VASS VIRÁG

Sohanő

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2015

„Kizökkent az idő; – ó, kárhozat!

Hogy én születtem helyre tolni azt.”

SHAKESPEARE: Hamlet

(Arany János fordítása)

„Egy lány, ki Wightban éldegél

Gyorsabban jár, mint a fény

Ha egy nap elindul ő

Relatív az útidő

Mert előző nap célba ér.”

STEPHEN HAWKING

(Molnár István fordítása)

Prológus

1943. január 26.

Drága Naplóm!

Anya ma egész nap ágyban feküdt, ki se nézett az ablakon, azt sem tudta, sötét van-e vagy világos. Apa azt mondja, nem beteg, de ne zavarjam, mert szeretne kicsit egyedül lenni. Nem zavartam, de amikor a vécén sírt, belopóztam a szobájába… Egy újságkivágást találtam az ágytakarón:

„Mély megrendüléssel tudatjuk, hogy Denes Halmi (1901–1943) a New Yorker haditudósítója, miközben Sztálingrád repterének ostromáról tudósította olvasóinkat, életének negyvenharmadik évében hősi halált halt…”

Nem tudtam tovább olvasni, mert anya visszajött, állát szigorúan leszegve és azt mondta, menjek ki a friss levegőre. Még 114 nap a 14. születésnapomig!

1947. március 15.

…Anya azt mondta, magasról tegyek rá, hogy Dan Harris miért nem hívott el a végzősök báljába. Hívjam el Fredet, aki Dan legjobb barátja. Neki legalább van humora.

Drága Naplóm!

Úgy élni, ahogy a lényedből fakad, semmi sem lehet

ennél fontosabb. Se barátság, se szerelem, se munka, ezek mind az élet alkotóelemei. Értékesek, de nem határozzák meg azt, aki vagyok. Az csak az én feladatom. Senki másé. A lehetőségek végtelenek!…

1950. június 23.

Drága Naplóm!

VÉGIG HAZUDTAK NEKEM!

Isten bocsássa meg, hogy ezt mondtam tegnap anyára a bárban idegen emberek előtt, de annyira képtelen, nevetséges történettel állt elő! Tudom, mindennek van miértje, de egyszerűen nincs erőm, hogy a kérdéseket feltegyem. Attól is félek, hogy nem leszek elég erős, hogy a válaszokat elfogadjam…

1950. július 20.

Szörnyű, szörnyű születésnap!… Ma először szolgáltak ki alkohollal. (A legjobbkor.)

1956. október 23.

A szerkesztőségben ma egész álló nap minden kollégám Budapestről beszél…

FÉLIG MAGYAR VAGYOK. VAGY TÁN EGÉSZEN AZ.

1969. július. 20.

Ó, édes istenem. A negyvenedik születésnapomon egy ember sétál a Holdon…

1969. augusztus 15.

Woodstockba tartunk Steve-vel. Kígyózó kocsisor. Annyira lassú, hogy írni is lehet közben. Irtó nagy a meleg, Jimi Hendrix is izzad az autórádióban.

Steve szerzett egy kubai diáktól tiszta, jó minőségű füvet… Steve nem tekinti magát házas, középkorú férjnek, csak alkalmazkodott ehhez a különös és tulajdonképpen felháborító helyzethez. Ma este lejegyzem a fesztiválélményeimet. Transzcendentális lesz!

1975. november 19.

Anya nincs többé mellettem. Reggel ugyanúgy felkelt a Nap, sütött be az ablakon, de körülöttem sötét van. Jó időbe telik majd, mire visszatalálok a jelenbe.

Anyám, mielőtt a kórházba indult volna, hagyott nekem egy lezárt borítékot az íróasztalon. Nem mertem megkérdezni, mi az, évek óta semmit sem merek kérdezni, csak válaszolgatni merek, de azt is óvatosan.

Tegnap este feltéptem a borítékot. A születésem dokumentumait találtam benne és… De nekem akkor is ő az imádott anyám!

Az utolsó szavai a kórházban ezek voltak:

MENJ EL A SZAKADÉK SZÉLÉIG!…

1985. június 26.

…Stephen W. Hawking angol elméleti fizikus, a világegyetem egyik legokosabb embere elvesztette a hangját… A hatvanas évek óta tolószékhez van kötve (motoros neuronbetegségben szenved), de a múlt héten egy svájci előadásán tüdőgyulladást kapott, és összeomlott a szervezete. Egy elektronikus tolmácsgép segítségével tartja a kapcsolatot a külvilággal. Így is bárkinél sokkal közelebb áll ahhoz, hogy megfejtse, hogyan keletkezett az univerzum, és azt is, hogy mi lesz vele…

Olvastam Az idő rövid történetét. Ha jól értem, lehetségesnek tartja az idő megfordítását, és mégsem… a múltba utazó testek sértenék az ok-okozat törvényét.

Vajon létezik-e tér és idő a tudattól függetlenül, vagy csak a mi fejünkben születtek ezek a fogalmak, hogy megismerhetővé tegyük a világot?

1991. szeptember 26.

Egy oxfordi fizikus úgy oldotta meg Einstein általános relativitáselméletét, hogy egy önmagába zárt világvonalat, egy hurkot hozott létre. A világvonal olyan, mint egy út a térképen, azzal a különbséggel, hogy a tér mellett tartalmazza az időt is. A világvonal nemcsak térben, de időben is ugyanarra a pontra megy vissza, ahonnan indult:

a múlton keresztül haladt.

1999. július 16.

A férjemtől kaptam egy cukormentes, rózsaszín marcipántortát és egy könyvet:

VISSZAFELÉ AZ IDőBEN (Városi legendák az időutazókról) a címe. Benne van az 1928-as Charlie Chaplin-film, a Cirkusz kezdő filmkockája, amelyen egy nő mobiltelefont tart a füléhez. A könyv szerint a nő valójában hordozható hallókészüléket hord… Egy 1941-es képen egy napszemüveges, feliratos pólós férfi, meg még egy sor hasonló eset…

Azt írta a könyv első oldalára, hogy az „örök kortalannak”.

Komolyan, jobban örültem volna egy faceliftnek.

2004. június 2.

Ma a szentpétervári Kaleidoszkóp című folyóirat cikke járta be az amerikai sajtót, a szerkesztőségi értekezleten is ezt tárgyalták.

Egy volt KGB-ügynök lánya, egy tanítónő arról számolt be a Kaleidoszkóp újságírójának, hogy az apja 1946-ban Szobinka település mellett egy vérző fejű, kába férfit talált. A zsebében színes fényképpel ellátott plasztikkártyára bukkant, amit korábban még újságban sem látott, nemhogy hivatalos irat gyanánt. Ráadásul az okmányt egy olyan ember nevére állítottak ki, aki 1972-ben született…

Az igazolvány nyomtatott szövegéből kiderült, hogy az akkoriban még ismeretlen négybetűs szervezet, a NATO Norvég Parancsnokságán állították ki. Amint a KGB-ügynök jelentette az esetet a feletteseinek, főnökei az öntudatlan férfit Moszkvába szállították, és az ügynöknek megtiltották, hogy bárkinek beszéljen az esetről.

Már meg is feledkezett róla, amikor az 1980-as olimpia idején elment a moszkvai feketepiacra, amely a rendezvény hetei alatt tömve volt nyugati áruval. A több karton Marlboróról eszébe jutott a kábult férfi, akinek a zsebében ugyanilyen doboz volt a háború után, noha ebben a formában csak tíz évvel később kezdték gyártani. A piacról hazatérve beszélt először lányának a számára feldolgozhatatlan esetről, de megeskette, hogy amíg ő él, nem szól róla senkinek. Pár hete, amikor az ügynök meghalt, a lánya

elment a Kaleidoszkóphoz. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy bármikor a jövőben NATO-katonák kószálhatnak Szobinka körül…

Számomra itt meg is bukik a sztori. Hogy Putyin elnök vagy bárki az utódai közül valaha is nekifeszülne

a NATO-nak? Fordítva még valószerűtlenebb. Mit keresne egy norvég békefenntartó egy orosz kisvárosban?

2011

Friss interjú a New Scientistben Stephen Hawkinggal! Kvantummechanikai szimulációval modellezték, hogy egy foton képes visszamenni az időben.

A világ legnagyobb rejtélyének a nőket tartja. Az univerzumot érti, ám a nőket nem.

1. fejezet

Dénes

(Tihany, 1927 július)

Nemzetközi karrierem 1927 júliusában egy verandán kezdődött. Fényes, párás este volt. Miközben Rózára vártam, és a gondolataimba merülve mélyeket szívtam a frissen sodort, török szűz dohányból, odakönyökölt mellém a korlátra az öreg Rozovits, az Esti Újság Törvényszéki rovatának vezetője.

– Kezdődik – súgta oda bizalmasan.

– Hogyan? – kaptam le fejemről aznap vásárolt fedora kalapomat. – Mi kezdődik?

Rozovits Ignác vizenyős, dülledt szeme örökösen botrányra, szenzációra vadászott.

– A vég – szuszogta. – Három hónap… Annyit adok az Esti Újságnak. Legfeljebb!

Némán eregettem a füstöt.

Magam is hallottam a szóbeszédet, hogy a tulajdonosunk túlságosan is összeszűrte a levet a politikával. Rákosi Jenő meg sem állt a főrendiházig, olyan fényesen ragyogott a csillaga, hogy az ember szinte már leste, mikor fog belé csapni az istennyila. A mi kiváló Jenőnk drámaírónak sem volt utolsó, olyan finálét produkált, hogy abba tényleg minden és mindenki beleremegett.

De ez majd ősszel következik, akkor, nyáron még csak a szeizmográf érzékenységűek sejtették az apokalipszist.

Végre megjelent Róza a verandaajtóban.

Sötét pillákkal árnyékolt hatalmas szemét elfedte a félhomály. De a sziluettje vonzotta a tekintetet. Soha senkit nem láttam korábban így mozogni. Még a könyök-és az álltartása is kecses volt.

Odasétált hozzám, és kinyújtotta a kezét.

– Visszaadnád a bugyimat?

Zavartan kotorásztam a zakózsebemben.

Kora délutáni gyors légyottunk során maradt nálam Róza alsóneműje. Nem akarta felvenni, azt mondta, nem tudja elviselni a felesleges ruhadarabokat ebben a hőségben. Róza különösen értett hozzá, hogy polgárpukkasztó kéréseit a lehető legártatlanabb arccal tolmácsolja.

– Tessék, drágám. – Miközben átnyújtottam, igyekeztem markommal eltakarni a rózsaszín ruhadarabot. – Tehetek érted még valamit?

Az öreg Rozovits mintha valakire felfigyelt volna az árnyas kertben, diszkréten a fák felé nézett.

De Róza cseppet sem zavartatta magát, bájos mozdulattal húzta át karcsú bokáján a selyem fehérneműt, előbb az egyik lábán, majd a másikon. Azután sietve szájon csókolt, és otthagyott.

Az apja politikusi babérokra törő, jól szituált üzletember volt, Róza pedig boldogan tartotta magát a világ közepének.

Hajnalig nem láttam viszont, a táncrendje tele volt. A teraszon cigarettázva vártam, mikor un rá a gavallérjaira, a lumpolásra és a keringők végtelen sorára. Kényszerítettem magamat, hogy kint maradjak a verandán, és ne menjek utána.

Nem sokkal éjfél után, kezében egy pohár whiskyvel odalépett hozzám Erwin, a híres prágai újságíró, aki mindig tárgyalt valakivel, és felszedte a híreket. A minap meghívásos szerződést kínáltak neki Amerikába. Maga Pulitzer József, az amerikai sajtócézár tárgyalt vele. Az a hír járta Pulitzerről, hogy mindent bevet annak érdekében, hogy híres ellenfelét és irodaházi szomszédját, Hearstöt lenyomja.

A legújabb húzása az volt, hogy Európából vitetett át fotósokat és újságírókat. A magyar tehetségeket kiemelten támogatta.

Erwin cimborám meghányta-vetette magában a dolgot, aztán oda lyukadt ki, hogy jobban mozog ő európai terepen, ahol érti az emberek észjárását, nyelvét, és egy fülesért bárkit le tud fizetni.

Miközben lamentált, eljátszottam a gondolattal, milyen lenne egy igényesen illusztrált New York-i képeslapnak dolgozni.

Most megcsinálhatnám a szerencsémet!

A fotografálás igazi szenvedély volt a számomra, olyan ideges remegéssel álltam készen minden képre és hírre, mint a versenyparipa a rajtra. Szerettem ezt az idegállapotot, szerettem a pillanatot, amikor úgy éreztem, meg tudok ragadni a múló időből valamit.

Ám Pest valahogy nem tartott lépést velem. Pedig rengeteget invesztáltam a fotográfiába, minden technikai újdonság lázba hozott. Különleges optikával fotografáltam, a híres Petzvál-lencsével, amely tudomásom szerint még Amerikában sem nagyon terjedt el.

Korszakalkotó találmány volt. Teljes képfelületen egyenlő fényerőt, éles rajzot adott, ennek köszönhetően olyan élethű képeket produkált, mintha az emberek tükörbe néznének.

Ahogy hallgattam Erwint, éreztem a szokásos bizseregést a gyomrom tájékán. Mindig onnan indult a borzongás, az a rejtélyes valami, ami az emberek elejtett szavaiból és árnyékaiból meg véletlenek sorozatából sűrűsödik össze, és amire mindig felkapom a fejemet.

Hosszú, fordulatos és aktív életem során sok mindennel megvádoltak, a félénkség nem tartozott közéjük. Most sem haboztam sokáig.

– Édes öregem, én szívesen belecsapnék Pulitzer tenyerébe! – mondtam Erwinnek. – Ha neked nem zsenánt… khm… kommendálni…

Akkor azt hittem, hogy a nyitott ablakon át a verandára ömlő ricsajban meg se hallotta, de néhány hónappal később felhívott Prágából. Bizonyos gondoskodó fensőbbséggel közölte velem, hogy megmutatta néhány képemet az ottani embereknek, és kellek nekik.

Így esett, hogy 1927 őszén befutott velem a hajó New Yorkba. Róza, a megszöktetett leány a jobbomon, izgatottságtól elfúlva kapaszkodott a karomba. Mélyet szippantottam az Újvilágból.

Sós tengervíz, benzin és szex szaga volt a levegőben…

2. fejezet

Zsófi

– Isten soha semmit sem bíz a véletlenre – próbálok bátorítóan mosolyogni a mellettem ülő feszült férfira.

– Ezt Einstein mondta.

Zsombor rám sandít a volán mögül, és szárazon annyit mond:

– Tévedett.

Mikor nem egy reklámügynökséget vezetek, nem tárgyalásokon ülök, nem a kollégáim, barátnőim vagy anyám panaszáradatát hallgatom, akkor egy olyan férfival vagyok, akit szeretek.

Komoly, tudós ember, a formális logika a szakterülete. Könyvek, kéziratok és monitorok hada veszi körül. Gyakran olvas fel tudományos cikkeket, verseket, legtöbbször a sajátjait.

Rendkívül módszeres, segít visszafogni lobbanékony természetemet.

Gondolatainkba merülve gördülünk ki egy kórház parkolójából. Néhány perce a nőgyógyász egyszerre jó és rossz hírt közölt velünk. Semmilyen szervi akadálya nincs a gyermekvállalásnak, a leleteink olyanok, ahogy a nagykönyvben megírták. Most már csak arra kellene választ találnunk, miért nincsen még gyerekünk.

Az orvos majd’ másfél órán át beszélgetett velünk, miután büszkén mutatta a vizsgálóágy fölé függesztett monitoron az éppen tetőző peteérésemet. Amíg magyarázott, végig azon töprengtem, hogy mi a bánatért nem küld inkább haza szexelni.

– Ez a doki is összehord mindent… – Zsombor szemében a gyermekcsinálás nem igényel orvosi asszisztenciát. Elméletek és tesztek gyártása helyett egyszerűen csak minden adandó alkalommal ágyba kell bújni.

– Igen – hagyom rá –, a mi ügyünkhöz senki sem ért. Se a doki. Se Einstein.

Zsombor azzal a „lökött vagy te, Zsófi” mosolyával néz rám, aztán felhangosítja a rádiót.

Ha nem hiszed el, hogy az életed ajándék,

Nézd meg jobban, hogy élnek anyádék!

Ha nem hiszed el, hogy az élet

Tényleg örökké tart,

Hiába úszol, belefulladsz,

Pedig ott van a másik part.

– Abban viszont igaza van – fordul felém –, hogy lassítanod kéne…

– Persze. Én is tudom. Le is fogok lassítani. Amint…

– Az amint… – nyomja meg a szót – már késő.

– Az anya hallgat. A tüsző beszél… – mondja egy héttel később a neves pszichogenetikus a rendelőjében. A hormonális eredményeimmel és Zsombor élénk spermáival eddig sikerült minden nőgyógyászt és andrológust elkápráztatnunk. Ez a fickó azonban egy sor olyan mentális problémával hozakodik elő, amelyeket azonnal a magaménak érzek. Ezek közül akármelyik képes pszichovegetatív változásokat okozni a szervezetemben, megváltoztatni a hüvelyflórát meg hasonlókat.

A hatalmas felsőtestű férfi egy apró íróasztal mögött kucorog, amelyen egy méretes, régimódi számítógép kéken villódzik. Plasztikusan elmagyarázza, hogyan nyírhatja ki a tudat alatti szorongásom Zsombor spermáit. Elnézek a válla fölött, ki az ablakon át a körfolyosóra, és megpróbálom elképzelni, amint lelkem titkos sugallatával minden egyes szeretkezésünk után mozgósítom azt a rutinos osztagot, amelyik védőfelszerelésben és kissé már fásultan (Ebben a kánikulában? Már megint pihenőnapon?) megérkezik a kritikus zónába, és minden óvintézkedést megtesz, hogy ivarsejtjeink ne találkozzanak.

A pszichogenetikus képernyővédője egy tündéri kopasz kisbaba. Néhány másodperc után átvált egy családi fotóra, egy kövér feleséggel és két kövér kamasz gyerekkel.

„Remek szakember”, győzködött az alvásterapeutám, akitől a telefonszámot kaptam. Merthogy újabban nem csak megfoganni, aludni sem tudok. Igazi ínyenc falat lehetek a pszichogenetika számára.

Zsombor sokadszorra elismétli, hogy az egész gyerekkérdés fejben dől el.

– Te átálltál KÖZÉJÜK! – sziszegem oldalra sandítva.

Ismét az autóban ülünk, Zsombor értem jött a rendelő elé, a Lövőház utcába, most hazafelé tartunk, a BAH-csomópontnál egy repülőtéri kisbuszt előzünk.

Amikor a testednek már minden molekuláját átvizsgálták, az elméd és a lelked laborvizsgálatára lesz szükség.

– Én csak azt mondom, hogy régen elég volt ránézned egy babakocsira, és elolvadtál. Minél többet agyalsz, annál jobban összezavarodsz…

– Egyszerűen nem tudom elképzelni az életünket gyerek nélkül – mondom határozottan.

Ez nem igaz. Éppenséggel gyerekkel nem tudom elképzelni az életünket, de talán ezzel más gyereket tervező pár is így van, reménykedem, csak ezek a párok nem beszélnek róla.

Lassacskán minden réteget lehántok magamról, és megdöbbenek.

Más nők éveken át várnak arra a mindent elsöprő érzésre, hogy itt az idő: gyereket akarnak! Én, amióta az eszemet tudom, ezzel az érzéssel éltem. Vad babázhatnékom – ahogy egyre kuszábbá, eredményesebbé és fárasztóbbá vált az életem – évről évre fokozatosan elcsitult.

Kezdek úgy tekinteni a gyerekvállalásra, mintha egy maratoni futás után lüktető füllel, levegő után kapkodva dobnának be a mély vízbe, hogy ússzam át a Balatont, a hátamon egy kisdeddel, akinek az élete függ tőlem.

A pszichogenetikusnál szembesülnöm kellett az eshetőséggel, hogy a saját bizonytalanságomon kívül anyám, nagyanyám, dédanyám, megannyi női generáció szorongásaival, csalódásaival, elfojtásaival is el kell bánnom, feltéve, hogy nem akarom ezt a terhes örökséget a még meg sem született gyermekem vállára pakolni. Már nemcsak az édes, duci kisbabát látom, hanem a sértett kamaszt is, aki mindenféle képtelen vádat vág a fejemhez.

Vajon hány és hány emberi sors válaszol elődei kudarcaira?

Az orvos azonnal meg is mondja: a mai fogamzóképes korosztály szülei és nagyszülei erősen neurotikusak.

A világégések, felborult női-férfi szerepek miatt a legfontosabb érték veszett el a gyereknemzésben: a szándéknélküliség. Hogy a gyermek nem társadalmi feladat, hanem Isten vagy az élet természetes ajándéka.

Gyors leltárt készítek. A mi családunkban Zita mamáék voltak a boldog házasság nagymesterei. Ők a dédszüleim. Szerelmi házasság. Zita mama szinte minden forró ölelésben megfogant, de eltartani annyi éhes szájat nemigen tudtak, így törzsvendég volt a dunántúli kisváros angyalcsinálójánál. Az egyik ilyen műveletbe – akkor a negyvenes évei elején járt – belehalt. A dédapám nem tudta feldolgozni a bűntudatot, másnap elvitte a gyerekeit az utcában lakó nővéréhez, végrendelkezett, aztán felment a padlásra, és felakasztotta magát.

A nagymamámat így a dédnagynéném nevelte fel, és hozta össze a házasságát a nagyapával. Csakhogy a nagyi addigra már fülig szerelmes volt egy másik férfiba. Talán ezért, vagy másért, anyám, ahogy mondani szokták, cizellált családi pokolban nőtt fel. Egymás után két rossz házasságot is kötött, mindkettőt végigszenvedtem. Mindent összevéve, a lánycsecsemők a mi családunkban nem rózsaszín babaszobába érkeztek.

– Már csak néhány hét – fogadkozom Zsombornak a budai alsó rakparton. – Aztán tényleg semmi nem érdekel. Kiszállok…

Zsombor a szeme sarkából rám pillant.

„Ne nézz rám így”, könyörgök magamban.

De szeretnék két párhuzamos életet! Az egyikben odaadok mindent magamból, a testemet, a gondolataimat, a szorongásaimat, és bízva abban, hogy felnövök a feladathoz, ráhagyatkozom az ismeretlenre.

A másikban elfogadom a korlátaimat, élem tovább a hivatásában kiteljesedett, máskülönben megrekedt, kiszámítható, családmentes életemet.

Melyik élet az enyém?

Az orosz természetgyógyász, akinek a háza elől kigurulunk, azt mondja, egyre több hasonló esettel találkozik. Senkinek semmi baja, a baba mégsem jön. Szerinte az ilyen esetekben a meddőséget a pár okozza magának.

– Figyelj – a piros lámpánál állunk, Zsombor a váltót fogja, a kezére teszem a kezem –, túlesünk a Prága Projekten és…

Lehalkítja a magnót. Gyönyörű keze van, hosszú, erős ujjai.

– Zsófi, neked mindig van egy projekted!

– Azért nem minden héten kell kirúgnom tizennégy embert!

– Most sem kell kirúgnod – dünnyögi indexelés közben.

– De hát… ez a munkám!

– Te is pontosan tudod, hogy bármikor felállhatsz.

– Ha nem nyerünk el egy hónapon belül két tendert – mondom a legtárgyilagosabb hangomon –, tizenkét család fog romba dőlni!

– Jaj, ugyan már! – horkan fel.

„A gyermekvállalási ambivalencia letiltó program lehet”, mondta az alacsony, szakállas orosz természetgyógyász, aki Törpapaként mutatkozott be. (Lehet, hogy más nevet mondott, de én határozottan Törpapának értettem.) Miután leültünk a sarokkanapéra, és elmondtuk jövetelünk okát – gyereket akarunk –, bozontos szemöldökét felvonva visszakérdezett: egész biztosan?

Bizonytalan pillantást vetek Zsomborra, de nem észleli, üres tekintettel mered a szélvédőre.

– Már egyáltalán nem olyan könnyű megrendelésekhez jutni – mondom, és védekezőn cseng a hangom. – Ki a fene akar tévében, magazinokban hirdetni? Mindenki a web2-ben nyomul… és a csapatomból jó, ha ketten konyítanak hozzá. – Zsomborra nézek. – De mit csinálok a többi tízzel?

Felnyög.

Törpapa szerint a kisbaba egészsége, sorsa szempontjából egyáltalán nem mindegy, hogy ösztönös, tudatos vagy emocionális utódhagyási szándékból születik. Törpapa csak azt a szándékot hajlandó gyermekvállalásnak nevezni, amelyik nem külső kényszer, hanem valós vágy alapján fogalmazódik meg. Amikor valaki elvárásoknak akar megfelelni, vagy azért vállal gyereket, mert fogalma sincs, mi egyebet kezdhetne az életével, azt csupán utódhagyásnak tekinti.

Arra kért, tartsunk önvizsgálatot, és gondoljuk végig: valóban akarunk-e gyereket, vagy csak az általános társadalmi szaporodási őrületnek kívánunk megfelelni.

– Tizenkét család élete függ tőlem! – ismétlem meg.

– Nem, Zsófi – néz rám végre Zsombor. – Valójában egy család élete függ tőled.

Ha képes magában létrehozni az anyaság állapotát, visszhangoznak a fejemben Törpapa szavai, előbb-utóbb át fogja élni az anyaság élményét.

– Zsombor, miért vagy rám ilyen dühös?

Nyilvánvalóan ugyanazért, amiért én vagyok dühös magamra. Vadidegen emberekhez járkálok, hogy valaki írja rá a kartonomra, vagy adjon egy igazolást: Nem fogja a gyerek kiszívni a vérét, és lerágni a csontját. Épp annyit akar majd belőle, amennyit ő adni tud. És ő sem fogja elszúrni, a gyereke megtanul beszélni, járni, elfogadja majd a tanácsait. Alkalmas.

– Nem vagyok dühös – néz rám Zsombor fáradtan. – A lehetetlent akarjuk. Mindent akarunk.

Eltöprengek.

– Úgy érted, én akarok mindent?

– Te is, én is…

Rettegek attól, hogy igaza van.

Mi a helyzet, ha valójában arról van szó, hogy valamiről le kellene mondanom ahhoz, hogy kaphassak, és én képtelen vagyok erre?

Zsombor szerint becsületes dolog, hogy ezeket a kérdéseket felteszem.

Tíz évvel ezelőtt eszembe sem jutottak volna hasonló kérdések. Egyértelmű volt számomra, hogy anya leszek. Csak az volt a bökkenő, hogy nem volt mellettem senki, aki apa akart lenni.

Anyává lenni olyasmi lehet, mint szerelembe esni – nem tudatos döntés kérdése. Viszont a szerelembe eséshez hasonlóan az anyaság sem jelenti azt, hogy valaki képes szeretni.

Tizenévesen még mindenkit elfogadtam, aki kicsit is megtetszett. Tökéletesen magamhoz illőnek találtam az osztályismétlő vízilabdázó Dávidot és a minden bulin lerészegedő Lőrincet. Kit érdekelt a közös érdeklődési kör, a komplementer személyiségjegyek?

Huszonévesen a gyerekkérdésben voltam ilyen forrófejű. Dehogy gondoltam bele az alkalmasságba, a lemondásba, a hatalmas felelősségbe, csak vágyakoztam felajzva a gyerekek okozta érzelmi, szellemi, testi, kémiai örömre!

Legördülünk a mélygarázsba, beszállunk a liftbe.

Ugyanannak a lakóparknak egyazon épületében lakunk, de más-más lépcsőházban. Ő a 74/a-ban. Én a 78/a-ban.

Nem túl romantikus, de a lépcsőházban, a faliújság alatt ismerkedtünk össze, amikor a közös képviselő többszöri felszólítására kiírtuk a vízóra állását a kifüggesztett papírlapra. Zsombor megfogta a bevásárlószatyromat, én cserébe tartottam a laptopját.

Ennek két éve, és mi változatlanul külön lakásban élünk.

– Hozzám vagy hozzád? – kérdi.

A fejemmel Zsombor lépcsőháza felé intek.

Az ő lépcsőházuk meglepően rendezett a mienkhez képest. A sárga falat mediterrán csendéletek díszítik. Sablonos, de otthonos. A mi lépcsőházunk csupasz.

Zsombor nappalijában a szupermodern, minimalista kandallón közös nyaralási fotók állnak. Mindkét nappaliba előhívattunk egy sorozatot. És családi portrék. Egyszer talán engem is berámáznak, üveg alá tesznek, és mutogatnak majd az unokáknak.

Feltolulnak a könnyeim.

– Ha nem születik gyerekem, ki emlékezik majd a szüleimre?

Mélyről jöttek elő ezek a szavak, de most már kijöttek, és ott lebegnek a gipszkarton álmennyezet alatt.

Zsombor letörli az arcomat, és szorosan magához ölel. Miután a szüleim elváltak, nem született testvérem. Ki fog emlékezni anyura, nagyira, a dédire, ha én már nem leszek? Nemzedékek várakoznak a döntésemre, szemrehányó tekintetük azt kérdezi a berámázott képeken keresztül: na, mi lesz?

– Szeretlek – suttogja az előszobaajtóban –, ilyenkor különösen szeretlek, amikor legyőzötten térsz haza. Mint mindenki más…

Nincs túl sok alapja attól félni, amit ki sem próbálhatott, jegyezte meg az orvos, miközben széttárt lábbal azon lamentáltam, vajon nem azért nem esem teherbe, mert a testem tudja, hogy valójában alkalmatlan vagyok az anyaszerepre. Ez irracionális félelem, mégis képes megakadályozni, hogy gyermeke legyen.

Egy nőgyógyászati kivizsgálás figyelmeztetés, hogy nem élünk örökké.

Figyelmeztetés a mulandóságra. Hogy neked az idő már munka. Cselekvéskényszer. Mielőtt késő lenne.

Térdemre hajtott fejjel ülök Zsombor füles foteljében.

Elkezd csörögni a telefonom, de olyan fülsértően, hogy mindketten összerándulunk.

– Edina – tátogom Zsombornak, miután azonosítottam a csengőhangot.

Az asszisztensem némi együtt érző szabadkozás után (megjelenik a monitorján a határidőnaplóm összes bejegyzése, pontosan tudja, hogy megint nőgyógyásznál jártunk) közli, hogy muszáj bemennem, mert a prágai főnököm egy nappal korábban érkezett, és találkozni akar velem.

Jiři azért jött, hogy a Prága Projekt, más szóval racionalizálás, még egyszerűbben: a leépítés részleteit megbeszéljük. Még nem sejti, hogy a következő két hétben meg fogom menteni a céget, és nem lesz szükség a leépítésre. Ehhez mindössze két óriástendert kell megnyernünk.

Zsomborra nézek, és szúrást érzek a gyomromban.

– Muszáj bemennem – mondom.

Lehunyja a szemét. Nehéz elfogadni, hogy jobban érezné magát velem, ha engem kevésbé érdekelne a kettőnkön kívüli világ.

– Rabszolgává nyomorítod magad… – csókol a hajamba, miközben lehajtott fejjel, lógó karral állok az ablak előtt.

A novemberi szél eszeveszetten ostromolja az erkélyajtót.

3. fejezet

Dénes

A World hírgyár volt. Nem volt nehéz munkához jutni, de nehéz volt kitűnni. A belsős munkatársak kapták a hálásabb feladatokat, a szabadúszóknak szerencsére volt szükségük.

Az én szerencsém egy év reménytelen, csüggedt várakozás után jött el. Azon a délelőttön a bűnügyi tudósítók egy nagyobb fogáson dolgoztak, Mr. Chapin, a főnököm engem küldött ki a testhez. Így mondta, a test.

Azt már a titkárnő tette hozzá segítőkészen: Brooklyn híd.

Csepergett az eső. Jó sok időt elvesztegettem, míg végre megtaláltam azt a helyet, ahol a rakodómunkás rábukkant a cölöpökre akadt testre. A rendőrök már kihalászták a barnásszürke vízből. Nem takarták le, s úgy tűnt, nem is áll szándékukban megtenni. Csak álltak ott, és bosszúsan bámultak a holttestre.

Igyekeztem magabiztosnak tűnni, végül is Amerika legnagyobb lapja küldött. Elhadartam a nevemet, ügyelve rá, hogy az akcentusomat ne szúrják ki.

Aztán lenéztem a lányra. Húszéves lehetett. Csinos, nagyon csinos lány volt, bár vizes haja csapzottan lógott az arcába. Barna, egyszerű ruhát viselt. Az eső egykedvűen permetezett rá.

Egy ideig álltam ott zavartan, aztán a mellettem álló rendőrre néztem.

– Tudja, ki ez a lány?

A tányérsapkás alak krákogott.

– Majd a halottkém megvizsgálja a zsebeit. Nekem nincs gyomrom hozzá.

Letérdeltem, és átkutattam a nő átázott ruháját. Nem találtam semmit. A lány úgy festett, mintha bármelyik pillanatban felébredne és rám kiabálna az arcátlanságom miatt.

– Nem tűnik sebesültnek. – Felálltam. – Se golyó-, se késnyomok nincsenek rajta.

– Csak a szokásos ugró – dünnyögte a tányérsapkás. – A hídról.

Törtem a fejem, hogy lesz egy ugró mindennapos sztorijából állásom a Worldnél.

Az igazat megvallva ez idáig egy holttestet láttam életemben, a peresztegi nagyanyámét, aki három évvel korábban halt meg.

Akkor még Magyarországon dolgoztam lelkes fotográfusként. De egymás után szűntek meg a lapok. Voltak, akik fotográfus szalont nyitottak, akik tehették, külföldre mentek. Fiatal voltam, sikerre és érvényesülésre vágytam. Mint Joseph Pulitzer, aki a saját erejéből lett médiacézár, és akivel személyesen már nem találkozhattam itt, az irodaházban, csak az örökösével, de utólag is hálás voltam neki, hogy támogatta a magyarokat.

– Nos, ez a lány már nem megy sehova – vonta meg a vállát a rendőr, és kisétált a móló végére.

Fél órán belül elszállították a testet – az első amerikai témámat. Kétségbeesetten követtem a halottkém irodájába. Egy órája lézenghettem ott, mire feltűnt egy szórakozott doktor.

– Ön hozzátartozó? – kérdezte, miközben sietős léptekkel elhaladt mellettem.

Dünnyögtem valamit, amit nyilvánvalóan nem értett.

– Ugrás közben halt meg – hadarta. – Eltört a nyaka, valószínűleg akkor, amikor a vízbe csapódott. – Sóhajtott. – És terhes is volt.

Izgatottan pislogtam jobbra-balra.

– Újságíró vagyok – böktem ki végül – A Worldtől.

Az orvos megtorpant, aztán szemmel láthatóan úgy döntött, most már nem visszakozik.

– Naponta két-három ilyen akad. Jön valaki, igazolja a személyazonosságot, és már viszik is a hullaházba. A dolgozó lányok megölik magukat ebben a városban, barátom. A népek meg elég hamar megfeledkeznek róluk…

Ezen a ponton ismét elbizonytalanodtam, hogy legfeljebb néhány rövid bekezdést tudok kihozni ennek a szerencsétlen lánynak a halálából.

Több mint egy éve voltunk Amerikában az én ellopott és elvarázsolt Rózámmal, aki nem ilyen körülményekhez szokott. És én még mindig a szerencsémre vártam.

Csalódottan fordultam ki az utcára.

És akkor ott, a küszöbön, mintegy mellékesen, két Princessa cigaretta között elhaladt mellettem a Szerencse. Már ha illendő használni a Szerencse szót egy halottkém irodája előtt. Persze abban a pillanatban még csak egy fonnyadt, mákos hajú nőt láttam. Ő fordította meg a sorsomat. Az unokahúgát kereste. Leírást is adott róla, ami tökéletesen illett a halott leányra. A doktor bólintott, és intett, hogy kövesse a boncterembe.

Habozás nélkül utánuk mentem.

A test egy széles fémasztalon feküdt. Az a furcsa és tehetetlen megrendülés, amit a rakparton éreztem, most visszatért.

Nem a holttestet láttam. A lányt.

Az orvos nem varrta még össze a hasát.

A nő rápillantott, és menten elájult. Ketten cipeltük ki a boncteremből.

A sokk ellenére a nő felnyitotta a szemét, és beszélni kezdett. Zokogva, szaggatott, vibráló mondatokban mesélt.

A halott lányt Jennifer Armiternek hívták, Peeksillből származott, ott éltek a szülei. Egy évvel korábban, huszonegy évesen, – nagyjából velem egy időben – jött Manhattanbe, hogy munkát találjon. A szülei elengedték azzal a feltétellel, hogy a tantinál fog lakni.

Jennifer egy kisáruházban helyezkedett el a keleti Tizenötödik utcában.

Amikor rákérdeztem, volt-e Jennifernek gavallérja, a nagynéni egy fiatalemberről motyogott, aki ugyanabban az áruházban dolgozott könyvelőként.

Ezen a ponton megvolt a leadandó anyag.

Udvariatlanul az órámra pillantottam. Öt perccel múlt négy óra. Valami bocsánatkérés-félét motyogtam, és kirontottam a halottkém irodájából. Azóta is bánt, hogy nem búcsúztam el tisztességesen a tantitól.

Az íróasztal, amit a külsős riporterek használhattak a Worldnél, New York legkoszosabb ablaka előtt állt. Visszagondoltam pesti szerkesztőségi szobám többtáblás ablakaira, amelyek a levegős körútra nyíltak, egészen pontosan a New York kávéház esőfogójára, és egy pillanatra összefacsarodott a szívem. Munka után csak lementünk két emeletet és ott üldögéltünk órákig a cimborákkal…

A sötét, bánatos kis sarokra néztem, a rendetlen íróasztalra. Ült valaki a székemen. Nem volt nehéz felismerni Richard Harding Davist a tusrajzos portréja alapján. A World sztárújságírója. Számomra az elérhetetlen amerikai álom. Akármit teszek is le az asztalra, olyan sohasem lehetek, mint ezek a keleti parti fiúk. Hanyagul hintázott a széken. Külön irodája volt, de éppen erre járt, megpihent. Olyan élvezettel üldögélt a szamárpadnál, mintha valami különös kalandban lenne része. Ha mindennap ott kellene ülnie, nem vigyorogna ennyire.

Világosszürke öltönyt viselt magas gallérral, piros-fehér csíkos nyakkendővel. A városi férfi mintapéldánya volt, igazi New York-i dandy. Valószínűleg megérezte izzadt jelenlétemet a háta mögött, mert megpördült a székkel.

– Ó, helló – vigyorgott. – Te biztosan az új srác vagy. A nevem Davis…

Ideges pillantást vetettem a nagy faliórára, amely mindannyiunk életét szabályozta ebben az épületben.

Sztárriporter vagy sem, úgy döntöttem, kipenderítem Mr. Davist.

– Mr. Davis, igazán sajnálom, de meg kell írnom egy cikket…

David felpattant.

– Bocs, cimbora, nem tudtam, hogy dolgozol. Azzal átengedte a terepet.

Munkához láttam.

Vak biztonsággal gépeltem az idegen nyelven. Utólag megdöbbent, miféle öntudatlan merészség ösztökélhetett arra, hogy eredetileg fotográfus szakmámat fotóriporter-újságíróra cseréljem. Az első hónapok alatt, amikor egy golfklubban felszolgálóként dolgoztam, tökéletesítettem az angoltudásomat, de ez nem jelentette azt, hogy eleven, lüktető képekben is ki tudom fejezni magamat. A szövegek, amelyeket referenciának írtam, angolul voltak ugyan, de dadogó angol nyelven, ahogyan a gyerek vagy a gyér szókincsű ember beszél.

Szerencsémre errefelé éppen így, dadogva – vagy ahogyan ők nevezték, a legrövidebb sztoritechnikával – írtak, amelyet még egy ősember is képes felfogni. Az itteni elvek szerint egy mondat csak akkor olvasható, ha nem több mint nyolc, szélsőséges esetben legfeljebb tizenhét szót tartalmaz. Méghozzá „emberileg érdekes” szavakat, amelyekkel drámai hatást lehet elérni. Befejezetlen mondatokat, felkiáltásokat, sóhajokat…

No és a kép mindenhatósága!

A XIX. században a hírlapírás a szavakról szólt. A XX. században a képekről. Így lehetett esélyes egy angolul csak gagyogó, de tehetséges magyar fotós a legnagyobb presztízsű amerikai lapnál riporteri állásra.

Meg sem álltam a hatodik oldalig, s miután kitettem a pontot, összeszedtem a bátorságomat, és odamentem a főnökhöz, Mr. Chapinhez. Az asztala egy dobogón állt, valóságos pulpituson, magasan az újságírók fölött. Olyan nyugtalanság fogott el a láttán, mintha egyes-egyedül nekem kellene számon tartanom mindent, ami ebben a városban történik.

Átfutotta az irományomat, és anélkül, hogy felpillantott volna, ennyit mondott:

– Szóval megvan az első hullája.

Biccentettem, és miután mást nem mondott, visszaoldalogtam a székemhez.

Néhány perc múlva egy lógó orrú gépírófiú ballagott oda hozzám.

– Mr. Chapin arra kéri, fejezze be a cikket – mondta.

Még többet akart. Ez meglepett. Volt elég színes részlet, leírtam a halott lányt, a ruházatát, a rendőrök arckifejezését. Mindent beletettem, ebbe a sztoriba, amim csak volt róla. De Mr. Chapin visszaküldte. Az élet titkát akarta. Azt a titokzatos anyagot, amely embert emberhez köt.

Valahányszor megjelent előttem a lány arca, megállt a kezem, lebénultam, megsüketültem. Képtelen voltam arra, hogy bármit is írjak a sztori magánéleti vonatkozásairól. Végül izzadva, kínlódva beleszőttem néhány epizódot a nagyvárosba kerülő naiv lányok sorsáról, akik kétségbeesetten próbálnak úgy élni, ahogy a szívük diktálja.

Öt óra körül odavittem Chapin asztalához az extra oldalakat. Túlságosan elfoglaltnak tűnt ahhoz, hogy elolvassa.

Én viszont nem akartam sokáig magára hagyni Rózát, aki egyre rosszabbul tűrte az egyedüllétet a tizenhatodik emeleti bérelt lakásunkban, így néhánypercnyi téblábolás után rákérdeztem, van-e valami feladatom másnapra.

Mr. Chapin felriadva emelte rám a tekintetét.

– Viszlát holnap, Hunky!

Hunky. Így nevezték a sztrájktörő magyar és általában a kelet-európai munkásokat. Mindegy volt, hogy horvát, szlovák vagy magyar, egy kalap alá vették őket, mert nem léptek be a szakszervezetbe, és nem éltek négyszobás házban. Garasoskodtak, jelbeszéddel vásároltak, nem költöttek színházra, mozira, ruhára. Egyszóval barbár népségnek számítottak, ezért szívesebben adtam ki németnek magam. De Chapint nem lehetett átverni. Tudta, ki vagyok.

És hogy sürgős dolgom van.

4. fejezet

Zsófi

Az ajtó félig nyitva van, amikor megérkezem. Mintha azt mondaná, gyere csak be, ha mersz. Nem mintha volna más választásom. Öltönyös, stresszes, önimádó főnököm, Jiři az ablaknál áll, a füléhez nőtt telefonnal.

Hevesen integet, hogy üljek le.

A tárgyaló végébe megyek, és kihúzok egy széket.

Egy háromszintes Bauhaus villában van az ügynökségünk a Nap-hegyen. Az épület gyönyörű, a húszas-harmincas évek fordulóján hihetetlenül elegáns lehetett, de hagyták lepusztulni.

Az évek során a levegős, nagyvonalú terek az irodák kiterjesztésével túlzsúfolttá váltak. Minden lehetséges felületet elborítanak a dossziék, plakátok, akták, mágneses táblák piros, sárga, kék mágnesekkel. Amikor az ember belép a hallba, rendetlen halomban kabátok és kiselejtezett plakátok, belépést tiltó táblák fogadják.

A káosz láttán az ügyfeleink akaratlanul is eltűnődhetnek: hogy a fenébe lehet itt koncentrálni? Legszívesebben lenyomnám a Pause gombot, mielőtt átadom a főnöknek azt a dossziét, amelyet Csülök dobott össze, mialatt Zsombortól a Nap-hegyre autóztam.

Jiři átveszi a mappát, mintegy nyolc másodpercig tanulmányozza, majd hosszan bámul az arcomba, hogy lássa, viccnek szántam-e.

– Gondolom, ezt nem a végleges verziónak szánjátok…

Minthogy otthonról ugrasztottak be, fogalmam sincs.

– Nem – vágom rá habozás nélkül. – Ez csak afféle skicc.

– A kínaiak nem arról híresek, hogy beérik afféle skiccekkel.

Hát persze, a kínaiak. A kínai ügyfelünk, a vállaltan koppintott designer ruhákat forgalmazó happydress.com Magyarországot is el akarja árasztani az olcsó és divatos holmijaival. Két hete dolgozunk a kampányán. Ők az év legkomolyabb megrendelői, szemérmetlen összeget készülnek nálunk hagyni.

– Csülökkel a hétvégén is dolgozni fogunk… – Nagyot nyelek. – Hétfőn letesszük a végleges változatot az asztalodra.

Ez nem szép tőlem. Ismét egy végiggürizett hétvége. Szuper! Alig várom. Jiři, felvonja a szemöldökét, ez általában azt jelenti, hogy idézni fog valami vezetői kézikönyvből. De csak ennyit mond:

– Te be vagy tépve?

– N-nem – dadogom.

Kiguvadt szemmel mered rám.

– Te egy halott emberre bíztad a happydress-kampányt?

Csülök az első helyen áll az elbocsátandók listáján. A főnökeim azonnali bevételeket várnak, és összevissza kapkodnak. Hol megrendelők után kajtatnak, hol a leépítésben és a racionalizálásban látják a megoldást. Ettől kezdem úgy érezni magamat, mint egy csap, amelyet hol kinyitnak, hol elzárnak. Hónapok óta nem született egyetlen olyan ötletünk sem, amelyik igazából lázba hozott volna. Nemhogy a főnökséget. Vagy az ügyfeleket.

Csülök talán a legzseniálisabb emberem. De biztosan a leglinkebb. Őt leépíteni? Amikor négy gyereke van? Igaz, négy különböző anyától.

Most érzi, hogy egy hajszálon függ az élete. Én viszont tudom, hogy valójában már eldőlt a sorsa. Azért bíztam rá a happydresst, mert arra vártam, hogy lepjen meg minket.

– Nos, igazából… van még egy csomó ötlete.

– Mint például?

– Még nem volt ideje részleteiben kidolgozni…

Jiři hangosan felsóhajt.

– Leszel szíves mérlegelni, hogy most válsz meg egyetlenegy embertől, vagy két hónap múlva tizenkettőtől? – Próbál türelmesnek tűnni, ám leereszkedő, atyai hangot üt meg. – Zsófi, te remek kreatív szakember vagy. De főnöknek lenni más dolog… A jó vezető nem véd egy embert, ha ezzel az egész csapat munkáját kockáztatja.

Bárcsak ismét lehetnék remek kreatív! Ez a kinevezés a legjobb és egyben a legrosszabb dolog, ami valaha is történt velem. Egy keskeny ösvényre szűkítette a sorsomat. Ha nem lennék a leggyorsabban fejlődő reklámcég kreatív igazgatója, talán már családom lenne.

– Én csak…

– Ha nincs semmi hasznos ötleted, akkor lépjünk tovább…

– …Egy jópofa teaser kampány! – bukik ki belőlem.

Közvetlenül egyetem után ez volt az első komoly munkám. Mindenki elégedett volt vele.

– Első körben csak a happydress-logó első negyede látszana – hadarom. – Talpas betűk, amelyekbe csinos, jól öltözött lányok csimpaszkodnak… Kiplakátoljuk velük a várost, beletesszük a magazinokba… mindenkit kíváncsivá tesz, mibe kapaszkodnak a csajok. Aztán két hét múlva ugyanazokon a plakátokon lejjebb eresztjük a betűket…

Jiři tekintete már a mondat közepén üvegessé válik.

– A teaser kampány tíz éve működött. Ma már nem. Az embereket sokkal több inger éri, mint hogy azt figyeljék, mi történik a tegnapi plakáton. Más ötlet?

Mióta először elhangzott az értekezleten a Prága Projekt, a brutális leépítés fedőneve, felhagytam a gondolkodással, és biztos, hogy nem most, Jiři golyóstoll-kattogtatása közben kezdem újra.

Rezegni kezd a zsebemben a telefon, nyilván Zsombor hív, hogy mi lesz az esténkkel, de nem tudom felvenni, mert a főnököm éppen most vágja a fejemhez, hogy szart sem tudok a reklámszakmáról.

Abbamarad a rezgés, mire Jiři nagy kegyesen elbocsát. Éjfélig várja a happydress-kampány végleges verzióját. Reggel már utazik Bukarestbe.

Írok egy SMS-t Zsombornak, hogy ne várjon rám.

– Figyelnétek rám egy percre? – Végighordozom tekintetemet a tárgyalóasztal köré zsúfolódott csapatomon.

– Nő szavait így még nem lestem! – búgja Csülök. – Látom a szürkületet a szemedben. Ha szürke a szeme, csak a bónuszod ugrik… – magyarázza a többiek felé fordulva. – Haragoszöldnél már az állásod is.

Tettetett munkakedvvel kinyitja azt a dossziét, amelyet alig egy órája kaptam vissza Jiřitől, majd társalgási stílusban folytatja:

– Tényleg, Zsófi, mit mondasz, ha megkérdezik, milyen színű a szemed?

Cseh főnököm találóan dobta be délután a három általa ismert magyar szó közül az idevágót: Csülök valóban egy kis pöcs.

– Nos, hogy napirend előtti kérdésedre válaszoljak… – a falon függő tévére meredek. – A UPC üres csatornáinak kékjére hasonlít! UPC-kék szemem van, igen! Most, hogy ezt megbeszéltük, talán fókuszáljunk a happydress színeire!

Harmincpár éves koromra arra a következtetésre jutottam, hogy a kockázat nélküli élet jár a legnagyobb kockázattal. Egyesek szerint merészség volt olyan gigaméretű kampányokra pályázni, amelyek nyilvánvalóan meghaladják az erőnket. Mások szerint egyenesen öngyilkosság. Ha csak egy megbízást nyerünk el, ahhoz is kevesen vagyunk. De ez az utolsó reményünk, hogy megússzuk a PP-t. A Prága Projektet, családiasan már mindenki csak „pépé”-nek becézi.

Olvastam egyszer egy misszionáriusról, aki, miután megtámadták a csapatukat egy szigeten, parancsot adott a szolgájának, hogy menjen vissza a partra, és gyújtsa fel a csónakjaikat. És az emberei, amikor megtudták, hogy nincs visszaút, összefogtak, és megszelídítették a bennszülötteket. Vajon mekkora energiával dolgoznának, ha tudnák, hogy szó sem lehet visszavonulásról?

Közlöm az emberekkel, hogy addig nem állunk fel az asztaltól, míg be nem fejezzük a kampánytervet.

Eszter, akinek tizennyolc hónapos a babája, azonnal jelentkezik.

– Bocsi, Zsófi, éppen most akartam elkéredzkedni. – Máris szedelőzködik. – Vizsgázik a bébiszitter…

Hetente átlagosan kétszer kéredzkedik el. Lehet, hogy sokaknak nem ez az álommunkahely, és csak kényszerűségből dolgoznak itt, de ha már így is, úgy is csinálniuk kell, sokkal szórakoztatóbb valamit lelkesen és jól csinálni, mint kibúvót keresve és szarul, vagy nem?

A vezetői tréningeken elképzelt munkatársak mindig motiválhatók voltak, az enyémek udvarias egykedvűséggel ülik körül az asztalt.

– Van annak a gyereknek apja is! – csattanok fel, amit azonnal megbánok.

Babafürdetésről vitatkozni olyan, mint egy régóta érzékeny foghoz érni – ösztönösen el akarom kapni a kezem.

Csülök félhangosan mormogja:

– Ez nem is nő… ez egy bögyös pasas!

Ó, ez most helyénvaló megjegyzés volt, végül is csak tizenkét kollégám állása függ attól, sikerül-e felturbóznunk a happydress-kapányt. Miközben mélységesen felháborodom, valami szokatlan történik: ellenszenvesnek találom a méltatlankodó, sértett belső hangot. Nem mintha olykor nem csodálkoznék rá önsajnálatom különösen drámai elemeire. De azért többé-kevésbé egyetértek magammal. Leginkább többé.

Azt hiszem, kezdek az idegeimre menni.

A legjobb barátnőm nyolcvannégy éves. Kislánylelkű nyolcvannégy éves. Az ilyen kimerítő benti napok után csak ő képes helyrehozni, éjfélig bármikor betoppanhatok hozzá.

Az a típusú nő, akire az ember felkapja a fejét. Úgy ismertem meg, hogy egy testileg-lelkileg kimerítő orvosi vizsgálat után lerogytam az erkélyre napozni, ő pedig abban a minutumban rám rázott egy morzsákkal teli abroszt. Beljebb húzódtam. Kirázta a portörlő rongyot is. A fürdőszobaszőnyegnél már kihajoltam az erkélyen, hogy tiltakozzam.

A látványtól elakadt a szavam. Egy szőke hölgy hajcsavarókkal övezett, átszellemült arcát láttam, meg egy hatalmas rózsaszín fejhallgatót. A feje ütemesen járt, félhangosan dúdolgatott.

Sietve visszahúzódtam, nem volt kedvem egy habókos, hajcsavarós nővel vitatkozni. Ám fél óra múlva csengettek, és ott állt az ajtóban egy pohár céklalével.

– Kérem, ne haragudjon egy ábrándos öregasszonyra. – Kacér pillantással rám mosolygott. – Imádom, ha szól a zene, miközben takarítok – magyarázta. – Peregni kezd bennem egy mozi, és se látok, se hallok… Maga is így van ezzel? Szereti a dzsesszt?

Nem sokkal később már Lenke erkélyén ültem, és a lánykori képeit nézegettem. Kitárta a szívét. Csodás új világot teremtett nekem, amelyben minden lehetséges volt.

Lenke – egy ilyen eleven tekintetű és szellemű nőt lehetetlenség nénizni – nyolcvannégy éve született, és másfél évvel ezelőttig New Yorkban élt, egy flancos idősek otthonában, ahol remek karaoke-partikat, spa programokat szerveztek, és eljártak kirándulni. És ahol kis híján megbolondult.

Valahányszor megszólalt a reggelire, vacsorára hívó gong, el kellett hagynia az apartmanját, és olyanokkal kellett az asztalhoz ülnie, akiknek a társaságát sohasem kereste volna. Lenke lelke fellázadt. A világ végére futott előlük. Egy távoli országba, ahol korábban csak turistaként járt. Szülei földjére.

Az utóbbi időben nem múlik el hét, hogy ne néznék fel hozzá. Megtárgyaljuk az emberek és az élet dolgait. Fésülködőasztalkája az ablak alatt áll. Teli dobozkákkal, levelekkel, ékszerekkel, egy gazdag, hosszú élet emlékeivel.

Amikor becsöngetek hozzá, egy másik dimenzióba lépek. Frissen mosott textília, régi könyv és citrus illata terjeng körülöte. Mélyen beszívom.

Azt hiszi, őrült szívességet teszek neki, amiért látogatom. Valójában alig várom, hogy mehessek. Ilyenkor néhány órára megszűnik a hétköznapi élet.

Hivatalosan jógázunk, ez az egyetlen dolog, amit Lenke a New York-i életéből hiányolt, és én egy könnyelmű pillanatomban felajánlottam neki, hogy tornázzunk együtt. Éppen elég öregesen csinálom, viccelődtem.

– Attól tartok – mér végig –, le kell lassulnom hozzád!

Próbálom eldumálni, de végighajt az összes ászanán. Hajlékony, mint Etka anyó. Amikor látja, milyen hulla vagyok, frissen facsart gyümölcs-és zöldségkoktéllal kínál. Fenebüszke a smothie-jaira, a konyhája főhelyén áll a behemót krómszínű gyümölcscentrifuga.

Letelepedünk a sarokasztalhoz, ez is hozzátartozik a szeánszhoz. Nem csak a jógim, a gurum is.

Metsző pillantást vet rám.

– Be vagy rozsdásodva, anya…

Hosszú, halványsárga pólója szorosan simul még mindig izmos testére. Elmondom neki, milyen pocsék napom volt.

– Miért baj az, ha szeretem a munkámat?

– Hadd tanácsoljak valamit. Ne hangoztasd ezt olyan gyakran.

– Szinte mentegetőznöm kell, ha dolgozni akarok…

Lenke belekortyol az italába, és savanyú képet vág.

– Ó, te jóságos ég!

– Te ezt nem érted. Én… sosem tekintettem a párkapcsolatra életcélként. Sokkal inkább valamiféle bónuszként, amit egy olyan ember remélhet, aki megcsinálta a sorsát.

– Dehogynem értem! Szakértő vagyok a témában.

– Talán nem véletlen – forgatom kezemben a citromokkal díszített poharat – hogy nem jön össze a baba. Talán nagyon is tudatos ítélete a sorsnak…

Néma vagyok, ha erről faggat valaki. De Lenkére rázúdítom. Mutatóujja a szemüvege strasszal díszített szárán, és türelmesen figyel. Neki nem született gyermeke, mégis pontosan tudja, miről beszélek. Talán minden nő tudja.

Lenke olyan légkört teremt, ahol minden elhangozhat, és minden megtörténhet. Még olyasmi is, amit nem is feltételeztem magamról.

– Sose becsüld le azt, ami nehezen érthető. – Nagyot húz a sárgarépás narancsléből. – Talán a sok kérdőjel a fejedben előkészíti az utat valamihez. Egy belső változáshoz, amelyet öntudatlanul magad is akarsz már…

Nem tudom eldönteni, mi lehet Lenke titka, hacsak nem az, hogy vannak közöttünk emberek, akik biztonságot sugároznak.

– Na, gyere! – Biccent, hogy kövessem.

Legnagyobb meglepetésemre eltűnik az asztal alatt. Én is lehajolok, és benézek az abrosz alá. Az árnyékok között egy gyönyörű faládát látok. Sötétbarna szíjakkal díszített régi utazóládát. Két oldalán egy-egy bőr-, középen pedig egy sárgaréz csattal.

– Anyámé volt. – Mosolyogva rángatja.

A félhomályban nem látszanak a budapesti metrótérképre emlékeztető, ide-oda ágazó ráncai, csak a kislányos vonásai. Az idős arcokon minden lefelé fut, Lenke arcán viszont nem csúszott le semmi. Pókhálós bőrét leszámítva egy fiatal arc néz rám.

– A nevelőanyámé… A szülőanyámat sajnos nem ismertem.

Szinte látom magam előtt a kislányt, aki a láda mellett ül, és képzelőerejével megpróbálja életre kelteni az édesanyját.

– Nem is mondtad – suttogom.

– Gyermekágyi láz. – A keze a láda csatjára rebben. – Nem ismertem. A legjobb barátnője nevelt fel. Amikor az anyámat emlegetem, rá gondolok.

Akaratlanul is végigsimítom a ládát.

– Gyönyörű – mondom. Halkan beszélünk, mintha a hangos szó felébresztené az alvó emlékeket.

– Anyám azt mondja, abban a pillanatban, amikor a karjába vett, és én ránéztem, tudta, hogy összetartozunk. Még ha nem is az ő testében növekedtem kilenc hónapon át. Ő, látod, sosem akart gyereket. Mindennél többre tartotta a szabadságát. Igazi lázadó szellem volt. Nem is született vér szerinti gyereke soha. A sors mégis kicselezte, és ő nem fordított hátat. Akkor sem vizsgázhatott volna jobban feltétel nélküli, igaz szeretetből, ha világéletében anyának készül.

Lenke szürkéskék szeme kíváncsian méreget, aztán hirtelen elmosolyodik. Ebben a pillanatban őszintén irigylem. Egy asszony, aki egyetértésben él magával, az életével, mindazzal, ami jó benne, vagy rossz.

Elbűvölten felpattintom a láda csatját.

5. fejezet

Dénes

Elsétáltam a Huszonharmadik utca és a Hetedik sugárút sarkáig, ahol a kis lakásunk volt. Rózával úgy döntöttünk, nem költöztünk a burdba, a panzióba, ahol a hunkyk laktak. Nem lett volna nyugalmunk az ágyrajárók és a rosszlányok között a fülhasogató tivornyában. Inkább egy szerény kis lakást béreltem, többszörös áron, ahol nem volt központi fűtés, de keskeny, rácsos erkély húzódott az ablakai előtt. Rózával még nem házasodtunk össze, de áldottam az eszemet és a sorsot, hogy magammal hoztam, jó volt összekapaszkodni valakivel ebben az idegenségpánikban.

Ijesztően fiatalok és naivak voltunk. Szentül eltökéltük, hogy szabadon fogunk élni. De csak ijedt kis négerek voltunk.

Minden este összevitatkoztunk valamin.

– Hogyhogy ilyen korán?

Magamhoz rántottam, és megcsókoltam.

– Ihletet keresek…

– Fáj a fejem – húzódott el Róza a cellaszerű kis szobában. – Korán lefekszem.

Nem is kíváncsi a híreimre! Igyekeztem palástolni a keserű csalódást.

Másnap némán fordultam ki a lakásból, korán elindultam a szerkesztőségbe, és betértem a szokott kávéházba az aranykupolás székház mellett. Noha a megtakarításaink vészesen fogyatkoztak, csak azért is rendeltem egy ham and eggst meg egy kanna kávét, és felkaptam az újságot. Átfutottam a címoldalt, és meglepődve láttam ott az anyagomat a következő szalagcímmel: A nagynéni azonosította az unokahúgát ÍGY ÉLT, ÍGY HALT A GYÖNYÖRŰ LEÁNY

Olyan sokkot kaptam, hogy nem tudtam kibogarászni a saját szövegemet, amit előző este írtam. A szerkesztők alaposan lecsupaszították a sztorimat. Nem voltak benne azok az ágas-bogas mondatok, amelyeket állítólagos angoltudásom birtokában beleírtam. De azért mégis az én cikkem volt! Gombócot éreztem a torkomban, miközben újra és újra átfutottam. A képeim sohasem keltették bennem ezt az émelyítő áhítatot, ami a nyomtatott betűtől elfogott. Az első hullám mindjárt címlapsztori lett! Afféle szerkesztőségi virtus volt a Worldnél, hogy kinek a halottja híresebb.

Richard Davis állt meg az asztalom mellett.

– Szép, tiszta munka – mondta mosolyogva –, van hozzá érzéked.

Próbáltam hozzá hasonló lezserséggel bezsebelni a bókot.

– Most már engem is lehet lapozgatni.

– Csak így tovább, és hamarosan a belsősök között találod magad. – Nevetett. – Mit tervezel ebédidőben?

Őszintén szólva az én napi egyszeri étkezésemen már túl voltam az ham and eggsszel. Tétován vállat vontam.

– Crane-nel találkozom – jelentette Davis. – Csapunk egy kedélyes ebédet. Biztosan nem bánja, ha te is velem tartasz. Persze… – tette hozzá rám vigyorogva – előtte igen udvarias ötletnek tartanám, ha bemutatkoznál…

Felálltam, és kezet nyújtottam

– Egy hunky vagyok. – Most már bennem is volt valami hányaveti dac. – Budapesten dolgoztam az egyik újságnál.

Később a Park Row-n egy német söröző felé tartottunk, ahol Davis szerint a város legjobb kolbászát árulják. Ez a mondat megnevettette, úgyhogy elismételte még párszor a saját szórakoztatására. „A város legjobb kolbásza…”

Pompás hangulatban volt.

Akkor még nem tudtam, hogy nagymenő Davis nem áll le minden csavargó firkásszal, akibe belebotlik. Ha tudtam volna, biztosan nem éreztem volna ilyen remekül magam ezen délutánon. Crane már várt bennünket a sörözőben.

– Steve, bemutatom Dénest Budapestről. Pardon, New Yorkból. Riporternek készül.

Crane elmosolyodott. Dick sört és ételt rendelt. Na, gondoltam, én ma itt fogok mosogatni.

– Uraim, természetesen a vendégeim! – mondta határozottan.

Megjöttek a sörök, és tósztra emeltük poharainkat.

– A kalandra! – mondta Dick. Miután felhörpintette, hozzátette: – És a kaland tudósítására.

Crane morgott valamit.

Erre az ebédre örök életemben emlékezni fogok. Rózával hetek óta kávén és ham and eggsen éltünk. A kolbász éppen olyan jó volt, ahogyan Dick ígérte. Felém fordult, és a további terveimről kérdezett.

– Nos, szeretnék egy saját széket a Worldnél.

– És meg is fogod kapni – emelte magasba a korsóját.

Miután kifizette a számlát, egy darabig még álldogáltunk a kocsma előtt, élvezve a napsütést, amely hosszú napok után végre utat tört magának a felhőkarcolók között.

Aztán visszasétáltunk a Worldhöz, New Yorkról cseverésztünk.

Chapin a szerkesztőségi szobában, szokásos trónusáról üdvözölt minket.

– Hol az ördögbe volt? – mennydörögte. – Aki ennél a lapnál akar dolgozni, jobban teszi, ha kéznél van, amikor a szerkesztőknek szükségük van rá!

– A vendégem volt ebédre, Mr. Chapin – vetette oda Davis könnyedén.

Chaplin Davisre nézett, vállat vont, és mereven annyit mondott:

– Halmi! Maga ma is bent fog éjszakázni.

Meglepően vékony hangja volt, amit úgy próbált ellensúlyozni, hogy állandóan vicsorgott. Ezt a látványt nem lehetett megszokni. De azon a délutánon valahogy nem érdekelt.

Sokszor elmerengtem azon, milyen ösztönösen mozogtam azokban a napokban. Próbálom visszaidézni, mi az, amit tudtam, és amiről azt hittem, hogy tudom. Tudtam, hogy mi akarok lenni, tudtam, hogy meg tudom csinálni. Amit nem tudtam, azzal könyveket lehetne megtölteni. Nem tudtam, micsoda háború folyik az újságpiacon, nem tudtam, hogy hamarosan én is részese leszek ennek a háborúnak. Nem ismertem, nem is gyanítottam a motivációikat. A sajátjaimat se mindig.

Hónapokba tellett, mire megértettem, milyen erők lökdösnek előre.

Már pirkadt, amikor szörnyű fejfájástól gyötörten, égő szemmel hazaértem. Róza tejszínű selyempongyolája fáradt szemem előtt egybefolyt az ablak előtt lebegő száradó ruhákkal. Szomszédjaink boszorkányos ügyességgel feszítették ki ruhaszárító köteleiket a tizenhat emeletes magasságban, ameddig a szem ellátott mindenütt száradó ruhák lebegtek. Mintha csak egy légi színházi előadás libbenő függönyeit látnánk.

Róza kevésbé költőien fejezte ki magát.

– Megposhadok ebben a konyhaszagban!

Ingerülten, összeszorított ajakkal meredt rám.

Fáradtan ereszkedtem le a hokedlire Chapin éjszakai lapzártája után. Apró fekete pontokat láttam, a fejem hasogatott. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam magamban felidézni azt a megdicsőült, tapsikoló Rózát, aki alig néhány hónapja elhagyta a bevándorlási hivatal irodáját.

– No, no, mi a baj?

– Semmi. – Szépen manikűrözött körmei a konyhaasztal kopott viaszosvásznán doboltak. – Azt hittem, megint részeg vagy.

Pontosan tudta, hogy ha dolgozom, akkor egy kortyot sem iszom. Nem engedhetem meg magamnak a nem túl magabiztos angoltudásommal, hogy munka közben ne legyen tiszta a fejem.

– Nos, nem vagyok az, nemde? – kérdeztem logikusan. – Ezt legalább tisztáztuk.

Róza, mint egy kecses, ketrecbe szorított fenevad fel-alá járkált a tenyérnyi konyhában.

– Igen. Most tiszta vagy – felelte erőltetetten türelmes hangon. Majd félrebillentett fejjel figyelmesen végigmért. – Az ördög tudja, hol tivornyáztál hajnalig…

Jobbnak láttam, ha nem megyek bele ismét az unalomig ismert játszmába. Róza kecses, fekete szemöldöke majdnem a plafonig szaladt.

Mormogtam valamit válasz helyett, kinyitottam a frizsidert, amely lepusztult konyhánk egyetlen éke volt, Róza gyönyörű, ám csorba porcelánjait leszámítva. Szűkös utazóládánkba csomagolva cipelte át őket az óceánon a több mint egyhetes út során. Kedvenc rozmaringos csészéje, amelyben Pesten kapta reggelenként a szobalánytól a forró csokoládét, csorbán került elő a pakkból.

Ahogy ránéztem a finom porcelánra a papírosokkal, staniclikkal zsúfolt konyhakredencen, mintha hirtelen megértettem volna valamit Róza szomorú metamorfózisából.

– Csitt, csitt, gyere ide… – mondtam neki gügyögve, és erővel magamhoz vontam, mintha egy kicsi gyereket vigasztalnék. – Nagyon utáltál itt lenni egyedül tegnap este, igaz?

Róza nem sok estét töltött egyedül életében. Kislánykorában népes család, személyzet vette körül, felserdülve nem múlt el zsúr és estély nélküle. Valóságos zsúrveteránnak számított.

Az ölemben ülve eltolt magától, és rám emelte hatalmas, szürke szemét.

– Ha nem volna tériszonyom – búgta –, már régen lemásztam volna azon a szörnyű létrán.

Ebben az egyben nagy volt az egyetértés közöttünk. Ki nem állhattuk a tűzlétrát, amely éppen a konyhaablakunk előtt kígyózott a végtelen mélységbe az utca felé. Valóban nem volt valami szívderítő látvány.

A lakást is rém egyszerűen rendezték be, a nappaliban állt a konyhaasztal párja, viaszosvászonnal leterítve, amely valamilyen rejtélyes okból elmaradhatatlan kelléke volt az itteni bérlakásoknak. Az asztal előtt fehérre mázolt fapad és egy-egy hokedli állt. A konyhakredencen kívül egyetlen szekrény volt a lakásban, így még mindig az utazóládát használtuk fehérneműs fióknak.

– Fél évet adj nekem! – fogtam le az asztalon doboló kezét. – Érzem, hogy jól alakulnak a dolgaim… Róza, ígérem neked, hogy fél éven belül kerítek egy tisztességes lakást magunknak, és összeházasodunk.

Róza a szónoklatom alatt udvarias, de szkeptikus képet vágott.

Rendszerint már kora reggel precízen besütött haja most kusza tincsekben keretezte az arcát. Azt el kellett ismerni, hogy a kócos álmosság is jól állt neki. Fiatalította, ha szabad használni ezt a szót egy huszonkét éves leánnyal kapcsolatban.

A nyakamon éreztem langyos leheletét.

– Istenem, de finom, meleg vagy… Jó érzés téged az ölemben tartani, Róza…

Benyúltam a köntöse alá, ujjaim sima, meleg vállát érintették. Fölemeltem, és megpróbáltam a keskeny heverőhöz araszolni vele, ám ahelyett, hogy belekezdtünk volna a lassú mozdulatok kifinomult játékába, Róza megkapaszkodott az asztal szélében.

Felvetette az állát, és rám szegezte a pillantását

– Nem élek tovább vadházasságban.

– Tudom, tudom… nem ilyennek képzelted – mondtam lágyan, és megsimogattam az arcát. – Én sem. De nagyon hiányzol. Hiányzik nekem a régi Róza…

Mereven tartotta magát a karomban, így nagyot sóhajtva elengedtem. A beállt csendben megkordult a gyomrom.

Bosszúsan léptem a frizsiderhez, de nem találtam ennivalót a csodagépben. Elég lett volna, ha Róza egy héten egyszer elsétál a piacig, ez a villamossággal működő gép frissen eltárolt mindent. Persze Róza a korábbi életében heti egyszer sem sétált el a piacra, és ezt nem is várhattam tőle.

Eszembe jutott, hogy hoztam neki a szerkesztőségből egy úrinőknek szóló újságot. Kimentem a kabátomért, és előhalásztam a belső zsebéből a Good Houskeepinget.

– Hah – mondtam mély elégtétellel –, ide nézz!

Róza az arca elé tartotta a címlapot, aztán kelletlenül belelapozott.

Az angol nörszöknek hála kiválóan beszélt angolul, és azt reméltem, ha gyakran forgatja az újságot, szórakozva felfrissítheti a szókincsét, jobban belelát majd az amerikai életbe, amely annyira vonzotta, hogy képes volt az óceánon túlra szökni érte a lányszobájából.

És ami annyira különbözött attól, amit odahaza elképzelt.

– Háziasszonyok lapja? – kérdezte, majd lehajtotta a fejét. Döbbenten láttam, hogy sűrű, sötét pilláin könnycseppek csillognak a délelőtti fényben.

Abban a pillanatban tudtam, hogy ez az újság felér egy sértéssel.

– Róza, ne haragudj… én mindent elkövetek…

Róza döbbentem bámult rám.

– Te azt hitted?… – A fejét rázta hitetlenkedésében. – Tényleg azt gondoltad?… – Ismét elhallgatott. – Dini, ugye nem képzeled, hogy azért szöktem veled Amerikába, hogy viktoriánus korabeli életvezetési tanácsokat olvassak? – Ferde mosoly jelent meg az arcán. – Önfejű és átgondolatlan vagyok ugyan, de ennyire talán mégsem.

– D-de én… – kezdtem.

Róza elgondolkodva hajtogatta az asztalon a Good Houskeepinget. Aztán felnézett, szürke tekintete az enyémbe fúródott.

– Komolyan gondoltam, Dini – jelentette ki. – Az életem a tiéd. A szívem, a testem. Oda megyek, ahová mondod. De nem leszek a cseléded. Ha számodra ez a feleség szinonimája…

Megdöbbentem.

– De Róza, én nem vártam tőled, hogy a házvezetőnőm légy… szerzek cselédet… – Végignéztem nyomorúságos kis otthonunkon, ahol ketten is alig fértünk el. – Vagy… gépeket! Igen, gépeket veszünk! Csodás gépeik vannak. Mosogat, takarít… amit csak akarsz…

Ebben a pillanatban iszonyatos üvöltés hallatszott. A szomszédból érthetetlen szláv szitkok özöne zúdult ki az ablakon, majd kirepült egy zsák, utána egy dézsa egy szobanövénnyel, és hatalmas robajjal ért földet.

– Nem – sóhajtott fel Róza. – Én ezt nem bírom már sokáig.

– De bírod – mondtam, miközben tekintetem a magasban lebegő, száradó ruhákra szegeződött. – Kibírod, mert mi ketten mindenkinél erősebbek vagyunk. Kibírod – kaptam el a derekát –, mert szeretlek.

Mire az én babám gyászos mosolyt erőltetett magára.

– Dini, a szerelem ajándék, nem életcél!

6. fejezet

Zsófi

Említettem már, hogy nem vagyok reggeli pacsirta? Nos, nem vagyok. (Ki gondolta volna, hogy egy nap kétszer is van hat óra?) Az alvásterapeutától azt is megtudom, hogy nemcsak a hajnal, az alkonyat is eltűnt a mindennapjaimból.

Lehet némi igaza, mert egy pillanatra eltöprengek, mikorra is esik az tulajdonképpen. Olyankor én még bent ülök az irodában, és bőszen verem a laptopot. Az a néhány óra, amit elvesztettem a nappalaim és az estéim határán, roppant fontos. Az elcsendesedés hiánya az alvásterapeuta szerint leszívja a testi, lelki, szellemi energiákat. Mostanában boldog vagyok, ha reggel felé, egy-két órára elalszom. Krónikus alváshiányom és a Prága Projekt így, együtt az idegösszeomlás szélére sodort.

Zsombor egy sírós-veszekedős esti telefon után, amikor arra kérem, ne jöjjön át, mert szükségem van legalább néhány óra magányra és pihenésre, dühödten visszahív az alvásterapeuta telefonszámával.

A nő, akit kiguglizott, most nyitott ajtót nekem.

Farmerszoknyát és vastag harisnyát visel. A negyvenes évei vége felé járhat. Alacsony, formás. Napbarnított bőrén látszik, hogy sokat van a levegőn. Nyilván alváshigiéniai tanácsokat fog osztogatni, hűvös szobát, sok sétát és kellően kemény matracot.

Barna szeme engem fürkész. A saját házában fogad. Kétféle esztétika működik itt – a praktikus Ikea és a népi-értelmiségi. Leveszem a kabátomat, aztán a kanyargós falépcsőn, amelynek minden fokán kis mécses áll, felvezet a tetőtérbe, az irodához.

A helyiség a lakás többi részéhez képest meglepően kopár. Fekete bőr ülőgarnitúra, a falak fehérek, a szobában nincsenek dísztárgyak. Kénytelen vagyok ránézni, semmibe sem tud belekapaszkodni a szemem.

Hallgatok. Az alvásterapeuta beszédes.

– Maga nem tud aludni – néz rám csodálkozva.

– Nos, igen. Ezért vagyok itt.

Képzelem, mit gondol magában. Egy munkamániás fiatal nő, aki elveszített minden kapcsolatot a Földanyával.

– Úgy értem, elfelejtette, hogy hogyan kell elaludni. – Bátorítóan néz rám. – Kikapcsolni az agyát. Folyamatosan pörög.

Hiszen abból élek, hogy pörgetem az agyamat. Ha nem pörögne, nyomok el egy ásítást, az azt jelentené, hogy meghaltam.

– Én is rossz alvó voltam – folytatja a nő barátságosan. – Altatón éltem, miközben tisztában voltam azzal, hogy roncsolom vele az idegrendszeremet. Mikor a kisbabámat vártam, nem szedhettem tovább. A végső kimerültség határán táncoltam. Kétségbeesetten kutatni kezdtem a neten, végül is pszichológus volnék, az nem létezik, hogy nem tudom visszanevelni magam az alvásra!

Mosolyogva bólogatok.

– Gondolom, teljes életmódváltás, ilyesmi…

Egy régi film címe jár a fejemben: Éjszakáim szebbek, mint a nappalaitok… Semmi bajom az álmatlan éjszakákkal. Akkor senki sem vár tőlem semmit, olvasgathatok, tévézhetek, netezhetek, ezek az órák a legfelhőtlenebb pillanatai az életemnek.

– Engem nem az éjszakái, a nappalai érdekelnek – mondja a nő, miközben barna szemét végig rajtam tartja.

Remek. Zsombor szépen behúzott a csőbe. Nyilván mindjárt apámról fogunk beszélni. Nem akarok az apámról beszélni.

A hűvös, kemény bőrfotel szélére csúszom. A lábam ütemesen dobolni kezd. De nem, a nő az alkonyatról beszél, a melatoninról, a bioritmusról meg az elalváskapuról, amelyen át, ha tudatosan készülök rá, észrevétlenül átcsúszhatom az éberségből az alvás állapotába.

Teljesen ártalmatlan diskurzus.

Várom, mikor fogunk elkanyarodni a gyerekkor felé.

– Hunyja be a szemét.

Az ilyesmit sohasem szerettem.

– Megjelennek bizonyos képek? – hallom az alvásterapeuta bátorító hangját.

– Fekete pöttyök…

– Gondoljon valami megnyugtató, biztonságos helyre.

Mindenféle cikázik a fejemben, vonakodom bármit is kiejteni a számon.

– Mi úszik be éppen?

Kattog az agyam.

– Öööö… egy rakpart.

– Remek. A Duna? Hömpölygő folyó?

Kiélesítem a képet. Lehunyt szemem mögött érzem, ahogy az ablakon át bekúszó napsugár végigsimít az arcomon.

– Kétsávos út a folyó mellett. Igen. Aszfalt.

Papírzörgést hallok.

– Hm. Aszfalt. Élőlényeket nem lát?

– Hát… – Várok egy kicsit, de nem. Aztán mégis! – Nem tudom. Mozog itt valami…

– Horgászok? Hajókon integető turisták? Sirályok?

Most már nagyon erősen befelé figyelek.

– Gyorsan elsuhant. Azt hiszem… egy autó. Egy autót láttam!

– Egy autót.

Nyilván őzekre számított. Vagy vágtázó elefántcsordára.

– Feltételezem, ült benne élőlény… – mondom kicsit sértetten.

– Biztosan. És növények? Nem lát fákat? Hallja a lombok suhogását?

Egyre hülyébben érzem magam, hogy egy nem létező folyópartot próbálok leírni, de azért koncentrálok.

– Szól a rádió… és… hopp, megszólalt a telefonom!

Még a képzeletbeli telefonom is csörögni kezd. Bevillan, amikor bementünk a kórházba elbúcsúzni Zsombor nagybácsikájától, aki akkor már egy hete haldoklott és nem beszélt. Amint meglátott, egy pillanatra kinyitotta a szemét, rám nézett, és megszólalt: Már megint telefonál?

Ezek voltak az utolsó szavai.

– Vegye fel! – mondja a terapeuta.

– Tessék?

– Én azt mondom, bízzon a képekben. Nyugodtan vegye fel a telefont!

– Nem veszem – nyitom ki a szemem hirtelen. – Úgy értem… hiszen csak képzelem ezt az egészet!

Az alvásterapeuta felvesz egy papírlapot az alacsony dohányzóasztalról, rajzolgat, magyaráz.

Gyanakodni kezdek.

– Ugye most nem hipnotizálni próbált, vagy ilyesmit? – kérdezem kicsit idegesen. Nagyon idegesen.

Tollával a feje búbjára tornyozott fakószőke hajába túr.

– Mondjuk úgy: módosult tudatállapotot teremtünk. A tudatos ellenállás kiküszöbölésével eljuthatunk a panasztól a valódi okig. Ebben a révedt állapotban ugyanis egymás mellé kerülhetnek olyan dolgok, amelyeknek nem is tulajdonít jelentőséget…

– Szuper.

– …és közelebb vihetnek a probléma gyökeréhez.

Már csak szabadulni akarok innen.

– Máris sikerült néhány pillanatra kikapcsolnunk a tudatos ellenállást. – Feláll, rám mosolyog. – Haladunk a tünettől a probléma igazi gyökeréig…

Megkönnyebbülve pattanok fel a fotelből. Lelkesen megy előttem, én meg próbálom elkerülni a mécseseket, ami a lépcsőn lefelé jóval nehezebb.

– Ne felejtsen el másfél óránként kontemplálni – figyelmeztet.

– Nem felejtem el – ígérem, és abban a pillanatban tudom, hogy képtelenség másfél óránként elmélkedéssel megszakítani a napirendemet.

Különböző méretű gyerekcipők halmára nézek az ajtó mellett. Ezek szerint több gyereke is született. Talán, ha helyére billen a kronobiológiám, az én testem is megérti majd, hogy itt az idő.

Loholok vissza a céghez. Tíz perc múlva lejár az ebédszünetem.

Már sötét van, amikor hazaérek a fényárban úszó irodából.

Ahogy belépek az ajtón, felgyújtom a villanyt, lerúgom a cipőmet, megkeresem a CNN-t, a hírszalag teljes gőzzel pörög. Bekapcsolom a számítógépet. Eláraszt az output. Minden harsog, villog és kattog.

Ide-oda járkálok a lakásban, beteszem a kabátot a gardróbba, benézek a hűtőbe, aztán vécére megyek, de előtte benyúlok az előszobafogason függő táskába az iPadért.

Megvan az a rossz szokásom, hogy a vécén szoktam átnézni az üzeneteimet. Zsombor minden helyiséget felszerelt routerekkel és hangszórós töltőállomásokkal.

Az az illúzióm, hogy jólesik egy pörgős nap után hazatérni az üres lakásba, de valójában sohasem vagyok egyedül. Bárhová megyek, a nyüzsgést viszem magammal. A világ ezer szemét rám nyitja, és figyel.

A vécén is figyel.

Talán azért érzem úgy, hogy még valakit, plusz egy főt a világon kívül, már nem tudnék elviselni az otthonomban.

Néha elgondolkodom, mit jelent az, hogy ennyire fontos nekem az egyedüllét. Történt-e valami sok éve, ami még mindig ott visszhangzik, ebben a csendben?

Az egyedüllétet folyton patologizálják. Nem tartják természetesnek. Nekem egyszerűen jólesik, hogy az egész napos hajsza után képes vagyok kialakítani egy légüres teret magam körül. Attól félek, ha összeköltöznék Zsomborral, akkor soha nem lenne pihenőm, mindig viselkednem kellene, nem ereszthetném el magam.

Az egyetlen mentőöv a közös jövőképben, hogy Zsombor imád túrázni. Egy társasággal jár a hegyekbe, és fotózik közben. Hihetetlen mennyiségű magányos kilométerre van szüksége ahhoz, hogy boldog legyen. És nagyvonalúan nem várja el tőlem, hogy ott kapaszkodjam a nyomában. Ez bizakodással tölt el.

Miközben a csap alá ügyeskedem a kezem, megpillantom magam a tükörben a hónom alá szorított iPaddel. A kifacsart tartásról beugrik a terápia. A francba! Az alkonyat!

Behajítom a táskába az iPadet, kikapcsolom a tévét, aludni küldöm a számítógépet, végigrohanok a lakáson, és leoltom a villanyokat. A konyhaszekrény legfelső polcáról mécseseket és ugyanolyan Ikea tartókat halászok elő, amilyeneket a nőnél láttam.

Szép sorban meggyújtom valamennyit.

A terapeuta szerint Pápua-Új-Guineában a természeti népeknél megszokott, hogy beszélgetés közben el-elrévedeznek, amikor a belső órájuk úgy diktálja. Bármit tesznek éppen, másfél óránként pár percre megállnak. Lazítanak, kontemplálnak.

Az idegrendszert így lehet visszaszoktatni a természetes ciklusára. Lehunyom a szemem, próbálok úgy elhelyezkedni a kontempláláshoz, ahogy az alvásterapeuta mutatta. Fészkelődöm kicsit a díszpárnán, elég hülyén érzem magam, mintha egy kandi kamera figyelne. Nyilván nem lehet ellazulni úgy, hogy közben idiótán érzem magam. Talpra ugrom.

Végigjárom a lakást, hunyorogva szemügyre veszem. Ebben a fényben kifejezetten letisztultnak és megnyugtatónak hat. Minden törtfehér, pasztellszürke, itt-ott felbukkan a párnán, a vázán, a szőnyeg mintáján egy kis türkizkék. Bekapcsolom az elektromos kandallót is, hogy a tűz fénye világítsa meg a falakon függő fekete-fehér fotókat. Összevissza nyomogatom az érintőképernyőt.

Ezt nem hiszem el! Nem működik a tűzropogás!

Egy pillanatig dühödten meredek a lángokra, aztán beugrik a mentő ötlet: csatlakoztatom az iPadet a hangszóróhoz, és kikeresem a Deep Relax alkalmazást. A lakást szempillantás alatt elárasztja a mesterséges kandallótűz zaja.

Megkönnyebbülve ülök vissza a díszpárnára. Most jó.

Hátradőlök, próbálok nem gondolni semmire. De hisz ez is egy gondolat!

Oké, akkor csak figyelem a tűzropogást.

A tűzropogáson nem sok figyelnivaló van, megpróbálok inkább a ki-be lélegzés ritmusára koncentrálni. Nem véletlenül hívják a buddhisták majomelmének az átlagember tudatát. A gondolataink vadul ide-oda ugrálnak, mint a majmok, egyik ágról a másikra. És közben elviselhetetlen ricsajt csapnak. Megpróbálkozom a kellemes hely technikával, hátha ezúttal látok élőlényt is a rakparton.

Legnagyobb ámulatomra egy verandás ház képe úszik be.

Jópofa ház a lombok között, alkonyfényben. Határozott fejlődés… ha nem akarom leépíteni a társaság egyharmadát, akkor be kell bizonyítanom, hogy pótolhatatlan zsenikkel dolgozom… ami sajnos nem igaz, de a vészhelyzet rendkívüli képességeket hozhat ki egy csapatból!

A rohadt életbe, hogy már megint a Prága Projekten agyalok!

Visszasündörgök a folyópartra, a verandás házba, és döbbenet… egy kalapos pacák könyököl a verandámon.

Ahogy megpillant, előrehajol, a világos színű kalap karimája alól alaposan megnéz magának. A boldog felismerés széles vigyora ömlik el az arcán. Átlendül a veranda korlátján, és megindul felém.

Azon kapom magam, hogy egy jégkék szempárt bámulok. Világító szeme csupán pár centire van az enyémtől, sötét haja a homlokába hullik. Farkasszemet nézünk. Aztán hirtelen hunyorít egyet, mint aki döntésre jutott.

A következő pillanatban éles szirénahangra „ébredek”, ha ez a megfelelő szó arra, hogy a szívem a torkomban dobog. Kinyitom a szemem.

A meghitt nappaliban minden otthonos, ismerős, hirtelen nem is értem, miért kellett nekem egy képzeletbeli veranda az ellazuláshoz.

A szirénahang a telefonom szokásos rezgő, villogó csengőhangja.

– Zsófi?

– Mm… Szia, Zsombor.

– Jól vagy? Mit csinálsz?

– Aha… Semmit. Lazulok.

– Meditálsz.

– Kontemplációnak hívják.

– Hm. Jól van. Kontemplálj csak. Azért hívlak, mert kicsit megcsúsztam, tudod, ez a bullshit!

– A New York-i előadás?

– Az.

– Nem baj – dünnyögöm. – Gyere akkor, amikor úgy érzed, végeztél.

– Nem tudom.

– Mit nem tudsz? – élénkülök fel hirtelen. – Nem akarsz átjönni?

– Persze, dehogynem akarok, csak…

– Akkor gyere. Várlak.

Csend.

– Egész éjjel itt fogok görcsölni.

– Oké.

– Oké?

– Megértem.

– Hm… ez igazán jófejség tőled.

– Tudom.

Lehangol ez a beszélgetés. Oké, most kicsit összejöttek a dolgok. Próbálok visszakeveredni a verandára. Az alvásterapeuta szerint azért nem tudok aludni, mert ellustult a jobb agyféltekém, egyfolytában a problémamegoldó, hibaelhárító bal agyféltekémet használom. Az alvás viszont jobb agyféltekés tevékenység. Az idegrendszeremet tréningezni kell az alváskapukra, meg kell tanítani a saját ritmusomra, arra, hogy mikor a legnagyobb az alváskésztetés. Éreznem kell, mikor van hajnal, mikor van éjszaka. Érezni is fogom! Nem olyan egyszerű engem kicsinálni! Most, hogy Zsombor nem jön át, mentális spa estét tartok.

Szinte érzem, ahogy ellazulok, érzem, ahogy a bokrok ágai súrolják a karomat, ahogy elhaladok mellettük, érzem a talaj állagát a lábam alatt… Nem tudom, hogyan lehetne feltüzelni egy csapatot két olyan tenderre, amelyről pontosan lehet tudni, mennyire cinkes. Messze meghaladja az erőnket… Nem is kell tudnom, hiszen éppen egy teraszon lazulok!

Oké. Inkább átmegyek alvásmegvonásba!

Ez is roppant hatásos technika. Az a lényege, hogy addig nem fekszem le, amíg el nem ájulok a fáradtságtól. Határozott előnye, hogy éjszakánként bármit csinálhatok. Például bekapcsolhatom a számítógépet, és nyugodt lélekkel felépíthetem a happydress-kampányt.

7. fejezet

Dénes

A szerkesztőmnek a kikötő volt a minden. Minden ott kezdődött, és ott ért véget. A kikötő csempészet, leszámolások, illegális bevándorlás és más mínuszos hírek kimeríthetetlen tárházának bizonyult. A bűn és a bűnhődés olyan pakliszerű volt errefelé, olyan igénytelen. Sohasem tudhatta az ember, mikor melyik lapot húzza.

Tulajdonképpen azé volt a sztori, aki jókor volt jó helyen.

Valami Pestről hozott, ősrégi igény lázadozott bennem az ilyenfajta újságírás ellen, de külföldiként be kellett érnem a bűnügyi tudósításokkal.

A vízbe ugrott lány óta Chapinnek rögeszméjévé vált a kikötő. Folyton oda küldött. Világos nemezkalapom széles karimája lassan szürkévé fakult a gőzhajók égre hányt füstjében.

Szerdai nap volt, hideg, havas idő, semmi kedvem nem mutatkozott hullákra vadászni a kikötőben. December eleje volt, már korán alkonyodott, siettem volna haza.

Róza egyre nehezebben tűrte az éjszakai járőrözéseket. Jelenetet rendezett, ha nem értem időben haza. Az időben neki azt a polgári időbeosztást jelentette, amely szerint a pesti hírlapírók éltek. Fel nem foghatta, hogy ez itt más világ.

Szegény kicsike egészen kivetkőzött magából. Durcás volt, féltékenykedett. Akármilyen szánandó volt mindez, egyre súlyosabb gondot jelentett.

Azon a sorsfordító napon különösen elgyötört voltam Róza botrányaihoz, ezért bedobtam a horgot Chapinnek: exkluzív interjút készítek a parti őrség rövidesen nyugdíjba menő kapitányával. A jó meleg irodájában. Munkaidőben.

Ám amikor a megbeszélt időpontban megérkeztem a kapitányságra, az ügyeletes őrmester sűrű bocsánatkérések közepette közölte, hogy a kapitánynak változott a programja.

Csukott szemmel léptem ki az irodájából, hideglelős önkívületben, hogy a napi betevő anyagomért mégiscsak ki kell mennem a sötét kikötőbe. Nem olyan egyszerű a jeges Hudson közepén, a vaksötétben egy ingatag hajó fedélzetén összehozni a pénteki melléklet szalagcímét.

Ám alig értem le a lépcsőn, nyílt az ajtó, és két járőr egy fiatal nőt vonszolt be a melegbe és a fénybe. A nő válla némán rázkódott. Egy pocakos meg egy keszeg, szemüveges ember kísérte.

– A hölgy a Huszonnyolcadik utcai lövöldözésben érintett – darálta egy szuszra a szokásos protokollt a keszeg, majd az egyetlen érdekes körülményhez érve felpillantott. – Egy taxiban…

Feltűnés nélkül közelebb araszoltam az íróasztalhoz.

– Micsoda lövöldözés? – kapta fel a fejét az őrmester – Mondja el rendesen!

A pocakos vette át a szót.

– A Brodway közelében járőröztünk, amikor néhány jóember odajött hozzánk, hogy van egy kis ramazúri a sarkon. Lövéseket hallottak. Odasiettünk, és egy urat meg ezt a hölgyet találtuk a taxiban. A férfit meglőtték a homlokán… – Egy pisztolyt dobott az asztalra. – Ez az autó padlóján hevert…

Az őrmester nem nyúlt a tárgyi bizonyíték után. Kérdőn pillantott a nőre.

– A neve – szólalt meg a tagbaszakadt – Betsy Gracey. Azt mondja, a férfi a vőlegénye volt. William Sanderson…

A névre felkaptam a fejem.

– Ültesse le – mutatott az őrmester kelletlenül az íróasztal előtt álló kopott faszékre.

Tudtam, honnan cseng ismerősen a név. Éppen eleget írtak róla a társasági hírekben… Sanderson apjának volt a legnagyobb szén-és fűrésztelepe a városban. Ha nem is érték el a Rockefellerek szintjét, de az biztos, hogy az egyik legvagyonosabb család a városban.

A járőr szerint Sanderson azonnal meghalt. Megkérte a taxist, hogy szállítsa a testet a Harmincnegyedik utcai kórházba, ő pedig bekísérte a hölgyet.

Alaposabban szemügyre vettem a nőt.

A három mennyezeti égő nem adott elég fényt, a felügyelő asztalán pedig még egy régi gázlámpa is világított, de az árnyékok így sem voltak kegyetlenek a lányhoz. Húsz-huszonkét évesnek tippeltem, az a néhány tincs, amelyet a harangkalap láttatni engedett, egészen világosszőke volt. Finom, levendulaszínű kabátja szépen kiemelte az alakját. Csinos példány volt…

Éreztem, hogy megcsíptem a szerencsémet.

– Oké – döntött a kapitány, aki közben megérkezett –, vigyétek fel a hölgyet a nyomozók szobájába.

Én is kisiettem a szobából az épület hátsó kijáratához.

Ott, a falon volt a kapitányság egyetlen telefonja. Felvettem a hallgatót, úgy tettem, mintha telefonálnék, de valójában elővettem a zsebkésemet, és egyetlen mozdulattal elvágtam a készülék aljában futó zsinórt. Egy kis szerencsével, gondoltam, ezen a készüléken ma este már nem tudják más újságírók telefonjait fogadni.

Visszamentem az emeletre a nyomozók szobájához.

Nem vettek észre, meglapultam az öreg irattartó szekrény mögött, a nyitva hagyott ajtó résén át figyeltem.

– Mi történt, kisasszony? – kérdezte Atkinson kapitány csendesen.

A lány a kezébe temette az arcát. Nagyon megviseltnek látszott.

– El tudná nekünk mondani – ismételte meg a kérdést a kapitány –, mi történt pontosan, Miss Gracey?

Ahogy Atkinson kiejtette a nevét, az is beugrott, honnan olyan ismerős ennek a nőnek az arca. Betsy Gracey ünnepelt musicalszínésznő volt. Nem is olyan régen olvastam róla cikket a World színházi rovatában. Néhány héttel korábban volt valami bemutatója.

– Lelőtte magát… – zokogott fel. – Az orrom előtt. A taxiban!

A kapitány egy makacs, benőtt körömre összpontosította a figyelmét.

A lenyalt hajú ügyvéd fontoskodva előrelépett.

– Kíván jogi segítséget igénybe venni?

A lány kurtán biccentett.

– A nevem Michael Russell, és a hivatalból kirendelt ügyvéd vagyok.

A kalap alól egy könnyáztatta, gyönyörű arc bukkant elő, és ismét biccentett. Durcás száj, finom orrocska, gödrös áll, sűrű pillákkal árnyékolt szempár. Még életemben nem láttam ilyen szépet.

– Kapitány, khm… néhány percre kettesben maradnék Miss Graceyvel…

– Russell, maga aztán nem szívbajos, ha üzletről van szó! – Atkinson rosszkedvűen tápászkodott fel az íróasztaltól. – Isten irgalma legyen velünk! – tette hozzá dünnyögve, és merőn nézett a széken kucorgó Miss Graceyre.

Kiléptek a folyosóra, miközben én még mindig ott lapultam a szekrény takarásában. Egy pillanatra kísértést éreztem, hogy elinduljak a kapitány után, hiszen eredetileg mégiscsak az ő interjújára szántam az estémet. De valami visszatartott. Később eltöprengtem rajta, mennyire volt tisztességes húzás hallgatózva jutni az információkhoz, meg is említettem Dicknek, aki jól szórakozott az aggályaimon.

– Végül is – mutatott rá – akár be is csukhatták volna az ajtót…

Amikor egyedül maradtak, a Russell nevű ügyvéd odahúzott egy széket a lány mellé.

– Nyugodjon meg. Most már minden rendben lesz.

Aztán a legnagyobb természetességgel kezdte lehámozni a lány hosszú, világosszürke kesztyűjét. A nő nem ellenkezett. Russell bólintott, és becsúsztatta a kesztyűt a kabátja zsebébe.

A következő pillanatban lentről kisebb ramazúri hangja hallatszott fel, mert az őrmester felfedezte, hogy nem működik a telefon. Néhány régebbi rendőrkapitányság még megtartotta a távírda vonalait, de szerencsére ez nem tartozott közéjük.

Amikor meghallottam a kapitány lépteit, kipattantam a szekrény mögül.

– Mi történt? – kérdeztem a tőlem telhető legtermészetesebb hangon.

– Ki az ördög maga?– ordította.

Önkéntelenül is megrándultam

– Mr. Halmi – mondtam – a Worldtől.

Végigmért apró, rövidlátó szemével.

– Nahát, magáról teljesen megfeledkeztem – dünnyögte. – Ide figyeljen, van itt egy fegyveres lövöldözéses ügyünk, tönkretette az estémet. Most nem tudjuk megcsinálni az interjút.

A hangok hallatán az ügyvéd is felbukkant az ajtóban.

– Egy ifjú hölgyet találtak egy halott férfi mellett egy taxiban – magyarázta a kapitány fontoskodva, figyelmen kívül hagyva azt a körülményt, hogy az eset idején ő elméletileg az egyik legfelkapottabb manhattani étteremben vacsorázott.

– Beszélhetnék a hölggyel? – kérdeztem mohón.

– Kapitány – ellenkezett azonnal az ügyvéd –, úgy vélem, az ügyfelem túlságosan zaklatott ahhoz, hogy riporterek kérdéseire válaszoljon.

– Nos, ez esetben – fordultam a lenyalt hajú ügyvéd felé – legalább az ön nevét megtudhatom?

– Russell. Michael Russell jogtanácsos. Tizennegyedik utca.

A lépcső aljában a kapitány félrehúzott, hogy megkérdezze, nem a belváros felé tartok-e véletlenül.

– Megtenné nekem azt az apró szívességet, hogy beviszi ezt a jelentést a központba?… Nem működik a telefonunk. – Elővette a szivartáskáját. – Rémes egy este…

A kezembe nyomott egy viasszal lepecsételt borítékot, én meg felírtam a címet, majd jó éjszakát kívánva ráérősen kisétáltam az ajtón.

Csak a sarok után kezdtem rohanni.

Taxiba vágtam magam, és egyenesen a szerkesztőségbe hajtottam. Kétpercenként megtapogattam a zakózsebemben a viasszal lepecsételt borítékot. Szerencsém volt, mert Chapint még bent találtam. Berángattam a kézirat-előkészítő irodába, és eldaráltam neki a sztorit.

Azonnal felvillanyozódott.

– Egészen biztos benne – mért végig csillogó szemmel –, hogy senki más nem tud a sztoriról?

Bólintottam.

– Utána kell járnunk, hogy Sanderson testét valóban beszállították-e a kórházba – mondta izgatottan. – Feltétlenül kerítse elő a taxisofőrt! Mire vár… tépje már fel azt a borítékot! Az embereim holnapra visszateszik a pecsétet.

Elvigyorodott.

– Most elviszem vacsorázni a feleségemet. De tízre visszajövök. Egész éjjel a sztorin dolgozunk! Rajta, ember, igyekezzen!

Én pedig szedtem a lábam.

Igyekeztem, rohantam, mint egy eszelős… a végzetem felé.

8. fejezet

Zsófi

A tökéletesség egészen addig elég, amíg a tested át nem veszi a hatalmat feletted. A Maybe Baby alkalmazás szerint nyolcvannyolc százalékos valószínűséggel egy lánygyermekkel kellene most várandósnak lennem.

Az orvosok szerint a HFG értékem ideális, nemi hormonjaim, mint a nagykönyvben, a méh fejlett, a peteérésem szabályos. Az iPad, a laptop és a telefonom naptárában élénk, lila sáv jelöli azokat a napokat, amikor ovulálok, továbbá, amikor fiú-, illetve lánygyermek fogan nagy eséllyel. Zsombor naptárába is mennek a figyelmeztető jelek, az ideális időben, pózban, optimális vitaminok és étrend mellett szeretjük egymást.

Bénultan, összeszorult szívvel állok a fürdőszobában az újabb csalódás láttán.

Zsombor húga vár rám, és Saci egy négyéves ikerpárral is mindenhová pontosan érkezik. Villámgyorsan kapkodom magamra a ruháimat, éjjel a kontemplálás ellenére sem aludtam, fáradt vagyok. A hajamat szoros kontyba tekerem, és a fejem búbjára tűzöm. Pont úgy festek, gondolom, mielőtt a játszóházas cukrászda felé indulok, mint egy játszóteres anyuka. Vetek még egy pillantást a tükörre.

Mennyivel jobban állna nekem a túlhajszolt anyaság, sóhajtok, mint a túlhajszolt cégvezetés!

Saci magas, nyúlánk, izmos nő, alig fél fejjel alacsonyabb a bátyjánál, de nem ez az oka, hogy felnézek rá. Korábban fejlesztési igazgatóként dolgozott egy napelemeket gyártó cégnél, a nevéhez fűződik egy magyar szabadalom, amire Ázsiától az Egyesült Államokig mindenütt lecsaptak. Kisebb vagyont keresett, és tele volt további tervekkel. Harminchat évesen mégis úgy döntött, kiszáll, mert gyereket akar, és a munkája mellett se másokra, se önmagára nem marad ideje. Mindössze két aprósággal kellett megküzdenie: egy elzáródott petevezetékkel, és azzal, hogy nincs apajelöltje. Egyesek így is ikreket szülnek.

Saci egész egyszerűen azért ment férjhez, mert szüksége volt egy férjre ahhoz, hogy megvalósítsa azt az életet, amelyet kitűzött magának. Egy évvel azután, hogy ezt felismerte, házas volt. Három éven át próbálkoztak a lombikkal, mire megfogantak az ikrek. Náluk legalább tudták az orvosok, mi a gond. Saci okosan, módszeresen végigcsinálta a babaprojektet.

Csak arra nem volt felkészülve, ami utána következett.

Egy olyan nőtől, aki korábban elmélyült koncentrációval, gondos tervezéssel ért el sikereket, emberfeletti erőfeszítést követelt elfogadni azt a káoszt és kiszámíthatatlanságot, ami az ikrek érkezésével járt.

Mikor a kávézóba érek, egy szőke, mosolygós Saci és idilli csendélet fogad, a fiúk éppen a fagylaltlap színes fotóit tanulmányozzák.

– Ó… – lelkendezek –, milyen csendben vannak a kis méregzsákok.

Saci végigmér, meggusztálja a táskámat, a hozzáillő cipőmet, a napszemüvegemet, és erőtlenül helyesel.

– Peti púzott! – bődül el Misi abban a pillanatban.

Peti felháborodottan az anyjára néz, ám az igazságszolgáltatás elmarad.

– Aki nem hagyja el a gyerekjátszót, amíg kihozzák a fagyit – vezényel az anyjuk –, dupla csokis tölcsért kap!

Az ikrek a feladat terhétől megnyúlt arccal elpucolnak a gyerekjátszó irányába.

– Na – fordul felém Saci elégedetten. – Most van csend.

Hátradől, és figyelmét a menü hátoldalát díszítő csodás fagylaltkelyhekre összpontosítja. Élvezi a pillanatot.

Belőlem azonban előtör az agymosott, makacs gyerekre vágyó.

– Hát, igen. Decibelben mérve egy ikerpár nem éppen relaxációs szeánsz, de tudod, azért… – gombóc van a torkomban – bármikor bevállalnám.

– Ne fesd az ördögöt a falra – dünnyögi, és felpillant a fagylaltlapból –, mert megjelenik.

Elábrándozom, milyen lenne, ha megjelenne. Mondjuk, egy kislány, fodros ruhácskában, illedelmesen lóbázza rózsaszín harisnyanadrágos dundi kis lábát. Ahogy a Mayby Baby ígérte.

– Ha nekem lenne gyerekem, úgy értem, ha érezhetném, ahogy nő bennem, ahogy megszületik… akkor az… érted… – Ránézek leendő sógornőmre, aki szórakozott arccal figyel. Sietve hozzáteszem: – És Zsombor számára is!

– Ti tényleg komolyan… – vágyakozó pillantásokat lövell a vadonatúj táskám felé – gyereket terveztek?

Olyan aprónak érzem magam, hogy alig látok ki a cukrászda asztala mögül. Bár változatlanul imádom a munkát, a szellemi kihívásokat, egyre inkább úgy érzem, igenis szeretnék valami fontosabb dolognak a része lenni annál, mint ami a munkahelyemen történik. De ezt talán még Zsombor sem hiszi el nekem, legalábbis Saci arckifejezéséből erre következtetek.

– Miből gondoltad, hogy nem? – kérdem a homlokomat ráncolva.

Rám mered.

– Jaj, nem… nem úgy értem. Én lennék a legboldogabb, ha az én negyvenöt éves serdületlen bátyám…

– Nagyon is rajta vagyunk – hallom a saját szavaimat, és érzem, hogy ez most tényleg a szívem mélyéről jön.

– Ó. Hát ez… – nyugtalan pillantást vet az ikrek felé. – Abbahagytad a védekezést?

Ami azt illeti, másfél éve abbahagytam. Akkor büszkén nyugtáztam magamban, hogy kényelmesen beleférek még a harmincöt alatt szülő nők egyre csökkenő táborába. Most a negyven alatt szülő nők táborának kapujában álltam, és nem akartak beengedni.

– Már egy ideje abbahagytam. És… hát…

Mindentudóan bólint.

– Nem akar összejönni?

– Ma reggel jött meg – bukik ki belőlem.

– Ez még nem jelent semmit! – vigasztal. – Gondolom, jártatok orvosnál.

– Többször is.

– És?

– Az orvosok szerint minden oké. Mindketten egészségesek és termékenyek vagyunk.

– Ez a lényeg! – Vigyorogva megragadja a kezemet.

– Papírunk is van róla. Csak éppen – teszem hozzá lemondó iróniával –gyerekünk nincs.

Óvatosan egyensúlyozva megjelenik a pincérlány a négy kehellyel. Úgy fest, mint aki életében először hoz ki egy megrakott tálcát. Saci nem várja meg, míg lepakol, nyúl a kelyhek után, elrendezi az asztalon, az ikreket szólítja, de azok rá sem hederítenek, hintáznak tovább.

Vállat von, és kanalazni kezdi a fagylaltját.

– Pont ilyen reménytelennek láttam én is. Most meg… – Az ikrek felé fordul, és felpattan. – Misi… Misi, mászol le onnan? Jön a Büntető Bagoly! Nem viccelek! Büntető Bagoly lesz!

Az ikrek a cukrászda lándzsaszerűen égnek meredő öntöttvas kerítésrácsain csimpaszkodnak. Romy Schneider jut eszembe, akinek a tizennégy éves fia így lelte halálát. Tizennégy évesen! Az ikrek még csak négyévesek! És csak két percet beszélgettünk. Csoda, hogy megérik a felnőttkort az emberek.

Végül a Büntető Bagoly elkerekedett szemmel kénytelen odarepülni a kerítéshez, és nagy, erős szárnyaival letépni a sivítozó fiókákat. Okos, nevelő célzatú büntetést ró ki rájuk, ami nagyon méltányosnak és szellemesnek tűnik, ám amikor az ikrek hüvelykujjukkal széthúzták a szájukat, és kinyújtották a nyelvüket, váratlanul taktikát változtat, és jó nagyot sóz mindkét fióka fenekére.

A kávézó békésen uzsonnázó közönsége borzadva nézi a bántalmazó anyát és óbégató fiókáit.

Irigylem ezért a pillanatért.

– Na, szóval… – ül vissza Saci az asztalunkhoz kipirulva, polgárpukkasztó anarchista-fénnyel a szemében – hol is tartottunk? Ja. Gyerekcsinálás. Mondd, Zsófi, alaposan átgondoltátok ti ezt? Fel vagytok készülve – állával az ikrek felé int, olyan hevesen, hogy hosszú fülbevalói az arcába csapnak – …erre az egészre?

– Miért? – kérdem kicsit sértetten. – Szerinted nem?

– Hát, tudod… ha jobban megkapargatom, nálam például az volt az ábra, hogy én nem családot, én nyugtot akartam. Egyszerűen belefáradtam abba, hogy pária legyek.

– Pária? – grimaszolok.

– Egyedül élni – vonja meg a vállát – a társas kudarc jele. Ismersz, milyen teljesítménycentrikus vagyok. Annyit hallja az ember a politikusoktól, orvosoktól, a szüleitől, hogy addig nem teljes értékű, amíg nem szül gyereket, hogy a végén maga sem tudja eldönteni, hogy ő akarta, vagy csak nem merte nem akarni. Aztán amikor már benne vagy, nem teszel fel ilyen kérdéseket. Tyű, ne bámulj így – fúj egyet –, csak azt próbálom elmondani, hogy nem akartam csökkent értékű lenni, érted?

Hogyne érteném. Egy csomó velem egykorú nőt ismerek magam körül, akik hisztérikusan próbálnak férjet találni. Végignéztem párszor, hogyan menekülnek a házasságba.

Én sosem voltam képes rávenni magamat, hogy pusztán a férjhez menés kedvéért férjhez menjek. Még akkor sem, ha így szembe kell néznem azzal a lehetőséggel, hogy esetleg sohasem lesz gyerekem.

– Hát… – mondom nem túl nagy meggyőződéssel – az élet téged igazolt.

Csak az lep meg, hogy az okos és határozott Saci is ebbe a „ha egyedül vagyok, akkor baj van velem” típusba tartozott.

– Mindenesetre kemény kudarcok árán szembesülnöm kellett vele, hogy egy terhességhez igazán… befogadóvá kell válni.

A befogadó szót áhítattal ejti ki. Ez most amolyan, „a lánytestvér elbeszélget a bátyja jövendőbelijével” jellegű társalgás lesz?

– A megfogalmazás nagyon visszafogott. De azt hiszem, értem, mit akarsz mondani.

– Jaj, ne. Nem! Zsófi, én nem rólad, én magamról beszélek.

Az arcába nézek, tulajdonképpen először azóta, hogy megérkeztem a cukrászdába. A vonásai feszültek, a szeme lesiklik rólam valahová a hinták mögé. Valószínűleg tényleg magáról beszél.

Kimerülten dörzsölöm a szememet, ő pedig az ikrek ordítását tökéletesen negligálva, közelebb hajol:

– Lehet, hogy nem voltak elég fürgék Ervin micsodácskái – suttogja. – Lehet, hogy nem volt átjárható a petevezetékem. De a lelkem mélyén tudtam, hogy nem ez a valódi ok. Megjósolták nekem! Egy tunéziai nyaraláson elmentem egy jósnőhöz.

– Ó, egy keleti jósnőhöz… – Lopva az ikrek olvadó fagylaltjára pillantok. Hány óra lehet? Hetek óta halogattam ezt a találkozót, legalább háromszor lemondtam. Kínosnak érezném itt hagyni őket, amikor az ikreket meg se dögönyöztem, de hamarosan lejár az ebédszünet, és vissza kell mennem a céghez.

– Olyan fura, csipkés szélű kártyával dolgozott… – magyarázza Saci, én pedig próbálom visszafogni a türelmetlenségemet. – Összevissza hablatyolt az előző életeimről, meg a jelenlegi feladataimról… de az anyaságot egy szóval sem említette. Végül a lehető legközömbösebb hangon rákérdeztem, mégis mit jelent az a cirádás ábra a kártyán. Hosszú ideig nem felelt, forgatta a lapot, mintha maga is most nézné meg alaposabban. Aztán kinyögte: Az üres méh jelképe!

Megtámadják az asztalt az ikrek, az üres méh egykori lakói. Jobbról-balról felkapaszkodnak a székre, és szemvillanás alatt sikerül összeveszniük a kelyheken.

De Saci csak lehalkítja a hangját, nem hagyja félbe.

– Utána már magyarázhatta nekem a kártyáiból, hogy ezt szimbolikusan kell érteni, meg hogy a nőies oldalam elfogadásával van dolgom, meg hogy egyre több nő megy hozzá hasonló sorsfeladattal… Az én fejemben csak ez a három szó visszhangzott: üres méh jelképe. Tudtam, hogy nem véletlenül húztam azt a kártyát. A tudattalanom nekem is folyton ezt a lapot dobta ki. És szerintem te, Zsófi, meg én… tudod… sok szempontból egyformák vagyunk.

A vidámságom kicsit megcsappan.

– Ugyan – tiltakozom. – Remek anya vagy. Én – nézek a nyakig fagylaltos ikrekre – biztosan nem bírnám…

Elmosolyodik, felvillantva nagy, egészséges fogait.

– Ha én bírok velük, te is bírni fogod…

Álmosan ingatom a fejem.

– Már attól elfáradok – ásítok –, ha nézlek benneteket.

Kotorászni kezd egykor jobb napokat látott táskájában, amelyben most ivólé, ragtapasz, kézfertőtlenítő és Kinder-meglepetés foglalta el az A4-es dossziék helyét.

– Nézni tényleg fárasztóbb – helyesel, de a szemében fura fény gyúl. – Tudod, mit? Próbáld ki!

– Hogy érted? – kérdem rémülten.

– Péntek délután el kellene mennünk megnézni pár eladó lakást. Attól félek, ha az ikrekkel megyünk, kapásból hozzászámolják az árhoz azokat az anyagi károkat is, amelyeket negyed óra alatt képesek okozni idegen helyen.

– De hát én is idegen vagyok nekik… – mondom, és a hangomból kihallani vélem a pánikot. – És az anyukád?

– Anyám eggyel elbír, de kettőnél már fáj a dereka. Az ovi meg… tudod, mint egy vörös cédulás ház. Folyton karantén van. Most is bezárták egy hétre valami óvodakór miatt. Na! – mutat a hintázó ikrek felé. – Melyiket akarod?

A nyelvemen van, hogy péntek délután dolgozom, de aztán arra gondolok, hogy pénteken a kollégáim már háromkor lelépnek, csak én ücsörgök bent estig, mint akinek nincs kihez hazamennie. Különben sem vetne rám jó fényt, ha leendő sógornőmet megerősíteném abban a hitben, hogy nem állok készen a családi életre.

– Nahát! Tényleg? Persze, szívesen… egy pillanat… ó, a péntek az… jó. Szuper!

– Melyiket kéred?

– Mégis – dadogom – melyikük passzol hozzám. Szerinted?

Hátradől a széken, és szórakozottan legelteti a szemét az ikreken.

– Így első látásra egyik sem – bátorít. – De hozzám se passzoltak, mégis imádom őket. Nem is tudom… – morfondírozik. – Talán Misi! Vidd Misit, anyám a fájós derekával már nehezen bír vele.

Edina dugja be a fejét az ajtón. Krémszínű, fekete tűpöttyös zsabós blúzt visel. Szereti a stílusát klasszikusnak nevezni. Nem mindegy persze, hogy a XIX. századi vagy a XXI. századi klasszikus stílusra érti, én inkább az előbbire tippelek.

– Baj van? – kérdem.

Jiři szerint egy profi vezető azt kérdezi derűtől csattogós hangon: mi újság?

– Hát… – kezdi.

Egy profi titkárnő azt feleli ragyogó szemmel, hogy minden a lehető legnagyobb rendben van. Éppen most kapta a hírt, hogy mindkét pályázatot megnyertük, és csak azt szeretné tudni, mikor jelenthetjük be hivatalosan.

– Telefonáltak a tender kiírói – mondja Edina szenvtelenül. – Sajnos közbejött nekik valami, mégsem tudják a pályázatok elbírálását ma ismertetni.

Öt órára kellett volna náluk lennem. Reggel óta megy a hasam, háborgó gyomrom mellett magam is remények és kétségek között hánykolódom.

– Ó. Értem. És ööö… mikor?

– Holnap háromkor. A Gundelban. Azt mondták, mindenkit kárpótolnak egy négyfogásos ebéddel.

Vajon az összes pályázó kap egy tendert? Vagy Gundel palacsintát?

– Ó, basszus! – kiáltok fel.

– Nem jó a péntek?

Lázasan jár az agyam. Misi. A francnak kellett bevállalnom. Jajistenem. Misit még visszamondhatom! Péntek délután mégiscsak munkanap. Már megint kinek akarok bizonyítani? Amikor tizenkét család sorsa múlik azon a kibaszott tenderen… Most azonnal felhívom Sacit! Mégsem várhatják tőlem, hogy… És Zsombor sem! Átsuhan az agyamon, hogy valószínűleg egyikőjük sem várja, egyszerűen csak rá kell csörögnöm Sacira, hogy közbejött valami, majd bébicsőszködöm egy másik alkalommal.

– A kisfiú miatt? – kérdi Edina halkan.

Ezt meg honnan a fenéből…

– Láttam beírva holnapra a naptáradba – teszi hozzá, még mindig az ajtóban várakozva.

Igen, sajnos akármit írok a telefonom naptárjába, az azonnal megjelenik Zsombornál és Edinánál is. Annak idején ezt a naptáras felhőt, amely továbbítja mindenki monitorjára az időbeosztásomat, roppant praktikus lehetőségnek találtam.

– Szívesen vigyázok rá – mosolyog Edina. – Tudod, milyen jól kijövök a gyerekekkel. Én az ilyen feladatoknak örülök a legjobban! Komolyan…

Komolyan. Komolyan. Amint meglátja az ember érzékeny pontját, könyörtelenül belemar. Elképzelem, amint hazaviszem Misit Sacihoz, és arra a kérdésre, hogy hogyan telt a délután, a gyerek boldogan újságolja, hogy egész délután zsírkrétával rajzoltak az ötletfalra a titkárnőmmel, aki nagyon jól kijön a gyerekekkel.

– Nem. – Kissé elpirulok. – Nincs szükség rá. Elviszem Misit a Gundelba. Remek móka lesz. Baloghnak négy gyereke van, talán jó pontot is szerzek vele, hogy ilyen laza, családbarát cég vagyunk. Szólj vissza, hogy háromra megyek, és viszek magammal valakit.

Edina szkeptikusan felvonja a szemöldökét. Aztán kimegy telefonálni.

Két feladat jut a mai napra: megnyerni a tendert, és gyerekhez való hozzáértésem fényes bizonyítékát adni. Csupán egyetlen probléma tűnik áthidalhatatlannak: nem találok parkolóhelyet.

Misi féloldalasan hever a gyerekülésben, amit a jelek szerint nem sikerült jól rögzítenem, de így is elaludt az első piros lámpánál, és nem tűnik úgy, mintha neheztelne érte. Ez azért jó hír, mert ha alvás utáni tompaságban érkezünk a Gundelba, akkor talán Misi hozza a szokásos formáját. Ráadásul hiányzik mellőle Peti, aki máskor mindig kéznél van, ha terrorizálni akar valakit.

Kezdem élvezni, hogy egyszerre két feladattal is képes vagyok megbirkózni egy szeles őszi napon. A hajamat is sikerült kivasalni! Úgy festek, mint az a családanya a bélflórás joghurt reklámjában.

Néhány kör után, teljesen szabálytalanul leparkolok a járdán. Amikor fenyegetőn lengeti felém az esernyőjét egy bácsika, látványosan kitárom a kocsiajtót, és behajolok a gyereküléshez.

GYEREKKEL VAGYOK! – kiabálja a hátam a bácsinak.

Egészen addig lubickolok ebben a földöntúli érzésben, amíg Misi kinyitja a szemét.

Mert akkor mindent elront.

– ANYAAA! – sivítja. – ANYÁT AKAROOOOM!

Jó is ám, ha lelket öntenek az emberbe.

– Az a helyzet, Misi – mondom kissé ingerülten –, hogy ma délután én vagyok az anyukád.

Misi egy pillanatig mérlegelni látszik a lehetőséget, aztán elbődül:

– NEEEM!

Dühödten rángatjuk egymást az étterem felé.

A Gundel jellegzetes illatáról Lenke utazóládája ugrik be. Amikor tegnap mondtam neki jóga közben, hogy ide készülök egy négyévessel, elfogta a sárga irigység. Mindig is arról álmodozott, hogy egyszer a Gundelban vacsorázik. Próbálom az éttermet az ő szemével látni. Ha ezt a délutánt túlélem, elhozom ide Lenkét!

A ruhatárnál szőke, lófarkas hoszteszlány fogad. Olyan kétségbeesetten próbál egyensúlyozni a tíz centis sarkain, hogy csak egyenesen maga elé mer nézni. Így Misi kívül esik a látókörén.

– Egy személy vagy kettő? – csicsergi, valahová a hátam mögé meredve.

– Kettő – felelem döbbentem.

– Balogh úr az imént telefonált – mondja éneklő hangsúllyal –, hogy bedugult az M7-es, de igyekszik. Addig welcome drinkkel várjuk vendégeinket a Kárpátia teremben.

Felvonszolom a nyűgösen pislogó Misit az emeletre, ahol már felsorakozott a tender összes szereplője. Halszálkás zakós, nyakkendő nélküli férfiak, kezükben telefonnal.

Döbbenten merednek Misire.

Eddig rendben volnánk, gondolom, és a megszeppent gyerek kezébe nyomok egy pohár narancslevet.

Mindenki próbál levegőnek nézni bennünket, mintha ott sem lennénk. Egyedül Ervin, a konkurens ügynökség buldogképű igazgatója erőltet mosolyt az arcára.

– Zsófika… Nem is tudtam, hogy családos… – Az arckifejezése azt sugallja: nem mindegy?

Nyilván csak szimatolni akar.

– Nem, nem. Ő… az… – hirtelen elbizonytalanodom, ki is nekem Misi. – Ő… Misi – szögezem le.

– Ühüm.

Aztán észbe kapok.

– Köszönj a bácsinak!

Misi bágyadtan bólint.

De Ervin már nem figyel rá, belekezd egy szövevényes magyarázatba arról, milyen jókor jönne nekik a tender. Egy szétesett céget örökölt, mert az előző igazgató mindent szétzüllesztett. De neki sikerült összerántani a csapatot, és zúzós pályázatot nyújtottak be.

– Tényleg! Lenne kedve csatlakozni hozzánk? – rukkol elő a kérdéssel.

– Haha…

– Komolyan kérdem. Olyan régóta harcolunk már mi ketten, hogy fura érzés lenne egyetérteni valamiben. Nem gondolja? Valamelyik nap beszélgethetnénk erről kissé – körbenéz – semlegesebb környezetben. Meghívnám egy kávéra.

– A meghívás az meghívás. – Lopva a többi öltönyösre pillantok. – Neveletlenség lenne visszautasítani.

– Köztünk szólva – hajol közelebb Misi feje felett – mégiscsak botrányos, hogy a tendereztető képtelen beszkedzsölni egy appointmentet a naptárába. Nem? Nincs igazam? Mégis meddig várat bennünket?

Ez az a pillanat, amikor Misire rájön a viszketegség. Szó szerint vakarózni kezd.

– Misi – sziszegem az ablak felé fordulva –, viselkedj!

Tovább vakarózik, és közben úgy jártatja a szemét jobbra-balra, mint aki azt mérlegeli, hol léphetne le.

Eddig csak azért bámulták, mert száztíz centiméter, most már azért is, mert nem a társasági normák szerint viselkedik.

– Kössünk egyezséget – hajolok Misihez, és megpróbálom egy határozottnak szánt mozdulattal lefejteni a kezét a fejéről. – Kicsit elbámészkodunk itt, azután átmegyünk az állatkertbe, rendicsek?

Kétkedve sandít fel rám.

Lázasan töröm a fejem, mivel köthetném le. Tévé. Igen! Valahol csak van egy rohadt tévé ebben az étteremben. Karon ragadom a vakarózó gyereket, és lerohanunk a hoszteszhez. A szőke lány arcán unalom, figyelmetlenség, bágyadtság. Nagyon sajnálja, de nem tud segíteni. Miközben ezt mondja, váratlanul felderül az arca, mert az ajtóban megjelenik Balogh úr.

– Drága Zsófika! – lihegi. – Ne tudja meg, milyen őrület van az utakon. Kérdezték már, mit kér? Pezsgőt, kávét?

– Vizet! – szólal meg Misi vakarózva.

Balogh úr tesz egy félfordulatot a hang irányába, egy pillanatra megmerevedik, majd rezzenéstelen arccal azt kérdezi:

– Bubisat vagy bubitlant?

– Bubisat! – kiáltja Misi, tetszik neki a szó, egy pillanatig még vakarózni is elfelejt.

Balogh úr odainti a pincért. Aztán összeüti a tenyerét.

– Mindjárt kezdünk! – Bólint, és besprintel a mosdóba.

Megpróbálom kihasználni az időt és emlékeztetni Misit az egyezségünkre.

– Ha vakarózol – sziszegem –, nincs állatkert!

– De viszket…

– Tudod, csak azért érzed úgy, hogy viszket, mert sokáig kellett várnunk az uzsonnára. De most mindjárt elkezdjük, és finomságokat fogunk nassolni, és utána le is sétáljuk az állatkertben…

Mindent megpróbálok, hogy lekössem – bár a legszívesebben a karját kötözném le –, hülye állathangokat adok ki, hadonászom, de hasztalan. Misi képtelen nyugton maradni. Úgy kell behajkurásznom a terembe, ahol a felnőtt férfiak csoportja is felbolydult méhkasként zsezseg.

Amikor Balogh úr végre előkerül a mosdóból, és lendületes léptekkel bemasírozik, a terem elcsendesedik, ő pedig elkurjantja magát.

– Hölgyek, urak! Tartsuk be a fontossági sorrendet. Asztalhoz!

Útban az asztal felé megpróbál kedélyesen barackot nyomni az izgága kisfiú fejére. Ahogy a gyerek felé közelít a keze, egyszerre megpillantom azokat a piros kis izéket, amelyek beborítják Misi arcát és kezét. Az egész gyerek pöttyös. Mit művelt már megint? Az előbb még egyetlen pötty sem volt rajta! Megingok az iszonyattól. Bárányhimlő.

Szóval ez volt az a hülye óvodakór, ami miatt karantént hirdettek!

Meg tudnám ölni Sacit. Teljesen elment az esze? Egy bárányhimlős gyereket nem lehet emberek közé engedni! És ha én is elkapom? A babaprojekt közepén? Lázasan töröm a fejem, voltam-e bárányhimlős, de viharos gyerekkoromban nem a gyerekbetegségek voltak a leginkább nyilvántartott események.

Felpattanok, és kivonszolom Misit a mosdóba.

– Naaa! – tiltakozik felháborodottan. – Éhes vagyok…

Éppen készült letelepedni és falatozni a sok vakarászás után.

Megpróbálom lecsendesíteni, ki-be kapcsolgatja a szárítót, és amikor már az sem köti le, hangosan reklamálni kezd, hogy miért álldogálunk a vécében. A végén szó szerint befogom a száját, miközben a másik kezemmel Zsombort tárcsázom. Természetesen ki van kapcsolva. Ő mindig ki van kapcsolva! A kurva életbe az egész családdal!

Ebben a pillanatban hív vissza, aggódó hangon.

– Zsófikám. Kerestél?

– Azonnal gyere ide. A Gundelhoz. Most.

Azzal leteszem. Alaposan megmosom Misi kezét, egy csodába illő másodpercig abbamarad a vakarózás és a vonítás is. Szinte észrevétlenül jutunk vissza az asztalhoz, ahol már mindenki Balogh úrra figyel.

A tender eredményeit ismerteti éppen.

– Ááá… – pillant fel a laptop képernyőjéről. – Zsófika is visszajött. Kezdtük azt hinni, hogy már nem is érintett ebben a mi izgalmas, közös projektünkben, hehehe… Éppen a kondíciókról tárgyalunk.

– Na, ha van még a zsákban – mosolygok vissza –, akkor ki vele!

A legélesebb határidőket fogom bevállalni, és csak a költségeket számlázom ki neki. Egy fillér hasznot nem kérek, csak és kizárólag a fizetéseket fogom kitermelni. Ennél versenyképesebb ajánlat nincs a piacon.

Hirtelen Misire téved a pillantásom, aki bűntudatosan pislog, és tiszta erejéből próbál nem vakarózni. Nyilván feszélyezi a közeg, a vörös fejű felnőttek, a súlyos evőeszközök és a nagy tányér közepén a szépen elrendezett borsószemek.

Kockára vágom neki a húst, beletunkolok egy falatot a hollandi mártásba, és a szájába dugom. Ráncolja a szemöldökét, de aztán ráharap, és elvigyorodik.

– Ön mit gondol erről, Zsófika?

Azt gondolom, Ervinke, hogy te pontosan láttad, hogy nem figyeltem az elmúlt két percben, mert egy beteg gyereket próbáltam rávenni arra, hogy egy szelet húst majszoljon.

– Nos, úgy vélem… – elhallgatok.

– A kislegény elvonta a figyelmét, hehehe… – Megcsóválja a fejét, áthajol a mellette ülőn, hogy megpaskolja Misi pofiját. Hirtelen megváltozik az arca, felpattan az asztaltól. Misi ebben a pillanatban kezd üvölteni, kétségbeesetten próbálom csitítani. A tender ismertetését megelőző izgalom hirtelen zajos, iszonytató pánikká változik.

Egy himlős gyerek az asztalnál!

Balogh úr nyomatékosan felhívja a figyelmemet, hogy legközelebb ne hozzak fertőzött gyereket a közösségbe, mert itt felelős cégvezetők és családapák ülnek, akik egyesek könnyelműsége miatt nem kívánják a fertőzést hazavinni a saját gyermekeikhez.

Még sohasem távoztam így egyetlen tendertárgyalásról sem.

Felelőtlennek, megvertnek és leleplezettnek érzem magam. De mindenekelőtt tökéletesen alkalmatlannak a családi életre.

9. fejezet

Dénes

Sanderson egy feleséget és két gyermeket hagyott hátra, no és egy villát a Gramercy parkban. A harmincnyolc éves üzletember a New York-i társaság és a presbiteriánius közösség példamutató polgára volt.

Persze mindenki csak addig a pillanatig példamutató polgár, amíg nem tör be az irodájába egy kifutófiú, és szedi össze mindazt, amit az illető óvatlanul ott felejtett a fiókokban.

Még a gyilkosság estéjén elrohantam a kórház halottasházába. Egy fiatal orvostanhallgatót találtam ott, aki félig már aludt a jegyzetei fölött. Azt mondtam neki, hogy azonosítanom kell egy halottat, akit egy kocsmai verekedésben megkéseltek a West Streeten.

Gondosan átnézte a jegyzőkönyvet, aztán bánatosan ingatta a fejét.

– Nem, nem. Nem találom. Az egyetlen halottunk ma este egy bizonyos Sanderson. Lelőtték.

Sajnálkozva széttártam a kezem, és már nyargaltam is vissza a Worldhöz. Azon ritka pillanatok egyike volt, amikor az újságíró érzi, megcsípte a Sztorit.

Hat órán keresztül írtam, oldalanként nyomtam Chapin kezébe a kéziratot, ő pedig fel-alá járkálva, fennhangon olvasta az üres szerkesztőségben a macskakaparásomat. Írógéppel írni? Tudom, áttekinthetőbb, könnyebb javítani is, de valahogy a lelke vész el a szövegnek. Mintha megszűnne a kapcsolat a testem, az akaratom és a leírt szavak között.

Már az utolsó oldalaknál jártam, amikor Chapin kiment a folyosóra, és magához intette az egyik fiút.

– Harry! Akarsz tíz dollárt keresni? Néhány perc munkával?

– Igen uram – vágta rá Harry.

– Helyes. Be kellene surrannod Mr. Sanderson irodájába. A Wall Streeten az a nagy sarok-felhőkarcoló, amelyet a hónap elején adtak át. Surranj be a portás mellett, és menj fel a legfelső emeletre. Az egész Sanderson irodája.

A fiú arcáról lehervadt a mosoly.

– És mit hozzak el onnan?

– Amit csak találsz, fiam. Amit csak találsz… Na, gyerünk, mire vársz? – bökött a bordái közé. – Egyik lábad itt, a másik ott!

Pontosan egy óra múlva tért vissza az összes irattal, szeméttel, borítékkal, amit az elhunyt Sanderson kihalt irodájában talált. Chapintől komoly dicséretet kapott, a betörés ténye a legcsekélyebb mértékben sem zavarta sem őt, sem a fiút.

A zsákmány nagy része pompás nyersanyagnak bizonyult.

Egyelőre hagytuk ketyegni ezt a bombát.

Chapin úgy döntött, hogy csak az elkövetkező napokban készül publikálni, gondosan mérlegelt forgatókönyv szerint adagolva a szenzációt. Szerelmes levelek voltak. Kivétel nélkül Betsy Graceynek szóltak.

Másnap egész oldalas szalagcím hirdette a sztorit a címlapon.

„A DÍSZPOLGÁR VÉGZETES TALÁLKÁJA A REVÜSZÍNÉSZNŐVEL”

Alatta egy-egy tusrajz volt látható a színésznőről és Sandersonról. A cikkem minden sorát átírták. Porig voltam sújtva.

– Hát itt van, Mr. Halmi! – A főnök kinyitott egy üveg pezsgőt. – Loptunk, csaltunk, hazudtunk… és elsőnek jöttünk ki a sztorival.

– Tiltakozom, uram! Én próbáltam visszajuttatni azt a jegyzőkönyvet, amit a kapitányságon rám bíztak, csak sajnos elírtam a címet. Azt sem értettem pontosan, mit mondott a kifutófiúnak éjjel. Én csak egy szegény bevándorló vagyok, nem túl ismerős New Yorkban…

Elégedetten nevetgélt. Aztán hívott egy taxit, és hazazavart, hogy kialudjam magam.

Ostoba vigyorral az arcomon ültem a taxiban, miközben a vágott szemű sofőr ide-oda cikázott. Le sem tudták volna radírozni rólam azt az ostoba vigyort. Hát, megcsináltam!

Apám egész életében tervezgette, hogy egyszer majd felvisz Budapestre és megmutatja nekem a várost. Végül elszekerezett a szomszéd faluig, arról adomázott minden disznóvágáskor, hogy ott majdnem összeverekedett a mészárossal az idegen kocsmában. Ha a helyi katolikus pap, akinek ministráltam, nem beszéli rá az alispán urat, hogy taníttassanak, belőlem is az a kocsmában verekedő varga lesz, mint az apámból. Megörököltem volna a lompos, puha barna kalapját, amelyet mindig mélyen a szemébe húzott.

Más nem tudott rám hagyni szegény. Mikor negyvenéves korában meghalt, öreg ember volt.

Én pedig itt kocsikázom a villódzó házfalak között, és egy kínai vagy japán sofőr repít haza ahhoz a lányhoz, aki Pesten sohasem lett volna az enyém. Ott az egész pakli le volt osztva előre. Itt pedig kitartással és szorgalommal bárki megcsinálhatja a szerencséjét. És… – itt önkéntelenül elvigyorodtam – egy iparmágnás lányával cicázhat.

A cicázás nem volt aznap programon. Róza gyönyörű fekete szeme, akkora, mint a fél öklöm, villámokat szórt. Egy levelet lobogtatott.

– Igaz ez? Már háromszor kértél fizetési haladékot?

Szóval ma este majd újra el kell mennem otthonról.

– Az öreg sárkányból ki kell szedni a pénzt! – próbáltam könnyed hangot megütni.

– Mondd, Dini, miért csinálod ezt a piszokságot? – szekírozott tovább.

– Be fogom fizetni.

Formás kis keble emelkedett-süllyedt a sifonruha alatt. Meztelen karjára ráomlott a haja.

– Végtelenül lekötelezel – mondta, és hátat fordított.

Krisztus ereje!

Összekuporodtam a konyhai kemény kereveten, és azon nyomban mély álomba zuhantam. Délig aludtam egyfolytában, azt sem hallottam, hogy Róza lement ebédért. Némán, fagyos hangulatban ettük meg a sarki kifőzde menüjét, aztán visszamenekültem a szerkesztőségbe.

Dick Davis a liftben azzal fogadott, hogy akkor sem okozhattam volna nagyobb felfordulást, ha otthagyok néhány tonna dinamitot a Park Row házaiban.

Mint később kiderült, a címlapsztorit általános kíváncsiság és ováció fogadta, de aztán egyre többen beszéltek hírlapi kacsáról, hogy a World állevelekkel próbál példányszámot növelni.

– Ne is foglalkozzál vele, öregem – mondta Davis hanyagul lóbálva a hamutartót. – Piszkálja a konkurencia csőrét, hogy az élet nélküle zajlik.

Még aznap délután Chapin félrehívott.

– A Hoffman House-ban ebédeltem, és a maga cikke az első számú beszédtéma. Gyors, tiszta munkát végzett, Halmi! Felismerte az első osztályú sztori hozzávalóit: köztiszteletben álló polgár, revüszínésznő, lövés, rejtély… jó esélye van a bónuszra!

A bűnügyet övező felhajtás napról napra fokozódott, szerkesztők üvöltöztek a riportereikkel, nyomozók értetlenkedtek, hogyhogy a Worldben olvashattak először egy ilyen szintű bűnügyről.

És ezzel még nem volt vége. Hiszen ott voltak a birtokunkban a levelek!

Chapin a botrány harmadik napjáig visszatartotta, csak akkor jelentette meg az elsőt, amikor a konkurencia azt hitte, lassan kezd elülni a sztori.

Szokványos szerelmes levelek voltak, nagyjából egy évvel korábbi keltezésűek. Néhányat kicsit árnyalnom kellett, különben nem tűrték volna a nyomdafestéket.

Sanderson halála nagy felbolydulást okozott a New York-i társaságban is. Minden követ megmozgattak, hogy visszatartsák a sztori továbbgyűrűzését. Nem az dühítette őket, ami történt, hanem az, hogy a lapok nyilvánosságra hozták az esetet. A New York-i társasági elit szívesen megjelent a lapokban, de kizárólag a maga szabályai szerint. Nagyon nem szívesen szerepelt az újságok címoldalán harsogó főcímek alatt.

Az özvegy és az árvák érdekeire hivatkozva próbálták leállítani a további cikkek megjelentetését. Ettől Chapin csak még inkább vérszemet kapott.

– Hol az ördögben van Betsy Gracey?! – üvöltötte egyik reggel.

Fogalmam sem volt róla. Senki sem tudta.

Rám nézett.

– Kerítse elő, Hunky.

Napokon át a revüszínésznőt kerestem. Az összes manhattani újság riportere ugyanezzel a megbízással cirkált a városban. A rendőrkapitányságon a vállukat vonogatták. Ők felvették a jegyzőkönyvet, azóta nem tudnak róla semmit.

A dicsfényem kezdett megkopni Chapin szemében.

Eljött az ideje, hogy felkeressem Russellt, a tenyérbe mászó képű ügyvédet, aki azon az éjszakán elvállalta a nő védelmét. A World folyosói hírszerzése szerint harminckét éves volt, és egyaránt jó kapcsolatot ápolt a városházával és az alvilággal. Azt tanácsolták, legyek nagyon óvatos vele.

Az irodája a Tizennegyedik utcában volt, az első emeleten.

A szokásos szekreterszerű íróasztal helyett egy hosszú, könyvtárakban használatos asztal fölé hajolt, csak brillantintól csillogó sötét feje búbját láttam. Előtte hevert az összes folyó ügyének a dossziéja.

– Tudom, mit akar, de nem hiszem, hogy megkapja – vetette oda anélkül, hogy felnézett volna. – Az ügyfelem kerülni akarja a nyilvánosságot.

– Pedig előbb-utóbb ki kell lépnie a nyilvánosság elé – mondtam óvatosan.

– Majd a bíróságon.

Azon töprengtem, mit mondhatnék ennek a jeges tekintetű férfinak, hogy rendelkezésemre bocsássa a kliensét.

– Az ügyfelének nincs miért aggódnia. – Rátámaszkodtam az asztalra. – Engem mindenesetre lenyűgözött, Mr. Russell…

Gyanakodva nézett fel.

– Valóban?

– Ahogyan aznap éjjel leszerelte a rendőrkapitányt… Már megbocsásson érte, de mindent hallottam a folyosóról.

Russell összecsapta az előtte heverő dossziét.

– Úgy! Ezért jött el hozzám?

– Azért jöttem, uram, hogy figyelmeztessem, sok mindent láttam és hallottam.

Némán fohászkodtam. Gengsztervilágban gengsztermódszerekre van szükség! Egykori kollégáimra gondoltam, és szinte az orromban éreztem békés pesti szerkesztőségem török dohány és tejeskávé illatát.

Legnagyobb megkönnyebbülésemre Russell felugrott a székéről.

– Tudja… nem is olyan rossz ötlet, amit mond! – Ujjaival dobolni kezdett a hatalmas asztal szélén. – Talán bölcs dolog lenne Miss Gracey részéről, ha megosztaná a nyilvánossággal, hogy mit gondol erről az esetről. Mondjuk, az ön újságjában…

Elvigyorodtam. Russell nyíltan beszélt, nem körülményeskedett.

– Nézze, az ügyfelem védelmében súlyoznom kell. – Áthajolt az iratokkal zsúfolt asztalon. – Ha elvezetem Miss Graceyhez, a szavát adja, hogy nem fogja felfedni a tartózkodási helyét?

– Magától értetődik – feleltem gyorsan. – Nem az a fontos, hol van. Az a fontos, hogy mit mond.

Russell bólintott.

– Akkor találkozunk holnap délben ugyanitt.

Chapin elég rosszkedvű volt, amikor visszatértem.

– Csakis valami zsaroló lehet… – dünnyögte mintegy magának a többi lap cikkeit olvasva.

– Kicsoda? – kérdeztem.

– Betsy Gracey – csattant fel.

– Erre okvetlenül rákérdezek – mondtam vigyorogva –, holnap ugyanis interjút készítek a kisasszonnyal.

Felragyogott az arca.

– Elhozza nekem az interjút azzal a ribanccal, én meg összehozok magának szombatra egy szabadnapot!

Egy szabadnap, az anyád nyavalyáját… gondoltam. De azért elégedett arccal bólintottam.

Alighogy bekopogtattunk, azonnal feltárult Betsy Gracey ajtaja. Bár meg mertem volna esküdni rá, hogy Russell figyelmeztette, úgy tűnt, mintha váratlanul érné, hogy engem is ott talál. Meglepően otthonosan, mondhatnám neglizsében fogadott. Fehér, földig érő köntöst viselt, ragyogóan szőke haja oldalt elválasztva, kislányosan keretezte az arcát. A levegőben virágos parfüm, cigaretta és valami savanykás szag keveredett, az olcsó garniszálló penészes texiltapétájával, foltos szőnyegeivel éles ellentétben állt a lány finom, porcelánszerű szépségével.

– Helló – mondta, miközben le nem vette rólam a szemét.

Én sem tudtam levenni a szememet róla.

Beterelt minket a lakosztályába, amely egy nappaliból és egy hálószobából állt, és meglepően szerényen volt berendezve.

Russell bemutatott minket egymásnak. Betsy szempillái félig leeresztett függönyén át még mindig engem fürkészett. Mindennek tűnt, csak ártatlannak nem. Russell unszolására belement, hogy válaszoljon néhány kérdésemre. Észrevettem, hogy a keresztnevükön szólítják egymást.

– Hová valósi?

A lány újra és újra Russellre pillantott, aki bólintott.

– Milwaukee-ból jöttem.

– Gracey az igazi neve?

– Nem. Ez művésznév. Valójában Elisabeth Probstnak hívnak.

– Hol élnek a szülei?

– Milwaukee-ban. Egy kis vegyeskereskedésük van a városban. – Lenézett ölében nyugvó kezére. – Mióta a színháznál vagyok, nem akarnak tudni rólam – tette hozzá szinte suttogva.

– Mikor hagyta el Milwaukee-t?

– Tizenhét évesen. Egy vándortársulathoz csatlakoztam. Ennek most már hét éve…

Ezek szerint huszonnégy is elmúlt… Egy kopott, zöld bársonyfotelban ült az interjú alatt, a köntöse finoman szétnyílt, látni engedve az alatta viselt fehér hálóinget. És egy kicsit a bokáját. A leghalványabb kísérletet sem tette, hogy megigazítsa az öltözékét. Délután három felé járt az idő. Még mindig hálóinget viselt.

Úgy tettem, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna. Valószínűleg az is volt művészkörökben.

– Mióta ismerte Mr. Sandersont?

– Nagyjából két éve… Látott egy musicaldarabban, és virágot küldött az öltözőmbe. Gyakran megesik – tette hozzá sóhajtva. – Kedvesnek tűnt az elején… Fogalmam sem volt róla, hogy házas.

– Nem tudta?

Betsy a tealeveleket nézte a pohara alján.

– Egyáltalán semmit sem tudtam róla. Csak később mondta el. Amikor azt akarta, hogy összeházasodjunk.

Elhallgattam. A gyönyörű arcát néztem, azt várva, hogy felpillantson rám.

– Arról sem tudott, hogy pisztolya van?

– Nem.

– Mikor találkozgatott Sandersonnal?

Összehúzta magán a köntöst.

– Nos… hát, előadások után. Elvitt vacsorázni… néha délután is felugrott, és elmentünk kocsikázni a Harlembe.

– Mikor mondta el, hogy házas?

Belenézett a szemembe.

– Nem emlékszem – mondta halkan. – Talán úgy… néhány hónapja.

Alsó ajka megremegett, úgy tűnt, mindjárt elsírja magát. Aztán kisöpörte az arcába hulló haját, és felsóhajtott:

– Virágokat küldött. Minden este. Bonbont. És leveleket.

Hosszasan és élvezettel sorolta, hányféleképpen próbálta kedvét szegni, de Sanderson kitartott, és ettől ő megenyhült. A szeretője lett. A legjobb helyekre vitte vacsorázni.

Dick Davis említette, hogy látta őket az éttermekben, és a nő nem tűnt éppen egy szoknyavadász áldozatának. Inkább vadásznak, a felső tízezer körében áldozatait becserkésző félvilági vampnak.

– Könyörgött, hogy tartsak vele! – hadarta. – Üzleti utakra Clevelandbe, Chicagóba… Mentem is, amikor tudtam.

– Utalt rá, hogy kész elhagyni a családját, mert önt venné feleségül?

– Ó, igen – felelte nyugodt hangon. – Nagyon sokszor. De én mindig tiltakoztam. Őszintén szólva… nem hittem benne, hogy a mi ügyünk… tartósnak bizonyul majd. Aznap este is megmondtam Billnek, hogy nem megyek hozzá feleségül. Először nem hitt nekem, de amikor látta, hogy komolyan beszélek, elővette azt a pisztolyt…

Egyszerű történetet mesélt el, egyszerűen. Lehetetlen volt nem együtt érezni vele.

A nőből valamilyen delejes erő áradt, bevallom, teljesen a hatása alá kerültem. Szívem szerint hajnalig folytattam volna az interjút. De néhány perccel később Russell megköszörülte a torkát, ezért szedelőzködni kezdtem.

Az utcára érve láttam, hogy az interjúnk alatt leesett az első hó. Betsy szőke szépségének emlékétől felmelegedve róttam a fagyos New York-i utcákat. Mint akinek sejtése sincs róla, mit művelt az a lány.

10. fejezet

Zsófi

Hüledezve nyomkodom a távirányítót. Nem nyílik. Nem nyílik a tetű garázsajtó! Rengeteg dolgom van, estére pedig meghirdettem az Ötletzabálók éjszakáját. Úgy trükközök, mint egy besózott anyuka, aki kétségbeesetten próbálja rávenni a gyerekeit a zöldségfogyasztásra. Tudom, hogy én vagyok a rossz rendőr, de azt is, hogy csak a javukat akarom.

Megkértem Edinát, hogy rendeljen ötven liter pattogtatott kukoricát, több karton kólát, még – na jó, ez már tényleg ijesztő – egyenpólókat is csináltattam. Csak éppen én késem el példamutatóan a munkahelyemről.

Van valami kis pöcök a beállóm polcán, amivel manuálisan is ki lehet nyitni a garázst, de fogalmam sincs, merre… Kábán kotorászom, szemhunyásnyit sem aludtam az éjjel, nem kontempláltam, nem is törekedtem rá, hogy a tökéletesebb, nyugodtabb énemen dolgozzam. Rezignáltan tudomásul veszem, hogy nem fognak belőlem buzogni az Ötletzabálók éjszakáján az ötletek. Már nincs kedvem az okokon vagy a következményeken rágódni.

Elindulok felfelé a mélygarázsból, a tárolóknál járok, amikor lépéseket hallok a hátam mögött. Felcsillan az utolsó reményszikra, hogy talán mégiscsak ki tudok jutni ebből az átkozott garázsból, de csak Lenke derűs arcát látom a lépcsőfordulóban. Minthogy nincs autója, gondolom, a tároló felé tart.

– Halihó. Mi történt? Árvíz, földrengés, világégés?

– Rosszabb. Nem nyílik a garázskapu.

– Eggyel több indok a reggeli rumos teára.

– Aranyos vagy… de rohanok. Húzós napom lesz.

– Akkor ennél jobb nem is történhetett volna veled, mint hogy megállít egy garázskapu. Iszunk egy teát, aztán, ha kellőképpen részeg vagy, beültetlek egy taxiba, és mehetsz dolgozni.

Lenke az a fajta nő, aki egy hunyorítással képes felfelé kerekíteni a legapróbb hétköznapi kellemetlenséget is. Gépiesen indulok utána.

– Képzeld – mesélem, miközben kihúzom kedvenc, bicebóca székemet, amelyiknek a hátsó lábáról már levált a műanyag talp –, még egyenpólókat is csináltattam nekik. A saját költségemre.

Lenke konyhájának fala tele van aggatva húszas, harmincas évekbeli egészséges étkezést népszerűsítő poszterekkel. Eat More Fruits! Enjoy good Food. Real Home Cooking.

– Hogy akarod magad köré gyűjteni az embereket, ha te halálosan fásult vagy?

– Nem arról van szó, hogy fásult lennék, vagy ne szeretném a munkámat…

– Hűha! Így néz ki, ha valaki szereti a munkáját?

– Na, mindegy. Csessze meg!

Felhörpintem a teámat.

– Úgy van. Csessze meg! – Tűnődve méreget az élénk rózsaszín hajcsavarók alatt. – Ott baltázod el, hogy nagyban gondolkodsz. Gyerek, jövő, tizenkét család megmentése… Bőven elég lenne a garázskapu kulcsát megtalálni.

– Az ember nem ragadhat le a garázspöcöknél! Tudnom kell, merre tartok.

– Istenem! Hogy merre tartasz?

– Tudnom kell, hogy nem baltázom el az életemet!

– Hadd segítsek kellő megvilágításba helyezni: ha valaki folyton azon töpreng, mi lesz holnap, az csak egyet jelent: nem jó most neki. Már eleget éltem ahhoz, hogy tisztában legyek a helyes léptékkel. A boldogság nem hatalmas freskó, amelyre ámulva néz fel mindenki, hanem egészen apró darabokból összeállított mozaik. A jó hír, hogy te választod ki a színeit és a mintáit.

– Hogyne – legyintek fáradtan. – Minden nyűgöm a korábbi kis színes döntéseim következménye. Ha három éve nem vállalom el a cég vezetését, akkor…

– Azt elfelejted, hogy akkor, abban az adott pillanatban azt a választást láttad a legjobbnak. Talán nem véletlenül. Minden igenhez végtelen számú nem tartozik, Zsófi, muszáj választani. Nincs mindenre idő, energia és figyelem…

Lenke rumos teája kellemesen átmelegít, a körülményekhez képest oldott hangulatban érkezem a céghez. Botrányos feltételekkel nyertem el a Gundelban a tendert, úgy, hogy már senki sem tudott aláígérni. Négyhetes éjjel-nappal robotolást várok az embereimtől, ráadásul jutalék nélkül, az alapbérükért. Tudom, demagóg húzás, de vészhelyzetekben az egyik legmélyebb emberi szükségletre, az összetartozás érzésére lehet csak apellálni. EGYSÉGBEN – ezt írattam a pólókra, és a nyári csapatépítő raftingoláson készült fotót kasíroztattuk a felirat alá, a saját költségemen. Zsombor szerint ez az igazi lúzer húzás.

Edina lihegve ráncigálja be a kartondobozokat a szobába.

– Megjöttek a pólók.

– Mutasd…

Arca még piros a cipekedéstől.

– Bontsam ki? – kérdezi enyhe csodálkozással a hangjában.

Hosszan bíbelődik a ragasztószalag lehúzásával, türelmemet vesztve odaguggolok mellé, és egy mozdulattal feltépem a dobozt. Fekete pólók bukkannak elő, fehér felirattal és a fekete-fehér fotóval. Szépen nyomták, jól mutatnak.

Ám amikor fel akarom próbálni az egyiket, a mosoly az arcomra fagy.

– Ezt azonnal vissza kell küldeni!

Edina még mindig a ragasztószalagot piszkálja, ezúttal a szőnyegpadlóról próbálja eltávolítani.

– Nem tetszik? – kérdi álmatagon.

– Olvasd! – tolom az orra elé.

Nem szól.

– EGYSEGBEN… Hallod, Edina? Egy seggben? – Remegő szám szélét próbálom fegyelmezni, mielőtt vigyorba kunkorodik. – Ez az új jelszavunk?

Edina taktikusan a ragasztószalagon tartja a szemét.

– Hívd fel a céget! – mondom. – Nyomjanak újakat. A saját költségükre!

– Felesleges – mondja. Még mindig nem néz rám. – Átküldték a tervezetet. És én elfogadtam. Sajnálom. Nem vettem észre a hiányzó ékezetet…

Azzal feláll, és felszegett állal, arcán vörös foltokkal elsétál előttem, belőlem pedig végre kirobban a hisztérikus röhögés.

– Azt várják tőlünk – dobom a tárgyaló asztalára a happydress.com fókuszcsoportos kutatását –, hogy behatoljunk az agyukba. Én máris beindultam!

– Csak el ne élvezz a jobb féltekémben! – dünnyögi Csülök, a kockás flanelingére erőltetett egyenpólóban.

Mindenki kivétel nélkül felvette az Egysegben pólót. Edina halk, bicsakló hangon, de mentegetőzés nélkül elmondta, hogy elnézte az ékezetet, úgy okézta vissza a megrendelést. Röhögés nélkül bújtak bele.

Azt hiszem, kedvelik Edinát. Legalábbis jobban kedvelik, mint engem. De egy jó vezető nem törődik azzal, hogy szeretik-e vagy sem, nem igaz?

– A reklámszakmában pontosan ott élvezünk, igen – felelem Csülöknek inkább vidáman, mint haragosan. – A jobb agyféltekében.

Egy pillanatra tehetetlenül bámulok kifelé az irodaház ablakán. Szemem végigpásztázza a Duna vonalát. Ki tudja, meddig leszünk még ebben a rózsadombi irodaházban. Az évek óta mantraként szajkózott „budget cut”, a költségcsökkentés végső fázisában az ingatlanbérleti díjakat próbálják ésszerűsíteni. Az embereket hamarabb cserélik le, mint az irodákat.

Az ember pótolható fogyóeszköz, az épület viszont státus. Házon belül még mindig lehet maszatolni, visszaadni a bérlőnek egy-két irodahelyiséget, összezsúfolni embereket, stand by munkahelyeket létrehozni…

– Én döntöm el ma, hogy mit akarjatok holnap… – hordozom körbe a tekintetemet. – Tudjátok, ki írta?

Csend. Nem tudják.

– Beigbeder – mondom a fejemet dörzsölve –, a 99 Francs című regényében…

– Mi ennyit sem kapunk ezért a gályázásért. Na, ez a baj – jegyzi meg Csülök.

– Viszont megmarad a gályátok – felelem.

– Ez a biznisz, nem a bodza! – vigyorog Karesz.

Csülök álla megfeszül.

– Jaj, hát persze. Biztosan értékelik majd a központban, hogy rabszolgamunkával nyerünk tendert!

– Finoman szólva – mondom, és közben Misi szemrehányó pöttyös arcára gondolok – nem voltam alkupozícióban. De biztosíthatlak róla, hogy előbb mondok fel, mint hogy hagyjak kirúgni tizenkét embert! Márpedig nem tudom, ti hogy vagytok vele, de nekem szükségem van állásra.

Csend. Aztán Csülök elbődül.

– Braindance!

Tollak, jegyzetfüzetek kerülnek elő, de az erős túlzás, hogy táncolna az agyuk. Szinte megkönnyebbülök, amikor Karesz felemeli a kezét.

– Bioszünet!

– Mi van? – riadok fel.

Már emelkedik fel az asztaltól, de egy pillanatra rám néz.

– Kimegyek szarni. Azt még lehet?

– Persze, de siess vissza. – A lapos oldalpillantások láttán észbe kapok. – Oké, húsz perc szünet.

Alvajáróként megyek a többiek után a teraszra, és míg ők cigiznek és beszélgetnek, leülök a lépcsőre, hátradőlök, és kényelembe helyezem magam. Lehunyt szememet a Nap felé tartom. Egy helyet keresek. Egy helyet, ahol energikus és kreatív voltam, egy helyet, amiről boldog emlékeket őriztem, és ahová most visszamehetnék, hogy a terapeuta tanácsa szerint felidézhessem az azzal kapcsolatos érzéseket.

Beúszik egy sok évvel ezelőtti vezetői tréning Helsinkiben. Huszonéves, mindenható középvezető voltam. Besétált a sztárelőadó a terembe, mindenkinek egyenként a szemébe nézett, majd odament a táblához, kezébe vette a filctollat, és azt írta rá: BÁNJANAK TISZTELETTEL AZ EMBEREKKEL!

Azzal rámosolygott az összegyűlt menedzserekre, és kiment.

Emlékszem, milyen mély hatást gyakorolt rám ez akkoriban. Mégsem tudtam alkalmazni a saját vezetői praxisomban. Tiszteltem én mindenkit külön-külön, úgy általában. De amint összegyűltek a tárgyalóban, úgy éreztem magam, mint egy besózott vízilabdaedző, a medence szélén rohangáltam, és rövid, taktikai vezényszavakat kiabáltam…

Eltűnik a finn irodaház, és egészen más helyszín veszi át a helyét. Zsúfolt utca, rengeteg ember és – ez, mondjuk, tényleg fura – oldtimerek. Minden villog, kavarog…

TANGO PALACE – szikrázik a fényreklám. – THE BALL… ROOM… BEUATIFUL. MAIN ENTRANCE

Mi a franc…

A fejemben felharsan a zene, az akkordok lefutnak a gerincemen, a következő pillanatban táncolok, a testem ruganyos, a táncparkett egymáshoz csapódó emberek tengere, mindenki fura jelmezben, mint A nagy Gatsbyben, a hajam nyirkos kötegben lóg a nyakamba, az arcomba, a hátamra. Egy férfi fekete foltként libben velem szemben, lerántja a nyakkendőjét, és a felöltője zsebébe dugja.

Egy nő nézi, finom és törékeny, fekete és szomorú.

Pillantásom a sarokban ülő, újságot olvasó, csokornyakkendős öregúrra esik. Magányos sziluett a sűrű, csípőrázó tömegben. Higgadtsága egy pillanatra sem rendül meg. Még a kezében tartott újság hátoldalán lévő szalagcímet is ki tudom betűzni: SHOW YOURSELF!

– Kimegyek a McDonald’sba. Kérsz valamit?

Edina hajol fölém, az ajtóra mutat.

– Senki nem megy sehová. – Feltápászkodom. – Eszembe jutott valami!

Nagy nehezen visszarendeződünk az asztal köré, az emberek hoznak magukkal valamit a cigiszünet élénkségéből.

– MUTASD MEG MAGAD!

Körbenézek.

– Rendben – vigyorodik el Csülök. – De figyelmeztetlek, hogy vannak helyek, ahol ez munkahelyi zaklatásnak minősül

– Ez az új szlogenünk.

Az arcokon mérsékelt lelkesedés.

– Nem kell fizetett hirdetés – közlöm. – A vásárlók fogják a happydresst reklámozni.

– Ó. És mivel vesszük rá őket erre a kedves gesztusra? – kérdi Eszter.

– Happyzsetonokkal.

– Aha.

– Miután a futár kiviszi nekik a ruhát, minden egyes vásárló kap egy emlékeztető mailt, hogy ne felejtse el magát lefotózni a termékkel. A szöveges értékelésért egy happyzseton jár, a facebook, pinterest, youtube duplát ér. Bloggerek tripla annyit is bezsebelhetnek…

Rezegni kezd a telefonom.

– Beindultál, most ne hagyd abba! – vigyorog Karesz.

Zsombor az, kinyomom.

– A zsetont aztán kedvezménykuponra lehet beváltani…

Még Edina álmatag, vízkék szeme is érdeklődve tapad a táblára. Olyannyira, hogy meg sem hallja, amikor a titkárságon csörögni kezd a telefon. Végül én ugrom a tárgyalóban lévő készülékéhez, amit nem nagyon ismerek, így sikerül megnyomnom a kihangosító gombot.

Zsombor. Már azon is meglepődöm, hogy ismeri a munkahelyi vonalas számot, de azon még jobban, hogy a tárgyaló falai visszhangozzák a szavait.

– Kinyomtál! – horkantja köszönés nélkül.

– Igen – sziszegem –, tudod, éppen értekezletet tartok…

– Este fél kilenckor?

Eszter, Karesz, Csülök meg a többiek komoly érdeklődéssel figyelik a dolgok alakulását. Én meg csak állok ott, mint egy idióta, Edinának persze eszébe sem jut kinyomni a hülye hangosítót.

– Ötletzabálók éjszakája, tréning – magyarázom türelmetlenül. Ebben a pillanatban így, kimondva iszonyú hülyén hangzik. – De ha halaszthatatlan, mindjárt visszahívlak.

– Nézőpont kérdése. Öt perc múlva kellene indulnunk.

– Indulnunk? Hová?

Lángoló arccal pillantok fel, magam körül vigyorgó arcokat látok. Lázasan kutatok az emlékezetemben, mondott-e valamit ma reggel. Aztán beugrik, hogy hiszen nem is aludt nálam.

– Ja, hogy nem is emlékszel? – Zsombor hangja fülsértően könnyed. – Egyáltalán nem is került előjegyzésbe? Akkor, azt hiszem, nem várok tovább. Elindulok.

Azzal leteszi.

11. fejezet

Dénes

Joe Pulitzer égig érő, aranykupolás épülete éjjel-nappal pezsgett, mint egy felbolydult méhkas. A részvényesektől az alagsorban dolgozó postázókig csodálatos társadalmi párlat csapódott le ezekben a szerkesztőségekben.

A napilapok emeletein akkor kezdtünk dolgozni, amikor a többi emeleten dolgozók már elmentek. Ingujjra vetkőzve mászkáltunk a folyosón, szavakba öntöttük az anyagot, amit a nap megérlelt.

Gyorsan kellett írni, és gyors lábú riporterekre volt szükség, akik gondolkodás nélkül ráugrottak a hírekre, nem nagyon volt idő a szavakkal bajlódni. A Sanderson-esettel szervezett nimbuszom nem tartott sokáig. Róza tanácsolta, hogy azért továbbra is kövessem az ügyet, mert ha bármilyen fordulat jön, biztosan előnyt jelent majd, hogy én már ott voltam a legelején.

Mint mindig, ezúttal is igaza lett.

Nem sokkal a második New York-i karácsonyunk előtt Betsy Graceyt kihallgatták az esküdtszék előtt. Vallomást tett a taxisofőr, aki hallotta az eset napján veszekedni a párt, illetve állítása szerint inkább Betsy veszekedett hevesen Sandersonnal, mielőtt a végzetes lövés eldörrent.

Nem tartóztatták le az ismert színésznőt, de a továbbiakban már egyértelműen gyanúsítottként hallgatták ki.

Aznap este bedobtam két whiskyt a World bárjában, összeszedtem minden bátorságomat odaálltam Mr. Chapin elé, és megkérdeztem, tudósíthatom-e másnap én a lapot a tárgyalásról.

Fel sem nézett, görnyedve hajolt egy kézirat fölé.

– Remek bírósági tudósítóink vannak.

Talán a whiskynek köszönhetően nem tágítottam.

– Igen, de ez az én sztorim!

Chapin hökkenten nézett fel a kéziratból. Felvonta a szemöldökét, aztán ennyit mondott:

– Oké.

Imádtam Amerikát!

És még jobban szerettem, amikor két nappal később egy üzenetet adtak át a Worldnél. Betsy Gracey keresett a rendőrkapitányságról. Annyi állt benne, hogy aznap délután ötkor hívjam fel telefonon.

Este ötkor kint álltam a társalgóban, hallgattam az írógépek kattogását. Nagyon ideges voltam, amikor telefonáltam.

Betsy Gracey hangja végig barátságos, bársonyos és nyugodt volt, arra kért, hogy keressem fel Nyolcadik sugárúti lakásában.

Alig tartott meg a lábam az izgalomtól.

Előbb arra gondoltam, hogy hazaugrom Rózához a hírrel, meg hogy odaadjam neki az ötvendolláros borítékot, amiből kifizetheti a lakbért, a jegest, a tejest meg a mosodaszámláinkat, de aztán meggondoltam magam.

Nem akartam, hogy az éjszakai munka miatti újabb szemrehányások megakasszák azt a lendületet, amellyel Ms. Gracey ügyére készültem rávetni magamat. Megkértem Davist, hogy ha az Ötvennegyedik utca felé megy, adja be Rózának a borítékot, én pedig felkötöttem a fiókban tartott nyakkendőmet, és elindultam.

A városban hatalmas volt a zsúfoltság, az emberek hazafelé tartottak a munkából, az első buszra fel sem fértem. A második pedig alig tett meg két utcasarkot, amikor megállt. Az egyik mozgóképszínház előtt hatalmas tömeg verődött össze, mintha ingyencukorkát osztogatnának.

Pedig csak egy filmpremiert bámulhattak, egymás után vonultak a hidegben a kivágott estélyi ruhás hölgyek, akik fázósan szőrmekeppekbe burkolóztak. Talán Betsy Gracey is ilyen bevonulásról álmodott. A busz továbbgörbült, elnéztem az ablakból a tülekedő, mindenféle színű, anyanyelvű meg öltözetű embereket, és hálás voltam ezért a pezsgésért. Budapest ehhez képest álmos vidéki városkának tűnt, én pedig benne voltam az élet sűrűjében.

Körülbelül este fél hétre értem oda a megadott címre.

Betsy nagyon csinos és nagyon dühös volt. Kelletlen, egyben gőgös tartással járkált fel-alá.

– Senki nem ad nekem munkát. Az ügynököm azt mondja, hogy nem mernek szerződtetni. Hogy botrányszagom van!

Szórakozottan a kerevetre mutatott, hogy üljek le. Leültem, és próbáltam megőrizni a higgadtságomat.

– Mit tehetek önért? – gyújtottam rá egy cigarettára.

Intett, hogy ő is kér egyet, aztán megenyhülve folytatta, miközben az öngyújtó fölé hajolt.

– Írjon! Írjon egy újabb cikket. Munkára van szükségem!

– Gondolom.

Rám nézett, és elmosolyodott. Szőke haját most csigákba sütve viselte, néhány huncut tincs lágyan keretezte gyönyörű arcát.

– Végtelenül hálás lennék – nézett rám fürkészve.

Elmosolyodtam.

– Nos. Most, hogy ezt elrendeztük… vacsorázott már?

Tíz perccel később taxiban ültünk, és a Hoffman House felé hajtottunk. Homárt ettünk, és pezsgőt ittunk. Nyolc dolláromba került, amiért Róza biztosan balhézni fog, de nem érdekelt.

Betsy pompás nő volt. Annyi finomság, ösztönös báj volt benne, hogy ahhoz képest Róza vampsága kedves kis komédiázásnak hatott.

– El sem hiszi, milyen nehéz egy nőnek a színházi világban. Bűnös világ az! Képzelheti – panaszkodott, aztán próbálta elvenni az élét. – Persze, gondolom, más nőknek még nehezebb…

Észrevettem, hogy az összes férfi az étteremben nyíltan Betsyt bámulja. Ahogy a társaságukban lévő hölgyek is. A nők vetélytársnőt szimatoltak.

Nem hinném, hogy az újsághírek miatt terelődött Betsyre az általános figyelem. Sokkal inkább azért, mert gyönyörű nő volt. A fotók és a grafikák nem tudták visszaadni azt a varázst, ami belőle áradt. Különösen finom jelenség volt, szinte sugárzott, nem volt fiús alkatú, légies, törékeny termetéhez buja kebel társult.

Nehéz megítélni, mitől is volt olyan feltűnően szép. A szeme mindenképpen gyönyörű volt. Azt hiszem, a másik feltűnő vonása, hogy egyáltalán nem élt a csáberejével. Róza egyetlen játékát sem dobta be. Nem flörtölt, nem sütötte le a szemét, nem billentette oldalra a fejét, nem kapkodta a tekintetét.

Ez a férfias egyenesség a finom, nőies külsővel párosulva őrült izgató kombináció volt. Talán a munkája miatt nem színészkedett. Színészekkel gyakran megesik, hogy civilben visszafogják a gesztusaikat.

Vacsora után visszamentünk a lakására. Olyan magától értetődő volt. Belesüppedtünk a finom, galambszürke párnákkal telezsúfolt kanapéba, és halkan, meghitten beszélgettünk. Tudni akarta, hogy honnan származom. Milyen ország az a Magyarország, ahol felnőttem, milyen az éghajlat, az ételek, az ottani színésznők. Meséltem neki a gyereksztár Bulla Elmáról, és közben minden értelemben egyre csökkent közöttünk a távolság.

Aztán hirtelen megcsörrent a telefon.

Betsy a telefonasztalkához lépett, és a zavar legcsekélyebb jele nélkül hosszasan beszélgetett egy férfihanggal. Miután letette, egy pillanatra megállt a falnak támasztott tükör előtt, hogy megigazítsa a haját. Miközben karját még felemelve tartotta, hátrafordult, és nyíltan kihívó pillantást vetett rám. Mintha csak azt kérdezné, ugye tetszem neked?

Hirtelen megváltozott a hangulat, és a következő pillanatban már csókolóztunk. Nem tudom, mégis mit képzeltem, valószínűleg semmit. Semmi zavarosság nem volt abban az estében, csak finoman átcsusszantunk a szenvedélyes ölelésbe.

Betsy lassan gombolta ki a ruháját, lecsúsztatta a kombinéja pántját a vállán, fehér melle kiszabadult a homályos szoba egyetlen gázlámpájának fényében. Rávetettem magam a kicsi, hegyes, rózsaszínű bimbókra.

Megfogta a kezemet, maga után húzott a hálószobába, és lenyomott a hatalmas ágy szélére. Szakszerű mozdulatokkal a karfára tette a nadrágomat és az ingemet. Bár meglehetősen hűvös volt a szobában, még hosszan álltunk az ágy mellett meztelenül egymáshoz simulva, csókolózva. Alig láttuk egymást a sötétben. Lehúzott az ágyra, széttárta a lábát.

Nem voltam éppen tapasztalatlan, de ez az éjszaka számomra a győzelem éjszakája volt. Betsy érzéki nő volt. Legalábbis érzékibb eddigi hódításaimnál, az újabban örökké morcos Rózánál és azoknál a lányoknál, akikhez szerencsém volt Budapest diszkrét házaiban. Minden porcikája kívánatos volt. Lassan szeretkezett velem. A szajhák általában sietnek, Róza meg inkább csak tűrte, túl akart esni rajta.

– Diniii?

Résnyire nyitott ajka mintha Darlingnak ejtette volna a nevemet.

– Igen.

– Ugye segítesz nekem?

– Persze – mondtam, miközben ráfordultam puha, meleg testére, és megcsókoltam.

Hajnali három körül hagytam el a lakását. Szinte a lépcsők felett jártam, és aztán végig a sugárutakon a macskaköveken. Az érzékeim életre keltek. Hosszú idő után felengedett bennem a bevándorlógörcs, a bizonyítási vágy, ismét úgy éreztem, hogy gondtalan fiatalember vagyok. Hogy élek.

Talán ez a hihetetlen életerő fojtotta Rózába a szót, amikor álmosan, kócosan, pongyolában és szemrehányóan ott várt a sötét, hűvös, zsírszagú előszobánkban. Amint beléptem, szó nélkül sarkon fordult és bement a közös ágyunkba. Én még üldögéltem egy kicsit a konyhaasztalnál, hasztalan várva, hogy elaludjon. Aztán úgy, ahogy voltam, ruhástul bedőltem mellé az ágyba, és azonnal elaludtam. Reggel sem kérdezett semmit. Viszont hosszú idő után először megfésülködött.

Aznap este a szerkesztőségből egyenesen Betsyhez vezetett az utam. Elvittem vacsorázni, aztán mintha valami szigorú rítust követnénk, taxiba vágtuk magunkat, és már ott is találtuk magunkat az ágyában.

– Jövő héten kezdődik a tárgyalás – mondta, fejét a hasamon nyugtatva.

Teljesen kiment a fejemből.

– Nem volna szerencsés, ha addig találkoznánk – mondta lágyan. – Lehet, hogy figyelnek…

– Russell figyelmeztetett? – kérdeztem, noha szinte biztos voltam a válaszban.

– Igen.

A gondolatát sem bírtam elviselni, hogy hetekig ne lássam.

– Szökjünk meg! Menjünk Kaliforniába! Vagy vissza Európába.

Felemelte a fejét, és a szemembe nézett.

– Nem tehetem. Ha elszököm, azzal elismerem a bűnösségemet. Nem kívánhatod ezt tőlem. Egész életemben csak menekülhetnék…

Hihetetlenül fiatalnak és ártatlannak tűnt abban a pillanatban.

Másnap reggel odamentem Chapinhez, és megkértem, hogy adja át valaki másnak az ügyet.

– Mi az ördög ütött magába? – ordította. – Csinált egy jó kis példányszám-emelkedést ezzel a sztorival, ezért is adtam magának a bírósági tudósítást. Most meg azzal jön nekem, hogy inkább lepasszolná? Hordja el a seggét az asztalomtól, vagy ki van rúgva!

Mégis hogy magyarázhattam volna el Chapinnek, hogy nem akarok a szeretőm gyilkossági peréről tudósítani? Ez Amerika…

12. fejezet

Zsombor

Este kilenckor a kölcsönzött szmokingomban állok a Magyar Tudományos Akadémia lépcsőjén, ujjam a telefonomon, a szívem a torkomban dobog.

Mr. Connelly és neje bármelyik pillanatban átsétálhat a szemközti Sofitelből, minden párban őket vélem felfedezni. Fogalmam sincs, kire várok, hogy néznek ki, mi vár rám ma este. Mr. Connelly nem használ közösségi portálokat, és az egyetemi életrajza mellett sincsen kép, úgyhogy nem tudhatom, ki tartozik a mély férfihanghoz, amellyel már többször beszéltem telefonon, hogy a küszöbönálló New York-i látogatásom részleteit egyeztessük. Pláne nem ismerem a feleségét.

Ha itt lenne Zsófi, most biztosan azzal szórakoznánk, hogy lejátszanánk előre az estét. Ugyanazzal a lendülettel lehet vele tequilamámoros, hajnalig tartó velős beszélgetéseket folytatni, amikor elindul az ember agya, és a másikkal együtt jön rá valami nagyon földhöz vágó dologra, mint a következő pillanatban szenvedélyesen egymásnak esni, vagy csak ökörködni.

Egy végtelen szalagon egyre az fut a fejemben, hogy mi történhet ezekben a percekben Zsófival, amiért most nem áll itt mellettem.

Mit kell este kilenckor megoldania éppen, ami holnap reggel kilenckor nem oldható meg? Ötletzabálók éjszakája… – dühöngök magamban. – Kurvára akarhat bizonyítani.

Autómotorok koncertje szól, a Lánchíd fele araszoló kocsisorra pillantok, centiket mozdulnak. Zsófival hónapok óta hasonlóan küszködünk, igyekszünk néhány centivel előrébb jutni.

Próbálom átvenni a fanatikus hitét, hogy megmenti az állását, megmenti az embereit, de kívülről figyelve eleve vesztes játszmának tűnik. Okos, tehetséges, gyönyörű nő, a legjobb a szakmájában, én a helyében most azonnal felmondanék. Napjában többször is figyelmeztetnem kell magam, hogy nem vagyok a helyében.

Véletlenül találkoztunk, amikor átmentem a benzingőzszagú lépcsőházukba – az ott lakók mindig nyitva felejtik a mélygarázs ajtaját – egy kötelező jellegű társasházi baromság miatt. Azóta tudom, hogy Zsófi mindig az iránt köteleződik el teljes szívvel-lélekkel, ami éppen aktuális. Ha munka, akkor munka. Ha baba, akkor baba. Ha…

A szél ide-oda csapkod egy sáros nejlonzacskót. Nem bírom tovább, idegesít a látványa az Akadémia épülete előtt. Gazsi barátom a kiskocsmából rendszeresen elharsogja (nagyothall), mekkora élmény volt számára belülről felállványozni ezt a gyönyörű épületet a művész uraknak úgy, hogy a kis, összecsukható székeiket kényelmesen tologathassák, miközben a festményeket restaurálják. Szinte látom magam előtt Gazsit, ahogy ordibálva irányítja az állványozást az elegáns épületben.

Felveszem a sparos zacskót, és kidobom a parkolóóra melletti szemetesbe.

Ebben a pillanatban megkocogtatja a vállamat egy sötétkék szövetkabátos férfi.

– Khm… Mr. Zólyomi?

Sötét, festett haj, erős, széles vonások. Kimerülten, de szívélyesen mosolyog. A jobbján alacsonyabb, fakóbb, hátranyalt hajú férfi áll.

– Ó. Helló! Üdv. – És azonnal mentegetőzni kezdek. – Sajnálom, de a feleségemnek közbe jött valami.

Nem a feleséged! – mondom magamnak.

Igazán tapintatos gesztus Mr. Connellytől, hogy ő sem a feleségével érkezett. Habár, ki tudja. Gyors pillantást vetek rájuk, semmi kétség, összetartoznak. A lenyalt hajú, ballonkabátos úriember mindenesetre nem akar tizenkét családot megmenteni, hanem elkíséri a párját az óceánon túlra is.

Felmegyünk az Akadémia lépcsőjén, és élénk beszélgetést folytatunk arról, hogy Budapest a TripAdvisor szerint megelőzi Sydneyt és Lisszabont a világ legvonzóbb utazási célpontjainak a listáján.

Az Arcképes teremben újabb meglepetés éri őket, kifejezetten a kedvünkért terítettek meg egy húszszemélyes asztalt. Az abroszon szénsavas és szénsavmentes ásványvíz, salátaolajok, a kenyereskosárban mákos, sós és szezámmagos péksütemény.

Ahogy leülünk, még inkább elveszettnek érzem magam, és egyre dühösebb leszek Zsófira. Szertartásosan beszélgetünk, míg végre valahára megérkezik a két fehér csokornyakkendős pincér.

– Ez a panoráma… – rázza a fejét hitetlenkedve Mr. Connelly. – Bámulatos. A legszebb akadémia, ahol valaha jártam.

A magas, köríves ablakból a Dunára, a fényárban úszó Lánchíd oroszlánjaira látni. Hálásan pislogok az oroszlánokra, amiért az ázsiómat növelik. Mr. Connelly meghívásától azt remélem, hogy akárcsak néhány mázlista, idősebb kollégámat, engem is kézről kézre adnak majd az amerikai egyetemek, és sikerül bekerülnöm az ingázó európai vendégelőadók zárt körébe.

– A Zeneakadémiát is látniuk kell – próbálkozom, mintha a város összes kultúrintézményét hozzácsaphatnám az életrajzomhoz. – Nemrégiben újították fel. (Vajon ott is Gazsi állványozott?)

Connelly gyanakodva kikerüli a mákos zsemlét, megvajaz egy szezámmagosat. Elégedetten bólint.

– Feltétlenül meg fogjuk nézni!

Ez ám a zabolázatlan elme! Megérkezik a hortobágyi húsos palacsinta. Az ódon falak közé beköltözik az ételmelegítő jellegzetes spirituszszaga.

– Gondolja, hogy belefér még egy koncert a holnapi programjukba?

– Mindenképpen. Fantasztikus – lelkendezik. A hátranyalt hajú nem nyúl a palacsintához, inkább ő is kivesz egy zsemlét.

Mr. Connelly gyanakodva néz rám, a bizalomkeltő vigyor ellenére.

– Esetleg holnap a kedves feleségét is megismerhetjük.

– Persze. Úgy értem, egészen biztosan örömmel velünk tart. Csak felborult a mai estéje – magyarázom. – Rajta kívül álló okok miatt. Cégvezető, tudják, hogy van ez…

Rettentően sajnálják.

Hogyan magyarázzam el nekik, hogy Zsófi az emberek azon rendkívül szűk csoportjához tartozik, akik nem próbálják a munkát babonásan távol tartani önmaguktól, ellenkezőleg: valamilyen misztikus hívásnak engedelmeskedve, hajlandók odaadni lényük legmélyebb magját is.

A pincérek elviszik a tányérokat, a beállt csendben az étlapot tanulmányozzuk. A második fogás kagyló salátaágyon. Éles váltásnak tűnik a hortobágyi húsos palacsinta után.

Éppen azon töprengek, hogy fehér asztal mellett mikor illendő rátérni az egyetemi dolgokra, amikor zajt hallok.

Úgy fordulunk hátra, mintha vezényelnének.

Zsófi áll a súlyos faajtóban, kipirulva, mosolyog. Ahogy belép, a nyíló ajtón át hideg fuvallat fut át a termen, de én tetőtől talpig átmelegszem. Mindhárman felpattanunk.

Farmert, tűsarkú csizmát és – legnagyobb döbbenetemre – az én világoskék ingemet viseli. Nyilvánvalóan nagy rá, a szélét a farmerjába tűri. Sűrű haja lezuhog a háta közepéig. Gyönyörű.

Mr. Connelly áthatóan nézi.

Könnyű parfümillat költözik az ódon falak közé, még a hortobágyi palacsinta nehéz illatán is képes áthatolni.

Két lépéssel átvágok a termen.

– Hát az ifjú hölgy? – bájolog a hátranyalt hajú. Szemmel láthatóan örül, hogy nem marad magára a kísérő szerepben.

– Ő Zsófi. – Két oldalról megcsókolom. – Ööö… a… feleségem.

Zsófi a karomba csíp, a „na, mi van” arckifejezéssel néz fel rám.

A pincérek terítéket hoznak, mindjárt utána érkezik a kagyló, és a társalgás határozottan felélénkül.

Zsófi egyébként is mindig mindenhol kényszert érez, hogy megtörje a kínos csendeket, mintha szerződtetett társalkodónő volna.

– Hogy ízlik? – érdeklődik Mr. Connelly.

– Hát, ha a kagyló csirke volna, és a salátaágy nokedli… nem is lenne olyan rossz kaja. – Zsófi amerikai angolt beszél, nem éppen társalkodónői stílusban.

A vendégeink bőszen helyeselnek.

– Milyen igaz! Az előző csirkés-paprikás palacsinta lényegesen… különlegesebb volt.

Tíz perccel később Zsófi már minden fontos részletet kiszedett belőlük az amerikai meghívásommal kapcsolatban. A desszert után Mr. Connelly magyar káromkodásokkal tűzdelve követeli az újabb kör Unicumot.

– Ez annyira… ellenállhatatlanul és iszonytatóan… különös. – Odainti a pincért. – Básszá! MIG. – betűzi összeráncolt szemöldökkel a szalvétáról. – Nem is bírom abbahagyni!

– Erre inni kell! – mondja Zsófi, és a bekészített pezsgősvödörhöz lép, kiemeli a palackot a jégkockák közül, és elmélyülten tanulmányozni kezdi a címkét. Olyan ritkán láttam az elmúlt napokban, hogy most élek az alkalommal, hogy nézhetem őt. Nyugtalanság, fáradtság és érzékiség sugárzik belőle. Úgy fest, mint aki képes rúgni, sikoltozni, harapni.

Kinyitom a pezsgőt (asztalkendő alatt, ahogy tanultam), töltök, és felállunk a pohárköszöntőhöz.

– A kezdetekre! – emeli poharát felém Mr. Connelly. Seszínű szemmel, seszínű mosollyal ránk néz.

– A szerelemre! – ragyogja Zsófi.

Én meg magamban csodálkozom, hogy ilyen érzelmes hangulatban zárul ez a pocsék este.

– Na, mesélj – húzom magamhoz. – Ott hagyta a kapitány a süllyedő hajót?

– Nem. Nem hagyta ott – villan Zsófi szeme a félhomályban. – Mindent elrendezett.

A Közép-európai Egyetemnek nincs saját parkolója, úgyhogy az Erzsébet téri mélygarázsban bérel nekem egy parkolóhelyet a tanszék. Innen minden sétatávolságban van, az Akadémia is. Éjfél után, amikor végzünk a vacsorával, már az egész parkolóban csupán egyetlen autó árválkodik.

– Tényleg? És hogyan?

Duzzadt szája hívogatóan mosolyog.

– Olyan nő vagyok, aki szereti feszegetni a határait.

Kioldom az övet, és beakasztom az ujjamat kabátja két fémgombja közé.

– És az én ingemben szereted feszegetni?

Benéz a szétnyíló kabát alá.

– Ja, ez? Nem volt időm hazamenni. Ez meg ott hevert hátul a csomagtartóban, úgyhogy…

– Napok óta keresem a kék ingemet! – méltatlankodom.

– A múlt héten hoztam el a tisztítóból, csak elfelejtettem odaadni…

Könnyedén megérintem az arcát, végighúzom a kezem az álláig.

– Na de farmerban – csóválom rosszallóan a fejem –, kölcsöningben betoppanni az Akadémiára?

Vállat von.

– Meg kell tanulnod a belső értékeimért szeretni. – Beleborzol a hajamba. – Még mindig durcás vagy?

– Durcás?

– Hát, mert… szerinted megfeledkeztem a találkozódról.

– Talán nem feledkeztél meg róla?

– Sajnálom – mondja Zsófi, elébe vágva minden vitának.

– Semmi gond.

– Csak tudod… – néz rám – folyton rohanunk, meg minden. Többet kellene beszélgetnünk.

– Talán írd be a naptáradba – javaslom. – Két kontempláció, egy éjszaki értekezlet és egy alvásterápia közé.

Vállat von.

– Lehet, hogy… izé… hogy nem nagyon érzékeled a gondjaimat. – A biztonsági övvel játszik. – Éppen olyan sötét gödörben érzem magam, mint amilyen sötétségben most ülünk. Mintha beszorultam volna valaki más történetének a csapdájába.

Kialszanak a fények a néptelen parkolóházban, ránk borul a sötétség.

– Miért nem hagyod ott az egészet a fenébe? – kérdem, ki tudja, hányadszor.

– Állítólag a csúcson kell abbahagyni. – Kuncog. – De az olyan rohadt messze van… Ki bírja odáig?

– Csak egy kis helyet szeretnék az életedben… – mormogom a hajába. – Miért nem hiszed el, hogy ketten erősebbek lennénk?

Elhúzza a fejét.

– Most is ketten vagyunk.

Egyszerre olyan mereven ül, mint Lót felesége miután a tilalom ellenére hátranézett, de én nem tágítok, úgy simogatom a hátát és a haját, ahogy ő szereti.

– Csodás nő vagy – mondom. – Tulajdonképpen olyan, mint én. De magamat mégsem vehetem feleségül… – Felnevetünk. – Vagy igen?

Még közelebb húzom, egy kicsit ellazul, bár ahhoz nem eléggé, hogy viszonozza az ölelésemet.

– Az tuti – dünnyögi –, hogy három hónap után beadnád magad ellen a válópert… De ne aggódj miattam. Kézben tartom a dolgokat.

– Ha úgy döntenél, hogy feladod a lakásodat… – felemelem az állát – tudom, tudom, a Prága Projekt… saját szoba… a kontemplációk… De ha mégis mérlegelnéd. Egy kicsit kizökkennél.

Óvatosan eltol magától.

– Ha kizökkennék? Miből?

– Most mondtad. A valaki más történetéből! Még szép, hogy nem tudsz aludni, Zsófi, mindenféle listák pittyegnek a telefonodon! Egyre csak az jár a fejedben, mit nem végeztél el aznap. Azt észre sem veszed, mi mindent végeztél.

Egy pillanatra elgondolkodik.

– A listáimmal együtt szeress! – hajol át a könyöklő felett, a karját a derekamra fűzi. – Szükségem van a listákra, máskülönben teljesen szétcsúszom!

Válaszul ismét becsusszan a kezem a kabátja alá, és a kék ingemen keresztül a tenyerembe veszem a mellét.

– Tudod te – mormolom –, mennyit szoktak dolgozni a komoly multiknál a kreatívok?

A leheletét az arcomon érzem, széles szája végre elérhető közelségbe kerül. Némán int, hogy fogalma sincs a kreatívok munkaidejéről.

– Két órát! – súgom – a többi időben töltekeznek… Ez hozzátartozik a munkájukhoz.

– Már nem tudok logikusan beszélni. Tessék, itt vagyok, annyira hiányoztál!

– Na, Zsófi! Mit művelsz? Megőrültél? – dünnyögöm elégedetten. – Bármikor jöhet valaki…

– Töltekezni akarok.

13. fejezet

Dénes

A Sanderson-ügy tárgyalása kedden kezdődött, egy meleg, novemberi napon. Gondosan megválogatták az esküdteket, Russell minden középkorú és annál idősebb, régi vágású állampolgárt levetetett a listáról.

Úgy tűnt, Betsy ügyvédje rendesen kihasználta a politikai összeköttetéseit is, mert Michael Murrane volt a választott bíró, és igencsak szabadjára engedte Russellt.

A terem zsúfolásig megtelt kíváncsiskodókkal.

– Tisztelt esküdtek! Ügyfelem ártatlan az ellene felhozott gyilkosság vádjában. Egyetlen bűne, hogy elcsábította egy tehetős, céltudatos családapa, aki, mikor ráébredt, hogy nem részesítheti Ms. Gracey a kegyeiben, agyonlőtte magát a kisasszony jelenlétében. Milyen további büntetést érdemel még az ügyfelem?

A nyitóbeszéd sok szalagcímet generált.

Aznap délután az ügyész, egy vörös hajú, szeplős képű fiatalember, Travers Jerome azt mondta az esküdteknek, hogy Betsy lelőtte a volt szeretőjét, amikor rájött, hogy a zsarolása nem működik, nem tudja elválasztani a tisztes családapát a családjától.

– Miért is végzett volna Sanderson magával? – kérdezte sztentori hangon. – Hisz megvolt mindene! Mindene megvolt, amire csak egy férfi vágyhat. Semmi sem utalt rá, hogy el akarná dobni az életét.

A vörös ügyész ezután bevetette a „mai dolgozó lányok” tirádát, ami azonnali egyetértő, helyeslő hümmögéseket váltott ki a nézők soraiból.

– A dolgozó lányok, mintha a finom női lelket bocsátanák áruba. Mégpedig olcsón – mondta, és szemét a megejtően szép Betsyre szegezte.

Úgy vettem észre, hogy a fiatal, dolgozó nő a legújabb pestis itt, Amerikában.

– A kommunisták, Mr. Lenin, már felvette a harcot az amerikai család ellen! Ha Amerika biztonságát nem veszélyezteti is, az erkölcseit igen! A nők a haza erkölcsének a védelmezői, ők finomabb anyagból vannak gyúrva, mint a férfiak! De újabban nem az otthon melegét őrzik, hanem autókáznak. Hajadonként, kettesben az udvarlóikkal. Uraim – fordult az esküdtek felé –, önök is biztosan látták az éjszakai mulatókban, ahogy egymáshoz tapadva táncolnak. Test a testhez ér… Lakásokat bérelnek! Ms. Gracey szülei dolgos, becsületes amerikai polgárok, akiknek sejtésük sincs arról, mi történik a lányukkal a nagyvárosban.

– Tiltakozom! – emelkedett szólásra Russell. – Ennek az égvilágon semmi köze a tárgyhoz.

– De mennyire hogy van! Ezeknek a modern nőknek már nincs szükségük férjre. Megtalálják a támogatóikat az éjszakai mulatókban. Kérdem én, milyen példát mutatnak ők az asszonyainknak, lányainknak? Hogy bárki dolgozhat, elválhat, kisétálhat a családi otthonból, hogy – és borzadva mutatott Ms. Graceyre – afféle jazzbabyként kedvére mulasson és játszadozzon a férfiakkal?

A fiatal ügyészből csak úgy ömlött a szó, Betsy rezzenéstelen mosollyal hallgatta.

A szerető aggodalmát fokozatosan átvette az újságíró izgalma. Megszállottként írtam egész nap, és már adtam is az összefirkált oldalakat a kifutófiúknak. Chapin nem kímélt, a bírósági tudósítás mellett még a reggeli kiadás számára is kellett egy elemző cikket írnom arról, mi várható a bíróságon másnap.

Betsy és én körülbelül hat méter távolságra ülhettünk egymástól, de egyszer sem néztünk össze vagy váltottunk szót a kéthetes tárgyalás alatt. Russell három testőrt is felfogadott, akik Betsyre vigyáztak, és távol tartották tőle a riportereket és engem.

Szemtanúkat is szerzett, akik tanúsították, hogy Sanderson heteken át üldözte a szerelmével Betsyt, a szokásos művészbejárós módon, ahogy általában a showgirlöket szokták. A taxisofőrtől, a koronatanútól függött az egész tárgyalás kimenetele.

Az ügyész elég agyafúrt volt ahhoz, hogy a taxisofőrt tartogassa utolsó szemtanúnak.

– Egen. Hallani őket a kocsi hátuljában… A Huszonharmadik sugárúton integettek. Kérni tőlem, hogy vigyem őket a City. Nagyon jóképű nőszemély… – magyarázta a taxis Betsyre pillantva, és kiérdemelve a bíró helyreutasítását.

– Min veszekedtek? – kérdezte az ügyész.

– Uram… én nem hallani jól. Csak kiabálás… De nem emlékszem, mert figyelnem kell autóút és forgalom… – Helyeslést várva rávigyorgott az esküdtekre.

– Sikerült bármit is kihámoznia az aznap esti vitából?

– Hát… látja… hallottam, amikor a hölgy a házasság szót kiabálta. Igen – bólintott. – Ezt hallottam. Vagy legalábbis azt hiszem, hogy hallottam…

Az esküdtek sugdolózni kezdtek.

Russell abban a másodpercben talpon volt.

– Tiltakozom, bíró úr! Most akkor vagy hallotta, vagy nem hallotta… A tanú néhány hete érkezett csak Portugáliából. Alig ért angolul.

A bíró gondolkodott egy percig, aztán elrendelte, hogy az esküdtszék tekintsen el a tanú előző vallomásától.

A taxisofőr összezavarodva pislogott. A vörös hajú ügyész viszont újult erővel támadott.

– Pontosan hol vette fel Sanderson urat és a társaságában levő hölgyet?

– A városháza. Vastag fuvar! Azt hiszem… – A taxisofőr tétovázott, és zavartan körbenézett.

– Mit hitt? – kérdezte az ügyész.

A tanú elvörösödött.

– Busás borravaló…

Néhány esküdt felnevetett. A bíró csendre intette őket.

– Aztán… – folytatta dühösen pislogva Betsyre – egy centet sem kaptam! Még nekem kellett a holttestet vinni kórházba. Nem hinném, hogy az úr gyilkolni magát.

– Ez csak feltételezés! – pattant fel Russell ismét.

A bíró tanácstalanul nézett maga elé, aztán az asztalra koppintott.

– Felszólítom a tanút, hogy kizárólag arról beszéljen, amit látott vagy hallott, és ne arról, hogy milyen következtetéseket sikerült ebből levonnia.

A vörös ügyész még egy húzással próbálkozott.

– Volt valami, ami szemet szúrt önnek, és amiből arra következtet, hogy Sanderson nem lehetett öngyilkos?

– Igen.

– Mit látott? – kérdezte az ügyész.

– Amikor beugrott kocsiba, én nézem, micsoda öltöny! Méretre szabva! És nincs nála pisztoly.

– Tiltakozom!

A bíró rákérdezett.

– Honnan tudta maga eldönteni, hogy volt vagy nem volt nála pisztoly?

A sofőr kezdett kimelegedni a faggatózástól.

– Dolgozni taxi sok-sok év Lisszabon! Bizony. Tudni, melyik gentleman akarja lelőni. De a hölgy ruhája…

– Tiltakozom!

Soha nem tudtuk meg, hogy hova rejthet egy hölgy egy pisztolyt, amikor taxiba száll.

A bíró elrendelte, hogy az esküdtszék hagyja figyelmen kívül a taxisofőr vallomásának utolsó mondatait, mert az szubjektív feltételezésre épül. Ezután az ügyész Mrs. Sandersont szólította a tanúk padjára.

Egy halk szavú, ősz hajú hölgy lépett az emelvényre.

Hivatalosan kellett elrendelni, hogy tanúskodjon, és véleményem szerint az ügyész sokat ártott az ügynek, amikor behívatta. Nyilván kényszerűségből tette, mert senki mást nem talált, aki hajlandó lett volna az áldozatról nyilatkozni. A tanú gyenge hangon tagadta, hogy a férje félrelépett volna.

Az esküdtszék kivétel nélkül férfiakból állt, és ahogy a szegény feleségre és Ms. Graceyre néztek, mindegyik számára egyértelmű volt, hogy Mr. Sanderson házon kívül kereste a boldogságot.

Sok találgatás előzte meg újságíró körökben, hogy Russell vajon a tanúk padjára szólítja-e Betsyt. Russell nem nyilatkozott a kérdésben, így amikor másnap a védelem tanúi következtek, egy gombostűt sem lehetett leejteni a teremben.

Russell azzal kezdte a beszédét, hogy rámosolygott az esküdtekre, és nyugodt hangon leszögezte: Betsynek az égvilágon semmi oka nem volt rá, hogy lelője a milliárdos udvarlóját.

– Miért? Miért lőne le egy nő egy férfit a taxisofőr szeme láttára?

Betsy, aki egy majdnem földig érő szürke ruhát viselt, egyenes derékkal ült az esküdtek előtt. Leeresztett pillái mögül pillantott csak időnként Russellre. Nem sírt, nem szipogott, nem ájult el. A riporterek közül többen csalódottan vették tudomásul, hogy nem számíthatnak hisztériás jelenetre. De az igazi sokk akkor érte őket, amikor Russell bejelentette, hogy védence nem kíván tanúskodni önmaga védelmében.

– Nincs mit hozzátenni ahhoz – mondta kimérten –, ami nem hangzott el.

Az esküdtek visszavonultak az ebédszünetre, és délután három órakor Betsy Gracey ismét szabad nő volt. A tárgyalás költségeitől is megkímélték a sugárzó esküdt urak, akik szemmel láthatóan meghatódtak lovagias döntésüktől.

Alig vártam, hogy személyesen gratulálhassak Betsynek, hogy ünnepeljünk, átölelhessem és megcsókolhassam.

A tárgyalás két hete, amit gyomorgörccsel és megfeszített idegekkel ültem végig, teljesen kimerített. Hazarohantam, és anélkül, hogy bármiféle magyarázattal szolgáltam volna az elképedt Rózának, a délután közepén ruhástul beájultam az ágyba.

14. fejezet

Zsófi

Valahányszor Zsombor csüggedtnek, fáradtnak, szorongónak, idegesnek vagy mit tudom én, milyennek lát, valamiképpen felelősnek érzi magát, és letol. Ez a férfi vaslogika.

Egyik este annyira összekaptunk, hogy azt hiszem, tulajdonképpen szakítottunk. Másnap este mosolyogva ott áll az ajtóban.

– Idenézz, mit hoztam!

Próbálom kitalálni a kartondoboz méretéből.

– Hűtőszekrényt?

– Hideg, hideg…

Halványan elmosolyodik az arckifejezésem láttán, a szeme csillog.

– Kérek egy kést! – rendelkezik. – Ne, ne… Inkább egy ollót!

Becipeli a dobozt a nappaliba, leteszi a homokszínű padlószőnyegre, és úgy, ahogy van, öltönyben, félcipőben mellé térdel. Mindig felbosszant, amikor cipővel masírozik be a nappaliba, de most nem teszem szóvá.

Felvágja a csomagolást, majd óvatosan a hungarocell védőcsomagolást is felmetszi. Amikor ezzel is megvan, felnyúl az egyik türkiz párnáért, ledobja a szőnyegre, és óvatosan ráhelyezi a doboz tartalmát.

Nem akarok hinni a szememnek.

– Mit szólsz?

Egy újszülött hever a nappalinkban.

– Ő Csekka – mondja, és rám néz.

Vad gondolatok cikáznak át az agyamon. Másfél éves koromban kaptam karácsonyra az első babámat, az örömtől belázasodtam. Lázas anyai ösztönnel egy percig sem engedtem ki a kezemből, hurcolásztam magammal, pólyáztam, etettem, altatódalt dúdoltam. Azóta vágyom egy élő babára. Legalábbis idáig ezt hittem. Elborzadva meredek Zsomborra.

A szőnyegen térdel öltönyben, és büszkén legelteti a szemét.

Nem tudom eldönteni, hogy örüljek vagy megsértődjem.

– Csekka? – nyögöm ki végül kellő óvatossággal, mert újabban minden kérdésemet személyes sértésnek veszi.

– Csekka, igen. Ez, tudod… afféle csekking baba. Fel sem veszed?

– N-nem, nem tudom… – Iszonyú idiótán érezem magam. Mi a fene az, hogy csekking baba?

Óvatosan a karomba adja.

– Így.

Ösztönösen magamhoz szorítom a rugdalózó csomagot.

Zsombor visszahajol a doboz fölé, és kiemel belőle egy lapos, műanyag tokba bújtatott valamit.

– Egy laptop? – Meresztem a szemem a rózsaszín polietilén tokra, miközben gépiesen ringatom a babát. – Kifosztottál egy kínai webáruházat?

– Hát, lehet… ott gyártják ezeket… Csekkához tartozik. Ő ugyanis – pillant fel – egy okosbaba!

Gyanakodva eltartom magamtól. Valóban Buddha-arca van Csekkának, mint az újszülötteknek általában.

– Döbbenetes, mi? – lelkendezik Zsombor, majd sietve összedug két kábelt. – Teljesen úgy viselkedik, mintha élne…

Egyszerre fojtogatja sírás és nevetés a torkomat. Hátamat nekivetem a kanapénak, Csekkát nemtörődöm módon a hasamon nyugtatva.

– Most tedd le a földre – rendelkezik. Teljesen belefeledkezik a csecsemő életre keltésében, rám sem pillant.

Bénultan lecsúsztatom a babát a padlószőnyegre. A következő pillanatban éktelen sivalkodás veri fel a nappalit. Úgy tiltakozik, mintha gyilkolnák.

– Jézusom!

– Oké. Most vedd fel! – utasít elégedett mosollyal.

Vonakodva a műcsecsemő után nyúlok, és a vállamra veszem, mire elhallgat.

Zsombor egy darabig gondterhelten bámulja a monitort, aztán felderül az arca.

– Itt is van. Látod? – fordítja felém diadalittasan. – Kijelzi!

– Csekking baba? – kérdezem annyi szarkazmussal, amennyit hirtelenjében össze tudok szedni.

– Szenzorokkal működik! Egy héten át tesztel, és a laptopon összesíti…

– Úgy érted, engem? Engem tesztel?

Akkorát nevet, mintha a hét viccét hallotta volna. Ami azt illeti, az is.

– Zsófi… nagyon kérlek… ne így fogd fel! – mondja lágyan. – Az intézetből hoztam. Én… én… úgy látom, az utóbbi napok kicsit összezavartak. Ez a baba segít tisztázni a dolgokat.

– Ha azt érted összezavarodáson – vágok vissza csípősen –, hogy a csőd szélére került a cégem, hetek óta nem alszom, és az idegösszeomlás szélén állok… nos, erre az esetre kétlem, hogy egy szenzoros kütyüt ajánlana a szakirodalom.

– Tekintsük játéknak! – javasolja. Felemeli a földről a babát, fintorog neki. – Vicces, nem?

– Elég vicces.

Úgy néz rám, mint egy gyerek, aki éppen most bontotta ki az ajándékát a karácsonyfa alatt.

– Éljük bele magunkat, hogy egy hétig gyerekünk van! Etetni kell, gondozni, nem hagy aludni… Mintha élesben menne.

Még mindig nem hiszem el, hogy egy nappal a cégem felszámolása és a felmondásom előtt az egyetlen ember, akire támaszkodhatnék, szenzoros babával tesztel. Huszonöt éve nem éltem át ilyen sötét napokat, és Zsombor semmit sem érzékel az egészből.

– A lehető legjobbkor – mondom végül szárazon. – Holnap utazom el, hogy kirúgjam a fél céget. Fogadjak bébiszittert?

Megütközve néz rám.

– De hát tegnap abban maradtunk, hogy nem mész el!

Hogy hihette, akár egy pillanatig is, hogy komolyan gondolom?

– Az tegnap volt – mondom komoran. – Két pohár daiquiri után.

Hiába csináltam magamból komplett idiótát a Gundelban és a csapatom előtt, hiába hajtottam őket hajcsárként az elmúlt hetekben, a Prága Projekt december hatodikán – év végén, amikor a leépítéseket szokták bejelenteni – elkerülhetetlenül bekövetkezett.

Magam sem hiszem, hogy azt képzeltem, tényleg a teljesítményünktől függ, megtarthatjuk-e az embereket. Ez egy hónapokkal korábban meghozott döntés volt, és most a kinti anyacég forgatókönyve szerint fogjuk lejátszani a leépítést, tréningnek álcázva, hogy a munkatársak ne fogjanak gyanút, és ne írathassák ki magukat betegállományba. Így rendezik a leépítési hullámokat a cégemnél világszerte. Én vagyok az egyetlen, aki pontosan tudja, hogy valójában nem csapatot építeni, hanem leépíteni megyünk Dobogókőre.

Előző este zokogva bizonygattam Zsombornak, hogy engem nem fognak tömegmészárláshoz használni. De ma reggel, amikor egy újabb álmatlan éjszaka után felkeltem, a nappali fényben nevetségesnek éreztem az egészet. Egy profi vezető akkor is levezényli a tömeges elbocsátást, ha nem ért egyet vele. Csak utána áll fel. Minden más amatőrség és hisztéria. A szerződésem nem csak a nekem tetsző feladatokra szól.

– Zsófi, nézz rá! – Felém fordítja Csekka pufók arcát. – Próbáld elképzelni, milyen lenne, ha élne! – válik sürgetővé a hangja. – Miért gyötörd magad? Kinek akarsz bizonyítani? Mondj fel most! Azonnal! Írj nekik mailt! Megnyugszol kicsit, és egykettőre lesz egy ilyenünk élőben is.

– Teljesen nyugodt vagyok, Zsombor.

A doboz mélyéről újabb hungarocellbe burkolt valamit varázsol elő. Egy sötétkék babahordozót. Nevetni próbálok.

– Ezek csak úgy ott hevernek nálatok, az intézetben?

– Egy van belőle összesen – mondja büszkén. – Csak három napra kaptuk kölcsön. Utána viszik Győrbe… – Megpróbálja Csekkát beültetni a hordozóba. – A babaterápia nálunk még kísérleti stádiumban van, de Nyugaton Alzheimer-kórosoknál és demenciás betegeknél is bevált – magyarázza. – Felébreszti a betegben a gondoskodásösztönt, csak ott kell hagyni valahol a közelében. Ha gondozni kezdi, akkor egészen biztos, hogy sikeres lesz a terápia…

A gondoskodásösztön… A délutáni látogatásom jut eszembe, meg az a hosszú nyakú, sötét bubifrizurás nő fényképe az öreg utazóládából, aki sohasem akart gyereket, mégis az ölében tartja a pufók, fogatlanul mosolygó Lenkét.

– Ne rettegj már annyira – nyújtja felém a babát. – Nem kakil büdöset.

Ránézek, és elnevetem magam. Ó, az a kibaszott… Miért kell egy harmincas nőt játék babával szekírozni?

– Csak értékelni tudom – dünnyögöm, miközben magamhoz szorítom Csekkát –, hogy nem demenciateszten veszek részt…

– Így már jobb. – Odacsusszan mellém a kanapéra, és babástul átölel. – Tudom én, hogy apád miatt van benned ez a bizonyítási kényszer…

– Ennek semmi köze apámhoz! – csattanok fel, és lecsapom a babát a kanapéra. – Tudod, Zsombor, csak egyetlen dolgot nem értek. Miért kell a munkahelyi zűrt mindjárt összekötni a gyerekvállalás kérdésével? Miért nem tetszik neked az a forgatókönyv, hogy rendezem a soraimat, és kiegyensúlyozott nőként leszek anya? Még ha… – nézek rá zsibbadtan – pillanatnyilag úgy tűnik is neked, hogy egyik fronton sem sikerül helytállnom.

El kell ismernem, hogy a hangom még mindig ellenségesnek hat, de ez pillanatról pillanatra kevésbé érdekel.

Zsombor, aki pontosan tisztában van a hangszínem változásaival, láthatóan válaszolni készül. Beszívja a levegőt, aztán kiengedi, meggondolja magát, félrerúgja a babahordozót, és egy váratlan mozdulattal magához von.

Beletúr a hajamba, megcsókolja a nyakamat, a fülem mögött. Egy darabig dülöngélünk így, összefonódva, ám a testünk feszült marad. A szája engem keres, habozom egy kicsit, aztán elfogadom az olajágat, legalábbis átmenetileg.

A puha száj ellentétben van azzal, amiket mond.

– Valamennyien az élet szabta keret optimalizálására törekszünk – dünnyögi. – A lehető legtöbb hasznot akarjuk besöpörni, megpróbálunk a lehető legjobban gazdálkodni az idővel mint… erőforrással. Folyamatosan döntenünk kell család és munka között, edzés és pihenés között…

Eltolom magamtól.

– Mármint úgy érted, hogy nekem kell döntenem?

– Mindannyiunknak. Szülőnek lenni – közli bánatos hangon – azt jelenti, hogy áldozatokat hozunk.

Ez az este valahogy természetes megkoronázása az elmúlt hetek fárasztó zűrzavarának. Istenkém, nem akarom, hogy holnap szétessen az egész eddigi életem! Nem akarok embereket elbocsátani! Nem akarok babatesztelést! Nem akarok új munkahelyet! Hogy lehet az, hogy Zsombor ennyire nem fogja fel, mi játszódik le bennem? Elnézem, ahogy ott áll öltönyben, zokniban – mert időközben lerúgta magáról a cipőt –, egy játék babával a kezében.

Vadul, sőt gyűlölködve nézem.

Érzem, ahogy lelkem mélyén az állati indulatok vad tombolásba fognak, és egyre kevésbé mélyen tombolnak, egyre kevésbé mélyen…

Aztán rázúdítom. Minden szavam mar, karmol, harap.

Hogy van az, kiabálom az arcába, hogy mindig az én alkalmasságomért izgulunk? Ha egy nő nincs rákattanva a háztartásra, más srófra jár az agya, ha érdekli a munkája, nincs kézügyessége, ha inkább szellemileg aktív, mint gyakorlatias, akkor ássa el magát, mert nem lesz jó anya. És ha véletlenül olyasmit nyújtana a gyereknek, amit csak ő tud? Múltkor a fodrásznál kis híján üvöltözve ugráltam, fejemen a fóliával, hogy hagyják már abba, milyen tortabevonó masszát találtak Emmácska tortájára az Auchanban. Te tudtad, hogy kilencféle kapható? A fodrász Kriszta meghozta a helyes döntést, fel is töltötte a Pinterestre meg az Instagramra. Százak lájkolták. Mi ez az anyafasizmus? Az überanya az összes női magazinban meg kismamablogban?

Zsombor kimerülten bámul rám. De nem tudok uralkodni magamon.

– A férfiak talán egyformák? Mind grizzly medvére vadászó Marlboro Man? Hm? Ha csöpög a csap, szerelőt hívsz! Hogyhogy senki sem aggódik azért, hogy alkalmas vagy-e az apaszerepre? Nem inkább két embert kellene tesztelni? Hogy mint csapat jól működünk-e? Családban?

Az bőszít fel leginkább, hogy fél szemmel még mindig a baba használati utasítását böngészi. Egyszerűen nem tud lekattanni róla.

– Tudod, mire tanította a barátnőmet az anyja? Azt mondta neki, ne kezdj el főzni, édes lányom, mert úgy maradsz! És tudod, mikor mondta ezt neki? 1948-ban!

– Hogy mindezt hajlandó vagyok végighallgatni – dörmögi Zsombor –, fényesen bizonyítja, mennyire szeretlek.

Felemeli a babát, óvatosan ide-oda mozgatja, miközben le nem veszi a szemét a laptopmonitorról. Megvan az a sajátos tulajdonsága, hogy mindig éppen abban tudós, amit pillanatnyilag csinál, mond, intéz. Ha utazik, akkor idegenforgalmi szakértő. Ha eszünk, akkor igazi gourmet, ha vezet, akkor Forma–1-es versenyző, ha a szekrény előtt téblábolok, divatszakértővé avanzsál. Ha szeretkezünk, akkor profi szerető.

Most nyilvánvalóan csecsemőszakértővé vált.

Meg akarok sértődni, aztán lemondok róla.

Ha nincs a nyakamon a dobogókői tréningnek álcázott Prága Projekt, meg is sértődöm. Így viszont látszólag belemegyek, hogy babázom kicsit. Ráhagyom, hogy etetek, pelenkázok, ringatok néhány órán át egy játék babát, amely szenzorokkal vizslat, és jelentéseket küld rólam egy laptopnak.

Arra talán jó lesz, hogy elterelje a másnapról a figyelmemet.

Ebben a pillanatban már csupán két dolgot akarok: ágyba bújni Zsomborral, és aztán egyedül maradni.

Van az a foka az elveszettségnek, amikor már annyira vágysz az ölelésre – és itt nem játék babára gondolok –, hogy hajlandó vagy megfeledkezni a néhány perccel korábbi állati indulataidról. Ami azt illeti, én mostanában elég gyakran jutok el erre a fokra. Zsombor nem mindig képes érzékelni az elveszettség és az állati indulatok közötti finom, árnyalatnyi különbségeket.

Nagy nehezen azért sikerül rávezetnem, amikor váratlanul felsír a baba.

– Csekka sír – rezzen össze.

– Aha.

– Nem mész oda hozzá? – dermed mozdulatlanná fölöttem.

– Hülyéskedsz?

Rám néz.

– Ilyen lesz élesben is.

– Ó, basszus! – Lelököm magamról. – Tudod, mit? Akkor menjen élesben!

– Most mi van? – néz rám felhevülten, kócosan.

– Menj el.

Nem mozdul.

– Gyerünk! – lökdösöm. – Felelős szülőnek érzed magad? Mert én nem is kicsit. Kettesben akarok maradni a babával!

Csalódottan bámul rám.

– Biztos vagy benne? – kérdi tanácstalanul.

– Egészen biztos – köpöm oda a szavakat.

Vállat von, odamegy a laptophoz, pötyög valamit a klaviatúrán, mire a baba még hangosabb óbégatásba kezd.

Az ágyból figyelem a jelenetet.

– Talán most jött el az esti fürdetés ideje – néz rám. – Akkor én… hagylak is…

– Álljunk csak meg! – tiltakozom. – Nem az van, hogy az esti fürdetés az apukák feladata? Ha az anyák otthon töltött idejét is valódi munkának kell tekinteni, ahogy azt a politikusok meg a pszichológusok szajkózzák, akkor nekik is lejár a munkaidejük, vagy nem? Az apának, amint hazaér, át kell vennie a házimunka és a gyerek körüli teendők felét. Nem így fair?

– Engem – mondja szinte menekülve – egy másik alkalommal tesztelünk.

– Igen – kiáltom utána. – Amikor majd neked kell kirúgni az embereidet.

Miután becsapódik az ajtó, a tekintetem találkozik Csekka lesújtó pillantásával.

Vörös, dühös hörcsögképe van. Felkapom, magamhoz szorítom, ringatom.

Nahát, ma még milyen kicsi, holnap meg már gimnáziumba megy, és aztán elköltözik… Ssss… kicsi Csekka…

Tente baba, tente,

a szemedet hunyd be.

Alig csendesedik el, pittyegni kezd a telefonom, jelzi, hogy elkezdődött az alvás előtti utolsó kontemplálási időszakom.

Leteszem Csekkát a kanapéra, abban a pillanatban bőgni kezd, versenyt üvölt a telefonnal. Egy pillanatig tanácstalanul állok felette, aztán döntök. Nem lehetek ennyire idióta, hogy egy babával szórakozom. Holnap tiszta agyra lesz szükségem, azok ott nem szenzoros, hanem élő emberek! Muszáj aludnom néhány órát…

Próbálom elnémítani, de sehol sem találom rajta a kapcsolót. A laptopot sem lehet alvó üzemmódba helyezni. Fel-alá járkálok a csekking babával, majd bebugyolálom egy plédbe. Aztán beteszem a gardróbba. Aztán az ágyneműtartóba. Az egyetlen pontja a lakásnak, ahol nem hallom a baba üvöltését, az az erkély, ott is a kerti bútorok párnáit tartó láda.

Éjfél körül felkopog a szomszéd.

Dühöngve, mamuszban leviszem a pokrócba bugyolált, sivalkodó babát a mélygarázsba, és beteszem a csomagtartóba.

Igen. Vesztettem. Kegyetlen anya vagyok. Beveszek egy altatót.

Elalvás előtt az utolsó gondolatom, hogy remélem, Csekka sivítozásától nem fog beindulni az autóriasztó.

15. fejezet

Dénes

Átkoztam a pillanatot, amikor Amerika földjére tettem a lábam! Az íróasztalomnál ültem a Worldnél, a saját székemen, a saját íróasztalomnál, amelyre annyira vágytam. Üveges szemmel meredtem a telefonra.

Betsy alig tíz perccel korábban szakított velem. Annyit közölt tömören, hogy gyengéd szálak fűzik Mr. Russellhez. Vagy, ahogy ő mondta, az ügyvéd úrhoz.

Forrt, egyre jobban forrt bennem a méreg. Dühömet csak fokozta a felismerés, hogy gondolataim állandóan, pillanatnyi szünet nélkül Betsy körül rajzottak.

Megszólalt a telefon. Minden telefoncsöngés egy-egy elektromos töltéssel telített dárda a hátamban, amelyben nem az ő hangját hallom, amint azt mondja: bocsáss meg, nem tudok nélküled élni, nem úgy gondoltam!

Mr. Pulitzer titkárságáról hívtak. A főnök látni akart.

A következő pillanatban megjelent az írógép mögött Mr. Chapin holtsápadt arca. Az egész ember elhalványult, eljelentéktelenedett a tudattól, hogy bebocsátást nyer Mr. Pulitzer irodájába.

Az aranykupolás kiadóépületben egy tükrös lift vitt fel a tizenötödik emeletre. A World újságírói meglehetősen ritkán találkoztak Ralph Pulitzerrel. Ritkán járt be a szerkesztőségekbe. Terhes volt számára az atyai örökség, őt személy szerint a repülés izgatta, de becsülettel kormányozta apja birodalmát is. Gyakran kérdezgették tőlem – főleg a magyar újságíró barátaim –, hogy milyen ember. Az az igazság, hogy a World riporterei ezen ritkán töprengtek. Mintha szellem lett volna. Sokan dolgoztak neki, de csak nagyon kevesen ismerték. Én nem tartoztam a szerencsés kevesek közé.

Azon a napon, amikor Chapin bekísért az aranykupola alatt rejlő irodába, a kazettás falak és a süppedő szőnyegek közé, a magas, vékony alak az íróasztalánál ült. Azt pletykálták róla, hogy friss házas, elcsavarta a fejét az egyik újságírónő, aki – míg ő kedvenc repülőivel tölti az időt – a lapszámokat olvassa, és mindenről elmondja a véleményét.

Magyarul szólalt meg.

– Az ördögbe, Halmi! Pontosan ezzel a szenvedéllyel kell feldolgozni egy bűnügyi sztorit! A sok halvérű jenki tanulhatna magától!

Chapin feszengve állt, egy szót sem értett.

Pulitzer átnyújtott nekem egy dohánybarna, bélelt borítékot, benne száz dollárt készpénzben. Ennyi pénzt még életemben nem tartottam a kezemben.

– Tudja – mondta lehalkítva a hangját –, én nem szoktam kivételezni a magyarokkal. Érvényesülnek maguktól is. De a maga sorozata kiugró példányszám-emelkedést ért el. És én megbecsülöm azokat, akik a World javára válnak.

Még Betsy rövid és kegyetlen szakító üzenetéről is megfeledkeztem egy pillanatra. Sőt egyszerre nem is láttam olyan tragikusan a dolgot. Ahogy az arany kupola alatti liftben ereszkedtünk lefelé, arra gondoltam, elmegyek Betsyhez egy üveg pezsgővel, hogy amolyan lezser módon megköszönjem neki, hogy ilyen csodálatos múzsa volt. Ha hűtlen múzsa is.

Majd nevetünk egy jót, pezsgőzünk. Képtelenség, hogy ne csábítsam vissza attól a tésztaképű Russelltől.

Amikor visszaértünk a szerkesztőségbe, Chapin megragadta a könyökömet, és a képembe vigyorgott.

– Menjen, fiam, lazítson egyet. A hét végéig színét se lássam!

Azzal otthagyott, mielőtt válaszolhattam volna.

Tudtam, hogyan lazíthatnék. Bárcsak ellenkeztem volna! Ha akkor bent maradok a szerkesztőségben, vagy rögtön hazamegyek, talán minden másképpen alakul.

Pulitzer prémiuma csak az első volt egy sor szokatlan esemény közül. Először is Betsyt nem találtam otthon, a házmester szerint már a tárgyalás idején elköltözött, és nem is tér vissza.

– Egy tisztes úriember volt vele – hangsúlyozta a házmester mosolyogva, amiből arra következtettem, hogy ha a nevét nem adta is meg neki, busás borravalót viszont igen.

Sietve elköszöntem, és kifordultam Betsy házából.

A „tisztes úriember” elegendő volt ahhoz, hogy a Tizennegyedik utcára siessek, Russell ügyvédi irodájába.

Volt olyan pojáca, hogy elvigyorodott, amikor meglátott, de szokásához híven nem állt fel az íróasztala mögül.

– Hogy van a sztárriporterünk?

Rátenyereltem a hatalmas asztalára.

– Hol van Betsy?

Az arca meglepően kedvessé vált.

– Talán Chicagóban. Talán San Franciscóban, barátom. Elvitte az ördög.

– Hogy tudnám utolérni?

– Halmi. Maga nem akarja megtalálni azt a nőt.

– Az az én dolgom, hogy mit akarok!

– Már megvolt magának… khm… a randevú. Sértetlenül megúszta. Érje be ennyivel. Tekintse magát nagyon, nagyon szerencsésnek.

Itt kihúzta a vállát, és az orrát egy kicsit megemelte, szinte öntudatlanul.

– M-mire célozgat, Russell?

Felvonta a szemöldökét, és az előtte heverő aktákat bámulta. Belekapaszkodtam az asztal szélébe, és egészen közel hajoltam az arcához.

– Miért vállalta el az ügyet, ha nem hitt az ártatlanságában? Feltűnően gyorsan lecsapott a lehetőségre.

– Figyeljen ide, Halmi – fújta a szivarfüstöt az arcomba –, egy ügyvéd a megnyert pereivel szerez hírnevet. Ránéztem a nőre, és tudtam, hogy nyerni fogunk. És azt is, hogy tele lesznek a lapok a győzelmünkkel.

– Még egyszer kérdem. Nem hitt az ártatlanságában?

– Persze hogy nem! – Gondosan visszarendezgette a papírokat. – Lelőtte a fickót. Ez egészen nyilvánvaló volt.

Elképesztett ez a fásult hangnem. Aztán hirtelen beugrott egy kép.

– Miért vette le a kesztyűt? – kérdeztem.

– Hogy mondja?

– Miért vette le a kesztyűt Betsy kezéről? – kérdeztem sürgető suttogással. – Aznap este, amikor bevitték Betsyt a kapitányságra.

Felnézett rám, és elmosolyodott.

– Nahát. Azt hittem, kitalálta. Maga a sztárriporter, aki mindent elsőnek szúr ki, nem igaz? Legalábbis ezt mondta Betsy, amikor tanácsot kért tőlem, hogy érdemes-e viszonyt kezdenie magával. – Mielőtt pofon vághattam volna, elgurította magát a székével az asztaltól, és felállt. – Azért vettem le róla a kesztyűt – magyarázta rezignáltan, miközben végigsöpörtem az asztalon heverő aktákon –, hogy a nyomozók ne lássák meg rajta azokat a finom, tűhegynyi pontokat, amit a puskapor égetett a finom kis matériába.

Gúnyosan felvonta a szemöldökét.

– Ccc… tényleg azt hittem, hogy maga mindvégig tudott róla…

Nem nagyon emlékszem, hogyan távoztam Russell irodájából, és hogy mondtam-e neki valamit egyáltalán, mielőtt ott hagytam. Arról sincs fogalmam, hol kezdtem el inni aznap este, ahogy arról sem, hogy meddig ittam.

A legelső kép, amely beúszott másnapos tudatomba, hogy hiányzik a sarokból az utazóláda. Ködös tekintetem ekkor a konyhakredencre vándorolt, és feltűnt a csorba porceláncsésze hiánya.

Feltápászkodtam, odaimbolyogtam a kredenchez, beleokádtam az egyetlen fazékba. Majd az ablakon kihajítottam a tizenötödik emeletről, ahogyan a szomszédoktól láttam.

Belekapaszkodtam a konyhaajtóként funkcionáló posztófüggönybe, és próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat. Arra gondoltam, Róza igazán hozhatna már egy nedves törülközőt, amit a homlokomra tehetnék. Ha nem hallotta is meg, mennyire rosszul vagyok, biztosan érezte a lakásban terjengő hányásszagot.

Megkapaszkodtam a lehányt deszkaasztalban. Ó, a mennydörgős istennyilát neki! Vérengzőn körbepillantottam a lakásban.

– RÓZAAA!

Rózának nem méltóztatott otthon tartózkodnia.

Bevonszoltam magam az ágyhoz, és úgy, ahogy voltam beleájultam.

Hideg és büdös volt, amikor magamhoz tértem.

Ködös emlékezetem csak lassan kezdett tisztulni, bár a szemem előtt a kopár kis szoba alkonyati fényében sötétszürke foltok ugráltak. Az érzékszerveim megint kezdtek szétesni. Feladtam a küzdelmet, és hagytam szétterjedni a sötétséget.

Amikor újra kinyitottam a szemem, reggeli fény áradt be a szobába.

– Róza…

A szám merev volt és bénult a hidegtől. Maradék erőmet összeszedve sikerült valahogy feltápászkodnom. Ha nem mozdulok, gondoltam, itt fogok megfagyni.

A testem összetörtnek tűnt, mintha nagyon csúnyán megvertek volna. Ezt objektíven rögzítettem, mintha valaki másról volna szó.

Az előző éjszaka – éjszakák? – hidege a csontjaimba fészkelte magát, és nem tágított. Szerettem volna pusztán az akaraterőmmel felmelegíteni a testemet, hogy ismét mozogni tudjak, és valahogy visszahozzam a melegséget ebbe a nyomorúságos kis odúba.

Lehunytam a szemem, és visszahátráltam a sötétségbe. Nem tudni, hogy honnan, de lehunyt szemhéjam mögött megjelent az arany kupola. És Pulitzer. A honfitársam fia, aki egész New Yorkot uralta. A ködön és a jeges bénultságon keresztül egyszer csak bevillant a dohánybarna boríték is. Elmém egy darabig a boríték körül körözött, amíg a testem megértette, mi a dolga. Felrántottam a zakómat, és megpróbáltam felemelni a fejem, hogy jobban lássak.

Igen. A boríték még a zsebemben volt.

Ereimben szétáradt a forró megkönnyebbülés.

Az nem érdekelt, hogy a pénz benne van-e, nekem a boríték kellett. Az egyetlen dolog, amire életemben először büszke voltam. Szó szerint az életkedvemet hozta vissza a megkönnyebbülés, hogy nem hagytam el valamelyik bárban. A mellkasom kezdett átmelegedni az egészség természetes hőjével. Az ajtó alatt beáramló huzat elérte a nyirkos hajamat, de már nem fáztam annyira.

Az agyam képekkel telt meg, rosszabbakkal, mint részeg álmaimban.

Hány napja fekszem itt? És mi történt Rózával?

Hol van Róza?

Megint megcsapott a huzat, halvány, büdös szagot hozva felém.

Nagy nehezen feltápászkodtam, és odatántorogtam a kályhához. Először is meleg kell! Néhány darab szénnel begyújtottam, és nyomorúságos kis odúnkba lassacskán kezdett visszatérni az élet.

Tántorogva, szédelegve keresni kezdtem valamilyen üzenetet. Bármiféle életjelet Rózától.

Ezernyi lehetőség futott át az agyamon, hogy mi történhetett vele, és hol lehet – a legtöbb magyarázatot fáradt újságíróagyam gyártotta, a World esti kiadásának ál-tárgyilagos stílusában.

Egyik sem tűnt logikusnak.

Rózát én hoztam ide. Nélkülem nem történhetett itt vele semmi!

Amíg agyam lázasan kereste a megoldást, remegő kezem automatikusan tette a dolgát, valahogy feltakarítottam magam után. A lassan melegedő szobában megmosakodtam, fokozatosan visszanyertem testi hőmet. Úgy-ahogy elfogadható állapotba hoztam magam ahhoz, hogy lemenjek a sarki kávéházba, az volt a legnagyobb távolság, amelyre a többnapos éhségtől reszketve vállalkozhattam. Cukorhoz és koffeinhez kellett jutnom, mielőtt Róza keresésére indultam.

A reggel nappalba hajlott, mire elhagytam a kávézót. A szalonnás rántotta, a kosár meleg kenyér visszaadta az életerőmet. Először visszarohantam a házunkhoz, hátha ott találom Rózát. Szinte biztos voltam benne, hogy nem lett sem lányrabló, sem banditák áldozata, kevéssé tűnt valószínűnek, hogy az utazóládát és a csorba porceláncsészét is elcipelték volna vele együtt, miközben a fotográfus felszerelésem és a tárcám ott maradt az étkezőasztalon.

Valószínűleg Róza csömört kapott ettől a lakástól, halálos csömört kapott tőlem, és most haza akar menekülni úri családjához. Talán már el is küldték neki az útiköltséget. De hogyan? Milyen számlára? Postai levélben?

Mióta megérkeztünk Amerikába, csak egyszer láttam Rózát postai levelezőlapot írni. Egy felhőkarcolókat ábrázoló rajzos lapra tacitusi rövidséggel annyit írt: „Itt vagyunk.”

Sohasem említette, hogy visszavágyna a maga Kánaánjába. Igaz, az utóbbi időben alig beszéltünk egymással. Akárhogy volt is, felelősséggel tartoztam ezért a nőért, én hoztam ide, Amerikába, én szöktettem meg a családjától, és most, hogy elkóborolt, kezdtem igazán megmérgesedni miatta.

Tanulnom kellett volna a szűkszavúságából. A nőket csak titkos kódrendszerrel lehet megérteni, egyenes mondatokból soha.

Fogalmam sem volt, merre induljak.

Vajon hova mehetett Róza? Gondolatok, gyanúk, ráébredések zsongtak a fejemben.

Jobb híján bekopogtattam a szomszédba, idegen emberekhez, akikkel Róza talán már ismeretséget kötött, csak velem elfelejtette ezt közölni.

Egy seszínű, kócos asszony nyitott ajtót, és amikor Róza iránt érdeklődtem, eltátotta a száját, bizonyítékát adva a szájhigiéné felkavaró hiányának. Mivel nem beszélt angolul, kézzel-lábbal próbáltam elmagyarázni neki, hogy a feleségemet keresem, feltételezve, hogy nem akad fenn holmi adminisztrációs részletkérdésen. Róza a feleségem, különösen akkor a feleségem, amikor nincs otthon. A nő most már mosolygott, incselkedve megfenyített az ujjával, mintha valami csínyen kapott volna. Jobbnak láttam továbbállni.

A többi szomszéddal sem volt nagyobb szerencsém. Ezeknek a bevándorlóknak is hiába hajtogattam a Róza nevet, hiába pantomimeztem el szoknyája suhogását, dús, hosszú haját, hiába citáltam oda Mary Pickfordot, mert szerintem Róza feltűnően hasonlított rá. Értetlenül csóválták a fejüket, és csukták vissza – némi szabadkozás után – a lakásajtót.

Következő utam – csak a biztonság kedvéért – a kapitányságra vezetett, ahol az inspekciós azt hitte, témáért jöttem, és máris az orrom elé nyomta az aznapi bűnügyi bejelentéseket. Rózához hasonló nő nem szerepelt a listákon.

Egy dollárért rávettem, hogy telefonálja végig a kórházakat, ám ebben a milliós metropolisban egyetlen huszonéves fehér hölgy sem szenvedett balesetet vagy lett rosszul aznap.

Elképzelni sem tudtam, merre indulhatott. Csak amikor megpróbáltam sorra venni a lehetőségeket, döbbentem rá, hogy ez a lány hónapok óta bezárva élt abban a nem túl szívderítő kis odúban, amit amerikai otthonunknak neveztünk. Eddig valahogy úgy képzeltem, védett fészekben hagytam. Nekem meg kellett vetni a lábam az Újvilágban, közben ő otthon olvasgatott kedvére, ismerkedhetett, barátkozhatott az új klímával.

Úgy véltem, éjszakai kimaradozásaim a köztünk lévő cinkosságnak nem árthatnak, hiszen nem bántottam. Nem tudhatta pontosan, milyen fajta dolgom van, munka-vagy nőügyben járom-e a fagyos New York-i éjszakát. Megértettem, hogy a nők nem tudnak, hanem éreznek, és az mindig pontosabb.

16. fejezet

Zsófi

Walden Hotel Dobogókő – írom a GPS-be. Íme, az idilli kirándulás! Igaz, hogy ebbe a boldog napba beletartozik jó pár ember kirúgása, no meg egy felmondás, de ugyan miért ne ilyen kirándulásba keveredne egy olyan nő, aki amúgy viszolyog a hegymászástól?

Két éve készülődöm, hogy Zsombort elkísérjem valamelyik túrájára, de az utolsó pillanatban, mindig közbejött valami. Ennyi idő alatt már mindketten beláttuk, hogy nem vagyok kifejezetten természetjáró típus. Mindig is éreztem, hogy jobb távol tartanom magam a hegyektől.

Nem tehetek egyebet, ismétlem magamban századszorra, mint hogy fegyelmezett katonaként végigasszisztálom, amint elmegyünk túrázni az erdőbe, majd a friss levegőtől kipirulva visszaszállingózunk a vacsorára, ahol a desszert után a nagyfőnök a mikrofonhoz lép, és bejelentést tesz.

A csapatom felét kivégzik.

Miután mindez megtörténik, a szemükbe nézek, és még ott, a fehér asztalnál benyújtom az előre elkészített felmondásomat. Azután megvárom, amíg Zsombor értem jön.

Zsombor üzenete ébresztett reggeli álmomból, arra kért, nézzek ki az ajtóm elé. Kis kosárban várt a kávé és a croissant a kedvenc kávézónkból.

Rajta egy post-it: A kiváló szenzorairól híres kismamának!

Elkáromkodtam magam, lerohantam az idióta babáért, kivettem a nejlonzacskóból, kicsomagoltam a törülközőből, és gyorsan összekötöttem a laptoppal. Azonnal elkezdett bőgni, és soha többé nem hagyta abba. Visszatekertem a törülközőkbe, és erősen magamhoz szorítottam, miközben a mai nap miatt érzett haragom végre utat talált a könnyekben. Sírtam, és a baba kopasz fejét simogattam, magamhoz szorítottam, felszárítottam a szenzoros bébi virtuális könnyeit, és a sajátjaimmal áztattam el.

Oké. Még tizennégy órát kell kibírnom. Az semmi, győzködtem magam készülődés közben. Gyors fejszámolást végeztem… az elektromos fogkefémbe két percet programoztak, amit feltétlenül a fogmosásra kell fordítani… Négyszázhúsz ilyen egységnek kell eltelnie, és vége!

Fogalmam sincs, hányadik egységnél tartok a négyszázhúszból a szerpentinen kanyarogva. A kezem kapaszkodik a kormányba, a lábam remeg, éhesnek, kialvatlannak, gyengének érzem magam.

Amint végzek a felmondással, leadom az autót, beteszem a babát a hordozóba, és leszámolok a régi életemmel. Még nem vagyok biztos benne, hogy ez a szenzoros csecsemőre is vonatkozik-e.

Zsomboron gondolkodom, meg az ő sajátos anyasági tesztjén. Meg a napi száz fekvőtámasztól széles vállára.

Nyilvánvalóan eljött a változás ideje. Régebben New Yorkról ábrándoztam, Párizsról, Berlinről, egy kisvárosról Thüringiában. Harmincon fölül vagyok, mit nyújt nekem az általam kialakított élet? Egysegben-pólókat. Hányingert.

Feltűnik az út végén a leépítési tréning kiszemelt helyszíne. Úgy rontok át a parkolón, mint egy fúria. Mélyet szippantok a hűvös levegőből. Ááááhh!

Ódon, dicső múltú szállást választottak, kockás abroszos asztalokkal az előtérben. Edina naponta háromszor is elmondja, hogy annak ellenére sikerült megszereznie a nagytermet és a szobákat, hogy egy forgatócsoport lefoglalta az összes kiadó szállást a környéken a statisztáknak egy országimázsos kisfilmhez. Arra gondolok, mi is milyen remek statiszták lehetnénk az országimázshoz, amint a központ éppen odaint: köszönjük, magyarok, nincsen rátok szükség a jövőben!

Edina, szegény, ha tudta volna, hogy az ő neve az elsők között szerepel az elbocsátási listán, valószínűleg nem töri magát ennyire a szabad szobákért.

A vezetőség szerint nincs szükség koordinátorra, elvégre ott vagyok én, akinek éppen az a dolga, hogy koordinálja a csapatot. És hogy szlogeneket találjon ki, motiváljon, tárgyaljon, mostantól pedig az adminisztrációt is rám akarják bízni. Nagyon derűlátóak, és nemcsak azért, mert előlem nemhogy egy filmes stáb, de egy nyugdíjas kirándulócsoport is könnyedén elhalászná a szabad szobákat, hanem azért is, mert komolyan hiszik, hogy ez után a vérengzés után is nekik fogok dolgozni.

Olyan erőszakosan rángatom az ajtót az ellenkező irányba, hogy azt hiszem, be van zárva. Bajszos pincér siet a segítségemre, viccelődni próbál, szó nélkül kikerülöm, és körbenézek.

Az előtér valamennyi falfelületén ott díszeleg az évtizedek alatt ezen a helyen vendégeskedő turisták csoportképe. És mindjárt alattuk az én kusza csapatom: Egysegben-pólóban.

Összeszorul a szívem.

– Hú! Nahát – zihálom. – Istenien néztek ki!

A hangulat messze van az istenitől. Pár pillanatig mindenki mozdulatlanul áll, aztán Edina lép oda hozzám, őt eddig nem is vettem észre.

– A sarokasztal a mienk! – súgja a fülembe, és virul a büszkeségtől.

Rámeredek. Egy pillanatig, egy másodperc töredékéig magam is elhiszem, hogy csapatépítő tréningen vagyunk. De mielőtt tartósíthatnám magamban ezt az érzést, Csülök a kezembe nyom egy szál cigit.

– Szívd ezt el – dörmögi, miközben arcomba fújja a füstöt.

– Te megőrültél? Itt akarsz beszívni? – sziszegem.

Jiři lép be az ajtón, és elhúz a lift irányába. Gyorsan zsebre vágom a füves cigit. Csülök vállat von.

– Csak lazítani akartalak – motyogja.

– Akkor – mondom a kelleténél élesebb hangon – foglaljuk el az állásainkat…

Nem mozdulnak.

– Mi van? – kiáltok rájuk.

– Jól vagy?

– Nagyjából.

– Á, akkor igaz – bólint Karesz, és hitetlenkedve rázza a fejét.

– Mi?

E logikus kérdés egyelőre válasz nélkül marad, mert kitárják a nagyterem kétszárnyas ajtaját, és a masszív ételszagban beterelnek minket a kockás abroszokhoz. A gyomrom háborogva tiltakozik.

– Mindenesetre – folytatja Karesz fél perc múlva már az asztalnál, bort nyakalva – a Kreatívon azt írják, hogy racionalizálják a cég kelet-európai régióját. Kivágják a fél társaságot.

Hűdött csend.

– Jó kis kacsa, mi? – mosolyog körbe Edina.

Nyilvánvaló, hogy mindenki olvasta a hírt, és most tőlem várnak valamilyen szarkasztikus cáfolatot.

Gyors pillantást vetek a főnökség asztala felé, a tekintetem találkozik Jiři üveges tekintetével, aki szembetűnő közönnyel követi a teremben történő eseményeket. Kitartóan bámulom. Valamit várok tőle. Dühödten. Nem tudom, mit.

Szemmel láthatóan ő sem tudja. Erőtlenül biccent felém.

Nyilvánvaló, hogy nincs jelen. Talán otthon van, talán egy másik hozzá tartozó kelet-európai régióban, a legszívesebben túl lenne már ezeken a magyarokon! Vagy ami még rosszabb, számításba sem veszi azt a zavartan poénkodó társaságot, amelyik próbál ráhangolódni a csapatépítő tréningek pszichodráma-paródia hangulatára.

És ekkor váratlan érzés születik bennem.

– Igen – mondom halkan, miközben leteszem a villámat –, ez egy aljas, piszkos húzás! A csapatépítés valójában… csapatleépítés. Alaposan át lettetek baszva. És én borzasztóan… szégyellem magam!

Érzem, hogy az arcom vörös és ég. A terem elhomályosul, a fülem zúgni kezd. Felállok. Az ajtó felé tartok, még gyorsabban szedem a lábam, szinte már futok. Csak egy cél lebeg a szemem előtt.

Eltűnni ebből a szaros világból.

Átverekszem a bezsúfolt autók és a szemeteskukák között, át a betonúton, és bevetem magam az erdőbe. Converse tornacipőm nem nagyon szokott fagyos erdei utakhoz és aljnövényzethez, igaz, nem is számoltam vele, hogy elhagyom a Walden Hotel ebédlőjét.

Megbotlom egy kőben, belerúgok, elvakítanak a könnyeim. De megyek tovább, csörtetek a nedves, őszi hangában, mint egy menekülő vaddisznó.

Egyszerűen nem tudom rávenni magam, hogy visszatérjek a parkolóba. Valahogy úgy képzelem, hogy mostanra már mind ott állnak kint: a csapatom, Jiři és a szálloda összes alkalmazottja, esetleg az országimázs forgatócsoport is.

Az átázott talajból a nedves avar édes, hűvös illata száll felém.

Azt a szót használtam a beosztottjaim előtt, hogy át lettetek baszva!

Tudatában vagyok, hogy ésszerűtlenül és szánalmasan viselkedem, nagyjából akkora felelősségérzetről téve tanúbizonyságot, mint amikor törülközőbe bugyoláltam a bőgő csecsemőt, és kitettem az erkélyre egy nejlonzacskóban. Éppen az ellenkezőjét teszem annak, mint amit megbeszéltünk Zsomborral. Látom magam kívülről. De egyszerűen képtelen vagyok mást tenni. Visszatérni, a szemükbe nézni.

Vonz az erdő, akár egy örvény. Szeretném valahogy megelőzni azt a szégyenletes valakit, aki az erdőben kullog, ahelyett hogy odaállna az emberei és a főnöke elé. Azt a valakit, aki éveken át azt hitte, hogy mindent a kezében tart, és aki most értesült róla, hogy nem tart a kezében semmit.

Csend van az erdőben, a hotel felől érkező zsivajt elnémítják a sűrű ágak és fatörzsek. Az avar borította út egy idő után ösvénnyé szűkül, megtorpanok, pár másodpercig habozok, aztán megyek tovább.

Az elő-előbukkanó nap vékony, éles sugárban vág utat a fatörzsek között. A könny még mindig ömlik a szememből, csíkokat hagyva az alapozón, elhomályosítva a látásomat. Egyszerre két ösvényt látok. Két utat magam előtt. Szülővé kell válnom, hogy felnőjek végre! És mi van azokkal a százmilliókkal, akik szülőként is elvakult tagjai az emberiség nevű egomániás, álszent szektának? Akiknek az egész életük bevonómassza?

Zsombor, nem lehet, hogy csak áltatjuk egymást a mítoszainkkal?

Behunyom a szemem, és ököllel belecsapok a legközelebbi fatörzsbe. A lendülettől megcsúszom, és zuhanni kezdek lefelé. Egy pillanatra elakad a lélegzetem, aztán a tüdőmből robbanva kiszakad a levegő.

Ha eddig nem tűnt volna fel, most minden idegsejtemmel átélem, hogy elveszítettem a talajt a lábam alól.

Nincs módom manőverezni, zuhanok, amerre visz a gravitáció. Kövek is zuhannak velem, és gallyak, súrolom egy kiálló fa gyökerét, vinnyogva az ijedtségtől és a fájdalomtól. Tátongó árok van a mélyben, úgy szippant lefelé, akár a mágnes. Rettenetes hangok törnek ki belőlem, a hitetlenkedés, az elszorult lélegzet hangjai.

Aztán a bozót kettéválik alattam, és abban a pillanatban, amikor becsapódom, elsötétül előttem a világ.

17. fejezet

Dénes

Lássuk, mit is kerestem én esztelenül ebben a metropolisban: haj, kéz, láb, szoknya, csatos cipő, tincs, sértett nevetés, kölni, bánat, unalom, kacérság, magány. Róza.

Mérhetetlenül elképedtem Rózán. Tökéletesen megajándékozott! Tökéletesen kirabolt!

Most már kizárólag a technikai részletek érdekeltek. Hogy ráncigálta ki a ládát a liftig? Egyáltalán hogyan férhetett be az utazóláda abba a szűk kis kasztliba? Csak a lépcsőn vihette le. Ennyi emeletet? Segített neki talán valaki? Érte jöttek Pestről? Nyilvánvalóan csakis ez lehet az egyetlen magyarázat. Úgy, szóval inkább választotta a családját, amely megtagadta?

Nos, ennyit Róza kurázsijáról, hogy a maga lábára áll. Nála a szabadság szeszély volt csupán.

Gépiesen róttam az utcákat, követtem a magasvasutat, aztán az East Side sáros utcáin kerülgettem a mindenféle színű és fajtájú emberáradatot, közben rájöttem, hogy Róza magától sohasem merészkedne erre a környékre, és a Központi pályaudvar felé vettem az irányt. Egyre csak az zakatolt bennem, hogy Róza engem bizony csúnyán elárult.

Vajon mióta tervezgette a szökését?

A válasz pár órával később érkezett meg, rengeteg sugárút, telefon és céltalan bolyongás után.

Egy ölebet sétáltató kövér, szemüveges hölgyet kerültem ki éppen, csupán néhány utcányira a lakásunktól, és ahogy félreálltam, hogy utat engedjek neki, szórakozottan bepillantottam a kirakatüvegen át a mellettem lévő üzletbe.

Egy szőrmeszalon előtt álltam, melyben zsúfolásig lógtak a bundák, keppek, szőrmemuffok és -gallérok. Az üzlet közepén székek sorakoztak, azokon pedig elegáns úri hölgyek súgtak-búgtak. A szalonban zene szólt, és kétoldalt kecses lépcsősor kanyarodott fel a galériára, ahol ki mást pillantottam meg földet söprő szőrmében vonulva, gyönyörűen ondolált hajjal, mint az én Rózámat. Moccanni sem tudtam a döbbenettől, csak bámultam bénultan.

Ajka körül kis mosoly játszott, átszellemült arccal vonult lefelé a lépcsőn. Kecsesen ellibegett a székek előtt a szűk kis helyen, aztán perdült egyet az ott ülő hölgyek előtt. Csípőjét megbillentette, vállát természetellenes, de vitathatatlanul előnyös pózban hátrafeszítette.

Hatalmas bogárszeme kacéran villant félig leeresztett pillái alól. Egyszerre volt szórakozott, flegma és csábító. Mintha legalábbis férfiak bámulták volna. De nem, őt kizárólag szoknyák vették körbe. Ez az a fajta szexus volt, amit a nők egymásnak szánnak, nem az öntudatlan hús, hanem a kinevelt személyiség szexusa. Jól ismertem Rózának ezt a fölényes tekintetét a pesti bálokból, zsúrokból, szalonokból.

Alighogy megcsodálták, sebes léptekkel felment a lépcsőn, majd eltűnt a galéria mélyén, hogy néhány másodperc múlva könnyű kis keppben perdüljön elő. Ahogy megváltozott a szőrmék aránya, úgy változott át maga is dámából modern amerikai lánnyá. Szenvtelenül forgolódott a hölgyek előtt, azzal a biztos tudattal, hogy szebb és formásabb valamennyiüknél, és azzal a lusta tartással, amely egyértelművé tette, számára mindennapi ruhadarab a drága szőrme.

Még vagy tíz percig vonulgatott változatos ruhadarabokban, mire a hölgyek mozgolódni kezdtek. A kirakatüveg kissé bepárásodott az asszonyok melegétől. Hideg, ködös nap volt, a lélegzetem nyomott hagyott az üvegen.

Nem igazán tudtam eldönteni, miféle szeánsz folyik odabent, ezért úgy tettem, mintha várnék valakire, amíg Róza ki nem jön, vagy a hölgyek el nem hagyják végre az üzletet. Csüggedten, komor hangulatban várakoztam. Még mindig éles kések kaszabolták belülről a koponyámat, émelyegtem a másnaposságtól, és fogalmam sem volt róla, mit is mondhatnék annak az imént még elegáns szőrmékbe burkolt szépségnek, aki kilépett az ajtón.

– Szép vagy – mondtam ki a legnyilvánvalóbbat, ami hirtelen eszembe jutott.

Ismét a szokott kabátját viselte, ez is jól állt rajta, de ez a szürke szövetkabát nekem már örökre az első, fázós amerikai napunkat idézte, a megalázó sorban állást a bevándorlási hivatal rácsai között a szeles öbölben. Már nem tudtam olyan nagyviláginak látni, mint egykor otthon, Pesten.

Róza elkapta a tekintetét, pislogott egyet, és hátrasimított egy tincset a füle mögé, ami nála a legmélyebb zavar jele volt.

– Ne olyan hangosan! – sziszegte, teljesen ésszerűtlenül az utcazajban.

– Gyere – fogtam meg a könyökét –, menjünk haza.

Hevesen elrántotta a karját, majd határozott léptekkel, mintha csak egy koldust rázna le, elindult, el, minél messzebbre az üzlettől, ám a lakásunkkal ellentétes irányba.

Úgy döntöttem, nem fogok kiabálni vele a nyílt utcán, hanem határozottan és gyorsan hazakormányozom.

És aztán mi lesz? Mit tesz ilyenkor egy felelős férfi? Verjem meg? Azért, mert felpróbált néhány bundát, mégsem emelhetek rá kezet. Ugyanakkor roppant önző és gyerekes módon viselkedett, amikor szó nélkül ott hagyott, anélkül hogy tudnám, él-e, hal-e. Egy szirénázó mentőautó hajtott el mellettünk, ez adta az ihletet, hogy mellé zárkózva magam is szirénázni kezdjek.

– Fogalma sincs róla – kezdtem hirtelen magázni –, mi minden történhet egy ilyen metropolisban egy szabadon kószáló nővel. Mégis, mit képzel?

Nem felelt, csak ment határozottan az ismeretlen célja felé, még annyi fáradságot sem vett, hogy felém fordítsa a fejét.

Láttam a szembejövők arcát, akik csodálattal néztek Rózára, az üde és büszke teremtésre, akit talán dolgozó lánynak néztek, gépírónőnek, telefonos kisasszonynak, áruházi eladónak.

Akkor döbbentem rá, hogy hiszen éppen az!

– Mit jelentsen ez? – követeltem magyarázatot.

Lihegve lépkedtem mellette vékony felöltőmben, sál nélkül a téli szél süvítésében, a lélegzetvételem olyan hangosnak tűnt a fülemben, mint a gőzgép.

– Láthatod… – mondta Róza együttérzés nélkül.

– M-mégis mi az, amit láthatok? Hogy elszöktél?

Róza most először vetett rám egy futó pillantást, miközben felvonta a szemöldökét.

– Ezek szerint rab voltam?

Ismét megfogtam a könyökét, most már kevésbé hevesen, mint az üzlet előtt, de eléggé határozottan ahhoz, hogy megállítsam.

– Róza – mondtam mosolyogva –, most szépen hazamegyünk, és megbeszéljük a dolgokat…

– Ha nem vetted volna észre – rántotta ki a könyökét a szorításomból –, az én címem megváltozott

– Hogy érted? Talán máris találtál valakit? Összeköltöztél valakivel?

– Ó, igen.

Abban a pillanatban Betsy fölényes hangsúlya jutott az eszembe, amikor azt mondta a telefonban, hogy gyengéd szálak fűzik Mr. Russellhez. Éreztem, ahogy a testemen enyhe remegés fut végig. Megtorpantam, és ez elég is volt ahhoz, hogy Róza máris előttem ringjon.

– SZAJHA! – kiáltottam utána.

Ha a járókelők nem értették is, Róza arckifejezéséből és az arcomon csattanó kesztyűs kezéből kitalálhatták. Egészen közel hajolt hozzám, gyönyörű, fölényes arca eltorzult a gyűlölettől.

– Ne merészelj… még egyszer… szajhának… nevezni.

– Éppen most árulsz el, Róza – ziháltam. – Hát nem látod? Elárulod az álmainkat!

Róza lelépett a síkos macskakőre, és keresztben átvágott az autók között a széles utcán.

– Te vagy az, aki elárultad – szólt hátra, amikor átért a túloldalra. Én persze a sarkában caplattam.

Sűrű havas eső kezdett zuhogni, Róza egyre szaporábban szedte a lábát. Egy hamburgert árusító olcsó kis gyorsbüfé volt a sarkon, ez a zsemlébe préselt darált húsos lepény mindkettőnk kedvenc amerikai fogása volt. Csak hét centbe került, káposztával meg paradicsomszósszal, és ha behunytam a szemem, anyám fasírozottjaira emlékeztetett.

Ettől a magyaros ételtől Róza is lefékezett, nagyot nyelt.

– Gyere – mondtam rábeszélőn –, üljünk be ide. Beszélgessünk kicsit.

A nehéz, párás melegtől és zsírszagtól valahogy megenyhült az arca, ernyedten, kabátban rogyott le az egyik sarokasztalhoz. A tekintete továbbra is dacos volt.

– Rendben – mondta. – Mindjárt hozzák a hamburgert. Ezenkívül mit akarsz?

Két-három asztalnál ültek csak vendégek. Csendesen iszogattak.

– Magyarázatot. Eltűntél az otthonunkból. Nem tudtam hamarabb a keresésedre indulni. – Képtelen voltam elnyomni hangomban a sértett árnyalatot. – Ugyanis két napig élet és halál között lebegtem.

Róza tárgyilagosan végigjártatta rajtam a tekintetét.

– Gondolom, megint sikerült leinnod magad – mondta jegesen.

– Gondolom, az érdeklődésed inkább rosszmájúságból fakad, mint a hogylétem iránti aggodalomból – mondtam éppen olyan hűvösen, mint ő.

Beharaptam a számat, hogy elfojtsam a hisztérikus kényszert, és ne kezdjek üvöltözni vele.

– Nos – mondta Róza, miközben kecsesen keresztbe vetette hosszú lábát a vádliközépig érő, galambszürke kabátban –, úgy döntöttem, hogy elkezdem az igazi életet.

– Az igazi életet?

– Azt az életet, amiért otthagytam az Óvilágot.

– És hogyan akarod elkezdeni?

– Összeköltöztem egy ismerős lánnyal. – Megigazította a hajtűjét. – Munkát vállaltam.

Közben az asztalunkhoz lépett a pincér, és két alaposan megpakolt tányért tett elénk, időt hagyva, hogy megemésszem ezeket az információkat.

– Szóval dolgozni akarsz. – Nem titkolhattam hangomban a meglepetést.

Róza lehajtotta a fejét, és kecsesen, ahogy az angol nörsz tanította neki annak idején, késsel-villával vagdosni kezdte a zsemléből kidagadó steaket. Az ő köreiben gondosan kerülni kellett a pénzkereső foglalkozásnak még a látszatát is. Legfeljebb hobbiból választottak valamilyen foglalkozást, senki sem tudott olyan elegánsan és hivatásszerűen henyélni, mint Róza apja és társasága. Nyáron Monte-Carlo, télen Biaritz, bárhova mentek, nagyszámú személyzet kíséretében utaztak, hogy még a környezetváltozás se okozzon fennakadást a henyélésben.

– Manöken leszek – folytatta Róza. – Átmenetileg. De vannak terveim a továbbiakra.

Egy pillanatig csendben maradtam, aztán nevetésben törtem ki.

– Más szóval kelletni fogod magad. Látod, Róza, ez a szerencse kezdete! Ezért érdemes volt átszelni az óceánt…

– Gúnyolódj csak.

– Róza…

– Tudom, mit csinálok. Nem kótyavetyélem magam tovább abban a kis odúban.

Befejezte a hamburger rágcsálását, most álmodozó kábulatban ült az asztalnál.

– Egyébként – jegyezte meg – sokkal jobb szállást találtam.

– És szabad feltennem a kérdést, hogy hogyan? – nyögtem ki. – Amikor a kisasszony senkit sem ismer New Yorkban?

Róza csinos krokodilbőr retiküljében kotorászott. Aztán két ötcentest tett az asztalra.

– Van, akinek egyetlen pillanat is elég – mondta –, hogy barátokat találjon.

Az asztalba kapaszkodtam, hogy megőrizzem az egyensúlyomat.

– Úgy?

– Úgy!

– Mi akarsz ezekkel a garasokkal?

– A hamburgerért. Nem vagyok többé rád utalva.

A félhomályban, ahogy elfordította a fejét a kirakat felé, és a lámpafény eltörölte azt az új idegen vonást a szája körül, most megint a régi, elbűvölő Rózát láttam.

– És ki az új barátod? – kérdeztem halkan.

– Színésznő.

A szám ironikus mosolyba torzult.

– Sikamlós utat választottál, Róza.

– A saját utamat. Nem fogok örökké keppekben forgolódni. Pontosan tudom, mit akarok. És senki sem akadályozhat meg abban, hogy elérjem.

– Még én sem?

Megfogtam a kezét.

– Te különösen nem.

– Róza… tudom én, mi fáj neked. És azt mondom, igazad van. Holnap elmegyünk a városházára, és megkérjük, hogy a lehető leggyorsabban adjanak össze minket. Van munkám, biztos egzisztenciám.

Róza arca végre ellágyult.

– Dini, én…

Egyik kezemet a kabátom zsebébe dugtam, mintha máris ott lenne a gyűrűs doboz. Istenem, sóhajtottam, ennyire egyszerű. Az érzések alapvető törvényszerűségei a végén mindig kiszámíthatók és egyszerűek.

– Tudom, tudom… – súgtam Rózának.

– Én – átnyúlt az asztalon, és kesztyűs kezével belekapaszkodott a kezembe –, én nem akarok a feleséged lenni. Miért akarnék?

– M-miért akarnál?!

– Iszol, más nők után jársz, és ide nézz… – Kis litografált papírlapot vett elő. – Nézd, a napi tíz dollárt megkeresem én is!

Zúgó fejjel ültem az asztalnál. Szóval nincs szüksége rám. És még az is belém hasított, hogy tíz dollárt, az én teljes kiemelt gázsimat megkeresi azzal, hogy néhány percig bundában sétálgat fel és alá. Összeszorítottam az ajkamat, de valahogy azért kipréseltem a szavakat.

– Tehát nem akarsz házasságot. Nem akarsz tisztességes női életet. Pénzt, szerencsét akarsz csinálni.

Láthatóan így volt. Rózában rengeteg ambíció lappangott.

– Tisztességes munkát akarok.

– Komoly hibát követsz el.

Fáradtan felsóhajtott.

– Mert nem akarok ölbe tett kézzel várni, amíg hazajössz a cédádtól, igen? Mert ezt az életet Pesten is megkaphattam volna egy báró férj mellett. Kénytelen vagyok téged emlékeztetni rá, hogy engem nem ilyen életre neveltek.

– Ah! Nem neveltek a világ cédájának!

– Hallgass! Fejezd be! Elmegyek.

Róza formás alakja már fel is emelkedett az asztaltól.

– Elmész? – kérdeztem higgadtan. – Társadalmi pozíciót, bajtársi kezet, nyugodt házasságot kínálok… Az öné a döntés, hölgyem.

Rózát láthatóan nem hozta lázba a lehetőség. A diadal a hangjában halvány volt, de összetéveszthetetlen.

– Én – mondta halkan – már döntöttem.

A legtöbb újságíró keményen ivott. A hírszerkesztőség íróasztalain ott sorakoztak a whiskysüvegek, a szerkesztők szemet hunytak felette, mert az alkohol ellazította a riportereket, ellensúlyozta azt a folyamatos feszültséget és készenlétet, amelyben éltek.

Az alkoholtilalom nem sok fejtörést okozott, ha olykor elakadtak is bizonyos források, a bűnügyi újságírók a gengszterkapcsolataikon keresztül bármikor szereztek utánpótlást.

A boltok szőlőkoncentrátumot árultak, melynek a címkéjén gondosan, lépésről lépésre feltüntették, mire kell ügyelni, nehogy az ital megerjedjen, és véletlenül bor váljék belőle. Vitték is, mint a cukrot. Fürdőkádginnek hívtuk ezt a kotyvalékot, de lelkesen ittuk.

1928 késő őszének napjairól, amikor egymás után vesztettem el a két nőt, aki fontos volt nekem, nem sok maradt meg a fejemben. Csapzottan, magányosan jártam a bárokba, a delírium határán éltem.

Amikor Dick Davis visszatért kéthetes kiküldetéséből, és be akart számolni a legújabb londoni hódításairól, nem talált sehol.

Végigjárta a bárokat, ahol a riporterek inni szoktak.

A Harmadik és a Negyedik utca sarkán, egy clubhouse-ban akadt rám.

Nem szólt semmit, csak kirángatott a kocsmából, beültetett egy taxiba, és egyenesen a török fürdőhöz hajtottunk. Több órán át áztunk ott, a gőz kihajtotta belőlem az alkoholt, és én ott maradtam kifacsarva, mint egy szivacs. Davis akkor hívatott masszőrt, aztán borbélyt, majd hajnal felé megrázott, és a kezembe nyomott egy öltözet tiszta ruhát. A saját szekrényéből. Ezután elgyalogoltunk Manhattan legfelkapottabb kávézójába, a Jackbe.

Egy kanna kávé után én is beszámoltam neki arról, mi történt New Yorkban, mialatt ő a londoni társaságban villogott.

Végighallgatta a történetemet, és annyit mondott, hogy ő kihajította volna Russellt az ablakon. Nem azért, mert vele csalt meg Betsy, hanem mert kimosta a lányt a gyilkossági ügyből.

– Ahhoz viszont, hogy Rózát visszakapd – mondta, és kibámult a kávézó ablakán –, ha egyáltalán ezt akarod, a kurva életbe: fel kell kötnöd a gatyád.

– Na, igen. Hogyan?

Davis komoran nézett rám.

– Beszélsz az apjával.

– Hívjam fel telefonon a budapesti lakásában?

– Csakis személyesen, barátom. Utazz oda. És ne feledd, te most már nem csóró kérő, hanem karriert befutott amerikai riporter vagy.

Nyeltem egyet a citromos vizemből – gondolkodtam.

– Soha nem fog szóba állni velem.

Davis halkan nevetett.

– Hát intézd úgy, öregem, hogy szóba álljon.

– Igen – dünnyögtem, és kihúztam magam –, az amerikai karrierem az adum! Még Róza apjának is hallania kellett Pulitzerről!

Mint minden vérbeli kereskedőt, úgy Kálmán bácsit is leginkábba szerencse esélyei mozgatták. Ez a kiszámíthatatlan, félelmes és nagyszerű küzdőfél, amelyik Amerikában végre vitathatatlanul az én pártomon állt.

– Nézd, cimbora! Eddig nem akartalak feleslegesen bosszantani, de ezt… – ledobta a damasztszalvétát, és a zakója zsebébe nyúlt – egy ideje már meg akarom neked mutatni. Egy kék-fehér-piros csíkos szegélyű Maefort borítékot húzott elő. A Magyar Aeroforgalmi Részvénytársaság kizárólag fontos diplomáciai és üzleti iratokat szállított, és ez a boríték Mr. Ralph Pulitzer nevére volt címezve.

– Ezt úgy három hete küldték a titkárságára.

– Mi az ördög ez?

– Panaszlevél, Dénes. Panaszlevél!

Kábultan hajtogattam ki az angol nyelven írt, elegáns levélpapírt.

– A lányszöktetés a mi köreinkben jóízű adoma whisky mellé, de ha egy tekintélyes üzletember a sértett atya, nos, akkor… világraszóló skandalum. Az a lényeg, hogy sürgősen utazz Budapestre, és intézd el úgy, ahogy úriemberek között szokás. – Komollyá vált a hangja. – Dini, tedd meg, amit kér! Csak egy baráti jó tanács.

Döbbenten olvastam a vádaskodó sorokat. Megmondta, hogy tönkretesz! Megmondta, hogy messzire elér a keze…

– Ne csüggedj! Fotográfusként érkeztél, és két év alatt a legnagyobb példányszámú lap sztárriportere lettél. Csak most légy eszednél!

Gépiesen – talán hogy a szavait önmagam számára is igazoljam – elmotyogtam Davisnek, hogy Hearst, a szomszéd emeletről látni kíván.

– Nyilván olvasta a legutóbbi anyagaidat. És szeretné, ha neki dolgoznál…

A világ legkényelmesebb módján halászta el legfőbb konkurensétől az embereit. A titkára a liftnél a zsebükbe csúsztatott egy cédulát.

– Csakhogy – mondtam rekedten – nekem nem áll szándékomban elhagyni a Worldöt!

Pulitzer elismerése sokat jelentett nekem. Davist ez nemigen hatotta meg.

– Mennyit is keresel te hetente, Dini? Háromszáz, háromszázötven dollárt?

Az emelés után kaptam kétszázat, de nem javítottam ki.

– Tudod – mondtam –, ez nem pénzkérdés.

– Ó, ember! – rázta a fejét. – Soha ne feledkezz meg a pénzről! Az egyetlen dolog, ami igazán szabaddá tehet.

– Én akkor vagyok szabad – csaptam le a kristály sótartót –, ha annak dolgozom, akit tisztelek.

Davis vállat vont.

– Itt a menekülőutad, Dini. Nem is kell a panaszlevél miatt magyarázkodnod Pulitzernek! Tisztelni attól még tisztelheted – mondta komolyan. – Hearsttel évtizedek óta háborúznak, és a stratégia fontos része, hogy elveszik egymás legjobb katonáit. Lehet, hogy nem szeretsz majd annyira Hearstnek dolgozni, de tőle legalább nem olyan sovány borítékot kapsz majd, mint amilyet a múltkor velem küldtél el a te Rózádnak.

Mikor látta, hogy még mindig sápadtan szorongatom a levelet, azt javasolta, menjünk át egy italra az újságíróklubba.

Amikor felkerekedtünk és a kijárat felé indultunk, megpillantottam őket. Az első, ami bevillant, hogy a szőke haj jobban állt neki.

Betsy haja vörös lett. A homlokából egy gyémánttal díszített csattal tűzte el. Hátul mélyen kivágott, csillogó fehér ruhát viselt. A vele szemben ülő férfi szinte ráfeküdt az asztalra, olyan közelről beszélt hozzá. Szemmel láthatóan komoly beszélgetésbe merültek. Az asztaluk a forgóajtó közelében, a mahagóniborítású fal mellett állt.

Nem tűnt valószínűnek, hogy megláttak bennünket, bár fogalmam sem volt róla, melyikünk érkezett előbb. Ahogy a férfi felém fordította a profilját, felismertem. Mr. Minden Ügyre Lecsapok.

Sokkos állapotban meredtem magam elé, amíg Davis rendezte a számlát. Két nyilvánvaló árulás, gyors egymásutánban! Róza apja Pulitzernek, Betsy Russellnek… Ott álltam kifacsartan, üresen.

Míg Russell beszélt, Betsy felpillantott, egyenesen felém nézett. A másodperc töredékére rám meredt, majd a tekintete visszatért Russellre. Undort, dühöt és – utálom beismerni – féltékenységet éreztem. Alig tudtam elvonszolni magam a forgóajtóig.

Davis is kiszúrta őket, de próbálta elterelni a figyelmemet.

– Szerintem heti ötszáz dollárt kérj Hearsttől – dünnyögte, miközben kiléptünk a hűvös utcára. – Plusz a költségek…

Davis kedvenc clubhouse-ában egyenesen a bárhoz mentem, és intettem a pultosnak, hogy adjon abból a híres agyzsibbasztó szeszpárlatból, amit ott mértek. A fejemben mindenféle képek száguldottak. Láttam őket az ágyban, a tárgyalóteremben. Nyilván már jóval azelőtt összefeküdt Russell-lel, hogy engem behálózott. Nem csoda, hogy az ügyvéd úr olyan szenvedélyesen védte. Minél inkább felidéztem a közös napjainkat, annál forróbb hullámokban öntött el a düh.

Davis a szeme sarkából figyelt, miközben biliárdozott.

Másnap felhívtam Mr. Hearstöt. Az irodája két emelettel a szerkesztőségünk alatt volt. Jóval kisebb, szűkebb helyen dolgoztak, mint amilyenek a World hatalmas irodái.

Senkinek sem tűnt fel, hogy arra kószálok, a két konkurens lap riporterei sűrűn átjárkáltak egymáshoz, ha másért nem, ivócimborát keresni.

Hearstöt az íróasztalánál találtam, éppen a World esti kiadását olvasgatta. Már meglehetősen komoly hírnévre tett szert, de valószínűleg végigsétálhatott volna Manhattan legforgalmasabb utcáján anélkül, hogy bárki felismerte volna.

A karikatúrák feltörekvő pénzeszsáknak ábrázolták. A valóságban magas, karcsú, kifejezetten jóvágású férfi volt. Szőkésbarna haja középen elválasztva és kétfelé pomádézva.

Állítólag a nők voltak a gyengéi, de nekem eléggé visszafogottnak tűnt.

Amikor beléptem, félretette az újságot. Világoskék, közel ülő szeme furcsa, kisfiús jelleget kölcsönzött az arcának.

Úgy tűnt, képtelenség nem kedvelni ezt a férfit. Ezzel láthatóan ő is tisztában volt.

– Igen, igen, Mr. Halmi…

Felállt, elém jött, és szívélyesen megrázta a kezemet. Nagyon magas termete és nagyon magas, hogy is mondjam… tenor hangja volt. Talán éppen ezért halkan, visszafogottan beszélt. Kinyitott egy bárszekrényt a háta mögötti mahagónival borított falon, és elővett egy üveget.

Legnagyobb meglepetésemre a pohárban almafröccs volt. Mint később megtudtam, ez volt az egyetlen alkoholos ital, amit Hearst hajlandó volt meginni. Nem az alkoholtilalom, az absztinenciája miatt.

– Nagyon szép munkát végez a Worldnél. Különösen az a Sanderson-sztori… hetekig arról beszélt a város. Nem is rabolom tovább az idejét. Szeretném, ha nekünk dolgozna. Mennyit kér?

Betsyre gondoltam, amint Manhattan legdrágább éttermében Russell-lel nevetgél, aztán beúszott a rókaprémben magát illegető Róza képe, majd az üresen tátongó olcsó kis lakás.

Megköszörültem a torkomat.

– Mr. Hearst. Heti ötszáz dollárért a Hearstnek fogok dolgozni.

Biccentett.

– Tudja, az én célom az, hogy milliós példányszámú lapot csináljak a Journalból. Túl sok újság van ebben a városban. Nem mindegyik fog fennmaradni. Az én lapom igen. Pulitzeré is, de nem hiszem, hogy ő annyira akarja a sikert, mint én. Nálam a riporter a sztár! Most, hogy ezt megbeszéltük, odaadom a szabóm címét. Készíttessen néhány tisztességes öltönyt a számlámra…

Abba maradtunk, hogy január közepétől állok munkába. Ez elegendő időnek tűnt ahhoz, hogy elrendezzem Budapesten a dolgaimat, és elvarrjam a szálakat a Worldnél.

Ám ahogy leértem, Chapin, aki a szokásos pulpituson ült, rám rivallt:

– Magát is megvásárolta, igaz?

Még csak fel sem nézett a kéziratból.

– Épp erről szerettem volna beszélni önnel, Mr. Chapin…

– Nincs miről beszélgetnünk – lobogtatta az orrom előtt a papírhalmot –, ki van rúgva! Takarodjon a szemem elől!

Másnap elmentem Hearst szabójához szöveteket válogatni. Két öltönyt csináltattam magamnak, egy krémszínű nyersselyem nyárit és egy vadgalambszürke télit. Hazafelé menet hozzáillő világosszürke kalapokat is láttam. Aztán új ruhámmal a bőröndben, érvényes munkaszerződéssel a zsebemben hajóra szálltam, hogy áldást kérjek Rózával kötendő frigyemre.

18. fejezet

Zsófi

A sötétedő ürességbe bámulok. Elájultam? Még soha életemben nem ájultam el, de most nyilvánvalóan elvesztettem az eszméletemet. Kihalászom a telefonomat a táskámból, amit még estemben is görcsösen szorongattam a hónom alatt. Előkeresem a vérnyomásmérő alkalmazást, és rányomom a kijelzőre az ujjbegyemet. A pulzusom normális.

Megmozgatom a végtagjaimat, a nyakamat, a csípőmet. Minden tagom elgémberedett a hidegtől, de nem érzek éles fájdalmat.

– Hahó! – A hangom olyan erőtlen, hogy magam is alig hallom.

Muszáj valahogy talpra állnom és visszakapaszkodnom az útra, mielőtt Zsombort hívom, mert itt nem fog rám találni, és nincs kedvem az éjszakát a fagyos erdőben tölteni, amíg kötélhágcsón felhúz egy hegyimentő-csapat.

Valahányszor megmozdítom a fejemet, elmozdul velem a világ a másik irányba, ami biztos jele az enyhe agyrázkódásnak.

Sikerül kivennem valami meredélyfélét a mindent elborító szürkeségben.

Kapaszkodókat keresek, tesztelésnek vetek alá bármit, ami kiáll a földből, de így is minden gyökérben megbotlom, éles akármikbe ütve a lábujjamat. Ez így nem fog menni. Zsombort tárcsázom.

És ekkor kapok csak sokkot igazán.

Nincs térerő! A rohadt életbe! Ezért nem járok én a természetbe! Mert ott semmi sem működik. Összeszedem minden erőmet, és kapaszkodom felfelé. Mintha az életem múlna rajta. Ökölbe szorul a kezem a gondolatra, hogy valószínűleg tényleg ezen múlik.

Már az utolsó métereknél tartok, amikor megcsúszik a lábam alatt a talaj, és visszazuhanok. Estemben sikerül elkapnom egy bokor ruganyos ágát, és valahogy stabilizálni magam. Görcsösen szorongatom a táskámat.

És most hogyan tovább?

Riadtan pillantok körbe, pánikszerű gondolatok cikáznak át az agyamon, újsághírek a Pilisben kószáló farkasokról, fagyról és éhhalálról. Fohászkodom.

Az nem lehet, hogy ne keressenek. Zsombornak előbb-utóbb gyanús lesz, hogy ki van kapcsolva a telefonom. Először nyilván arra gyanakszik majd, hogy valamilyen okból mégsem adtam be a felmondásomat, és még mindig ott ülök a tréningen. De ha nem jön sem SMS, sem hívás, egy idő után hívogatni kezd, és ha továbbra sem tud elérni, utánam jön Dobogókőre… Közben a csapatom is felfedezi majd, hogy ott áll a kocsim a parkolóban, én meg sehol, nyilván elmerengenek rajta, hová a francba tűnhettem…

Sikerült feljebb húzni magamat, és megkapaszkodni a bokor vastagabb ágában. Előveszem a telefonomat. Semmi. Megnyitom a Pranayama alkalmazást, hogy ellazuljak, aztán bekapcsolom a tűzropogást.

A meleg a legfontosabb. Felkiáltok örömömben, amikor eszembe jut a füves cigi. Ahogy fél kézzel a bokorba kapaszkodva, fél kézzel a nedves falevelek között kotorászva eldobott gyufásdoboz vagy bármiféle tűzszerszám után kutatok, hangokat hallok. És egyszerre nevetségessé válik az iménti pánik, minden olyan lesz megint, amilyennek lennie kell.

– Halló! – kiáltom az előbbinél jóval hangosabban. – Elnézést!

Két elmosódott alakot látok, amint turistabotra támaszkodva ballagnak a domb tetején kanyargó ösvényen. A kiáltásom hallatán lassítanak.

– Itt vagyok! Erre!

Vaksin kémlelnek lefelé.

– Megsebesült kisasszony?

Miután azonnali segítségre van szükségem, habozás nélkül visszakiabálok.

– Igen. Megcsúsztam… – Még mindig nem mozdulnak. – Nem tudok visszakapaszkodni az útra!

A két turistabotos ember halk tanácskozásba kezd, aztán az egyikük óvatosan ereszkedni kezd lefelé. Vaksin, nyögdécselve tapogatózik, aztán a következő lépésnél elveszíti az egyensúlyát, zuhanni kezd, kalimpáló karjával engem is elkaszál. Nehezékként zuhan velem, majd egy kiálló fartörzsbe csapódunk.

– Ördög és pokol…

– Kisasszony… – szólal meg a rekedtes hang.

– Mm…

– Hall engem?

Kis láng világít az arcomba.

– Mm… – ismétlem meg, és próbálok felülni. Az idegen zubbonyából dohányszag árad enyhe verejtékszaggal keveredve. A fényben egy kivörösödött arcú, vadász külsejű alakot látok, tollas kalapja is van, gyapjú térdzoknija, térdnadrágja, ahogy kell.

Hirtelen bevillan a filmes stáb.

– Zsiga! Erre! Erre gyere!

Neszezés hallatszik, és lassú, óvatos tempóban valaki ereszkedni kezd lefelé.

– Mi az? Mi van?

Hórihorgas, apró fejű, kalapos sziluett fékez előttünk.

– Kísérő nélkül… – csóválja a fejét a testes vadász, és rám mutat a botjával. – A könnyelműségnek is van határa!

Nyilvánvalóan a pokolba kíván a balul sikerült kitérő miatt.

– Csak az utat szeretném… – nyöszörgöm. – Vissza kell jutnom a hotelba.

A hórihorgas a homlokát ráncolja.

– A menedékházba?

Habozok. A fene sem tudja ezeket a hegymászós szakszavakat.

– Nem. A hotelba…

– A szállóba?

– Igen.

– Mi a menedékházba tartunk. De ne aggódjon a kisasszony, visszakísérjük.

– Nagyon kedvesek – mondom zavartan –, már azt hittem, senki sem jár errefelé…

– Állunk rendelkezésére – mondja a köpcös mérsékelt lelkesedéssel.

A karjukat nyújtják, beléjük kapaszkodom. Megkönnyebbülten kiengedem a levegőt, amiről azt sem tudtam, hogy visszatartottam.

– Teljesen elvesztettem a tájékozódó-képességemet ebben a sötétben – magyarázom lihegve –, és nincs térerő…

– Hát, hamar kifárad az ember – tart egy kis pihenőt a testesebbik vadász. A tekintete furcsa vidámsággal megpihen a magas szárú tornacipőmön. – Bár a kisasszony igencsak szépen lépkedhet.

Akármilyen viccesek a kis kalapjukkal, hátizsákjukkal, kétségkívül praktikusabban öltözködtek a szakadékból kikászálódáshoz, mint én. Az öngyújtó fényében sokkal kevésbé tűnik meredeknek a lejtő, mint a sötétben zuhanva. Hárman láncban, némán, lihegve, koncentráltan haladunk felfelé, amikor feldereng az út.

Odaszólok a kísérőimnek.

– Huh! Helyben vagyunk. Köszönöm! Innen már visszatalálok!

– Szó sem lehet róla! – tiltakoznak kórusban. – Nem hagyhatjuk, hogy egymaga bolyongjon a sötétben.

Remek. Én pedig nem fogok előttük telefonálni! Zsombor biztosan egy csomó kérdéssel bombáz, semmi kedvem a két öreg füle hallatára kitálalni a tréningről. Ugyanakkor előnye is van, ha nem egyedül érkezem vissza a parkolóba. Ha meglát is valaki a cégtől a turistabotos hegymászók társaságában, legalább nem fog letámadni.

Lassan fél órája gyalogolunk, de sehogy sem érünk célba.

– Innen már csak pár perc… – hajtogatom minden kanyar előtt.

De minden kanyar után folytatódik az út.

– Most már érdemes önöknek is a szállásukra indulni… – nógatom a kísérőimet. – Nemsokára leszáll a köd, eltakarja a csillagokat.

A hórihorgas leveszi a kalapját, megtörli a homlokát.

– A nők mindent organizálni akarnak, ami Isten kezében van…

– Igaz – döf a levegőbe a köpcös a turistabotjával.

Mosolyogni próbálok.

– Aztán nehogy a végén magukért kelljen mentőcsapatokat indítani…

– Miattunk egyet se aggódjon a kisasszony. Tapasztalt túrázók vagyunk.

A felhők leköltöznek a fák közé, lassan az orrunk hegyéig sem látni.

– Krisztus ereje – sóhajt a köpcös.

– Erről beszéltem… – dünnyögöm.

– Na, gyerünk haza! – mondja a köpcös a hórihorgasnak. De az egyre csak aggályoskodik.

– Jobbat proponálok… elkísérjük a hölgyet, és megszállunk éjszakára a kisasszony szállójában. Csak akad üres szobájuk.

– Ó. Hát, attól tartok… dugig vannak. Maguk nem az országimázs csapattal vannak?

– Országimázs?

– Akik itt, a hegyen forgatnak…

– Én nem tudom, miről beszél a kisasszony – forog a köpcös. – De ha nincs szállás, akkor most már valóban vissza kell fordulni. Biztosan nem fél egyedül?

Hevesen rázom a fejem.

– Már látom az út végét… Köszönöm, hogy ennyit fáradtak miattam.

– No, akkor… Isten vele, kisasszony!

– Egy pillanat! – szólok utánuk, mert hirtelen eszembe jut a cigi, amely a hátralévő utamon felmelegíthet. – Használhatom az öngyújtójukat?

Vérbeli természetjárókhoz illően fejüket csóválva figyelik, amint a cigarettát a számhoz emelem, de azért a hórihorgas tüzet ad.

– Isten vele! – ismételi.

– Viszontlátásra – integetek hálásan, cigifüstben. – Vigyázzanak magukra!

Alig tesznek néhány lépést, előkapom a telefont, és Zsombort tárcsázom. Lassan kapcsol. A kurva életbe! Az előbb még volt térerő! Láttam!

Most már magam sem tudom, hogy valóban láttam-e az antennát a kijelzőn, vagy csak képzeltem, hogy láttam, mert annyira biztos voltam benne, hogy az úton lesz térerő.

Mi a fenének kellett nekem bevetni magam az erdőbe? Mostanra már otthon lehetnék, magam mögött hagyva ezt a rémálomba illő dobogókői tréninget. Már túlestünk volna Zsombor ötletein a további teendőkre nézve, az én vívódásaimon és ellenvívódásaimon, már kinyitottunk volna egy üveg bort, és…

A parkoló nemhogy közeledne, határozottan távolodik, mintha előttem rángatná valaki zsinóron. Megint eltévedtem volna? Vagy a hórihorgas tévesztette el, és ellenkező irányban másztunk fel a kaptatón?

Az erdő – talán a csillagos égbolttól – világosabbnak tűnt, mintha hajnalodna. Ahogy cigarettázom, és pásztázom a látóhatárt, hogy merre lehetek, észreveszek egy alakot.

Meresztem a szemem. Az ég küldte!

Ez is hosszú botokkal gyalogol, de amikor kicsit közelebb ér, látom, hogy nem turistabot, hanem síléc van a vállán.

– Hahó! – kiáltok felé.

Makacsul úgy tesz, mintha nem ő volna az egyetlen ember a hegyi ösvényen, menetel tovább.

– Ööö… uram! – ordítom. – Kérem… Megmondaná, merre van a szálloda?

Kissé meglengeti a sílécet. Az ellenkező irányba mutat.

– Arra? – kérdem rémülten.

Újabb lengetés.

Tanácstalanul forgok.

– A turistaházat keresi? – szán meg végül.

Megáll bennem az ütő a gondolatra, hogy fordulhatok vissza.

– Nem – felelem reménykedve. – A hotelt. Valahol itt kell lennie a parkolónak…

A síléces lassan mellém ér.

Magas, nagyon magas férfi, svájcisapkában, kötött pulóverben, buggyos nadrágban. Olyan ismerősnek tűnik. Hát persze. Országimázs-statiszta! Minden reklámfilmbe ugyanazokat az arcokat hívják…

– Mit keres, kisasszony?

Még a sötétben is kivehető a férfi szögletes álla, hosszúkás arca, sportos tartása. A kellékes helyében én is sílécet tettem volna a vállára.

Továbbá szöges cipőt és friss hegyi levegőt visel.

– Nincs meg a… nincs…

A férfi kelletlenül leteszi a léceket.

– Mi nincs meg? Eltévedt?

Szerintem ez elég nyilvánvaló.

Ahogy közelebb hajol, homályosan két dolog sejlik fel bennem: először, hogy a fiatal Alain Delonhoz hasonlít az arcéle, másodszor, hogy valami fokhagymásat ehetett ebédre.

– Már régen meg kellett volna érkeznem. – Forgolódom.

És akkor hirtelen valami olyasmit veszek észre, amitől kővé dermedek. Havat. Havas az erdő. Ezért világosabb az erdei út!

Körös-körül mindent hó borít.

Valószínűleg kiadhattam valamilyen hangot, mert a férfi utánam kap.

– Rosszul van? – Erősen tartja a könyökömet.

– Ilyen magasan vagyunk? – nyögöm végül.

Bevillan a szálloda honlapja: Dobogókő legmagasabb pontján helyezkedik el. Mialatt visszafelé evickéltünk a két öreggel, a hegy tetején nyilván leesett az első hó.

A férfi nem szól, nekitámasztja a síléceit egy fának, majd elővesz egy doboz gyufát. Komoly érdeklődéssel méreget.

– Sízni érkezett?

– A szállodát keresem – ismétlem sokadjára.

– Rossz irányban. – Ő sem tágít. – A menedékház a hegy túloldalán van. Jöjjön. Arra megyek!

– Nem. – Próbálom visszanyelni a kitörni készülő hisztériás rohamot. – Én nem a turistaházat keresem. Pár méterre tőlünk kell lennie a Walden Hotelnek. Itt a parkoló… – Kétségbeesetten körbenézek. – Valahol a fák mögött…

A síelő közelebb hajol, elvigyorodik, és lassan megrázza a fejét.

– Én nem tudom, milyen szállodáról beszél, de azt látom, hogy teljesen átfagyott. Jöjjön közelebb a gyújtóhoz! Ne sokáig kéresse magát, kisasszony, mert ez volt az utolsó szál a skatulyában…

Ahogy kiejti a száján, hogy átfagytam, ólmos fáradtság és tehetetlenség tör rám. Átkozott statiszták! Képzelem, milyen boldog, hogy talált egy balekot a hegy tetején, akinek leadhatja a jávorpalis műsort. Nagy ívben szarok a magánszámára, az utat pásztázom a válla felett. Aztán eszembe jut, hogy ha a legmagasabb ponton vagyunk, akkor már vissza kellett volna jönnie a térerőnek. Szabad kezemmel a telefonom után kotorászom, éles villanással kerül elő.

A férfi úgy ugrik hátra, mintha kígyó marta volna meg.

– Mi volt ez?

A kezét még mindig az arca elé tartja.

– Semmi. Bocs – dadogom. – Bekapcsolt a kamera, ahogy elhúztam a képernyőzárat…

– Miről beszél? Micsoda kamera?

– A fényképezőgép kamerája – sóhajtom.

– Már megbocsásson, abból villanófény? Kicsit magam is konyítok a dologhoz…

Úgy érzem, ott őrülök meg, abban a szent pillanatban.

– Oké. Szerintem most kéne leállni. Eddig vicces volt, de… – A hangom remegni kezd, és valami okból azt érzem, hogy elönt a rémület. – Tényleg tök nehéz napom volt…

A fiatal Alain Delon tekintete lassan végigvándorol rajtam, majd felvonja a szemöldökét, és egészen közel hajol.

– Ki az ördög maga?

Csak bámulok rá, és levegő után kapkodok.

19. fejezet

Dénes

– Ki az ördög maga? – ismételtem konokul újra meg újra.

Mintha ez lenne az a végzetes pillanat, amikor gyorsan meg kell beszélni mindent, az előző eseménydús hónapok értelmét és értelmetlenségét. Itt, a megrabolt fák között, az esti erdőben megállva, lihegve egymás szemébe bámulva egy tündeszerű lénnyel.

Olyan halovány volt, mint aki menten elájul.

Csak később, sokkal később értettem meg, hogy ez a nő is a mostanában engem sújtó sorscsapások része. Ott, abban a pillanatban, az égig nyúló fák között annyira elképesztett a látványa, hogy minden figyelmemet elnyelte.

A nő elkerekedett szemmel bámult rám. Aztán újra kinyújtotta a kezét, az utat keresve, segítséget kérve a sűrű erdő mélyén, elveszetten. A szája elnyílt, mintha szólni akarna, fürtös, zilált haja szabadon lógott a vállára. Vékony alakja elcsigázottnak tűnt. Az öltözéke szűk, combja, vádlija formáját tökéletesen kiadó sportöltöny volt. Síléceket nem láttam nála, azt nyilván előreküldte valakivel a szállásra.

Döbbenten bámultam, próbáltam kitalálni, honnan csöppent éjszaka ide, az ösvényre. A turistaházban nem láttam más társaságot, a mieink közül is már rég fedél alá vonult, akinek egy csepp esze volt.

– Szóval… nem tudja… hogy van erre egy szálloda?

Határozatlanul körbeintett, és én ösztönösen követtem a mozdulatát.

– Én a turistaházból jövök – mondtam. – Hotelról nem tudok. Két éve nem jártam errefelé.

A tágra nyílt szempár tovább méricskélt.

– És parkoló?

– Parking? Ááá. Szóval a parking. – Hirtelen derengeni kezdett valami magyarázatféle ebben a furcsa, lihegő párbeszédben. – Amerikából jött?

– Neeem – rázta türelmetlenül a hajzuhatagot –, a Walden Hotelből. Te… Maga… izé… nem tudja, hogy milyen magasságban lehet használni a telefont?

A lány hangja furcsán csengett. Mégis inkább bolondnak tetszett.

– Sajnálom, kisasszony – mondtam a helyzethez illő komolysággal. – Nem hiszem, hogy itt, a rekettyésben lehetne telefonálni. A turistaházban viszont egészen biztosan.

A lány bólintott, mélyet lélegzett, és egy kis időre behunyta a szemét.

Nagyon megsajnáltam volna, ha nem vagyok magam is igen zaklatott. Bár az időm meglehetősen szűkre volt szabva, mindössze öt napot terveztem Pesten tölteni, mégis úgy döntöttem, hogy eljövök egy napra síelni Dobogókőre. Ez volt az egyetlen dolog, ami igazán hiányzott New Yorkban. A hegy, az erdő, a kis turistaház, amelynek annak idején a nagybátyámmal az egyik első vendége voltam. Örököltem a tagságát az osztrák turistakörben, így, mielőtt kiutaztam volna New Yorkba, hétvégenként kijártam ide elszabadulni a város zajától. Szép időben a Magas-Tátra csúcsai is látszottak. Talán még az Alpokban sem volt ilyen pálya, villamos tárcsás felvonó hozott vissza a hegyre, miután lesiklottam.

Ki sem vittem magammal a síléceket Amerikába, fel kellett mennem értük anyámhoz. Siránkozott szegény, hogy váratlanul betoppanok, és akkor is sízni megyek, ahelyett hogy otthon ülnék a szoknyáján, és mesélnék. De nehéz küldetésben járok, és az egyetlen hely, ahol össze tudtam rendezni a gonsolataimat, az itt volt, fenn, a hegyen.

A kis turistaházban lakott ilyenkor az én igazi családom, nem is lepett meg, hogy itt találtam Ödönt meg Palit, akik röhögtek a históriámon a megszöktetett Rózával, aztán a kalandornővel, aki gyilkolt – hirtelen úgy éreztem, ifjúságom legszebb részénél tartok.

Hanem Paliék is azt mondták, hogy Rózát nem szabad elengedni. És nemcsak azért, mert Róza volt a legszebb termetű kislány egész Budán, hanem mert amerikai lányt feleségül venni az a fél halállal ér fel. Hiába mondogattam nekik, hogy attól én még ugyanúgy magyar maradok, Paliék csak a fejüket csóválták: a gyerekeim már csak miattam fognak valamit magyarul gagyogni, de az ő gyerekeik már egyáltalán nem lesznek magyarok. És ha a dédunokák kezébe kerül egy megsárgult síelős dobogókői kép, csodálkozva nézik majd, mert nem is tudták, hogy a dédpapa magyar volt.

Szőttük a terveket, hogyan állhatnék Róza apja elé. És hogyan kérjem meg tőle a lánya kezét azok után, hogy megszöktettem, majd elvesztettem Amerikában.

Elmentem sízni, hogy kitisztuljon a fejem. Én Dobogókővel most pontosan úgy voltam, mint minden reménytelen szerelemmel: amint átléptem Hegyeshalomnál a határt, heves vágyakozás fogott el látni a kedvest. Dobogó szívvel utaztam Dobogókőre. Ám amint megpillantottam a kívánatos domborulatokat, duplán fájt, hogy ebből tartós idill már nem lesz. Ki akartam élvezni ezt az utolsó estét, Dobogókővel kettesben.

És akkor berontott az idillbe ez a sápadt, átfagyott, bolond lány. Nem mehettem el mellette.

– Nem tudom útba igazítani a szállodához – ismételtem meg. – Az egyetlen, amit tehetek önért, hogy biztonságban elkísérem a turistaházhoz.

– Az autómat akarom!

A fák nyögése csaknem elnyelte sikolyszerű szavait. Ha bolond is volt, legalább nem unalmas bolondériát választott.

– Végtelenül sajnálom – mondtam udvariasan –, autóval nem szolgálhatok.

Vezetni kezdtem a könyökénél fogva, legnagyobb meglepetésemre nem tiltakozott. Bénultan, engedelmesen követett.

Sebesen végigküzdöttem magunkat a rekettyésen. Errefelé volt egy kerülőút, igaz, a bozótoson keresztül, de jelentősen lerövidítette a gyaloglást. Komor hangulatban, gondolatainkba merülve belevetettük magunkat a csillagfényes éjszakába.

Mindkettőnket fejbe kólintott, amikor a szótlan gyaloglás után beléptünk az olajlámpák ragyogó, semmihez sem fogható, meleg fényébe. A telefont fontosabbnak látták bevezetni a menedékházba, mint a villamos áramot, ami határozottan jót tett a turistaház helyi romantikájának.

– Kit hoztál nekünk? – kurjantott Palkó az összefagyott sportladyre pillantva.

A páracseppek mint gyöngyszemek csillogtak a lány arcán, haján és a fényes zubbonyán. Olyan arca volt, amilyet az ember nem felejt el, ha egyszer látta. Egy pillanatig csak bámultam, aztán eszembe jutott a jó modor.

– A hölgy eltévedt – kezdtem. – A hegy tetején találkoztunk…

Pali leintett.

– Forró tea rendel! – szólt ki a cselédnek. – És zsíros kenyér szalonnával, hagymával.

Ettől kezdve egy szavam sem volt. Pali a tűz mellé tessékelte a hölgyet, és bemutatkozott, amire nekem az elmúlt fél órában nem volt érkezésem. Így illendően bemutatni sem tudtam a hölgyet, aki most halálsápadtan, de jól érthetően mondta a nevét: – Závody Zsófia.

Zsófia.

Fel-alá járkáltam a szobában, bosszúsan. Nem volna szabad most nőre pazarolnom az időmet, amikor holnap egész további életem sorsáról születik döntés. A puszta gondolatba is beleszédültem. Minél hamarabb túl kellene adni ezen a habókos Zsófián, hogy időben lefekhessek. A lány kelletlenül szürcsölte a teát, mintha ciánt adtak volna neki.

– Innen tud telefonálni a kisasszony – mondtam neki biztatónak szánt mosollyal. – Arra… ott, kint…

A lány bólintott, idegesen jobbra-balra nézett, de nem mozdult, hanem egy meglehetősen illetlen mozdulattal benyúlt a zekéje alá.

Palkó rám vigyorgott, és kacsintott.

Látszott az elnagyolt udvariasságán, miféle szerzetnek tartja az éjszaka túrázó hölgyikét. Pedig nem volt igaza, Zsófia számomra annak a fajta elkényeztetett nőnek tűnt, aki akkor sem figyel, ha történetesen hozzá beszélnek. Betsy volt ilyen, csak úgy lehetett felrázni mély gondolataiból, ha ilyen szavakat hallott, mint például: kalap, ruha, lokál.

Zsófia elővette azt a kis csinos fémskatulyát, amellyel az erdőben úgy rám ijesztett. Akkor villanófényes fotóaparátként, most meg telefonként akarta eladni. Ha eddig úgy képzeltem, hogy egy hisztériára hajlamos kis hölgy, most szembesültem vele, hogy legjobb esetben is kedélyhangulati zavarokban szenved, neuraszténiás.

A kimerültség még inkább előhozhatta nála a tüneteket.

– Még mindig semmi – nézett ránk riadtan. – Nincs térerő.

A tanácstalan arcokat látva okosabbnak tűnt karon fogni és kivezetni a készülékhez.

– Működik – biztosítottam róla, és magára hagytam.

Amint visszatértem, Paliból és Ödönből kirobbant a nevetés.

– Nincsen tetőerő!… Hát… ez jó! – fuldoklott Pali. – Remek pofa!

És nekem milyen remek napom lesz még holnap! – gondoltam.

– Hol találtad? – suttogta Ödön izgatottan.

Elmondtam nekik sokadszorra, de még be sem fejezhettem, amikor velőtrázó sikoly hallatszott az előtérből.

Mindhárman a hall felé rohantunk, feltéptük az ajtót, és ott találtuk a bolond lányt a kártyaasztal mellett, amint üveges szemmel, sokkos állapotban egy újságot bámult, s közben némán mozgott az ajka.

– Melyik hír dúlta fel ennyire, kisasszony?

Pali mindentudóan rám kacsintott.

– E… ezek az újságok.

– Igen?

Apró, kétségbeesett, függőleges ránc jelent meg a lány szemöldöke között.

– Mindegyik 1928-as, decemberi…

– Érdekli valamelyik? – kérdezte Pali szelíden, alázatos hangon. – Csak bátran. Szolgálja ki magát…

– M-miért? – dadogta a lány.

Pali még mindig mosolygott

– Mit miért?

– Miért éppen 1928. december? – kiáltotta a lány.

– Talán mert 1928 decemberét írjuk?

A bolond sportlady óvatosan hátrálni kezdett, aztán hirtelen sarkon fordult, feltépte az ajtót, és kirohant az éjszakába.

Szentségelve futottam utána.

– Mi az ördögért csinálja ezt? – ordítottam.

A nő felett térdeltem, a karját leszorítottam a hóba, és törtem a fejem, mi legyen.

Ebben a pillanatban leginkább egy kényszerzubbonyra lett volna szükségem. A leány zihálva próbálta magát kiszabadítani, el nem tudtam képzelni, hova készült a sötét erdőben.

Igyekeztem a lehető legnyugodtabb maradni.

– Vissza kell jönnie a menedékházba – mondtam neki. – Kap egy külön szobát. Ott félrevonulhat éjszakára. Vagy hívhatja a rendőrséget… ahogy tetszik.

Még mindig iszonyatot láttam a szemében.

– Köszönöm – suttogta –, én inkább elmennék…

– Itt akar megfagyni? – csattantam fel türelmemet vesztve, mert az éjszakáról eszembe jutott a saját elveszített nyugalmam. – Vagy belezuhanni egy szakadékba?

Legnagyobb ámulatomra ettől az utolsó kérdéstől a nő arca felragyogott.

– De hiszen belezuhantam! – kiáltott fel.

A páni félelem az arcán kissé tompult, de nem tűnt el.

– Megsérült? – kérdeztem társalgási hangnemben, nehogy megint kitörjön rajta a hisztéria.

– Igen – mondta elgondolkodva. – Azt hiszem… enyhe agyrázkódást kaptam.

Felegyenesedtem, és mély lélegzetet vettem.

– Jöjjön! – nyújtottam felé a kezem. – Holnap reggel hívatunk orvost.

A lány feltápászkodott, már nem is titkolta, hogy vacog.

Ahogy elindult mellettem, váratlanul meglepően beszédessé vált. Élénken fűzte a mondatokat, de összefüggéstelenül. Valamilyen tornatréningről, ami egy hotelben zajlott, és egy autóról, a telefonról és két turistabotos emberről.

Miközben beszélt valamiért libabőrös lettem.

– …így legalább a projekt…

– Járt már Amerikában? – szakítottam félbe, mert egyre valószínűbbnek tűnt, hogy a lány nem véletlenül használ angol szavakat. A nyílt pillantások, amelyekkel a szemembe nézett, meg a heves gesztusai, mind az ottani görlökre emlékeztettek.

Meglehet, nem is bolond, csupán az agyrázkódás, az idegen környezet és a kimerültség váltott ki belőle neuraszténiás rohamokat. Magam is meglepődtem azon, hogy ez a lehetőség megkönnyebbüléssel tölt el.

Nem válaszolt a kérdésemre, csak fáradtan legyintett.

Vajon ezt hogyan kell értelmezni? Hogy Amerika számára szóra sem érdemes, oly gyakori úti cél, vagy hogy nem tartozik rám, megfordult-e már ott? Rásandítottam. Amint találkozott a tekintetünk a félhomályban, gyorsan elfordította a fejét.

Ezen az estén immár másodszor tettük meg a menedékházhoz vezető utolsó kilométert. Felmentünk a széles kőlépcsőn, aztán beléptünk a meleg fénybe.

Pali ott várt minket, és bátorítóan a lányra mosolygott.

– Készíttettünk önnek egy kis harapnivalót, Zsófia. Jól fog esni a séta után, nem igaz?

A nő tekintete ismét a kártyaasztalkán lévő újságokra esett, aztán sietve Palira pillantott.

– Nagyon kedvesek… – Őszinte iszonyattal nézett ránk.

Mintegy végszóra a cselédlány araszolt be egy tálcával, rajta zsíros kenyér, szalonna és forró citromos tea.

– Azt hiszem, holnap reggel lesz még alkalmunk segítséget kérni. – Pali idegesen felnevetett. – A szobalány felvezeti a szobájába, ha nem bánja, Zsófi kisasszony.

A feltehetően amerikai sportlady fáradtan bólintott, és elindult a cseléd után.Léptei komoran visszhangoztak a lépcsőn.

20. fejezet

Róza

Mosolyogva lépdeltem a Central Park fái között. Hátam mögött hagytam végre a kelet-európai gettó bérkaszárnyáit. Az egyik ügyfelem a szőrmeszalonból, egy orosz, állítólag arisztokrata nő, teadélutánjára tartottam. Jelena az Ötödik sugárút egyik felhőkarcolójának saroklakásában lakott. Platinaszőke, nagyon fehér bőrű asszony volt, valahányszor elsétáltam előtte, elfogódottan tapogatta a szőrméket, a szeme csillogott. Végül egy földet söprő hermelint és egy breitschwanzot is vásárolt.

Ilyen bazári perzsát én ugyan soha nem vettem volna meg, Gerő mester a pesti Elkán szalonban el is süllyedt volna szégyenében ettől az elálló sálgallértól. Jelena úgy festett benne, mint egy boldog, kirúzsozott, kipirosított, grizzly medve. Izgatottan hömpölygött ide-oda az üzletben, annyira fel volt dobva, hogy kijelentette: a „Hungarian Beauty”-nak okvetlenül ott kell lennie a következő csütörtöki teadélutánon.

Rámosolyogtam. A teadélutánokon okvetlenül ott szoktam lenni.

Mintha egy fülledt szobában kinyitnának végre egy ablakot. Úgy éreztem, hogy egy aprócska szeletét visszanyertem a szabadságnak.

Amikor este hazaértem nyomorúságos, gázrezsós, bútorozott bérlakásunkba, leterítettem egy lepedőt, és egyenként rápakoltam az utazóládából az összes ruhámat. Alaposan megnéztem valamennyit. Végül egy izgő-mozgó gyöngysorokkal díszített, térdig érő, halványlila délutáni ruha mellett döntöttem, mogyorósevró délutáni cipővel, szőrmegalléros kompléval.

Linda, a szobatársnőm, aki olcsó színésznőruhákban járt, megbabonázva bámulta.

– Micsoda divatdáma vagy te! – és hitetlenkedve rázta a fejét.

Úgy mentem végig az Ötödik sugárúton, hogy minden kirakat üvegében megnéztem magamat. Azt hiszem, a zsúrokat az ilyen kis délutáni ruhák miatt hozták divatba. Hová máshová lehetne felvenni különben az ilyen, leülésnél halálra gyűrődő organtin csodákat?

A romlott pesti zsúrokra gondoltam, és elmosolyodtam. Apám újra és újra szolgálatba állított: „mosolyogj, légy kedves mindenkivel”. Ha tetszett a fiatalember, akivel apám üzleti terveket szőtt, igazán nem lehetett panasz a közvetlenségemre. Ha nem tetszett, nyíltan flörtöltem a társaság csinosabb, ám üzleti szempontból teljesen érdektelen fiatalembereivel.

Anyám beváliumozva, sápadtan figyelt a zongora melletti karosszékből, a szoba sarkából. Minden mosolyt, amely apám mellett hervadt le az arcáról, én mosolyogtam el.

Apám a velencei nászútjuk után a pályaudvarról egyenesen a szeretőjéhez taxizott.

Őszintén meghökkent volna, ha valaki ezt a szemére veti, hiszen soha nem is titkolta, hogy a házasságát anyámmal üzleti tranzakciónak tekinti. Guba a gubához.

Divatos párizsi ruháimba csomagolva magam is egy jövőbeni tranzakció tételének számítottam, csakhogy az én árfolyamon a botrányba fulladt zsúrok miatt örökösen ingadozott.

Valahányszor mélyebbre zuhantam, mint a piaci részvényeink, apám sofőrje értem jött, elvonszolt, hazafuvarozott.

Dénes egyszer megelőzte.

Amikor életemben először megpillantottam ezt a botrányosan jóképű újságírót az új, detektoros rádiónk mellett, éppen a hányinger kerülgetett. A kezemet a számhoz emeltem, a szememet kimeresztettem. A kék szemű fiatalember kivitt a friss levegőre, és leültetett egy fonott székbe. Udvarias érdeklődéssel méregetett, és hosszasan magyarázott az időjárásról, főleg a szőlőtőkékkel kapcsolatban.

A Hudson felől hideg szél fújt, megborzongtam a vékony ruhában.

Az ilyen ruhához és vékony sarkú cipőhöz automobil illik. Sofőrrel. Jelena vendégei egészen biztosan autóval érkeznek, és nem a gettóból caplatnak kilométereket. Éppen eleget jártam én is autóval.

A szürkeség, a reménytelenség, a közöny ködén át az amerikai álmomat láttam. Álmodni még mindig jobb, mint halottnak lenni egy guba a gubához házasságban.

Itt, New Yorkban nem rángatnak zsinóron, mint egy bábot; céljaim vannak, eleven vagyok.

Amint a zsúrra siettem – amerikai zsúrra, de az is titkos rokonságban állt a világ összes délutáni zsúrjával –, úgy éreztem, nincs számomra nehézség. Igaz, könnyűség sincs. Csak a rám szabott feladat. És az Ötödik sugárút egy pillanatra mintha fényesebb lett volna.

Jelena háza pompás új felhőkarcoló volt, a fényesen kivilágított bejáratnál aranysújtásos portás állt. A hallban szőnyeg, kétoldalt pamlagok, középen szökőkút csobogott, körös-körül hatalmas dézsákban egzotikus növények. Egyszer ilyen házban fogok lakni! Nagystílűbb, mint a budai villa a maga kis lugasával, verandájával, kőoroszlánjaival.

A lift egyenesen Jelenáék nappalijában nyílt ki. Ahogy benéztem, tíz-tizenkét vendéget láttam, nőket, férfiakat vegyesen. És vakító mosolyú, fehér bóbitás néger szobalányokat. Poharak szerteszét: a kis bárpulton – amely éppen olyan volt, mint egy nightclub bárja –, a tálcákon, az asztalon, a fotelek karfáin.

Habos kakaót, kuglófot senkinél sem láttam.

– Ó, hát eljött, kedves! A Hungarian Beauty… – mért végig elismerően Jelena, aztán elégedetten kacarászva odakiáltott a vendégseregnek: – Igyatok, csak igyatok! És már ott is hagyott.

A szokott szórakozott zsúrmosolyommal átvágtam a szalonon. A tekintetem egy középkorú, magas homlokú férfin állapodott meg; erős hívás érkezett az irányából. Intelligens benyomást keltett, ám lényegesen rontotta az összképet a gomblyukába tűzött vörös szegfű.

– Csak nem Mr. Carnation – kérdeztem széles mosollyal, amikor kezében a poharával hozzám lépett, és a szegfűre mutattam –, a neves botanikus?

A férfi bambán elvigyorodott.

– A szegfű a csodálat és az állhatatos szerelem jelképe – mondta végül.

– Nos, akkor különösen fontos lehet minden parti előtt a gomblyukba tűzni…

– Melyikben kételkedik, kisasszony? Az állhatatosságban? Vagy a szerelemben?

– Mindkettőben – feleltem. – A kedvenc kétségeim.

A férfi elnevette magát.

– Ez esetben… – ütötte össze a sarkát, és enyhén fejet hajtott – sorstársak vagyunk. – Előrehajolt gyűrött tweedzakójában. – Mr. Fraser… szolgálatára.

– Róza Megyei.

– Rose… Rose… – emelte meg a poharát. – A szegfűkre és a rózsákra. De hiszen nincs is mivel koccintania!

Odaintette a pincért, és különös jelbeszédbe kezdett, amit nem értettem. A fehér csokornyakkendős fekete fiú elsietett, majd kisvártatva megrakott tálcával tért vissza. Szertartásosan jeges vizet csöpögtetett egy kockacukorra a pohár felett, mire a cukros víz a pohárban lévő világoszöld folyadékot tejszerűen fehérré varázsolta. Arra a kanalas orvosságra hasonlított, amelyet a nörsz gyerekkoromban torokgyulladásra szokott adni nekem.

– Ez jót tesz minden virágszálnak! – biztatott Szegfű úr, míg az italba cukorcseppek hullottak alá. – Abszintnak hívják.

Jólesett az ánizsos, édes íz, mert egész nap csak kétszersültet ettem, szédelegtem az éhségtől. Egy hajtásra kiittam. Ánizsos, medvecukor íze volt.

– Semmit sem érzek – mondtam lassan forgó nyelvvel.

– Akkor igyon még egyet! – kiáltott Szegfű úr.

És már intette is magához a fekete pincért, aki felénk vitorlázott a megrakott tálcával.

Az uzsonna többi részletére nem igazán emlékszem, csak a többi hölgy savanyú pillantása maradt meg bennem, és hogy egy férfi a szoknyám szegélyét rángatva azt harsogja:

– A legpompásabb boka, amit nőn valaha is láttam!

– Egy műremek! – helyeselt egy vörhenyes, puha bajuszos másik. Néztem a bajuszost, és eltűnődtem, milyen érzés lehet, ha ez a puha bajusz a lábamat simogatja. Akár egy megszáradt levél…

Tettem egy reménytelen kísérletet, hogy megigazítsam a ruhámat, de hamar feladtam. Csak hadonásztam a cigarettaszipkámmal, aztán térdem fürgeségén nagyokat kacagva simmit jártam, majd azt találtam mondani egy úrnak, akinek a tányérja tele volt finom falatokkal, hogy úgy bespájzolt, mint a mókus novemberben.

Ezen mindenki kacagott, attól kezdve Mókuskának szólítottak a zsúron. Még Jelena is.

Ha nem voltam is teljesen tudatában a történteknek, azt homályosan éreztem, hogy elememben vagyok. Hozom a formámat.

Mókuska, Mókuska… nevetgéltem magamban, legjobb lesz, ha módszeresen eltüntetsz minden falatot, amivel megkínálnak! Ki tudja, mikor lesz legközelebb szerencséd ilyen tortácskákhoz?

Úgy emlékszem erre a teadélutánra, hogy folyamatosan mozgott a térdem, és mozgott az állkapcsom. Aztán Jelena hét óra felé egyszer csak lekapcsolta a gramofont, és véget vetett a mulatságnak.

Amikor az ajtó felé indultam, Szegfű úr és a Bajszos versengve kaptak a felöltőjük után.

– Engedje meg, hogy New York legelegánsabb ladyjét én kísérhessem az autójához!

– Az autómhoz? – kiáltottam nevetve. – Biztosíthatom önöket, uraim, hogy New York legelegánsabb ladyje gyalog kutyagolt idáig. Viszontlátásra mindenkinek! – azzal bevertem a fejemet a kovácsoltvas kalaptartóba.

Szegfű úr visszahúzódott, Bajusz úr azonban izgatottan nyújtogatta rövid nyakát, krumpliorra egészen kivörösödött.

– Ez esetben… megtiszteltetés volna, ha hazafuvarozhatnám, Mókuska!

Hajnalodott. A széthúzott függönyök között bevilágított az éles fény. Résnyire nyitottam a szememet, tekintetem körbehordoztam nyomorúságos otthonomon. Kábult voltam, és nem értettem, hogy miért a halványlila ruhában alszom, és miért a nappali kanapéján.

Fülelni kezdtem. Linda egyenletes hortyogása reggelenként áthallatszott a szomszédos szobából a vékony falon, de most a jelek szerint nem aludt otthon. A lakás csendes volt.

Ahogy felültem, hirtelen eszembe jutott minden. A zsúr, Szegfű úr és Bajusz úr. Túl sokat ittam abból az ánizsízű zöld italból, méghozzá éhgyomorra. Bajusz úr felkísért a húgyszagú lépcsőházban. Vagy csak álmodtam volna, hogy beengedtem, és ott ült velem szemben a zöld fotelban? Bajusz úr orra egyre vörösebb volt, ahogy közelített… Bárgyún mosolyogtam, és festészetről meg könyvekről próbáltam beszélgetni vele. Egyszerre mindenhol bajszokat láttam imbolyogni, vörös bajszokat… és aztán az egyik rám borult, a csókja erőszakos volt, szinte marcangolta a számat. Bajusz úr könyöke élesen belenyomódott a combomba…

Felkeltem a kanapéról, kinyújtóztattam a tagjaimat. Gépiesen mászkáltam a lakásban, teát főztem, tejszínt is tettem bele, ahogy a nörsz tanította. Ez itt Amerikában különösen jól jött, olcsóbb volt, mint egy reggeli, és egészen délutánig kitartott. Most valahogy a teának is ánizsíze volt. Ahogy az előszobai komód mellett elhaladtam, egy kis kártyára lettem figyelmes. Fehér kártya, rajta aranyszínű, dombornyomásos felirat: Golden Gate Nightclub. És mellette egy doboz Camel cigaretta.

Olyan olcsó volt ez a csendélet, hogy elzsibbadt a gyomrom, a zsibbadás lassan felkúszott az agyamba. Ahogy szórakozottan forgattam a kezemben a kártyát, észrevettem egy kézírással odafirkantott feliratot:

Keresse Mr. Hampshire-t!

És akkor eszembe jutott, hogy Bajusz úr, miután felmérte a lakást, és már nem voltam New York legelegánsabb ladyje, bizalmasabb hangot ütött meg. Kedves, leereszkedő stílusban beszélt. Úri gesztust tett. Beajánlott a Golden Gate-hez hosztesznak.

Előző este, a lila organtinruhámban szédelegve úgy éreztem, mintha ezzel az ajánlattal arcul csapott volna. De a reggeli éles fényben fontolóra vettem az ajánlatot. Felültem az ablakpárkányra, elővettem egy cigarettát, idegesen babráltam az öngyújtóval.

Mi rossz van abban? Éppenséggel sehol másutt nem éreztem magam olyan otthonosan, mint egy nightclubban. Persze más körülrajongott ladyként nightclubokba járni, és más borravalóra váró hoszteszként.

– De minden más most – dünnyögtem reggeli rekedt hangomon. – Minden más most, apa…

Micsoda egy elkényeztetett, undok lány vagy te! Tisztában vagy vele, mit jelent egy ilyen befolyásos kérő az apád számára?

Minden más most, Dini…

Én figyelmeztettelek, Róza… Figyelmeztettelek, nem?… Tisztes házasság… Nem akarsz tisztességes női életet?

Még aznap délután elmentem a Golden Gate-be.

Úgy léptem be, mintha a tiszti kaszinó báljára lennék hivatalos, a ruhám kifogástalan, a tekintetem szórakozott, az agyam kristálytiszta. A klubban szinte nappali világosság fogadott, mert minden csillárt, reflektort felkapcsoltak. Takarítottak. Az éles fényben jól látszottak a kifényesedett bársonyok, a levegőben cikázó porszemek. Egy hatalmas létrán egyensúlyozó férfi az üveggömböt porolta egy partvissal.

Aztán hirtelen kialudtak a fények, és csak az üveggömb szikrázott. A színpad félhomályából kísértetként lépett elő egy elnyűtt, zsíros hajú alak.

– Kisasszony, végtelenül sajnálom, de nem vagyunk nyitva.

– Mr…. Hampshire-t keresem.

A férfi ösztönös mozdulattal beletörölte a kezét a nadrágjába, és meghajolt.

– Én vagyok Mr. Hampshire, szolgálatára! Elnézést a felfordulásért, az esti nyitásra készülődünk…

Ebben a pillanatban a zongorista rákezdett az I’ll Take You Home Again Kathleen című dalra. Aztán abbahagyta, és pár pillanat múlva újból nekifogott.

Körbenéztem, biccentettem.

– Ezek szerint jókor jöttem.

Mr. Hampshire alaposan végigmért, arcán értetlenség suhant át, majd felvonta bozontos szemöldökét.

– Kicsoda maga?

Rámosolyogtam.

– A Hungarian Beauty…

Még egyszer végigmért, most már kimértebben, aztán egy kézmozdulattal, ahogyan a pincérnek intett volna, így szólt:

– Jelentkezzen a ruhatárosnál.

Azzal elindult a kerek táncszínpad felé, el is feledkezett rólam, mintha nem is léteznék.

– Mr. Hampshire…

– Van még valami? – fordult vissza ingerülten.

Némán ráztam a fejem.

Még akkor is hitetlenkedve ráztam, amikor a fejem tetejére biggyesztettek egy fehér kalapkát, és a nyakamba akasztották a súlyos, bőrszíjon himbálózó tálcát. Olyan volt, mintha egy moziszerepet kaptam volna.

Én játszottam a cigarettaárus lányt.

21. fejezet

Dénes

Mikor másnap reggel levánszorogtam a nyikorgó falépcsőn, már ott találtam a nőt a kártyaasztal mellett. Ugyanabban a szűk sportruházatban, a haja a feje tetején összefogva, akár egy szökőkút, úgy omlott alá.

Kétségkívül különcnek tűnt, de az arca nyílt, értelmes és gyönyörű volt. Feszülten nézett vissza rám.

– Szürreális… – suttogta tágra nyílt szemmel, elszörnyedve.

Pontosan ezt a szót használta, és ezt a szót nem fogom soha elfelejteni. Kétségtelen, hogy szürreális volt ez a reggel, itt, messze a város felett egy bolond lánnyal. A keskeny ablakokból beszűrődő reggeli fényben mintha a csendes hall megtelt volna a világvége elkeseredettségével.

– Khm… reggelt… – köszöntem óvatosan. – Szürreális? Álmodott talán?

A sportlady ide-oda ingatta szökőkúthaját.

– M-mondja azt, hogy most is álmodom!

– Nos, igen. Meglehet.

Az egész estémet és éjszakámat tönkretette a felbukkanása, igyekeztem nem belebonyolódni további zavaros történeteibe. Amit egy úriember megtehet, azt megtettem. Nem hagytam magára a sötét erdőben. De most, hogy már biztonságban tudtam, hagytam, hogy Paliék elrendezzék az ügyét. Telefonáljanak a rendőrségre, a nő szállodájába, szórakoztassák egymást a ledér sportlady hóbortjaival. Nekem már nem sok pocsékolni való időm maradt.

A nagy faliórára pillantottam, és megszaporáztam a lépteimet. Ám mikor elhaladtam a lány mellett, megragadta a karomat.

– Beszélnünk kell! – Telt, puha ajka megfeszült. Sürgetőn nézett rám csillogó szemével.

– Nem ér rá reggeli után? – kérdeztem, meglepődve a vehemenciáján.

– Négyszemközt – suttogta rekedten. – Kérem…

Azt nem állíthatom, hogy kacérság lett volna a szemében, vagy az elmeháborodottak eszelős dühe, de határozottan rámenősnek tűnt. Mi a nyüves istennyilát akar ez a nő tőlem! Pestig több mint két óra az út, és Róza apját a kora délutáni órákban kellett a kaszinóban elcsípnem, amikor már ott kártyázik, de még nem számíthatunk túl nagy közönségre.

– Kérem, fogja rövidre – mondtam türelmetlenül. – Fél órán belül indulnom kell.

A nő vett egy mély lélegzetet, amiből láthatóan erőt merített, majd félrebillentette a fejét, és ezt mondta: – Valami nagyon nem stimmel.

Felhorkantam.

– Stimmt nicht?

A lány úgy beszélt, mintha szuggerálni próbálna.

– Valami… érthetetlen dolog történik…

A keze, amely fogva tartott, nyirkos volt, a szeme fénylett. Megpróbáltam eltolni magamtól, de annál erősebben kapaszkodott.

– A fene vigye el! Muszáj ezt csinálnia?

– Röviden, igen.

Azzal felemelte az egyik esti újságot a kártyaasztalról, és a kezembe nyomta. Majd egy illetlen mozdulattal a zekéje alá nyúlt, elővette a kis fémskatulyáját, simogatni kezdte, és az arcom elé tolta.

– Látja ezt?

Álmosan felmordultam, és a fény felé fordítottam a skatulyát. A látvány azonnal magamhoz térített. Olyan volt, mint egy fényújság a New York-i Times Square-en, csak miniatűr változatban.

– Hm – jegyeztem meg.

Erre a lány hátradobta a fürtjeit, és az orrom alá tolta a kártyaasztalról az egyik újságot.

– Látja? – kérdezte követelőzőn. – Látja a két dátumot?

– Milyen dátumot? – néztem fel a lányra, aki tágra nyílt szemmel fürkészte a hatást, de nem ereszkedett le odáig, hogy válaszoljon.

Nagy nehezen rájöttem, hogy az újság dátumára gondol.

– 1928. december 6. – olvastam fennhangon, és ránéztem.

A nő arca megfeszült.

– Ugye ez nem a mai újság?

Egy futó pillantást vetettem a címlapra, és megvontam a vállam.

– Nem.

– Biztos benne? – suttogta.

Elnevettem magam.

– Egészen biztos!

A lány bólintott.

– Azt hiszem – motyogta elvörösödve –, tényleg enyhe… agyrázkódásom van…

Én is biccentettem, és az újabb zaklatástól morcosan folytattam az utamat a reggelizőhelyiségbe.

Úgy határoztam, hogy a továbbiakban nem veszek tudomást a különc lány létezéséről. Van étel, telefon, tető a feje felett, nekem viszont minél hamarabb el kell indulnom Pestre.

A reggelizőhelyiségben sült szalonna és kávé megnyugtató illata fogadott, a többiek már a reggeli maradékai felett ültek az asztaloknál. Úgy érzékeltem, hogy a lány nem jön utánam, pár pillanat múlva hallottam is távolodó lépteit a lépcsőn. Legalább, gondoltam nekividámodva, nyugodtan elkölthetem a reggelimet, nem követi minden mozdulatomat az a zavarba ejtő, tágra nyílt szempár.

Az előbbi vehemens reakciója védekezésre késztetett, és lázadó hangulatom támadt. Mégis, mi a csudát akar még tőlem? Követelőzik? Úriemberként viselkedtem, kivezettem a sötét erdőből, pedig nem éppen úrinőhöz illően viselkedett. Most meg beszélgetni akar? Feleségül ne vegyem?

Eszembe jutott Róza. Egész éjszaka neki kellett volna a fejemben járnia, hiszen a mi ügyünkre kellett fordítanom minden figyelmemet. Róza is egyedül szeret újabban mászkálni. Egy napon úgy végzi, mint a különc sportlady.

Mintha csak a gondolataimat folytatná, Pali ragadta meg a karomat – Én bátor ember vagyok – fogadott –, de ettől a te hölgyikédtől úgy félek, mint a nyavalya.

Óvatosan körbekémlelt a szobában.

– Erre semmi szükség – mondtam neki. – Felment.

– Hála istennek! – mondta Pali látványos megkönnyebbüléssel. – Képzeld, egész reggel az újságokat lapozgatta. Ugyanazt a két tegnapi újságot. Átnyálazta vagy százszor…

Talán ez is olyan szüfrazsett nőszemély. Mutatni akarja, hogy az újságolvasás női dolog. Vállat vontam.

– Most már rátok bízom.

Pali idegesen sétált fel-alá a turistaház kemencéje előtt. Szemmel láthatóan csak addig tetszett neki a lány, amíg nem volt a gondviselője. Összehúzott szemmel nézett rám.

– Talán etessük, itassuk, szórakoztassuk egész nap sízés helyett? – háborgott.

Felálltam az asztaltól.

– Bánom is én. Értesítsetek valakit. Hívjátok a rendőrséget. – Állva felhörpintettem a kávémat. – Ebben a szent minutumban itt hagylak benneteket.

Pali kikapta a kosárból az utolsó brióst.

– Többet ne szedj fel nőt az erdei ösvényen, könyörgöm.

A nő felbukkanása szemmel láthatóan felélénkítette az egyébként csendes, férfias társaságot. Én viszont egyedül akartam eltölteni legalább az utolsó néhány percet itt, a menedékházban. Magamban.

Felmentem a bőröndömért, és ahogy elhaladtam a nő ajtaja előtt, elbizonytalanodtam, illik-e bekopogni, vagy most, hogy elrendeztem a sorsát, már nem kell adni az ilyen formaságokra? Elvégre nem vagyok az ismerőse, csak egy idegen, aki vészhelyzetben a segítségére sietett.

Amilyen ökör vagyok, mégis bekopogtam. Azonnal kinyílt az ajtó, mintha csak rám várt volna.

– Nos, hát… – mondtam. – Az urakkal odalent mindent elrendeztem.

A lány kétségbeesetten nézett rám.

– Beszélnünk kell.

Most először nézett egyenest a szemembe.

– Khm… én nem tudom – mondtam szárazon –, mi megbeszélnivalónk lehetne…

A nő elállta az utamat. Az álla csaknem egy magasságban volt az enyémmel.

– Mióta esett a hó?

– Hogyan, kérem?

– Pontosan milyen magasságban volt… – kérdezte szinte hisztérikusan –, amikor elkezdett esni a hó?

Megadóan sóhajtottam, és letettem az utazótáskámat.

– Arra kíváncsi, hogy mikor kezdett esni a hó?

Nyilvánvaló volt, hogy a nő elmebeteg.

– Igen. Nagyon sokat segítene, ha vissza tudna emlékezni. Pontosan hol járt, amikor észrevette a havat…

Más esetben megbénított volna a tehetetlen düh, de különös módon már nem voltam ideges.

– Ha egészen pontosan akarja tudni, kisasszony… a New York kávéház előtt. Igen. Akkor kezdett szállingózni.

Megrázta a fejét, a tincsei dühödten röpködtek.

– Itt, a hegyen! Itt mikor kezdett havazni?

Kétszer nyelnem kellett, mielőtt válaszolni tudtam.

– Itt már napokkal ezelőtt, gondolom.

Tűnődve bámulta a szemben lévő állóórát. Aztán elborult az arca, és a falra csapott az apró öklével, méghozzá olyan erővel, hogy megmozdultak a felfüggesztett fotográfiák.

– Te jó ég – csattantam fel –, most már tényleg elég!

Lefogtam a kezét, mire sikoltozni kezdett.

– Kérem… – nyöszörögte eltorzult vonásokkal – én, azt hiszem, megőrültem.

– Én is azt hiszem – helyeseltem.

A legkevésbé sem volt kedvem tovább hadakozni ezzel a bestiával. Észrevettem, hogy dühösen szikrázó szeme most egészen világos, borostyánzöld lett.

– Úgy érzékelem… – magyarázta akadozó lélegzettel – mintha itt, körülöttem minden a múltban lenne. Olyan múlt századi…

Teljes erőmből nekinyomtam a falnak, és nagyon tagoltam azt mondtam: – Én most elmegyek – ziháltam. – Nincsen semmi baj. Itt biztonságban van. Megértem, ha kimerült…

– Nem vagyok kimerült! – sikoltotta, miközben próbált kiszabadulni. Ebben a pillanatban valóban mindennek tűnt, csak kimerültnek nem. – Értse meg!… Szétesett minden…

Elengedtem.

– Én ebben nem tudok segíteni, kisasszony. – Felé nyújtottam a zsebkendőmet. – Nem vagyok orvos.

Elkapta a kezemet, és úgy könyörgött, mint egy utcai kéregető.

– De maga ott volt… Maga látta…

– Mit? Hol?

A lány legyintett, most teljesen elhagyta magát. Akár egy rongybaba, összecsuklott, és lecsúszott a fal mellé.

– Tudja… – zokogta elcsukló hangon – ahol… esni kezdett a hó.

Semmilyen összefüggést nem láttam az idegroham és a hó között.

– Mi történt akkor? – kérdeztem lassan. – Mi történt akkor magával?

Csak valami traumára tudtam gondolni, amit ez a szerencsétlen nő összeköt a hóval. És – hogy az ördög vinné el – velem.

Rám pillantott, és egy másodpercig elgondolkodott. Aztán, mint aki döntésre jutott, benyúlt a zubbonya alá. Megint a kis ezüst skatulya került elő, remegő kézzel mutatta.

– Látja a naptáramat?

Türelmetlen pillantást vetettem rá. A skatulya villogó hátlapja úgy nézett ki, mint egy négyzethálós füzet. Nyilak, felkiáltójelek, mosolygó sárga pontok. Az egész meg volt megvilágítva, mint az utcai fényreklámok. Akármi is volt az, vonzotta a tekintetet.

– Nézze – mondtam olyan türelmesen, ahogy csak telt tőlem –, csinos kis szerkezet, biztos vagyok benne, hogy a barátaim szívesen szemügyre vennék közelebbről is. De én igen nagy bajba kerülök, ha nem indulok el most azonnal.

A nő ingerülten felsóhajtott.

– Nálam nagyobb bajba nem kerülhet. – Megcsipkedte a skatulyát, mintha egy állatot nógatna, és visszafordította felém. – Látja? Ez volna a mai napi programom…

A skatulyán két szó villogott.

PRÁGA P.-DOBOGÓKŐ

És ahogy közelebb hajoltam, láttam, kisebb betűvel ott volt még valami más is: 2013. december 6., péntek

Kérdő pillantásomra a nő a fejét rázta.

– Gondolom… úgysem hisz nekem.

22. fejezet

Zsófi

Próbálok higgadtan szembenézni a helyzettel: pár órája még ott ültem egy padlószőnyeges hotel tárgyalójában, és a Prága Projekt leépítési listáját tanulmányoztam. Most itt állok egy turistaház folyosóján, amely úgy fest, mint egy megelevenedett és kiszínesedett forteplan fotó, velem szemben egy bricseszes, sípulóveres idegen, akinek azt próbálom elmagyarázni, hogy megcsúsztam egy erdei sétányon, és talán agyrázkódásom van, vagy beleestem valami időlyukba. Esetleg a kettő egyszerre.

Egészen közel lépek hozzá, és kényszerítem magam, hogy halkan beszéljek. Hallom a hangomat, és nem akarok belegondolni, miket beszélek.

Az ifjú Alain Delon sem akar belegondolni, cinikus mosolyra húzza a száját.

– Jaj, én mindent elhiszek. Velem nagyon nagy szerencséje van a kisasszonynak! Talán… annak az új egyháznak a követe?

Nagyot nyelek.

– Mmiféle egyházé?

Az ajtónak dőlve figyel.

– Amelyik Isten időtervének új értelmezését prédikálja… Volt szerencsém találkozni a… kollégáival. New Yorkban. Roppant sajnálatos, hogy elmaradt az 1914-es világvégéjük. De ha jól tudom, még számíthatunk az 1929-esre…

Kétkedve méregetem a fickót. Úgy gondolom, nehezebb dolgom lenne, ha nem hasonlítana Alain Delonra. Így viszont annyira szürreális a jelenet, olyan filmszerűnek tűnik, hogy biztos vagyok benne, nemsokára történnie kell valaminek. Mondjuk, szólnak, hogy az egész az országimázsfilmesek kandi kamerás felvétele. Az nem létezik, hogy nem tudom befolyásolni, hol vagyok.

– Figyeljen – mondom a torkomat köszörülve –, én nem vagyok semmiféle szekta tagja. – Igyekszem úgy beszélni, hogy a józan eszemmel is elfogadhatónak tartsam. – Attól félek… hogy nálam most van a világvége. Érti… valami idegi blackout! Totál kiütöttem magam. Hacsak nem – önkéntelenül is felnevetek – valami időparadoxonba kerültem.

Ő is elfojt egy mosolyt.

– Időparadoxonba?

– Fogalmam sincs, hogy hívják az ilyesmit – magyarázom –, nem olvasok ilyen könyveket. Engem baromira nem érdekel. Viszont… – tanácstalanul körbemutatok – ez most nem úgy fest, mint a 2013-as év, ugye?

Megfeszül az arca.

– A 2013-as év?

Zavartan összerándulok.

– 2013. december 7-e.

Hátrálni kezd az ablak felé.

– Itt biztonságban van – mantrázza, miközben leírhatatlan tekintettel mered rám. – Innen telefonálhat. A barátaim hívhatnak orvost. Minden jót, kisasszony!

Lázasan kutat az agyam valamilyen semleges mondat után, amely nem tűnik túl őrültnek, és amellyel visszatarthatnám.

– Nem hagyhat itt… – préselem ki magamból vinnyogó hangon.

Sarkon fordul, és eltökélten távolodni kezd a hall irányába.

Utána rohanok, akár egy idióta, a szó szoros értelmében rávetem magam, és amikor egy pillanatra megtorpan, elébe vágok. Tisztában vagyok vele, hogy ez az agresszív, kétségbeesett csimpaszkodás még inkább megkérdőjelezi az elmeállapotomat, de már működésbe lépett bennem a túlélési ösztön, és nem tudom kikapcsolni. Ő az egyetlen ember, aki emlékezhet a néhány órával korábbi önmagamra.

– Mit akar tőlem? – mordul rám ingerülten, miközben próbál kicselezni.

– Nem tudom – lihegem.

Soha életemben nem próbáltam meg erőszakkal visszatartani senkit. Most viszont nekifeszítem a hátamat az ajtónak, és nem mozdulok.

– Azt nem tudom pontosan, hogyan – suttogom –, de ön az egyetlen, aki segíthet…

A helyzetnek ez a lényegre törő összefoglalása kicsit megnyugtat. Felnézek az eltökélt alakra, a széles vállára, és hadarni kezdek: – Én csak azt tudom… hogy tegnap reggel, 2013. december 6-án elindultam Dobogókőre. Egy reklámügynökségnek dolgozom, és… az utóbbi időben nem mentek túl jól a dolgok. Ki akarják rúgni az embereimet, de ők… ők hivatalosan nem tudtak semmit, azért jöttek Dobogókőre, hogy tréninget tartsanak nekik. Amolyan szakmai, összetartó tréninget, hogy jobban teljesítsen a cég… – Hirtelen átérezem az antropológusok nehézségeit, amikor a legkülönösebb szokásokat próbálják megmagyarázni idegen népeknek. – Szóval ott ültünk a szállodában, és én nem mertem az embereim szemébe nézni. És akkor az egyikőjük rákérdezett, hogy igaz-e a pletyka… pánikba estem, kirohantam az erdőbe, elég zaklatottan, hogy kiszellőztessem a fejem… megcsúsztam a nedves avaron, és lezuhantam egy szakadékba. Már majdnem besötétedett, amikor arra jött két turistabotos ember… – Hirtelen világosság gyúl az agyamban. – Na, várjunk csak!

A férfi gyászos pillantás vet a kilincs felé, amit nem tud elérni, mert elállom az útját.

– Lehet… Lehet hogy már ők is… – motyogom.

– Nos, tehát – használja ki a férfi a pillanatnyi csendet – azt állítja, hogy valamiféle… khm… időutazó? Mint a regényekben?

A térdem remegni kezd ettől a szótól.

– Én nem állítok semmit – védekezem. – Én… magát kérdezem!

– 2013? – Elvigyorodik. – Bizonyítsa be!

– H-hogyan?

Előveszem a telefonomat, mire a férfi bágyadtan legyint.

– Nézze… – kezdi, miközben egy elegáns csellel próbál kikerülni.

– Maga mégis hogyan bizonyítaná be – csattanok fel –, ha majdnem száz évet zuhanna vissza az időben?

– Sehogy. Időutazás nem létezik.

– Szerintem sem. Maga szerint milyen évet írunk?

Még mindig elállom a kijáratot. Ahogy felnézek rá, a fejem hangos koppanással nekiütődik a súlyos faajtónak.

– 1928-at – mondja fáradtan. – Legalábbis még néhány hétig.

– 2013-at! – sóhajtok keserűen. – Még néhány hétig. Tudom, durván hangzik… de ez van.

Összevonja a szemöldökét, és lelkesen bólogat, mindazonáltal a megértés leghalványabb szikráját sem észlelem a pillantásában.

– Nos, jó – egyezik bele. – Felőlem legyen 2013…

– Mégis mi a fenének találnék ki ilyet? – Érzem, hogy a szemembe könnyek gyűlnek.

Hosszúkás, finom vonású arcán harag és kíváncsiság keveréke látszik.

– Talán, hogy… érdekesebb legyen? Habár… – mér végig tetőtől talpig – nincs oka panaszra.

Érzem, ahogy megmerevedik az arcom.

– Engem… kurvára nem érdekel, hogy érdekesnek talál-e! Az én időmben ugyanis maga már… – habozok – valszeg… réges-rég halott!

Elvigyorodik, majd hirtelen előrelép, és megemeli az államat.

– Valóban? – kérdi, ám mielőtt válaszolhatnék, lehajol, és… megcsókol. Nagyon is elevenen.

Ökölbe szorítom a kezemet, és megfeszítem az államat. Valahol tompán, agyam hátsó kis nyúlványában homályosan érzékelem, hogy ebben a csókban több a gunyorosság, mint a szenvedély, sőt még azt is, hogy ez enyhe csalódottságot kelt bennem. Más, racionális gondolatnak nem marad hely az elmémben.

Sarkon fordulok és feltépem az ajtót. A fülemben zakatol a vér, ahogy rohanok lefelé a nyikorgós falépcsőn, figyelmen kívül hagyva, hogy valaki jön szemben, felfelé. Ijedten félreugrik.

Átrohanok a hallon, elsodrok egy hátizsákot, majd kizuhanok a bejárati ajtón. Megcsap a tiszta, hideg levegő. Ez az ismerős, hétköznapi érzés még inkább erősíti a sürgető késztetést, hogy a turistaháztól minél távolabb kell jutnom. Valahonnan a hátam mögül hangokat hallok, ám a tisztás és az ösvény üres.

Futok vékony vászon tornacipőmben, futok tiszta erőmből. Meg-megcsúszom a havas foltokon, de lélekszakadva rohanok tovább az erdei út felé. Vissza a valóságba. Napfényes a reggel.

Vakon rohanok a fák felé, ám alig néhány lépésnyire az úttól valaki visszaránt. Az éles fájdalomtól, amely a vállamba hasít, a lábam is megbicsaklik. Elvágódnék, ha a karja nem tart meg.

Durván megráz.

– Hova az ördögbe rohan? – kiabálja.

Az éles fényben cseppet sem hasonlít Alain Delonra, kialvatlannak és meggyötörtnek látszik.

Lihegve próbálom kiszabadítani a karomat, amitől csak erősebb fájdalom nyilall a vállamba. Kusza gondolatok cikáznak át az agyamon, képtelen vagyok felmérni és értelmezni a helyzetet.

A pasas helyettem is tesz rá egy kísérletet.

– Magának elment az esze!

Furcsamód ettől az összegzéstől valahogy megnyugszom.

Hagyom, hogy a férfi a fájós könyökömnél fogva visszavonszoljon a házba. Már nem akarok semmilyen kapcsolatot ezzel a valósággal. Mintha csak a saját életem szólítana, harangozni kezd a zsebemben a telefon.

– Elég legyen! – fordul felém eltorzult arccal, és kitépi a kezemből a mobilomat. Vadul küzdök érte, a tenyerébe mélyesztem a körmeimet, összerándul, az iPhone leesik a havas földre.

Négykézláb, zihálva, remegő kézzel ellenőrzöm, hogy működik-e.

DRINK WATER! – figyelmeztet a kijelző egy boldogabb kor mementójaként.

Feltápászkodom, és az orra elé tartom.

– Látja?

Kérdőn tekint rám, aztán az arckifejezése kitisztul.

– Tudtam, hogy amerikai!

– Nem – felelem –, én nem vagyok az, csak a telefon… Ez… egy okostelefon. Vezeték nélkül lehet rajta telefonálni, látja? Beosztja a napomat, zenél és… – ide-oda legyezgetek az alkalmazások között – fényképez!

Bekapcsolom a videót, lefilmezem a fákat, aztán felé fordítom a kamerát. Abban a pillanatban megjelenik a gyanakvó arca a kijelzőn.

Megkövülten bámulja.

– Tegyük fel – dünnyögi, és végre elengedi a könyökömet –, hogy van valami reális alapja az állításának.

Lázasan lapozgatok a fényképalbumban. Találok egy képet a tréningről, vastag pulcsira húzott Egysegben-pólóban feszít a csapatom.

– Ott a dátum a kijelzőn! – kiáltok fel, és elhomályosul a tekintetem. Hogy lehet az, hogy évszámokról és dátumokról beszélgetek egy havas erdőben?

– Én csak vissza akarok menni abba a kurva parkolóba! A kirúgott kollégáim közé. – Kitör belőlem a hisztérikus, ziháló nevetés. – Van egy csecsemő a csomagtartómban!

Átkarol, és a turistaház felé kormányoz.

– Beszélje ezt meg a többiekkel…

– Ezer dolgot tudnék mondani – hadarom –, ami azt bizonyítja, hogy 2013-at írunk. Az az évszám… az újságon… az már történelem! Jézusom! Tanultam az iskolában, hogy mi történt 1929-ben! 1939-ben. És 1979-ben. Például abban az évben születtem… De én… – nézek rá dühödten – én nem akarom itt magát győzködni!

Egyre inkább a rosszullét környékez.

– És mégis – kérdi rekedten –, mi a fenét akart csinálni az erdőben?

– Gondolom, tovább őrjöngeni, nem? Hisz bolond vagyok! BOLOND VAGYOK! Nem is nézhet másnak, mint bolondnak. Ép ésszel – zokogom még mindig az erdő felé hátrálva – ezt nem is lehet felfogni.

Hirtelen nagyon egyedül érzem magam. Reszketni kezdek a hidegtől, a magánytól, várom, hogy sarkon forduljon, és elmeneküljön. Én tutira ezt tenném a helyében.

De csak áll mozdulatlanul, és meredten bámul.

– Rendben. – Nagyot nyel – Akkor mesélje el!

Mindenféle reakcióra számítottam, csak erre nem.

– Mit?

– Percről percre – mondja fojtott hangon –, a tegnapi napját!

Elkezdem. Vacogva, összekoccanó fogakkal, akadozva, kimerülten.

A férfi, aki az imént még el akart rohanni, egyik lábáról a másikra áll a hóban, egy szál zakóban, és feszülten hallgatja. Néha bólint, vagy halk, rövid kérdéseket tesz fel. Én pedig egyre gyorsabban beszélek.

– Oké – szakít félbe –, ennyi egyelőre elég. Most visszamegyünk a házba. Át kell melegednie, aztán indulhatunk.

– Hová? – riadok fel.

Felsóhajt, és a hajába túr.

– Vissza. Pestre.

Érzem, hogy újabb hisztériás roham készülődik bennem.

– Értse már meg! – kiáltom levegő után kapkodva. – Nekem vissza kell mennem. A parkolóba…

Megpróbálok elhúzódni tőle. Még erősebben szorít.

– Segíteni fogok… – dörmögi. – Ígérem.

– Nagyon kérem… Menjünk oda vissza!

Megragadja a karomat, és határozottan vezetni kezd.

– Az a parking, Zsófia – mondja, miközben meglehetősen szkeptikusan pillant rám –, az a parking… még nem létezik. Tekintsük ezt átmeneti nehézségnek…

23. fejezet

Zsófi

– Kicsit harapós a reggel! – fogad bennünket a Pali nevű fickó a hallban. Az ifjabb Alain Delon még mindig a hóna alatt szorítja a kezemet, mintha valami kóbor állat lennék, amelyik bármely pillanatban elszökhet.

– Nem is kicsit – helyesel. – Kutya hideg van. Befagy az ember segge.

Már masírozunk felfelé a lépcsőn.

– Nem jössz velünk sízni? – érdeklődik Pali mellett egy vörhenyes szakállú ember.

– Nem, te elvetemült lélek. Ne is fájdítsd a szívem! Mikorra lesz szekér?

A kis vörhenyes makog valami cselédről, de Alain Delon már nem figyel rá, lehajol a hátizsákjához, és sebesen dobálni kezd bele különböző tárgyakat, egy cigarettatárcát, egy barna bőrtokot, amelyben a formája alapján fényképezőgép lehet, egy szamárfüles könyvet, jégeralsót, egy látcsövet, amelynek a nyakpántján egy kis fém lóhere fityeg. Nem tudnám megmondani, miért, de az intim tárgyakat látva összeszorul a szívem

– Hogy hívnak? – kérdem hirtelen.

Rám néz, de nem nyújt kezet.

– Még mindig Halminak. – Dörmögő, krákogós a hangja. – Halmi Dénes. Tegnap már bemutatkoztam. Szervusz.

– Szia – dünnyögöm meglepetten.

Fejcsóválva hajol vissza a zsákja fölé.

– Mégiscsak amerikai…

– Nem! Nem – mondom, és dühösen rávillantom a szemem –, ők azt mondják, see ya…

– Na hallja!…

Már megint magáz. Svájcisapka takarja a homlokába hulló sötét haját, hátára dobja a zsákot, megragadja a karomat, és vonszol vissza a hallba.

Kezdem egész otthonosnak találni a turistaházat, mintha minden évben itt telelnék. Enyhe izzadság-és alkoholszag terjeng a szobában. Paliék kíváncsian bámulnak minket, dühösen visszabámulok.

Dénes mindenkivel kezet ráz, az arca napbarnított, a szeme csillog. Idegenszerűen szép férfi. Engem is meglep, mikor észlelem, hogy még az idegösszeomlás kellős közepén is női radarommal követem, amint fesztelenül járkál, és aprókat, élesen felnevet.

Rólam tudomást sem vesz. Még életemben nem voltam ilyen helyzetben. Nincs semmiféle beleszólásom, hova, kihez készülünk indulni. Egy tisztességes rémálomban persze nem is lehet az embernek beleszólása semmibe.

Odakinn bánatos eső szemerkél. Lenézek a földre, a hó szigetekben áll a tócsák között. Dénes kedvetlenül, mogorván húz a turistaház előtt álló szántalpas szekérszerűséghez.

– Szán? – kérdem meglepetten.

Mivel nem válaszol, megismétlem a kérdést hangosabban:

– Szánnal akar menni egészen Pestig?

A hónom alá nyúl.

– Pomázig – mordul –, a HÉV-megállóig. Ugorjon!

Visszamosolyog a többiekre, a sapkája sildjéhez érinti az ujját, majd elindulunk. Erősen fogja a gyeplőt, messzire néz az út fölött. Kapaszkodom a fekete bőrrel bevont hideg ülésbe. Mintha egy jeges erdőben kabrióznék…

Gondolatainkba merülve hajtunk át az erdőn. Mohón lesem, nem bukkan-e fel a parkoló, látok-e valami ismerőset, de az elsuhanó fák sűrűbben állnak, mint emlékeztem, és az út sem arra kanyarodik, mint ahogy tapasztalatom alapján várnám. Teljesen elvesztettem a tájékozódási képességemet. Idegösszeomlásom van? Skizofrén lettem? Meghaltam volna, amikor a szakadékba zuhantam, és ez az én alagútélményem, hogy egy erdőben siklom egy szánon egy múltbéli emberrel?

Akármi is a magyarázat, nem ott vagyok, ahonnan elindultam.

Elmémben újra és újra végigfuttatom az összes lehetséges forgatókönyvet, de csupán egyvalami látszik biztosnak: egyikre sincs befolyásom.

Megpróbálom a csengő mély, kelepelő hangjára összpontosítani a figyelmemet. Nem fér hozzá kétség, élesen észlelem a fizikai valóságot, érzem, ahogy göndör hajam a szitáló csapadéktól elnehezedik. Érzem, hogy fázom, érzem az éles hideget.

Mintha csak a gondolataimban olvasna, Dénes feljebb húzza a lábunkra borított durva pokrócot.

– Hóóó… – mondja a lovaknak, aztán engem is szóra méltat. – Pomáztól már csak másfél óra a HÉV-vel.

Másfél óra? A nyelvembe harapok, hogy elfojtsam azokat a többé-kevésbé megfontolatlan megjegyzéseket, amelyek kikívánkoznak belőlem.

Fogd fel vezetői tréningnek! – szól bennem egy hang. Mire egy másik elégedetten rögzíti: Szóval már hangokat is hallasz…

Egyszerre ritkulni kezdenek a fák, az út kiszélesedik. A szánunk suhan tovább, míg fel nem tűnik egy tornácos épület.

Dénes a kerítés mellett megállítja a szánt. Füttyent, mire egy kucsmás fiú szalad elő. Egy pénzdarabot hajít a fiúnak, aki elkapja a gyeplőt. Olyan az egész jelenet, mint egy Jávor Pál-filmben. Ostobán bámulom.

Nyilván kiléptünk már egy esetleges kandi kamerás felvétel díszleteiből.

– A kezét… – szól fel Dénes méltatlankodva. Arra vár, hogy lekászálódjam a szánról. Ez egyáltalán nem egyszerű, mert a hidegtől és talán a sokktól kezem-lábam reszket. Vászon tornacipőm átázott, nyirkos kötésként burkolja be a lábam.

Szuszogva emel le a szánról, és szinte azonnal elenged.

A kihalt váróteremben ugyanolyan fogat vacogtató hideg van, de legalább nem esik. Dénes egy percig nem bír nyugton maradni, ki-kirohan a peronra, és mindannyiszor nyitva hagyja az ajtót, esély sincs rá, hogy a váróterem átmelegedjen.

Akárhol lyukadtam is ki az időben, egyértelműen elég szar idő! Kirázom a lófarkamból a vizet, előveszem a telefonomat. Természetesen nincs térerő. Visszacsúsztatom a mobilt, azzal a szilárd elhatározással, hogy legközelebb csak indokolt esetben veszem elő, hisz az autómban maradt a töltő.

Úgy tűnik, kísérőm képtelen eldönteni, kint vagy bent várakozzon-e, aztán mégis inkább kimegy a peronra cigarettázni.

Az az érzésem, ő sem tud mit kezdeni a helyzettel, de valamilyen rejtélyes okból még mindig nem hagyott magamra. Reggel, a turistaház előtt láttam a szemén, hogy bár nem tudja hova tenni ezt az egészet, fanatikus elszántsággal hallgatja, amit az előző napról meséltem.

Az érzelemmentessége valószínűleg csak blöff. Látszik rajta, ahogy fel-alá járkál a peronon, hogy gőze sincs róla, mihez kezdjen velem.

Alighogy rágyújt, felhangzik a HÉV távoli dübörgése.

Elszánva, hogy ismét szembenézzek a fagyos idővel, kilépek a peronra, és megdermedek. Mintha a Közlekedési Múzeum kertjéből döcögne a szerelvény felénk.

Felsikítok az iszonyattól.

– A bánatos életbe – dühöng Dénes. – Minek sikongat!

– Nem megyek sehova!– kapaszkodom a kilincsbe.

A szokott mozdulattal kapja el a könyökömet.

– Dehogynem – mondja higgadtan.

Jó erősen megvetem a lábamat.

– Azt te csak hiszed… – sziszegem.

Elengedi a karomat, sarkon fordul és dühöngve elnyomja a csikket. A vonat begördül. Mindössze egyetlen kocsiból áll, de az szép fényes, fekete, díszcsíkokkal az oldalán. Egy kövér, sokszoknyás nő és egy kisgyerek vacog benne. Dénes lenyomja az ívelt kilincset, hátra sem néz, hogy követem-e.

Szó nélkül kapaszkodom utána. Leülünk a hosszú fapadra, Dénes békülékenyen egy lapos üveget vesz elő a hátizsákjából.

– Igyon egy kortyot!

Ánizsos szesz illata csap meg.

Nagyon nem szeretem ezt az ízt, de elveszem az üveget, és szófogadóan meghúzom. Azonnal meleg áramlik szét a testemben. Az alkohol és a veterán vonat zakatolása kellemesen elzsongít, olyan érzésem támad, mintha nagyon sokat sírtam volna, elcsendesedem.

Nem érzékelem, hogy eltelt a másfél óra, csak azt, hogy egyre több ház tűnik fel körülöttünk. Szürke téli idő van, de nem csak emiatt tűnik minden szokatlanul kihaltnak és levegősnek. Hiányoznak a fényreklámok, az óriásplakátok, az autók, a városszéli tízemeletes épületek.

Szinte észrevétlenül siklik át a táj az itt-ott felbukkanó földszintes, sátortetős házakkal és a földúttal a kockaköves Rómaifürdő felé.

Elnémulok a döbbenettől, ahogy felismerem a környéket. Hazafelé tartok. Mégsem voltam még ennyire távol az otthonomtól, Zsombor ide aligha jön értem. Tehetetlenül zötykölődöm a múzeumi járművön, amely feloldja a testet a gravitáció törvénye alól. Repülök. Álmodom.

Azon töprengek, hogy ha valamilyen különös zavar folytán az agyam szállítja ezeket a képeket, vajon mikor raktározhatta el. Sosem voltam nosztalgikus típus, aki korabeli képeslapokat, történelmi könyveket, honlapokat, újságokat böngészget. Ez inkább Zsomborra jellemző. Zsombor. Zsombor. Zsombor. Forró hullámokban tör rám a kétségbeesés. Istenem…

– Hány híd van most? – fordulok Dénes felé.

A zakatolás őt is elzsibbaszthatta, álmosan pislog rám.

– Talán a Ferenc József hídra gondol?

Próbálok nyugodt hangot megütni.

– Öö… igen. És a többire.

– Mind a három odébb van – mondja szárazon.

Három dunai híd. A kényszerképzetemben vagy a valóságban visszacsöppentem a dédszüleim idejébe. Makacsul küzdök ez ellen a gondolat ellen, de a tények ismeretében nem értelmezhetem másképpen a helyzetet.

A továbbiakban inkább csendben maradok. Egyetlen kocsiból álló szerelvényünk hangos csilingelés és fékcsikorgás közepette megáll. Na, gondolom, innen hogyan tovább?

Dénes már meg is ragadja a karomat.

– Ezt elcsípjük! – élénkül fel.

Szedem a lábam a nosztalgia villamoshoz, a poros országútból kiemelkedő széles betonszigeten már kisebbfajta tömeg verődött össze. Alaposan meg is bámulnak minket. Dénes egyik vállán hátizsák, a másikon síléc billeg, így nyilván rólam is azt gondolják a járókelők, hogy valamilyen újszerű sportruházatban divatozom.

A szemközti ablak mellett egy hölgy ül kis harangkalapban és széles szőrmegalléros kabátban. Némán vacogok az átázott tornacipőmben – ki gondolta volna, hogy az ülésfűtéses autóm helyett villamossal jövök vissza Budapestre? –, de a nő selyemharisnyás lábán mindössze egy vékony, bokapántos cipőt visel. A kabáton a szőrmét apró köves csat fogja össze, amely egy garnitúra része lehet, mert a hölgy hozzáillő fülbevalót visel. Egyenes tartással ül, látszólag kifelé bámészkodik az ablakon, de a szeme sarkából engem figyel.

Futva végignézek magamon, a koptatott skinny farmeren, az átázott cipőn, hozzáképzelem a lófarokból elszabadult, összevissza göndörödő tincseket. Primitív ősasszony a civilizált városi emberek között.

Srégen sokszoknyás asszony ül, ölében fedeles kosár, amelyet óvón a vastagon bélelt felsőkabátjához szorít. Mögötte egy kalapos férfi monogramos vászonzsebkendőt vesz elő a zsebéből, néhányszor megérinti vele a száját, majd gondterhelten összehajtogatja, és zsebre teszi.

Amikor már azt hinném, álmodom, a villamosvezető szabályos időközönként nagyot üt a csengőre.

A Gellért Szállónál Dénes int, hogy leszállunk, átkelünk a Bartók Béla úton a buszmegállóhoz. A felirat szerint az 1-es busz megállójában ácsorgunk.

– Hová megyünk? – kérdezem sokadszorra.

– Át – feleli kísérőm.

Nem mintha nem volna mindegy – hisz olyan időkészlettel rendelkezem, mint egy állóóra –, de azért szeretném tudni a részleteket.

– És ott? – kérdem bosszúsan. – Ott hova?

– Az Andrássy útra.

Nevetségesen közel vagyok ahhoz, hogy sikítani kezdjek, úgyhogy elhallgatok. A buszon sincs ülőhely, Dénes a peron felé terel, kissé imbolyogva kapaszkodik a síléccel. Ahogy odaállunk egy ondolált hajú nő és egy alacsony, keszeg férfi mellé, elcsendesednek. Némi szünet után a virágok áráról meg a forgalomról kezdenek beszélgetni.

Bámulok kifelé, kezemet a kapaszkodóra kulcsolva, révületben. Ugyanaz a szürke és büszke palotasor, amit megszoktam, de a körülöttünk közlekedő autók és a lámpák muzeális daraboknak tűnnek. Mint amikor egy fekete-fehér film kiszínesedik, az arcok egyből maivá és elevenné válnak…

De ami a legdöbbenetesebb, hogy ellentétes irányban halad a forgalom! Mint Londonban.

A fákon minden második hirdetőoszlop az Operaház és a Király Színház műsorát hirdeti konokul, meg egy kalapszalont. Az egész Andrássy út tele van a kalapszalon plakátjaival. A Divatcsarnok előtt, a padon barna kabátos hölgy habos süteménnyel töm egy ölebet. Annyira szűk a hely a peronon, hogy az utasok ott ülnek az aurámban, nyikkanni sem merek.

Attól tartok, hogy azonnal botrányba fullad, ha kinyitom a számat, és beszélni kezdek.

24. fejezet

Róza

Leroskadtam egy székre, amely hangosan csikorgott. Összerezzentem, és aggódva néztem a főpincérre, hogy hallotta-e, aztán elfintorodtam. A pokolba is, volt az egészben valami végtelenül mulatságos! A többórás ácsorgástól égő lábamat lopva az üres páholy másik székére tettem, és innen, a félhomályból lestem a sejtelmes fényekben úszó nightclub életét. Egészen meglepő perspektíva volt. A Golden Gate-be kispolgárok jártak, akik különösen a kis cigarettaárus lány előtt szerették adni az urat.

Csak azért nem menekültem vissza az első óra után a szőrmeszalonba, mert nem tehettem. Az orosz tulajdonosnő elmondott mindennek, amikor bejelentettem, hogy többé nem fogok a szalon lépcsőjén fel-alá vonulgatni. A szőrmék közt csak nőkkel lehetett találkozni. Én pedig férfiak közé akartam kerülni! Számomra mindig is több nehézséget jelentett a nők jóindulatát kivívni, mint a férfiak elismerését.

– Van valami megközelíthetetlen a szépségében, valami végtelenül előkelő minden mozdulatában… – tűnődött Mr. Hampshire. – Máris nagy feltűnést keltett.

Ezt Mr. Hampshire személyes sikerének könyvelte el. Százalékot kapott az eladott cigaretta árából.

Szépen adtam el poháralátétekből, képeslapokból is, busás borravalókat kasszíroztam. Talán éppen azért, mert hiányzott belőlem a szegény lányok meghatottsága. Természetesnek vettem, hogy kapok, majdhogynem el is vártam.

A tálca nem volt nehéz, de néhány óra kínálgatás után a bőrszíj, akár egy nyakörv, kíméletlenül a nyakamba vágott. Hát tessék megfizetni az árát, hogy egy Gottman lány kínálja a cigarettát!

Egyke vagyok, úgyhogy mióta az eszemet tudom, ajnározás, óvás, féltés vett körül. Mindenkinek a szeme fénye voltam, jól éreztem magam a figyelem középpontjában. Számomra az volt a természetes, hogy szeretnek csak azért, mert vagyok.

Itt, Amerikában rá kellett jönnöm, hogy a világ nem így működik. Az emberek csupán azért, mert van, nem szeretik a másikat.

Egyre többször éreztem úgy, hogy szörnyű hiba volt Amerikába jönni. Amikor Dini először vetette fel az ötletet egy tavaszi napon egy verandán, még nem lelkesedtem annyira a tengerentúli utazásért. Ki lennék én távol a pesti zsúroktól?

Dini látta a bizonytalanságot a szememben.

– Nem kell azonnal döntened… – mondta, miközben a homlokába hulló tincs alól fürkészett. – Gondold át. A tied vagyok, ha elfogadsz…

Ha akkor nem kísérem el Dinit, egy jó házból való arisztokrata vagy iparmágnás sznob feleségeként végzem.

– Légy okos, Rózám – próbált a lelkemre beszélni apám. – Szép vagy, de tele a világ szép nőkkel, és sajnos nincsen tele jó partikkal. Ez a semmirekellő firkász csak kihasznál. Azt mondod, nem kell neki a hozományod, de elhasználja a szépségedet! A legnagyobb tőkédet. Mikor igazi férfit is kaphatnál…

Nem akartam elhinni, hogy egyetlen – gyorsan romló – értékemnek a fizimiskámat tartja, és annak a felbecsülését is a férfiakra bízza.

– Az isten szerelmére, ez a huszadik század! Papa…

Azzal hízelegtem magamnak, hogy én több vagyok egy pirosra rúzsozott szájnál és selyemharisnyás lábnál. Persze apám is szeretett a maga önző módján. De annyira már nem tudott szeretni, hogy legalább egy villanásnyira beleképzelje magát a helyembe. Másodpercekre sem volt képes a figyelmét önmagáról egy másik emberre fordítani.

– Nem gondolhatod komolyan – dohogta –, hogy dolgozni akarsz!

Természetesen nem gondoltam komolyan.

Egyetlen tisztességes pesti nő sem akarhatott dolgozó nővé válni, hacsak nem volt más választása. A pesti nőt a mi köreinkben arra tréningezték, hogy a férjük munkájára koncentráljanak. Hogy kapja ki a legjobb partit azok közül, akik hajlandók elvenni őt. Ismertem ezt az életet, láttam jól előre. Láttam anyám mesterművét: apámat, aki sem önbecsülést, sem szövetséget, sem szabadságot nem adott neki.

Anyám életének legszebb napja az esküvője volt. A nagy napnak nem volt nehéz kiemelkednie az utána következő szürke, szomorú hétköznapok közül. Ezzel szemben én kislánykorom óta arról álmodoztam, hogy a házasságom legyen szebb, mint az esküvőm.

Amit Dini kínált, az a teljes kiszámíthatatlanság volt.

Semmi sem készíthet fel igazán New Yorkra. Hiába írta le Dini a magas épületeket, Manhattant, a világ legmagasabb épülete, a Woolworth valószínűtlenül vékony tornyát, hiába írta le úgy a várost, mintha pulzálna, eleven személy lenne és bekebelezne. Nem erre számítottam. Fogalmam sincs róla, pontosan mire számítottam. Olyasmit szerettem volna, ami meghaladja a képzeletemet.

Nos, ez végeredményben bejött.

Még hordtam a gyűrűjét a jobb kezemen, ami elérhetetlenné tett a nightclub kapatos férfi vendégei számára. Látták, hogy menyasszony vagyok, de olyan menyasszony, aki remekül tud simmit járni, disznó viccet mondani, vagy felugrani egy asztalra, hogy bemutassa, milyen gyorsan megtanult szteppelni.

A páholy félhomályából néztem a botrányosan gyenge revüt. Ha belehalok is, kibírok még pár hetet, fogadkoztam, miközben ismét nyakamba akasztottam a tálcát, és visszaléptem a villózó fénybe. Önmagammal szemben határozott elvárásaim voltak, elég nagyszabásúak, tulajdonképpen követelmények.

Egy férfi az oszlop mellett a nyolcas asztalnál elszakadt a színpadtól, tekintete rajtam állapodott meg, odaintett. Elképzeltem, hogy az est háziasszonya vagyok, aki a vendégeit szórakoztatja, és ragyogó szemmel hozzáléptem.

– Egy Camelt… és még egy mosolyt – tette hozzá a fényes fekete hajú, keskeny bajuszú úr.

Mélyen a szemébe néztem, félig leeresztett pilláim alól rámosolyogtam.

– Az elérhető hedonizmus, nem igaz?

És már fordultam is a tálcával, eltűntem a bal kettes páholyban. Ez volt az én hazárdjátékom. Kihívtam magam ellen a férfiakat.

A következő kuplé végén a férfi felállt az asztaltól, a zenekari árokhoz ment, és élénk diskurzusba kezdett a karmesterrel. Nem sokkal később diadalmas arccal került elő.

– Sikerült meggyőznöm a zenészeket, hogy játsszanak egy slow-foxot a kedvünkért. Szabad?

Letettem a tálcámat.

– Tekintettel arra, mennyi macerába került ez önnek, természetesen igen!

A főpincér tajtékzott. Ha két mondatnál többet váltottam egy vendéggel, tűzcsóvák csaptak ki a szeméből, a haja lángra lobbant. Roppant szórakoztatónak találtam.

– Olyan sudár, mint Botticelli Vénusza…

– Nagyon kedves, de szívesebben hasonlítanék Lee Millerre.

A férfi elnevette magát.

– Hozzá még sokkal inkább hasonlít. Talán művészi ambíciói vannak?

Hozzásimultam.

– Az én ambícióimat még nem sikerült azonosítani – dünnyögtem, ám mikor magához szorított elhúzódtam. Egyenesen a szemébe néztem. – De jó úton vagyok, nem gondolja?

Ismét a karjába simultam, sikerült teljesen feltüzelnem.

– Nem hinném, kisasszony – súgta a fülembe, miközben a bajsza a vállamat csiklandozta –, hogy ez a legmegfelelőbb hely az ön számára…Egész este ittunk és táncoltunk.

A főpincér nem mert közbeavatkozni, mivel ugyanannyi cigarettát adtam el, mint más estéken.

Fekete bajszos lovagom az egész tálcát felvásárolta. Másnap este is eljött, és azután is, szédítő gyorsasággal forogtunk a táncparketten, mígnem szombat este hívatott a Golden Gate tulajdonosa.

Még sohasem láttam őt korábban a klubban.

Vén trotli volt, kifényesedett öltönyben és félretaposott cipőben, szivarral. Az előtte álló vallatószékre intett, hogy üljek le. Biccentettem, hangos csattanással tettem le a tálcát az íróasztalára.

– Nem azért fizetem, fiam – szólalt meg slejmes hangon –, hogy udvaroltasson magának.

A Golden Gate pincéreinek tartogatott hűvös mosolyommal reagáltam.

– Pedig akár azért is fizethetne.

A tata feje elvörösödött.

– Úgy látszik, máris be van rúgva, maga kis ringyó!

Álltam a tekintetét.

– A maga koszos bárjából fizetik nekem az italokat – mondtam higgadtan. – Minden cigarettát eladok, és közben nagyvonalú költekezésre buzdítom az urakat. – Rámosolyogtam. – Tehetek még önért valamit?

Rettegtem, hogy kihajít éppen tizenötödike előtt, amikor a második lakbércsekkem esedékes volt. De kapzsibb volt annál, hogy ne gondolkodjon egy pillanatra.

Megütközve nézett rám, de azért igyekezett rezzenéstelen arccal folytatni a beszélgetést.

– Szóval a cigarettaárus lány simmizni akar a pénzemen!

– Ami azt illeti… ha hoszteszként dolgoznék, nagyobb haszna lenne belőlem.

– A humorát tartogassa az udvarlóinak!

Keresztbe fontam a lábam, és a lehető legtárgyilagosabban hangomon mondtam: – Halálosan komolyan gondolom. Öné lehetne az első klub Manhattanben, amelyiknek európai hosztesze van. Több nyelven beszélek, kitűnő nevelést kaptam. A legjobb szabók varrták a ruháimat. Szüksége van egy magamfajta hölgyre, hogy szembesítsem a vendégeit azzal, amire valójában vágynak. Mindketten azt tehetnénk, amit szeretünk. – Szinte szuggeráltam. – Ön pénzt keres. Én flörtölök.

25. fejezet

Zsófi

Szinte kizárólag könyvesboltokat látni az Andrássy úton. Singer és Wolfner könyvesháza, Lampel Róbert, Zippser és Kőnig egytől egyig könyvet árulnak. Míves, bőrkötésű, aranybetűs könyveket.

Pánik hullámzik át rajtam.

Ez már nem lehet kandi kamerás felvétel, országimázskampány, de még hollywoodi szuperprodukció sem. Valami szörnyűséges dolog történik, valami ismeretlen, rendellenes funkciója az agynak. Vagy… A tüdőmből bizsergés indul el egészen a gyomromig a gondolatra.

Megrémültem, és érthetetlen módon szégyelltem magam. Mintha az én gyászos kudarcom volna, hogy eltévedtem az időben. Mert nem rendeltetésszerűen működtem.

Abnormális vagyok. Feje tetejére állt a világom is. Még a földalatti is a másik irányban közlekedik! Az Operaház oldalán száguld a Hősök tere felé.

Hallom lépteim csattogását a járdán, hallom az autók tülkölését, gyerek-és felnőtthangokat. A pánik az eleven utcaképtől enyhül, aztán visszatér. A félelem mellett ott a döbbenet és valami egészen halovány kíváncsiság is.

Egy kávéház előtt megállunk.

Édeskés tej, vanília és kávéillat keveredik a benzinszagú levegővel. Dénes megfogja a könyökömet, és behúz maga után az üvegajtón.

Szinte azonnal ott terem egy pincér, hogy üdvözöljön minket, és elvegye Dénestől a sáros sílécet, mintha a világ legtermészetesebb kávéházi kelléke volna. Zsúfolt asztalhoz vezet bennünket.

A két kör alakú, egymás mellé tolt kávéházi asztalt kabátos, kalapos férfiak ülik körül egy szintén kalapos hölggyel. A füst olyan erős, hogy csípi a szemem.

Általános üdvrivalgás fogad bennünket

– Dinikém! – hallatszik mindenhonnan. – Téged is látni?

Próbálok meghúzódni a háttérben. Szívem a torkomban dobog.

– Két napja érkeztem… – húzza ki magát – New Yorkból, hajóval.

– Síruhában? – csóválja a fejét a társaság egyetlen hölgy tagja, és a hírre egy pohár konyakot önt magába.

– Na jó, bevallom, megcsaltalak benneteket. Előbbre vettem a másik szenvedélyemet.

Dénes nevetve, csillogó szemmel egyenként kezet ráz mindenkivel, én meg ott álldogálok a kis márványasztal mellett, mint egy ott felejtett csomag.

A tekintetek rám szegeződnek.

– A másik szenvedélyedet? – fenyegeti meg a nagyhangú férfi, akit a többiek csak Porzóként emlegetnek.

Dénes háttal áll nekem, nem érti egyből a célzást, de a kacsingató szemek irányát követve lassan megvilágosodik.

– Khm… nos, igen… Zsófia kisasszony – futó pillantást vet rám – a dobogókői sípálya réme.

– Bravó, bravó! – Óriási nevetés, taps fogadja szűkszavú bemutatásomat. Odahúznak nekem egy széket.

– De sízés után az első utam ide vezetett – folytatja fesztelen társalgási stílusban. – Villásreggelire.

A hölgy érdeklődve, tetőtől talpig végigmér. Némán emészti a látottakat.

– Nem fázik, lelkem? Nagyon átázhatott odafenn a hegyen.

Meg sem várja a választ.

– Egy csésze forró csokoládét a kisasszonynak! – rendelkezik. – És egy takarót!

Egy újabb apró sokk fut végig rajtam a fejem búbjától a lábujjam hegyéig, alig két napja ittam utoljára kakaót Zsomborral. Hirtelen rám tör az abszurd bizonyosság, hogy jó darabig nem fogunk a kedvenc kávézónkban reggelizni. A kávéfoltos, bőrkeretes étlapra siklik a szemem.

Japán kávéház.

Dénes ezalatt izgatottan és sebesen New Yorkról beszél. Az asztal körül ülő férfiak valósággal csüngnek a szavain.

Megérkezik a pokróc, beleburkolózom, és úgy elzsibbadok a forró csokoládétól meg a kimerültségtől, hogy csak foszlányok jutnak el hozzám.

– És az esti lapok mind levágják…

– Na hallod! Százhúsz dollár hetente?

– Kolosszális. Kolosszális!

– Siker. Tuti siker!

Kemény tejszínhab van a kakaóm tetején. Mellette egy finom porcelántányéron két szelet kalács. Reggel nem ettem a turistaházban, és előző nap a tréningen is összeszűkült gyomorral csipegettem. Mohón nekiesem a kalácsnak, a tésztája édes, vaníliás, sírni szeretnék, annyira finom. Hosszú kortyokkal iszom a lágy, krémes kakaót, ahogy kezd telni a gyomrom, úgy tudok jobban figyelni a beszélgetésre is.

– Lefordítod te még a hun rovásírást is… – csóválja a fejét egy magas homlokú, szuggesztív tekintetű férfi, aki nemrég tért haza Párizsból, és akit az asztalnál Lajosoznak. Szenvedélyesen beszél valami gyalogtúráról, amit, noha országokon kelt át, senki sem méltányol eléggé.

Ha jól veszem ki a szavaikból, a körülöttem ülők írók, újságírók.

Újabb fél óra, mire leesik, hogy a gyalogtúrázó férfi az érettségi tételem volt, az egyik a három közül, amelyikre már nem volt időm felkészülni. Minden idegszálamat megfeszítve puskáztam le a tollamba rejtett papírhengerről, így egy életre megjegyeztem a főbb műveit.

Kassák egyáltalán nem viselkedik az asztalnál érettségi tételként, a hangot változatlanul Porzó viszi, őt csodálattal hallgatják, mindenről van véleménye, az irodalmi kánon megbecsült tagjaként nyilatkozik.

Kísérőm is valami firkászféle lehet, mert amit eleinte viccelődésnek hittem, arról kiderül, hogy mindenki számára nyilvánvaló. Valóban New Yorkból érkezett néhány nappal korábban. És magyar neve ellenére angolul ír. Talán az anyja lehet amerikai.

A körülöttem ülő kalapos férfiak és nők széles gesztusokkal beszélgetnek, kissé zárt szájjal és olyasfajta hanglejtéssel, mintha mindannyian egy remek diákcsíny kitervelői lennének.

Az asztalon, az összes apró poháralátéten a Petánczi Savanyúvíz reklámja virít. Kitűnő borvíz, amely üdít és fiatalít. Nos, ha az egész kávéház Petánczi Savanyúvízben ázna, akkor is nehéz lenne őket a kortársaimnak tekinteni.

Egyedül vagyok, mondom magamban, és körbenézek.

Az emberek kávét szürcsölnek, vitatkoznak, nevetgélnek körülöttem, eszmét cserélnek, hallgatnak, kinyílnak, bezárkóznak. Érintkeznek egymással. Élnek.

Egyedül vagyok, ismétlem magamban, és végtelen fájdalmat érzek.

Egy napja még… mielőtt belesüppednék az önsajnálatba, rádöbbenek, hogy egy nappal korábban pontosan ugyanilyen földönkívüli voltam.

A saját mikrokozmoszomban élek hosszú évek óta.

Jóképű barát, jó munka, jó kégli, jó barátok, akik lájkolják a Facebookon a sikeres életemet, de nem tartozom a közös világhoz. Az ismerőseim sem. Nem esik távolabb a valóságtól az, aki nyolcvanöt évet zuhan vissza az időben annál, aki minden mosolyát, megindító pillanatát egy virtuális világ szűrője elé helyezi.

Egyedül vagyok, ismételgetem magamban.

Minél többet hajtogatom, annál inkább úgy érzem, ki kell nyújtanom a kezemet az emberek felé, és szólni, hogy szakadékba zuhantam, és valamilyen rejtélyes okból nyolcvanöt évvel ezelőtti képek sorjáznak az elmémben.

– Khm… Ne haragudjanak…

Érdeklődő, ugyanakkor kissé megütközött arcok fordulnak felém.

– Elnézést, hogy megzavarom a beszélgetést…

A hölgy, akinek fehér blúzbetétje kidagad sötét szövetruhájából, egy pillantással végigmér.

– Szegény angyalkám, hát magácskát nem nagyon engedtük szóhoz jutni!

– Biztosíthatom róla – néz körbe jókedvűen Porzó –, hogy így is társaságunk ékköve. Igazi jutalom a szemnek.

– Üdítő látvány, hehehe… – tódít a mellette ülő hófehér szakállas, keménykalapos úr.

Úgy döntök, megpróbálok gondolkodó lényként is bemutatkozni.

– Igen… khm… valójában a segítségüket szeretném kérni. Ugyanis… hogy úgy mondjam… rendkívül nehezen értelmezhető… helyzetbe kerültem…

– Zsófia kisasszony balesetet szenvedett – vág Dénes a szavamba –, és azóta… enyhe emlékezetkiesésben szenved.

– Ó, hát erről van szó! – mondja Porzó az olyan ember elégedett hangján, aki megoldott egy nehéz keresztrejtvényt.

A Dénes kijelentése nyomán felengedő feszültségnek határozottan nem tesz jót, hogy ismét megszólalok. Ahelyett hogy bágyadtan átadnám magam az emlékezetkiesésnek.

– Nos, én nem hinném, hogy amnéziáról volna szó. – Igyekszem derűsen mosolyogni. – Nem akarom önöket a problémáimmal terhelni, de a beszélgetésükből ítélve érdeklődő, nyitott emberek. Én nem tudom értelmezni a helyzetemet, de önöknek talán lesz ötletük. – Nyilvánosságot, nyilvánosságot! Hajtogatja bennem egy hang makacsul. – Precízen emlékszem mindenre, a tegnapi napomra, a múlt hétre, a francia rendhagyó igék ragozására, a tőzsdeárfolyamokra, a vezető hírekre… csak éppen…

– Csak éppen?

– Csak éppen – sokat kockáztatok a folytatással, ezért minden szavamat alaposan fontolóra veszem –, amikor utoljára, egy héttel ezelőtt erre jártam… a fák a házak második emeletéig értek. Az Andrássy út fényárban úszott, az úttest felett hatalmas karácsonyi villanyfüzérek lógtak. És ha már itt tartunk… az úttest sima, betonozott volt, nem macskaköves… – Elnémulok. – Értenek engem?

Átengedem őket a gondolataiknak, hogy a finoman adagolt információk után előrukkolhassak a farbával.

– Nos… – szólal meg Dénes, miközben megérinti ajkát az asztalkendővel – a felhalmozódott emlékek, érzelmek gyakran okoznak efféle mélabút az arra érzékeny hölgyeknek.

Cinkosan a többi férfira néz.

A porcelán halk csörömpölése, ahogy visszateszem a csészét a csészealjra, szinte alátámasztja kísérőm szavait: igen, csakis valami rejtélyes női hisztéria lehet a kulcsa csapongó szavaimnak.

Megdörzsölöm a homlokomat, mintha egy kéznyomással visszapréselhetném a XXI. századi emlékeimet, és abbahagyhatnánk ezt az idióta beszélgetést.

– Gondolom, nem voltam elég világos. Én… – körbenézek, elbizonytalanodom – nem tartom fel önöket?

– Folytassa! – bátorít Porzó. – Töltök magának egy kis téját. Csüngünk az ajkán.

Így mondja: téját… és ezzel meg is adja a szükséges lendületet.

Dénesre pillantok, aki a rácsos ablakon keresztül a facsemetéket fürkészi.

– Bármilyen különösen hangzik… az én emlékeim a jövőből származnak.

– Ó – csapja össze a kezét a zsabós hölgy –, egy költő sem mondhatta volna szebben!

– Nem, nem, nem szimbolikusan értem… – Érzem, hogy a szám széle remegni kezd. – én… én… – Képtelen vagyok kimondani.

Dénes megérinti a könyökömet, gyengéden megszorítja.

– Holnap konzultálunk egy jeles professzorral…

– Igen, igen! Valóban! – helyeselnek többen is. – Kiváló ötlet!

Egy pillanatra lehunyom a szemem.

Ha én magam gyanakodva figyelem a saját reakcióimat, és kételkedem a józan eszemben, hogyan is várhatnám el, hogy ezek az emberek itt józanul végighallgassák, amit az időbeli hézagokról hordok össze?

– Hálásan fogadok minden segítséget. De azért kíváncsi volnék…

Előkapom dzsekim zsebéből a telefonomat, és megnyitom a fényképalbumot.

– Szabad lesz? – Porzó kíváncsian nyújtogatja a kezét.

– Egy pillanat…

Idegesen lapozgatok az albumban, csupa beltéri felvétel. Még a dobogókői parkolóban készül EGYSEGBEN-csoportképen sem látszik autó. Vannak gyerekképek, fotók Zsomborról. Egy szoknya a H and M öltözőjében… Jobb ötlet híján bedobom a trükköt, feléjük fordítom a kamerát, és lefotózom őket.

– Bravó!

Az asztaltársaság ujjong. Hogy a fenébe nem esnek pánikba? Ismét feléjük fordítom a kamerát, ezúttal videó üzemmódban. Porzónak, nem meglepő módon, rögtön van hozzáfűznivalója.

– Ördöngös kis szerkezet. Több mint ördöngös! – dörmögi mosolyogva. – Nagyon veszélyes… A ruszkik fejlesztették ki a háború alatt… Békeidőben elsősorban ipari célokra használják. Kémkedésre!

Döbbenten tiltakozom.

– Az nem valószínű… Az amerikaiak fejlesztették ki… Egy Steve Jobs nevű ember.

– Nem. Nem. A nagyságos kisasszony rosszul tudja. Én, kérem, hadviselt ember vagyok. De azt tanácsolom magának, nyilvános helyen ne mutogassa, mert a végén még letartóztatják érte.

– Na de…

Porzó homlokráncolva forgatja a csuklómat az iPhone-nal.

– Ma már inkább ipari kémkedéshez használják…

A körszakállasra pillantok, aki rábólint a folytatásra.

– Fölöttébb okos kis szerkezet. Lehet, hogy az amerikaiak is tudnak hasonlóakat… de a ruszkik most mindenkit lepipálnak…

Dénes int a pincérnek.

– A holnapi konzultáción minden bizonnyal választ kapunk Zsófia kisasszony kérdéseire.

Pénzt nyom a pincér kezébe.

Átveti a síléceit a vállán, a szabad karját felém nyújtja. Asztaltársaságunk pillantásainak kereszttüzében, lüktető arccal követem. Le tudnám ütni ezt a hülye stricit a síléceivel.

– Szóval agyturkászhoz akar vinni? – sziszegem dühödten, ahogy kilépünk az Andrássy útra.

Vállat von.

– Ha belefér az időmbe…

– Úgy gondolja, mentális problémáim vannak? – erősködöm, miközben igyekszem lépést tartani vele, és kikerülni az embereket. Meglepően sokan vannak az utcán.

– Gondolja a fene.

A földalatti-állomás az Operánál szívfájdítóan olyan, mint két napja. Otthonosan ácsorgok a peronon, míg be nem gördül a szerelvény. Futurisztikus látvány, az alja íves, a kerekeket szabadon hagyja, mintha egy szekeret és egy lebegő mágnesvasutat kereszteztek volna.

Szinte hallom a hangosbemondót.

„Üdvözöljük utasainkat! A következő megálló az Oktogon! A szerelvény mindkét irányban visszafelé halad. Kérjük, erre figyelmeztessék utastársaikat is!”

A cirádás jegypénztárhoz lépek. Jane Austin is otthonosan érezné magát ebben a megállóban. Próbálok úgy tekinteni a velem történtekre, mint egy regényre. Mintha csak olvasnám egy velem azonos nevű hősnő történetét. Mi sodorhatta őt ebbe a helyzetbe? A regényszereplő nyakig bele van gabalyodva a sztoriba, ő nyilván nem lát rá, így az olvasó dolga, hogy keresse az okokat és az okozatat. Miről szól ez a történet?

A mellettem kapaszkodó Dénesre pillantok. Mintha már álltam volna mellette. Mintha már átéltem volna ugyanezt. Lázasan kutatok az emlékezetemben. Természetesen nem találkozhattunk.

Honnan tűnik olyan erős emléknek? Egy apró felvétel van a fejemben, és hasztalan próbálom visszaidézni, hol rögzítettem.

Az Oktogonnál kiszállunk, elindulunk a Benczúr utca irányába.

– Látja? – mutatok az utcatáblára.

Szórakozott pillantást vet felfelé.

– Ismerős talán a kisasszony a Nagy János utcában?

– Igen – felelem halkan –, ide járok angolra. A múlt héten még Benczúr utcának hívták…

– És hol van az angol iskola a maga idejében?

Megtorpanok, ránézek.

– Az én időmben? Azt mondta, az én időmben?

– Hallotta.

– Szóval akkor mégsem vagyok pszichiátriai eset?

Nem felel, csendben loholunk tovább. Az elmúlt két napban csak azt figyeltem borzadva, hogyan esik apró részecskékre a világom, de egyszer sem jutott eszembe, hogyan hat ez a százvalahány éves kísérőmre. A Benczúr és a Bajza utca sarkán megáll egy kapu előtt, leteszi a síléceit.

– Megérkeztünk – dünnyögi, és lenyomja a súlyos kilincset.

Körülnézek a kapualj félhomályában.

– Hova?

– Anyámhoz. Ha nincs ellenére.

És ha ellenemre volna?

– Miért hurcol körbe… mint a véres kardot? – Még az én fülemnek is hisztériásnak tűnik a hangom.

– Nekem nincs saját lakásom – mondja egyszerűen. – Mint az talán már kiderült… egy ideje New Yorkban élek.

A lépcsőházban nehéz szag fogad. Petróleum? Zsír? Húgyszag?

A második emeleten, a körfolyosó legvégén megállunk egy barnára festett ajtó előtt. Rajta gyerekes írás: Özv. Halmi Dénesné.

Szóval mégsem amerikai az anyja.

Fekete ruhás, ősz hajú, szikár nő nyit ajtót. A vonásai megdöbbentően hasonlítanak a Déneséihez, hosszúkás arc, világos szem, kiálló arccsont, csak sárgás bőrszínnel. Haja középen elválasztva keretezi az arcát.

Ahogy meglátja Dénest, az arca megtelik élettel. A fia kezet csókol neki, aztán átöleli, úgy állnak némán, hosszan.

– Reggelre vártalak! – pipiskedik az asszony a fiához. Aztán a tekintete rám siklik, és alig tudja leplezni a csalódását.

– Mama, engedje meg, hogy bemutassam Zsófia kisasszonyt. – Kíváncsian várom, hogyan folytatja, de egy pillanatra sem torpan meg. – Egy vidéki barátom húga. Dobogókőn találkoztunk, és a bátyját tegnap délután síbaleset érte. Így nekem kell hazakommendálnom Debrecenbe… ma már nincs járat, meg kell oldanunk a szállását.

Döbbentem hallgatom.

Minek ennyit bonyolítani? Miért nem lehetek csak simán a vidéki barát húga?

– Mama megérti, hogy nem küldhettem szegénykét szállodába…

Az asszony bizonytalanul bólint.

– Hogyne… Isten hozta kisasszony! Fáradjon beljebb – tessékel befelé. – Nagyon sajnálom, ami a fivérével történt.

Az első, amit megpillantok, a sok kis, aranycsíkos, fekete keretes kép a falon. Nem tipikus családi fényképek. Parasztemberek, nevető lányok a vurstliban, egy összekapaszkodó kislány és kisfiú az utcán.

Gondolom, Dénes fényképeit őrizgeti.

– A legjobb, amit tehettem – dünnyögi a hátam mögött a művész úr –, hogy hazahozom a mamához…

Kenyeret, felvágottat, töpörtyűt tesznek elém, meglehetősen családiasan esünk neki az ételnek. A mama kicsit mentegetőzik is, hogy nem számított vendégre, de látom a tekintetéből, hogy a külsőmből kiindulva éppen megfelelőnek találja a menüt. Az első udvarias mondatok után, amelyek elsősorban a bátyám hogyléte iránt érdeklődnek, és amelyekben elmondja, hogyan örökölte meg ezt az elegáns pesti lakást a tantijától, már nem szól hozzám. Mohón esem neki az ételnek, hagyom, hadd beszélgessenek a fiával. Restellem is, hogy azt a kevés időt, amit vele tölthet, meg kell osztania egy idegennel.

Amikor vacsora után végre rám csukják az ajtót – az egykori cselédszobában szállásolnak el –, leheveredem a kopott, rojtos szőnyegre, és előveszem zsebemből a féltve őrzött telefonomat. Végignézem az SMS-ket, az email-és a gmail-fiókomat, a híváslistámat.

Semmi kétség: két napja megszűntem létezni.

Lázasan töröm a fejemet, olvastam-e valaha is bármit az időutazókról, de csak egy régi beszélgetés villan be. Zsomborral ültünk egy dániai tengerparti étteremben, és az időről mesélt, arról, hogy a protestáns országok a jövőben élnek, míg mi, délen, keleten, inkább a múltban. Nem figyeltem, a sirályokat etető gyerekeket bámultam, akik ide-oda rohangáltak az étterem körül. Zsombor okfejtéséből annyi maradt meg, hogy a mozgás és a tömeg valahogy befolyásolhatja az időt.

Na de pusztán azzal, hogy valaki lezuhan egy gödörbe?

Az ok és okozat törvénye mozgatja a világot. Az én világomat biztosan. Ez önmagában kizárja az időutazás lehetőségét, hiszen a jövőből érkező puszta jelenléte belekavarhatna a dolgok rendes menetébe.

Ha délelőtt a Japán kávéházban, megmondom Kassáknak, hogy ne aggódjon, az utókor sokkal jobban fog emlékezni rá, mint arra a nagyarcú Porzóra, talán elkényelmesedik, sohasem fejezi be az Egy ember életét, és nem válhatna irodalomtétellé.

Az irodalomtörténetről eszembe jut a gimnáziumi szöveggyűjteményem, arról pedig rögtön az anyukám, aki a puskaírásban is segített.

Naponta beszélünk telefonom. Anyám beleőrül, ha nem talál.

Látom, amint Facebook-csoportok alakulnak a keresésemre. Látom magam a címlapokon. Vajon hány órát bír ki egy anya, miután azzal szembesül, hogy eltűnt a lánya az erdőben?

„Én mindig megtalállak”, mondta Zsombor, amikor első közös nyaralásunkon, Casablancában eltévedtem a soukban. „Ez a szakterületem!”

Kezemet a számhoz emelem, lehunyom a szemem. A falon bim-bamolós óra. Másodpercről másodpercre az idő végtelen múlását hallgatom. Érthetetlen módon bevillan, hogy nem írtam ki a vízóra állását. Ma kellett jönnie a leolvasónak.

Nyugodj meg!, sulykolom magamnak.

Itt fekszem egy Benczúr utcai ház emeleti szobájában 1928-ban, olyan emberek vendégeként, akik minden valószínűség szerint már nem élnek. A halálról eszembe jut az alvás öntudatlansága, amelybe hónapok óta csak altatóval vagyok képes beleszédülni.

Mihez kezdek altató nélkül?

Két nap után először kontemplálok. Végül is, úszik be egy másik idősíkból az alvásterapeuta mantrája, a kontemplálásnak éppen az a célja, hogy helyreállítsa a belső órámat.

A lichthofból felszűrődő neszek összemosódnak. Megnyugtat, hogy legalább emberek vannak a közelemben. Próbálok fülelni, mi történhet odakint, de a figyelmem újra és újra elkalandozik. Állam alá tuszkolom a szappanszagú, vastag dunyhát, és minden elmosódik előttem.

26. fejezet

Dénes

Rácz professzor félmosollyal az arcán hallgatott bennünket, látszólag roppant udvariasan, miközben ujjaival egy dosszié fedőlapját piszkálta az íróasztalán. Zsófia a bársonykanapén ült az ablak előtt, enyhén görnyedten, magába roskadva, én pedig vele szemben.

A nő arcát tanulmányoztam, mintha most látnám először. Sötétbarna hullámos haj, sápadt, enyhén szeplős bőr, értelmes, kifejező, ibolyakék szem. Hús-vér nőnek tűnt. Egy orra, egy szája és két füle volt.

Mindazonáltal volt benne valami idegen. A szellem, az ízlés, a modor, de legfőképp, ahogy mindig nyíltan, egyenesen a szemembe nézett.

Mi volt ez? Dölyf? Nyegleség?

Az ilyen magatartásban mindig van valami dac. És aki dacol, az haragszik.

Miközben csendesen, de határozottan válaszolgatott Rácz professzor kérdéseire, iparkodtam tisztán látni és felfedezni őt.

Bár nagyon nem akart eljönni, most minden idegszálával a professzor kérdéseire koncentrált. Nem volt benne semmi női fondorlat vagy mesterkedés. Az arca komoly volt.

– Először azt hittem, hogy ez egy álom – magyarázta a szemöldökét ráncolva –, de nem ébredek fel! Lehetséges volna, hogy a tudatom folyamatosan gyártja ezeket a képeket, mintegy… védekezésképpen?

Rácz doktor érdeklődve hajolt előre.

– Miért használja, kisasszony, éppen a védekezés szót?

– Nem használtam. – Felkapta a fejét. – Nem is tudom… azt használtam? Tudja… bár nem hiszem, hogy szorosan a témához tartozik, de voltak gondjaim mostanában…

A professzor még egyszer vizslatón végigmérte.

– Milyen természetű gondjai?

– Hm… minden olyan bizonytalanná vált… – Zsófia finom, fehér bőre elpirult. – De volt egy remek terapeutám…

– Járt terápiára?

– Második éve. Igen.

– Milyen panaszokkal jelentkezett?

Mosolyogni próbált, de nem sikerült.

– Nem tudtam aludni – mondta.

– Alvászavarai voltak?

– Nem. Én… én… egyáltalán nem tudtam aludni. Ha nem vettem be a bogyóimat, éber voltam éjjel-nappal. És halálosan fáradt.

– Krónikus insomnia… – biccentett a professzor.

– Éppen egy meetingről jöttem, amikor megcsúsztam. Lezuhantam abba a szakadékba…

Nem hagyott nyugodni, hogy a lány örökösen angol szavakat használt. És a földrengésszerű, erős gesztusaiban is volt valami, ami az amerikai lányokat juttatta eszembe. Honnan csöppent ide? Mit akar? Az biztos, hogy alaposan felforgatta a budapesti napomat. Csakhogy az élettel nem lehet vitatkozni, mert nem érvel, hanem történik.

Az én dolgom Róza apjával egy millimétert sem moccant előre. Ezért hagytam félbe a karriert, hagytam ott csapot-papot, hogy ezt rendbe hozzam, ám ehelyett egy vadidegen nővel ülök egy professzor rendelőjében.

A nő freudista szavakat használt, ez is olyan amerikai volt. Ösztönéletről beszélt meg elfojtásokról, a professzor hökkenten pislogott.

Időutazó. Hát, ez jó! Idecsöppenni ebbe a korba! Micsoda könnyelműség! Bár ahhoz nem fért kétség, hogy alvajáró módjára mozgott a világban.

Mihez kezdek vele, töprengtem, miközben különös gesztusait figyeltem.

Ha most Amerikában lennénk, megírnám. Ott belehabarodnának. Hearst imába foglalná a nevemet.

Minden idők legnagyobb eladásait egy szélhámosnővel érte el. Valami amerikai leányt kellett állítólag kiszabadítani a spanyol háborús konfliktus idején a spanyol vámosok fogságból, akik meztelenre vetkőztették a vámvizsgálat során. Egy kalaposlány volt a Hetvenkettedik utcából, aki életében nem járt Spanyolországban, de így is hetekig tartotta magát a címlapokon. És ez a Zsófia milyen hitelesen csinálta!

– Ezt tudom mutatni… – húzott elő egy fényes kártyalapot, amellyel a professzor asztalához lépett – hivatalos, fényképes.

Nadrágot viselt, szabadon mozgott, akár egy férfi.

Az amerikai lányok hozták ezt is divatba, valóságos filozófiát kerekítenek köré, úgy hívják magukat: flappers. Cigarettáznak, isznak, férfiakkal furikáznak, és ki tudja, mi minden történik mozi után az automobilokban. Ez a lány is olyan hetykén és pimaszul bámult a világba, hogy az sok mindent sejtetett. Ilyen nadrágot, amely ennyire kiadja a formákat, eddig csak cirkuszi artistákon láttam. Olyan volt, mintha nem lett volna rajta semmi. Alkalomszerző nőre vallott az is, amilyen magától értetődően viselte, hogy a kis zeke alatt formásan gömbölyödik a hátsója.

Felálltam és megnéztem, mivel hencegett el már megint. Jól sejtettem, az ipari kémkedésre használt kamera is előkerült. Sorra az összes mutatványa.

– Szabad? – nyúltam a kártya után.

A nő színes képe volt a kártyán. Közelebb emeltem a szememhez. Trükkös volt ez is, mert szabad szemmel nem lehet látni rajta a színes retusálás nyomát.

– Mi ez? – forgattam.

– Jogosítvány.

– Na, hogyne…

A lapocskán ott állt minden. A neve és a címe. Magyar Köztársaság. És születésének dátuma. Ilyet egyetlen jóérzésű nő sem mutogat nyilvánosan.

Kivéve, ha a jövőben született.

– 1979? – füttyentettem. – Kolosszális…

A professzor intett, hogy adjam neki vissza a kártyát.

– Mit gondol, hölgyem – kérdezte nyugodt hangon, miközben az arcán halovány, de határozott szkepticizmus tükröződött –, miért éppen magával történt ilyen… szerencsétlen… baleset?

Várakozva pillantottam a lányra.

– Fogalmam sincs – rázta a fejét Zsófia. – Nem tudom. Én csak sétáltam a hegyen… megcsúsztam… egy időre valószínűleg elvesztettem az eszméletemet, aztán arra jött két botos ember…

– Botos? – krákogott a professzor. – Azt mondja, botos?

– Igen, botos – ismételte a lány gépiesen, aztán felcsattant, mint egy kocsis. – Jaj, ne asszociáljunk már mindenről ugyanarra! Turistabotos! Mindenfajta… szexuális zönge nélkül.

Rácz professzor felemelte a kezét.

– Nos, értem. Lehetséges.

– Lehetséges? – csattant fel a lány ismét. – Csak önre kell nézni, egy szavamat sem hiszi!

– Azt nem mondtam, hogy nem hiszek magának, hölgyem – mondta Rácz professzor békítően. – Minthogy az ön esete tökéletesen egyedi és pillanatnyilag értelmezhetetlen jelenség, a gyógyásznak le kell mondania minden előfeltevéséről és rutinjáról. Tanulmányozom az ön esetét. Addig is megkérem a kisasszonyt, hogy odakint, az asszisztensemmel végezze el a szokásos adminisztrációt. – Felemelte a kezét, hogy udvariasan elbocsásson minket, ám amikor én is felálltam, megállított.

– Halmi úr – nézett rám jelentőségteljesen –, egy pillanatra…

Zsófia kelletlen grimasszal az arcán becsukta maga mögött az ajtót.

– Akkor hát mit tanácsol, professzor úr? – kérdeztem, arcomon látványos aggodalommal.

Születőben volt egy terv a fejemben, ezért kíváncsi voltam rá, hogyan méri fel egy orvos a nő elmeállapotát. A professzor elgondolkodva simogatta a körszakállát.

– Nézze, uram, egy találkozás alapján nem állíthatok fel diagnózist.

– Mégis – követeltem magyarázatot szándékom ellenére pattogó hangon –, mi a benyomása? Szélhámossal állunk szemben… esetleg öntudatlanul gyárt tévképzeteket?

– Nem tudom megmondani, kérem, én nem minősítek följebbvalóként. Csak érdeklődve figyelem a pácienst. Miután hölgyről van szó – mondta némi tűnődés után –, nem zárhatjuk ki, hogy hisztériás eredetűek a tévképzetek… bizonyos szexuális elfojtásból eredhetnek… Erre utalhat a kissé kihívó öltözködése, a szóhasználata, esetleg ilyen módon kívánja magára irányítani a figyelmet. Hangsúlyozom, ezek csak feltételezések!

Rácz professzor hátradőlt a székén, és összehúzott szemmel, minden együttérzéstől mentesen figyelte, ahogy próbálom visszanyerni az önuralmamat. Mintha engem is egyből a páciensek dossziéjába helyezett volna.

– Azt mégis el kell ismerni, hogy nagyon következetesen képviseli a téveszméit… nem igaz? – Szinte esdeklőn néztem a gondterhelt arcú, táskás szemű professzorra. – Hiszen egyetlen pillanatra sem zökken ki!

A professzor megrázta a fejét.

– Én ezt nem tudom, Halmi úr. Nem tudom. – Nyájasan széttárta a kezét. – A gyógyulás más szóval változást jelent. És, ellentétben sok neves kollégámmal, én azt mondom, ha a páciens úgy találja, hogy a változásért túl sokat kell feláldoznia a képzeteiből, saját magából, akkor az orvosnak ezt tiszteletben kell tartania, és le kell mondania arról, hogy változtatás árán akarjon gyógyítani.

Minden jel arra mutatott, hogy a csinos kis szélhámosnőnek a lélekgyógyászt is sikerült összezavarnia. Ha őt át tudja ejteni, a szenzációra éhes amerikai riportereket is játszi könnyedséggel az ujja köré csavarhatná.

– Tehát semmilyen… neurózisra utaló jelet nem tapasztalt nála? – kérdeztem mohón.

A professzor a szakállát dörzsölgette, miközben tűnődve nézett valahova a hátam mögé.

– Az emberi lélek sajátságos terület a maga különleges öntörvényűségeivel. A laikusnak nehéz megértenie a lélekgyógyászat bonyolult problémáit.

Ügyes kibúvó, gondoltam. Bár tisztában voltam vele, hogy egy ilyen agyturkász, ahogy Zsófia nevezte, naponta találkozhat emberekkel a jövőből.

– Én csak azt szeretném tudni, tanár úr – ismételtem lágyabb hangon –, hogy normális-e a hölgy vagy…

– Kérem… nincsen tökéletesen normális személyiség! – dohogott Rácz professzor. – Bizonyos dolgok csak azért tűnnek lehetetlennek vagy károsnak, mert hatnak bennünk olyan felfogások, amelyek e dolgokat ilyen színben tüntetik fel. Előítéletek, puszta előítéletek.

– Én csak egy elfogulatlan véleményt szeretnék… Az emberek, különösen a szakemberek nyilván el tudják dönteni, hogy valaki ép vagy meghasonlott személyiség.

– Az a tény, hogy egy normális ember nem kritizálja a saját előítéleteit, már csak azért sem, mert nem is tud róluk, nem bizonyítja azt, hogy ezek minden ember számára érvényesek. Az ilyen esetek engem csak arra sarkallnak, hogy gyarapítsam az ismereteimet, ha egyszer valamelyest föl akarok nőni a pszichikus tartalmak szimbolizmusához. Emellett – folytatta, miközben elgondolkodva végigmért – mindjárt azt a lehetőséget is szem előtt kell tartani, hogy a beteg intelligenciája, kedélyvilága, horizontja és mélysége netán meghaladja a miénket…

Hogyne, fortyogtam magamban, egészen biztosan meghaladja, hiszen a jövőből érkezett szegény egyszerű huszadik századi halandókhoz! Férfias önuralommal hallgattam.

– Mindannyian fantazmagóriákat gyártunk, nem igaz, tanár úr? – szóltam békülékenyen. – Mint Verne Gyula…

Az utolsó szavakra toppant be a szobába Zsófia. Csak állt az ajtóban, levegő után kapkodott, arca hisztérikusan rángott.

– Verne Gyula? Istenem, két szerencsétlen múlt századi álentellektüel – sikoltotta. – Ha tudnák… milyen szar idők jönnek! És hogy mennyire nem akarok én itt maradni!…

Ha eddig Rácz professzor a saját hiányos ismereteit okolta, hogy Zsófiát nem tudja semmilyen esettanulmányba sorolni, most a páciens a hallatlan intelligenciájával és horizontjával maga sietett a segítségére. Zsófia újfent az asztalra dobta a kis kártyáját meg az ipari kém skatulyát, úgy sziszegte:

– Ha nem hiszik el, amit mondok… – megrebbent a szeme. – Mégis… maguk szerint ki az ördög vagyok?

Kíváncsian fordultam a professzor felé. Bár változatlanul együtt érző volt a tekintete, a szája megfeszült, és elmélyültek körülötte a ráncok. Hátradőlt, ujjait összefonva méregetett Zsófiát és engem.

– Nos, én úgy gondolom, hölgyem, hogy ön kétségkívül kikerült a szokott környezetéből. Ez egészen bizonyos. – Felvont szemöldökkel a karosszék felé intett. Zsófia vonakodva beljebb lépett, és leült. – Kellő bizonyossággal mást egyelőre nem tudunk megállapítani. Ha hajlandó a kisasszony egy hosszadalmasabb munkára…

A nő abbahagyta a hisztériát, nem szólt, az ajkát harapdálta.

– Mennyire hosszas? – kérdezte végül.

Rácz professzor őszinte együttérzéssel nézett rá.

– Azt nem tudhatjuk előre. Hetek, hónapok…

– Vissza kell mennem Dobogókőre! – pattant fel Zsófia. – Még ma! És ha csak egy kicsi szerencsém van, nyomtalanul eltűnök a világukból. Ígérem, nem lesz velem több gondjuk!

– Ön tehát – bólogatott Rácz professzor – az életében beállt… változást teljes mértékben Dobogókőhöz kapcsolja?

Zsófia szépen metszett ajka torz mosolyra görbült.

– Há!? Hogy én… Dobogókőhöz kapcsolom-e? Mégis, mihez kapcsoljam? Gondoljon már bele! Elmentem kicsit kiszellőztetni a fejemet, megcsúsztam, és megváltozott a táj körülöttem…

– Megváltozott a táj? Ezt eddig nem említette.

– Az egyik pillanatban sár volt, avar és lucsok, a másik pillanatban mindent hó borított.

– Nyilván havazni kezdett, nemdebár…

– Még nem végeztem! – torkolta le szegény professzort hisztérikusan. – Eltűnt a parkoló is! Az autómmal együtt. A szálloda, ahol megszálltam. Csak egy primitív turistaház volt a helyén.

Ej, de pimasz ez a nő. Primitív turistaház! Horkantásomra felém kapta a fejét.

– Igenis primitív – szögezte le. – Maguknak fogalmuk sincs róla, hol tart a világ… Másfél óra alatt megtenni a Dobogókő Budapest távolságot? Istenem! – Felzokogott. – Nekem ott a családom! Az otthonom. Az egész életem! Én itt még… NEM IS LÉTEZEM!

– Nos, ha ez megnyugtatja – próbáltam humorizálni –, nekem nagyon is elevennek tűnik.

Fáradt pillantás volt a jutalmam.

– Szóval… – dünnyögte Rácz professzor – a kisasszony idegennek érzi magát a világban?

A nő szeme tágra nyílt.

– Értsék már meg… – zihálta. – Velem valami teljesen sokkoló és felfoghatatlan dolog történik! Én 2013-ban élek. Az az én világom. Nem vagyok neuraszténiás. Nem vagyok skizofrén… vagy szélhámos, bár, gondolom, azt hiszik. Semmiféle érdekem nem fűződik hozzá, hogy kamuzzam.

Összenéztünk Rácz professzorral. Most először számoltam a lehetőséggel, hogy talán nem egy bűbájos profi szélhámost, hanem egy közveszélyes őrültet hurcoltam haza anyámhoz az erdőből. Rácz professzor felállt, injekciós tűt, alkoholt és vattát vett elő a mögötte álló fényes, barna, intarziás szekrényből. Gyors, gyakorlott mozdulattal előkészítette a tűt, majd kilépett az íróasztala mögül.

– Kisasszony, megengedi?

– Nem! Nem engedem meg! – csattant fel a nő.

Ketten, egyesült erővel lefogtuk, a doktor úr fél kézzel leráncigálta a zekéjét, és vékony, fehér karjába döfte az injekciót.

– Úgy. Ettől pillanatokon belül megnyugszik. Önt senki sem tekinti elmebetegnek… Lezuhant egy szakadékba. Trauma érte.

A nő kinyitotta a száját, aztán becsukta, és szorosan lehunyta a szemét. Attól kezdve úgy ült közöttünk, mintha csak a teste volna ott, a lelke egészen máshol járna. Átnyújtottam a professzornak a tiszteletdíját, megrázta a kezemet, majd talpra állítottuk Zsófiát.

– Nézzék – sóhajtott a nő. – Sajnálom. Én nem akartam magukkal kiabálni… Tisztában vagyok vele, hogy hangzik ez az egész. De nem mondhatok mást. Én sem tudok vele mit kezdeni.

Nem tudom, miféle nyugtatót fecskendezhetett belé ez a neves professzor, de Zsófia egész testét rázta a zokogás. Kezdtem megelégelni az egészet. Lehet, hogy teljesen feleslegesen vesztegettem az időmet, nem fogok tudni sem a professzorból, sem a nőből semmit sem kiszedni. Vagy ha mégis, kiderül, hogy egy kötözni való bolondból csináltam sztorit.

– Csak azt nem tudom – gondolkodtam hangosan –, hogy az ördögbe kerülhetett kísérő nélkül Dobogókőre … És hogy lehet… hogy azóta sem kereste senki.

A nőt még mindig rázta a zokogás. A professzor átfogta a vállát. Az arcán udvarias együttérzés tükröződött.

– Dobogókő… – ízlelgette újra és újra. – Dobogókő… Sok érdekes legenda kereng arról a helyről. Ősi, misztikus szimbólumok.

A lány hosszú, formás lábát keresztbe vetve egykedvűen üldögélt a zöld bársonykanapén. A reménytelenség és a közöny mögött valamilyen szelíd fény tündökölt az arcán.

Eddig úgy voltam az őrült sportladyvel, mint apám a csődbe ment kocsmájával. Nem akarta elengedni, ha már annyit invesztált bele. Nem, határoztam el magam, nem alapozhatom egy hisztérikára az új sikereimet. Befejeztem!

Bármi áron, de el kellett érnem, hogy a professzor vegye át a gondját, tudom is én… tartsa magánál tudományos kivizsgálás céljából, utalja idegszanatóriumba! Anyámhoz semmilyen körülmények között sem vihetem vissza.

– Dobogókő… minden teória egy-egy hipotézis… – dünnyögte Rácz professzor, aztán az arca váratlanul felderült, mint akinek a mikroszkópja alatt végre kirajzolódott valami. – Vissza kell mennünk a helyszínre!

Csakhogy én nem voltam hajlandó több időt szentelni ennek a reménytelen ügynek! Rácz professzor pedig nem volt hajlandó ott tartani megfigyelésre, vagy legalább hisztériás elmezavarnak nyilvánítani a hölgy tüneteit. Az idegei nem mutattak semmi rendellenességet. A professzor szerint a jövő egy kivetülését látta. Egy messzi jövőét.

Na, ezt jól megcsináltad, Halmi!

27. fejezet

Dénes

A professzor rendelőjéből kilépve úgy döntöttem, viszem egyenesen a rendőrségre. Nem is kellett kérnem, hogy kövessen, a nő megindult utánam. Megvoltak még a régi pesti újságírói kapcsolataim, nyomozzanak ők a nő után a továbbiakban.

– Kíváncsi vagyok, mikor ad le a legközelebbi rendőrőrsön – jegyezte meg néhány lépésre az Oktogontól, olyan kísértetiesen visszhangozva a gondolataimat, hogy megbotlottam.

– Hohó! Talán életfogytiglan gondoskodnom kell magáról? – kérdeztem, amint visszanyertem az egyensúlyomat. – Erről elfelejtett tájékoztatni.

Megérintette a karomat.

– Én csak Dobogókőre…

– Dobogókő! Dobogókő! – csattantam fel. – Csak ezt tudja szajkózni?

Elém került, lesújtóan nézett rám, teljesen elvágta az utamat.

– Dénes, figyeljen rám! Ön az egyetlen, aki tudja, mi az ábra…

– Az ábra?

– Tudom, tudom, szívességet kérek. De mégis, ki mást kérhetnék meg rá?

Ha így kér, milyen lehet, amikor zsarol vagy követel? Még egy nap, és az őrületbe kerget a folyamatos nyaggatásával.

– Nem – mondtam határozottan –, sajnos nem áll módomban segíteni a kisasszonynak. Halaszthatatlan ügyeket kell elintéznem, és holnap indul a vonatom.

Ibolyakék szemében pánik tükröződött.

– Nem utazhat el! – kiáltott fel kétségbeesetten.

Mély lélegzetet vettem, és többször megfeszítettem az ujjaimat, míg elmúlt a késztetés, hogy megfojtsam ezt a nőt.

– Dehogynem!

Bánom is én. Viszi a rendőrségre a nyavalya. Nem vesződöm vele! Itt hagyom a nyílt utcán.

Határozottan elindultam a Nagy János utca felé azzal az eltökélt szándékkal, hogy nem engedem fel az anyámhoz. Így is restelltem, hogy egy őrültet vittem a nyakára. Én elutazom, ez a nő pedig képes rá, hogy őt is zaklassa.

Futva eredt utánam.

Na, ebből tényleg elég! El-elakadó szívveréssel szedtem a lábam. A nő az államig ért, mégsem tudtam lehagyni, lélekszakadva loholt utánam.

– Ne csináljon jelenetet!

– Nézzen rám! – zihálta. – Önmagamban egy jelenet vagyok.

Nyilvánvalóan feltűnési viszketegségben szenvedett, azért talált ki maga köré ilyen történeteket.

– Ez igaz – ismertem el. – De fogjon magának másik palimadarat.

Futva tettem meg az utat hazáig. A Köröndnél már nem hallottam a lihegését, ám alig értem fel anyámhoz, és ültem le kifulladva a konyhában, iszonyú kotkodácsolás hallatszott a lichthofból. Mintha összeszaladt volna az összes cseléd a házban. Nemsokára csöngettek, és a Telekiék cselédje állt az ajtóban.

Mögötte lesütött szemmel Zsófia.

– A nagyságos urat keresi a hölgy, és igen fel van zaklatva.

Anyám, aki különösen érzékeny volt rá, mit pletykálnak a házban, szégyenkezve Zsófia után kapott, és egy gyors mozdulattal berántotta a lakásba.

Anyám vádló kérdéseket tett fel, amelyekre nem tudtam a választ.

– Miért nem hagy már nekem békét! – kiáltottam dühtől vörösen.

A nő a falnak dőlve zokogott.

Anyám kénytelen-kelletlen megágyazott neki a cselédszobában. Nem hitt nekem, nem hitte el, hogy semmi elszámolnivalóm nincs ezzel a nővel, csak úgy belebotlottam a hegyen.

A délelőtti izgalmat valami melankolikus érzéketlenség váltotta fel, és este nyolckor már mindannyian jeges fegyverszünetben tértünk nyugovóra.

Másnap reggel megkértem anyámat, hogy hallgassa meg a lány történetét. És szegényke végig is hallgatta az egész zavaros históriát. Amikor a nő bedobta a szokásos trükkjét a skatulyával, anyám sietve keresztet vetett.

Zsófia felé fordultam. Először szóltam igazán meghitten hozzá.

– Mondja, mit szeretne…

Anyám nem szólt, gépiesen tunkolta a kiflit a kávéjába, közben feszes szájjal figyelt bennünket.

A lány rákezdett a dobogókős litániára.

– Zsófia, hát nem akarja belátni, hogy nem tudom visszavinni? Kényes ügyet kell elintéznem, azért jöttem Budapestre.

Anyám ott tipegett-topogott körülöttünk.

– Nem segíthetek? – kérdezte a lány álnokul.

– Nem – feleltem szárazon.

Anyám ónémet szekrényéből egy váltás fekete ruha és ribizlibor került elő.

– Minek ez, anyám? – kérdeztem türelmemet vesztve.

Hátra sem nézett a szekrényből.

– Csak hogy ne szólják meg az emberek. Ha felveszi, mindjárt rá is igazítom derékban…

És a két nő elindult a cselédszobába. Éreztem, hogy a guta kerülget.

– Te bestia – kiabáltam a fogamat csikorgatva, és beleöklöztem a falba –, mit komédiázol?

A behajtott ajtón át láttam, hogy anyám kábultan és kissé értelmetlenül tovább sürgött-forgott a nő körül, nem sokkal később vissza is tértek.

Döbbenten bámultam. Még anyám fekete özvegyi ruhája is jól állt neki. Anyám félrebillentett fejjel, műértően nézte.

– A Fedák Sárinak sincsen karcsúbb dereka!

– Jó – mondtam. A hangom nyers és parancsoló volt. – Nem azért jöttem haza Amerikából, hogy anyám egy őrült nőszemélyt pesztráljon. Zsófia kisasszony, adtunk önnek átmeneti szállást, meg is vendégeltük, most arra kérem, adja vissza anyámnak az egyetlen váltás ruháját, és távozzon.

A nő arca lángba borult.

Anyám pedig odalépett mellé, hátraszegte a fejét, és méltóságteljesen, amint az egy becsületes ember özvegyéhez illik, azt mondta: – Úriember nem hagyja el a rászorulókat. – Kemény hangjából kiérződött a megfontolt akarat. – Rózát megszöktetted. Még egy nőt nem fogsz cserbenhagyni, én nem erre neveltelek, fiam.

Szemrehányóan a szemembe nézett, majd sarkon fordult, és bement a sötét szobába.

Zsófia felszegett állal, egyenesen a szemembe nézett.

– Kössünk egyezséget – javasolta. – Maga újságíró. Kérdezzen bármit.

Ámultam a merészségén.

– Pompás. Mikor hagyja el a lakást?

– Gondolkodjon kicsit… Mit mondott? Kinek is dolgozik? Pulitzernek? Tudja, később majd díjat neveznek el róla. A rendszerváltás után…

Ahogy karcsú kezével hadonászott, feltűnt nekem, hogy rágja a körmét. Az is meglepett, hogy megjegyezte Pulitzer nevét. Persze egy szélhámosnő éppen ezekből az elcsípett, apró részletekből él. Hogy egyszer díjat neveznek el róla, azt nem volt nehéz megjósolni.

– Milyen rendszerről beszél? – vetettem közbe.

A bolond lány arcán egyszerre különös kifejezés jelent meg, talán káröröm és együttérzés keveréke. Amilyen gyorsan feltűnt, el is illant, az arca ismét feszült és elszánt volt.

– Magyarországon több mint négy évtizeden át szocializmus volt – jelentette ki fensőbbségesen. – Aztán visszatért a kapitalizmus.

– Szocializmus? – nevettem. – A ’19-es ramazúrira céloz? Ugyan…

Mintha átsuhanó árnyékot láttam volna az arcán. Tényleg nem lenne szabad az időmet ilyen ripacskodásra pazarolnom.

– Négy évtized – csóváltam a fejem, miközben a kalapomért nyúltam. – Nem lesz az kicsit sok?

Ezzel kifordultam az ajtón.

– Ami pedig a részvénypiaci recessziót illeti – követett, mint egy árnyék –, még éveken át…

Megtorpantam. Látva, hogy nem tudom palástolni a meglepetésemet, grimaszolt. Próbáltam felidézni, beszéltünk-e a recesszióról a Japán kávéházban, de nem emlékeztem ilyesmire.

– Mit tud maga a tőzsdéről?

– Sokat.

– Például?

– Például a jövő évben, október 24-én, csütörtökön össze fog omlani. Fekete csütörtökként fogják emlegetni, és izé… tőzsdeügynökök ugrálnak ki a Wall Streeten az ablakokból.

– Bravó. Olvassa az elemző rovatokat is.

– Igen. A 2013-as elemző rovatokat. – Kihívóan nézett rám. – A könnyen megszerezhető hitelek nyolcvanöt év múlva is sok bajt okoznak…

– Tényleg? – Megtorpantam.

Azt el kell ismerni, hogy ördögien jól adja. Riporteri ösztönöm, ellentmondva a józan eszemnek azt súgta, hogy nem fogok én ezzel a lánnyal befürödni. Aki így blöfföl, ilyen rezzenéstelen arccal és vitathatatlanul intelligensen képes hazudni, ráadásul még ilyen telt, csókra és harapdálásra termett szájjal, az egészen biztosan a címlapokon fog kikötni.

Egy kis kelet-európai misztikum, egy kis Verne Gyula, az a kihívó sportruha, amelyet anyám fekete gyászruhára cseréltetett vele, de én haladéktalanul visszaadok rá, még néhány odavetett angol szó, és Hearstöt máris sikerült megfőzni.

– Készítek önnel egy riportot – mondtam. – Az újságba.

Rám emelte ibolyakék szemét.

– Oké.

– Hogyan?

A mosolya udvarias volt, de semmi több.

– Azt ír, amit akar, ha előtte elvisz Dobogókőre.

Csak nézett rám a reménykedő tekintetével.

– Dobogókő, Dobogókő… Van egy kis intéznivalóm az Úri kaszinóban. Várjon meg itt!

Mintha csak erre a végszóra várt volna.

– Jövök én is! – lépett utánam, s arca felragyogott a megkönnyebbüléstől.

– Felőlem…

28. fejezet

Róza

– Rose… Rose… – vont magához egyik este Mr. Clooney, egy kellemes, szakállas ember, aki éppen az orrom hegyéig ért. – Melyik a kedvenc virága, Virágszálam?

Magához intette kolléganőmet, a virágáruslányt.

– A whisky – feleltem egy sértett matróz hanglejtésével.

A nevemmel kapcsolatos közhelyektől mindig elkomorodtam.

– Hogy maga milyen isteni pofa! – lelkendezett Mr. Clooney.

Forró lehelete úgy érte a nyakamat, hogy kénytelen voltam eltolni magamtól. A hülye fráter egész estére lefoglalt. Mr. Hampshire kárörvendőn nézte a zsebóráját, miközben fel-alá járkált a szeparénk előtt. De bepanaszolni nem tudott. Mr. Clooney a pezsgősvödörbe a legdrágább pezsgőt hozatta.

– Ez itt egy posvány – magyaráztam hat pohár pezsgő után Mr. Clooneynak –, egy intellektuális sivatag.

Felnevetett, és közben fújt egyet.

– Hát, ez jó… Ha nem elég intellektuális, akkor én elviszem innen.

Rámeredtem.

– Én nem megyek szobára. Úrilány vagyok. Záróráig.

Nevettünk.

– Állok szolgálatára, mademoiselle.

Később átmentünk a Riztbe. Mr. Clooney mindenkit ismer Manhattanben. MIN-DEN-KIT! És engem akart.

Körbenéztem a Casanova Roomban, az új klubban, ahová beprotezsált.

Nem tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy ujjaimat végighúzzam a falikar csüngő kristálydíszein, a plüssfotelon, a kávébarna selyemtapétán…

Megcsodáltam az aranygombokat a liftesfiú egyenruháján. Megcsodáltam a kalitkaszerű liftet. Megcsodáltam a pezsgősvödröt, a jókedvűen mulatozó embereket.

Csupa úri társaság, estélyi ruhás, felékszerezett nő, tollas fejdísszel és szmokingos férfi hemzsegett új munkahelyemen, a Casanova Roomban. Nemzetközi társaság, a legfelsőbb és legbohémabb körökből.

Már azt hittem, ez az Amerika nem is létezik.

Hónapokon át penészedtem a Golden Gate szedett-vedett népségét szórakoztatva. Beteges rögeszmémmé vált, hogy egyik este Dini is betéved majd valamelyik újságíró cimborájával. Minden újabb este a lebukás lehetőségét hordozta. Néha már magam is elhittem, hogy a sötét, penészes falak között fogok elfonnyadni, ahogyan Dini megjósolta.

Szegény, buta fiú! A szépfiúk vakságával tényleg elhitte, hogy miatta szököm New Yorkba. Lehet, néhány zsúr erejéig szerelmes voltam bele, de Dinihez fogható dandyt találhattam volna pesti milliomos változatban is.

Amerika volt Dini fő szexepilje. És most már az enyém is.

Újra a legfelsőbb körökben mozogtam!

Leszolgáltam az időmet cigarettaárus lányként. Mr. Hampshire leforrázva vette tudomásul, hogy többé nem akaszthatja a tálcát a nyakamba, hogy új helyemen éppen az lesz a dolgom, amiért állandóan a sarkomban lihegett: szórakoznom kell a körülöttem forgolódó urakkal.

A vendégek sokkal inkább uraknak tűntek, amikor úgy zsongtak körül, hogy még cigarettatálca lógott a nyakamban. Attól az estétől kezdve, hogy átöltöztem szalondámának, ők is azonnal visszavedlettek izzadó homlokú, kihízott szmokingban feszengő kispolgárokká, akik a tangó ürügye alatt azonnal bájologni kezdtek.

Ha apám látta volna az előkelőségnek és romlottságnak ezt a káprázatát, inkább a saját kezével öl meg, semmint hagyja, hogy Amerikába utazzam. Fekete fiúk szaxofonoztak, és felpezsdítették a hájas fehér üzletemberek vérét is. Mind táncolni akart. És mind velem akart táncolni.

A ruhám halványszürke, áttetsző rétegekből állt, a szememet még hatalmasabbra és füstösebbre sminkeltem, az ezüstláncaim úgy csilingeltek minden mozdulatomra, akár egy álomban. Nem lihegtem, ugráltam, mint a többi simmit, charlestont, bunny hugot járó hölgy, hanem finoman, már-már szórakozottan mozogtam.

Visszagondoltam az előző életemre, vajon mennyivel jelentene nagyobb boldogságot apám vagy a férjem pénzén és felügyelete alatt mulatni? Mennyivel könnyebb vezetve és védelmezve lenni, élni a kellemes feleségéletet? Ha könnyebb is, unalmasabb. És nemcsak unalmasabb, veszélyesebb is. Ugyan melyik nő bízhat abban, hogy a férfi, akihez hozzákötötte az életét, mindig helyesen, önzetlenül cselekszik majd?

Apám olyan szórakozott közönnyel bánt anyámmal, mint egy bútordarabbal. Őt a világ a tiszteletre méltó családapák közé sorolta, hisz mindig színjózan volt vasárnap délelőtt, amikor eljött velünk a templomba.

Bedobtam a jeget a poharamba, a hatalmas tükrökben a többi nőt figyeltem.

Unatkoztak, görcsösek voltak és erőltetettek, de mindent elkövettek, hogy ezt leplezzék. A férfiak a sötét öltönyükben, a lenyalt hajukkal, kifényesített bajuszukkal és keménygallérjukkal… mi, nők mindannyian nekik akartunk tetszeni. Miért?

Nem sokkal éjfél után megérkezett Mr. Clooney.

Büszkén nézett rám.

– Rose az én felfedezettem! – harsogta nem éppen diszkréten.

Rámosolyogtam, és belekaroltam.

– Mit szólna hozzá, ha egész éjjel innánk?

Szerencsére Mr. Clooney felesége nem sokkal a Casanova Room-i debütálásom után egészséges fiúgyermeknek adott életet, és a család egy városszéli villába költözött. Az elkövetkező hetekben a büszke apa jóval ritkábban tette tiszteletét.

Én pedig igyekeztem fesztelenül érezni magam új munkahelyemen. Ügyeltem rá, hogy a tartásom, mozgásom azt sugallja, nincs szükségem rá, hogy mások vonzónak vagy érdekesnek tartsanak. Az ilyenfajta magatartás mindig vonzza az embereket.

– Ön igazi európai lány, ha nem tévedek – lépett hozzám egyik este egy magas, világos hajú, világos szemű vendég. Szappan-, izzadság-és whiskyszaga volt.

– Te jó ég? – mondtam. – Ennyire látszik?

– Sugárzik önről! És ezt bóknak szánom. Szükségünk van az ilyen tüneményekre, akik minket, amerikaiakat szembesítenek azzal, milyen egyszerűek vagyunk.

Megnéztem magamnak a vékony, rókaarcú fickót. A maga kisfiús módján, frissen borotválva egész jóképű volt.

– Nem mindig szívet melengető – dünnyögtem – látványosságnak lenni…

A bal kettes szeparé felé terelt.

– Egy önhöz fogható szépség sohasem fogja egyedül érezni magát Manhattanben, erről biztosíthatom.

A különteremnek mintha külön légköre is lett volna. Tízen-tizenketten ültek egy kerek kártyaasztalnál. Vágni lehetett a füstöt, de nem a szokásos szivar-és dohányfüst volt, hanem a… föld és az édes sárgadinnye illata.

– Reefer – mondta szimatoló arckifejezésemet látva a Rókaarcú.

Halottam már róla. Egy fű, amit úgy szívtak, mint a dohányt, és ami mindenkit feldobott. Az asztalnál ülő férfiak és nők összeszokott, bohém társaság benyomását keltették. Tetőtől talpig végigmértek.

Halványrózsaszín csíkos szürke selyemruha volt rajtam, szürke magas sarkú cipővel és két hosszú gyöngysorral.

Tisztában voltam vele, hogy a sokat emlegetett attraktív külsőm és a meghatározhatatlan, nightclubbeli státusom találgatásokra adhat okot.

A színpadnak háttal kínáltak egy széket, így kénytelen voltam farkasszemet nézni újdonsült társaságommal. A velem szemben ülő, halszálkás öltönyt viselő férfi egy LetharLong nevű luxus bőrtárgyakat gyártó cég tulajdonosa volt. Közvetlenül mellette szögletes állú férfi bámult rám kedves szemmel – egy festékgyáros. Jobbján a felesége ült, egy harmincas éveiben járó barna hölgy, balján a barátnője, aki bubifrizurát és férfiruhát viselt.

A helyiségnek pénzszaga volt.

A Rókaképű Hungarian Beautyként mutatott be, lehetőséget adva, hogy beszéljek néhány szót Budapestről és az ottani életemről.

– Két dolgot csináltam az óhazában: apám pénzét költöttem, és egy szalont vittem.

A tekintetekből azt olvastam ki, hogy mindkettő teljesen helyénvaló foglalatosság egy jó házból való úrilány számára, még ha nem is voltak egészen tisztában azzal, miképpen és hova lehet vinni egy szalont.

– Afféle délutáni elfoglaltság – siettem a segítségükre –, fix fogadónapokkal, az ajtóm minden művész és gondolkodó előtt nyitva állt.

– Ó – lelkendeztek udvariasan. – Pazar!

– Lényegében – jegyeztem meg – itt is ezt csinálom.

Az emberek folytatták a leltározást, megnézték újra a ruhámat, a gyöngysoromat, a kis kerek, gyöngyös táskámat az új információ fényében: gazdag lány, a társaság kedvence.

– Gyönyörű a ruhája. Micsoda szokatlan szín…

– Kegyetlenül értek a púderszínekhez, ezt el kell ismernem. Pszt… Játsszunk „Szörnyen rossz nyelvek” játékot! – suttogtam.

Ezt a történetmesélős játékot a pesti társaságra szabtam, de biztos voltam benne, hogy bármely nemzet társasági életében működik.

Székemet a nagyterem és a színpad felé fordítottam.

– A játék nagyon egyszerű – magyaráztam –, tetszőlegesen kiválasztunk egy hölgyet vagy egy urat a jelenlévők közül, elkezdek róla egy történetet, és mindenkinek hozzá kellett tennie egy-két mondatot. Aki elakad, fizet egy kört!

Mindenkit felvillanyozott az ötlet, hatalmas derültség közepette a legnagyobb ökörségeket és pajzánságokat hordták össze egy hölgyismerőse mellett félig bóbiskoló, ősz hajú úrról.

Egyedül Rókaképű nem akarta továbbfűzni a történetet.

– No, mi az? Próbára tettem a tehetségét?

Sápadt volt, és a felső ajka nedves.

– A szüleimen élcelődünk – mondta kimérten. – Ma van a házassági évfordulójuk. Elhoztam őket mulatni. Nos, lehetséges, hogy kicsit idegenül mozognak ebben a közegben…

A társaság elcsendesedett.

Cigarettára gyújtottam, egy pillanatig a végét bámultam, majd mohón beleszippantottam.

– Ez esetben – emeltem a poharamat – igyunk pezsgőt! Az egészségükre!

De a társaság már nem játszotta tovább a „Szörnyen rossz nyelvek” játékot.

29. fejezet

Dénes

– Nők nem léphetnek a kaszinó épületébe.

Zsófia megtorpant, vállat vont.

– Akkor megvárom.

Sóhajtottam, és arra gondoltam, szép is lenne, ha Róza apja kijönne, és azt látná, hogy a kérőre egy fiatal, csinos nő várakozik az aulában.

Márpedig nekem beszélnem kellett Róza apjával. Beváltotta az ígéretét, valóban mindent megtett, hogy megkeserítse az életemet, és a keze a tengerentúlra is elért. Attól tartottam, ha elért Pulitzerhez, elérhet Hearsthöz is. Hisz csak egy emelet választja el őket egymástól.

Meg kellett állapodnunk, történjen az, amit őméltósága akar. Le kell őt állítani. Segítek neki előkeríteni a lányát, személyesen kalauzolom hozzá a saját költségemen, vagy elveszem feleségül, ahogy kívánja.

Nos, Zsófia egyik tervbe sem illett bele.

Tisztában voltam a kockázattal. A bennem lakozó régi pesti fiú azt tanácsolta, haladéktalanul szabaduljak meg a kisasszonytól. De rögtön megszólalt mohó, amerikai riporter énem, ilyen koncról nem lehet lemondani, még jól is jöhet nekünk, tartsd a szádat.

Tűnődve néztem a lányt, tágra nyílt szeme kéken fénylett. Anyámtól kapott kölcsön retiküljéből kecses mozdulattal elővette az ezüst skatulyát.

– Hol lehet itt leülni?

Hangos nevetésben törtem ki.

– Itt? – mutattam körbe az üres boltíves termen, ahol nem volt egyetlen bútordarab vagy ülőalkalmatosság sem.

De ő már nem figyelt rám, arcán elbűvölő mosoly jelent meg.

– Az úr biztosan tud segíteni…

A főkomornyik már sietett is elénk.

– Kezét csókolom, nagyságos asszony! – üdvözölte szuszogva.

Zsófia biccentett.

– Meg tudom várni itt az urat, amíg elintéz valamit?

– Sajnálattal kell tájékoztatnom a nagyságos asszonyt… – fújtatott a komornyik.

– Kisasszony – vetettem közbe sietve.

– …a nagyságos kisasszonyt, hogy a Hölgykaszinó megszűnt. Már évekkel ezelőtt.

– Megszűnt? A Hölgykaszinó? – visszhangozta Zsófia értetlenül.

– Igen, kérem. – Majd diszkréten hozzátette: – A magyar asszonyoknak nem kell az ilyesmi. Azt mondták, tartsák csak meg maguknak az amerikánus kollégáik.

– Ó.

A főkomornyik elgondolkodva dörzsölgette szemüvegtől meggyötört orrnyergét.

– Bizony, bizony. A szabadidő kulturált eltöltése igen nagy gondot okoz az önálló keresettel rendelkező kisasszonyoknak. Kísérő híján nem mehetnek el egy sor olyan helyre, amely a férjezett hölgyek előtt nyitva áll…

Elővettem öt pengőt, és a kezébe nyomtam.

– Nem tudnánk kivételesen mégis megoldani valahogy? – kérdeztem türelmemet vesztve. – Sietős a dolgom.

Zsófia kisasszony újra elővette elomló mosolyát, amit a főkomornyik arca ragyogva tükrözött vissza.

– Tudják mit, jöjjön hátra a kisasszony az irodába. Villamos világítás, rádiókészülék is van! Csak egy pillanatig tessék várni, míg bekísérem az urat a szalonba.

És már mentünk is a földtől plafonig érő kaszinóablakok, Budapest nagyzoló kirakata előtt. A kaszinóurak között múlatta minden estéjét Róza apja. A nagyságos asszony elől menekült a kártyaasztal mellé, a cimborái ezt pletykálták.

Ahogy haladtunk befelé, elült a külvilág zaja, és elmerültünk a kellemes, időtlen zsongásban. A széles üvegablakokon át bevillant egy-egy automobil lámpafénye, egyetlen pillanatra látni lehetett a benne ülő urat és a mellette ülő úrinőt.

Itt, ebben a mahagóni színű faskatulyában dőlt el a város sorsa. És aznap délután az enyém is.

Két napja próbálgattam a belépőmet. Hogy mivel fogok én, a lányszöktető leendő apósom elé lépni.

A sorsérzésre szándékoztam kihegyezni a mondandót, az egyszeri, a végzetes, a szinte már személytelenül megmásíthatatlan sorsérzésre.

Egy ilyen „self-made man”-ben, egy mágnásban csak van ennyi regényes hajlam!

Leendő apósom szokásos helyén, a sarokban levő kártyaasztalnál ült, a hatalmas, üvegtáblás ablakok előtt. Kis hegyes, fekete bajsza volt, és zöld vadászkalapja. A kora délutáni órák ellenére pezsgőzött a társaság. Vágni lehetett a füstöt, hátul csattogott a biliárdgolyó, de amikor odaléptem, egy pillanatra csend támadt a sarokasztal körül.

Minden szem rám szegeződött. Leendő apósom arca felragyogott, mint egy töklámpás, a szája mohó, széles mosolyra húzódott.

– Hiszen akkor szüret! – kurjantotta.

Sajnos nem nekem örült ennyire, hanem a lapoknak, amelyeket egy apró, gyöngyöző homlokú ember terített az asztalra. Ám mielőtt köszönthettem volna, elkiáltotta magát Lazányi, közös ismerősünk, egy gazdag lipótvárosi cégtulajdonos fia.

– Nini – csapott az asztalra –, a Halmi.

El volt rontva a belépőm.

Róza apjának arca egy pillanatra szétesett a csodálkozástól. Szép, úri nyugalommal, szemrebbenés nélkül azt mondta: – Vajon… hogyan merészel… az úr… a szemem elé kerülni…

Némán biccentettem az asztal felé.

– Az istenit magának! – ordította magából kikelve. – Mit keres itt? Hol a lányom?

Felemelkedett a székéből, úgy meredt rám, szőrös ujjaival az asztal szélébe kapaszkodva. Egy pillanatra lehunytam a szememet. Valahol messze szerettem volna lenni, csendes erdőben vagy akár a New York-i kikötőben, ahol nem használnak olyan szavakat, mint lányszöktetés, úri becsület és nagyságos uram.

– Éppen ez ügyben bátorkodom…

– Maga ne most bátorkodjon! – vágta földhöz a kalapját.

– Róza… – mondtam csendesen – Róza remekül van.

– Úgy? Remekül?

Visszarogyott a székébe. Az asztalnál ülők is megélénkültek.

– Hallatlan! Egyszerűen hallatlan!

– Ezzel az emberrel én nem beszélek – jelentette ki Róza apja. Majd a jobbján ülő, gyöngyöző homlokú ember felé fordult: – Új kör!

– Ó, nem, nem! – tiltakozott amaz ijedten. – Még egy rossz lapjárást nem engedhetek meg magamnak.

Ismertem ezt az arcot. Itt a kártya vérre és becsületre ment. Nem egy játékos arcán láttam ezt a kifejezést, akinek egy órával később az egész élete tönkrement.

– Majd Fortuna kirángatja Barkoczay uramat! Most már úgyis mindegy! Az adósság, az adósság, nem igaz? Hiszen csak négyszáz pengőről van szó.

– Úgy van! Osszon, Barkoczay!

Mintha levegő volnék. Róza apja keresztülnézett rajtam

– Nem úgy van az, méltóságos uram – szepegte Barkoczay. – Nekem már egyetlen pengőm sincs, amit kockáztathatok! Nekem családom…

A szomszédos asztaloktól is bekapcsolódtak a nógatásba, én pedig fellélegeztem, hogy elterelődött rólam az általános figyelem. Nem mertem leülni, mert senki sem kínált hellyel, ezért nekivetettem a hátamat a fa radiátorborításnak, és vártam.

Négy feszült arc meredt a kártyalapokra. Mintha az emberiség sorsa lenne a tét.

– Beszéljen! – vetette oda egy idő múlva Völgyi. – Mit üzent a lányom…

Nyeltem egyet, közben próbáltam megnedvesíteni kiszáradt számat.

– Az áldását akarom kérni. Róza és én…

A bozontos szemöldök felszaladt.

– Bah… – intett le.

Azzal ismét a kártyalapjaiba mélyedt.

A másik három ember követte példáját. Hosszú percek teltek néma csendben, csak Barkoczay sóhajtozott egyre panaszosabban. Láttam a válla ívén, hogy megint nincs jó lapja. Egyszer csak felállt.

– Uraim, rendelkezzenek velem… – mondta reszkető szájjal, és ledobta a lapokat az asztalra.

Hirtelen felderengett előttem, amint ez a kis bajszos ember hazamegy, és azt mondja az asszonyának, aki otthon várja, hogy mindenük elúszott. Elvesztették Budát, a gyerekek műveltségét, társasági belépőjét, a tengert, a zenét, azt a kis cukrászdát a Tabánban, és persze elveszítették a zongorát, a stelázsit, a komódot, a bundát és a zsebórát is.

A három másik úr biccentett Barkoczay rövid búcsújára, és elgémberedett tagjaikat kinyújtóztatva a pincér után néztek.

Az est hirtelen leszállott, kigyúltak a villamos lámpások fényei, közeledett az idő, amikor sokan színházba indulnak vagy rövid időre hazatérnek a családjukhoz vacsorázni, hogy aztán késő este a lokálokban folytassák a társadalmi életet. A társaság krémje mindenütt ott volt, ahol az „élet” zajlott. New Yorkban éppen az adta a szabadság mámorító érzését, hogy nem volt ilyen zárt társaság, bárki mindenhol lehet ismeretlen, mindenhol indulhat tiszta lappal.

Egykori cimboráimtól tudtam, hogy Róza szökése annyira felajzotta a kaszinó vendégkörét, hogy szinte azonnal közhellyé vált. Egy idő után már nem is illett emlegetni, olyan alaposan megcsócsálták.

Azért a szomszédos asztaloktól így is besöpörtem egy-egy érdeklődő pillantást, ahogy Völgyi mágnás asztala mellett támasztottam a radiátorrácsot.

– Egy ilyen fontos lépésnél – szólaltam meg hirtelen – igenis meg kell kérdezni az apát, és a beleegyezését kell kérni… még akkor is – folytattam, mintha magamnak beszélnék –, ha az ember előre sejti a választ.

– Gyerekek… Ki oszt?

Rám se bagóztak. A fényes cipőmet néztem.

– És akkor is, ha a lány a világ másik végén akar új életet kezdeni… – tettem hozzá.

Völgyi szeme tágra nyílt.

– Az én lányom – harsogta – nem rohan csak úgy magától a világ másik végére!

– Mi mást tehettünk akkor? – helyeseltem. – Ha egyszer itthon nem kaptuk meg az áldását?

Elővettem a barna borítékot, és letettem a zöld posztóval fedett kártyaasztal szélére.

– Mi az ördög? – mordult rám.

– Beszélnem kell magával – mondtam neki halkan. – Négyszemközt.

Közelebb toltam a kezéhez a borítékot.

– Hajójegy. Első osztályra – tettem hozzá. – Szeretném, ha Völgyi úr velem jönne, és a saját szemével győződne meg róla, milyen körülményeket teremtettem a lányának Amerikában. Milliós példányszámú lapnak vagyok a riportere.

– Messziről jött ember azt mond, amit akar. Riporter… – legyintett. – Humbug. Mégis – kérdezte anélkül, hogy a borítékra pillantott volna – miből gondolta maga, hogy valaha is beleegyezem ebbe a házasságba?

– Mert… – feleltem – előbb-utóbb minden szülő megérti: ha engedi a gyerekét, akkor tudja megtartani magának.

– Soha! Soha! Rózát maga vette rá, maga nyavalyás…

– Nem, nem – tiltakoztam eltökélten. – Azt mondta, itthon fulladozik. Égett alatta már a föld!

Leendő apósom talán még soha nem volt kitéve a leánykérés ilyen ostromának.

– Égett alatta a föld, mi? Maga megveszett? Hol a lányom? – üvöltötte kiguvadt szemmel.

Az órámra néztem.

– Ebben a pillanatban – feleltem – egy szőrmeszalonban.

– Azonnal hozza ide! – követelte.

– Egy New York-i szőrmeszalonban – pontosítottam. – Elég jól van – tettem hozzá –, elég jól.

– Szóval őnagysága szőrmét vásárolgat.

– Nem egészen…

Úgy gondoltam, hogy hatásosabb lesz, ha rögtön előrukkolok a farbával.

– Róza… a szőrmeszalonban dolgozik.

– Dolgozik? Az én lányom dolgozik? – tátva maradt a szája az ámulattól. A szomszédos asztaloknál ülő urak érdeklődve fordultak felénk. Látszott, hogy leendő apósomat elönti az epe. Hogy mer ilyet mondani neki bárki is, hogy az ő Rózája egy szőrmeszalonban dolgozik. Neki! Aki itt, a kaszinóban a legjobb hírnévnek örvend, és grófokkal vacsorál.

– Mars! – hörögte Völgyi. – Mars ki, de rögtön…

– Éppen emiatt keresem a nagyságos urat… – hadartam, miközben láttam, hogy Völgyi szemével már a főkomornyikot keresi. – Rózának semmi szüksége rá, hogy munkába járjon… Én mindent biztosítani tudok neki. Feleségül kértem… De ő azt felelte, hogy dolgozó nőként kíván élni.

A rezes arcú, elképedt Völgyihez megérkezett a főkomornyik.

– Nem akarom itt látni ezt az alakot! – üvöltötte.

– Tehát nem engedi meg nekem – kérdeztem továbbra is társalgási stílusban –, hogy megmentsem a lányát? Hagyja elkallódni?

– Takarodjon! – hörögte rekedten. – Takarodjon, maga nőszöktető! Majd én gondoskodom róla, hogy ne legyen többé a lányom megmentője! Maga fog nem is olyan sokára elkallódni! Azt én garantálom!

Az úri közönség hálásan fészkelődött, néhányan felálltak, és kezüket a hátuk mögött összefonva, odasétáltak az asztalunkhoz.

– Micsoda svindli! – hüledeztek. – Hogy éppen a Róza kisasszony hajbókolna más úrinők előtt? Egy szőrmeszalonban?

– Tekintetbe kell venni, hogy Amerikában… És ha ön egyszer már nem lesz, mert a halált ritkán lehet kikerülni – tettem hozzá a végsőkig elszántan –, neki férjhez kell mennie.

– Én magát gyenge jellemű, mihaszna embernek ismerem, Halmi. Maga elrabolta tőlem Rózát. Uraim – forgott körbe –, bárki önök közül… Melyikőjük adná a leányát egy rablóhoz?

– Egzekúció! – kiabálták. – Számon kell kérni a rablót!

– Róza már itthon is kivette a részét a modern élet forrongásából, kávéházba járt, biciklizett, nem volt azon mit rabolni, hisz…

De abban a pillanatban a torkomban rekedt a szó. Akkorát csattant rajtam Völgyi lapáttenyere. Ösztönösen az arcomhoz kaptam a kezemet, és csak meredtem rá döbbenten.

– Szóval biciklizett? – kérdezte jéghidegen.

Lángoló arccal meredtem rá.

– A hozomány kellett önnek, Halmi, nem a lány. De azt lesheti. Még hogy biciklizett! Uraim, önök a tanúim… ez a gazember kompromittálta a lányomat – nézett körbe. – Párbajjal vetetek elégtételt a becsületéért.

– Úgy van! – tört ki a helyeslés. – Álljon ki párbajra, ha nadrágot visel!

Völgyi némán, sötéten bólintott.

Gyöngyöző homlokkal hagytam el a termet. A lábam alig tartott meg, reszketett, mint a kocsonya. Tisztában voltam vele, hogyan intézik a párbajt a benti bársonypamlagokon.

A Völgyihez hasonló urak legfeljebb a ramslihoz, ferblihez és pókerhez, no meg a kurtizánokhoz értettek, lovagias ügyeiket egy szolgálaton kívüli huszár ezredesre bízták. Ő volt a város legjobb céllövője. Jó pár éve a lapszerkesztő Verhovayt is ő tette el láb alól, mert az egyik újságírója írt pár elítélő sort a kaszinóbeli urakról. Szabályosan kivégezték.

A vezetőség magánügynek titulálta az esetet, de a kaszinó tisztségviselői is egytől egyig remek céllövők voltak.

Történjék bármi, gondoltam a lépcsőn lefelé lihegve – az csak rossz lehet. Nagyon rossz.

Ahogy se jobbra, se balra nézve átvágtam az előtéren, sietős lépéseket hallottam a hátam mögött.

Zsófia. Egyszerre elöntötte az agyamat valami gusztustalan. A nő, ha a nyomomban jár, ördögi tud lenni!

Eltökélten, anélkül, hogy hátranéztem volna, kiléptem az ajtón, és végigloholtam a Rákóczi úton. Hallottam, ahogy a nő szólongat, és rohanvást igyekszik utánam. Jó iramot tartott, de mégiscsak földet söprő szoknyában rohant a macskaköveken. Ez a konok nő képes visszakeveredni anyámhoz, és összecsődíti a ház összes cselédjét.

Lefékeztem lépteimet, visszafordultam. Kivörösödve, könnyes szemmel állt meg előttem.

– Kérem… – nyöszörögte. A szokásos dac mintha elolvadt volna, tekintete az enyémet kereste. – Ön az egyetlen… aki ismeri a helyzetemet.

– Vigye el az ördög magát! Meg a helyzetét – kiáltottam, amint szembetaláltam magam a rontással, ami a pesti utamat kudarccá változtatta. – Mi közöm magához? Talált bennem egy palimadarat. Bár soha ne került volna a szemem elé!

– Én is ezt kívánom – kiáltott vissza. – Bárcsak sosem találkoztunk volna! Bárcsak itt most a rendes Erzsébet híd állna és nem ez a… Szabadság híd-utánzat!

– Jóféle szerzet maga – akasztottam meg a szóözönt –, de most kapcsolja ki azt a képzelgő agyát, és lássa be, hogy nem akaszkodhat egy olyan férfira, akit alig negyvennyolc órája ismer.

Némán farkasszemet néztünk. Az arca hirtelen megváltozott, egészen elsimult.

– Dini – mondta behízelgően –, miért ne lehetne ez win-win helyzet?

Már megint az angol szavak! Miféle kereszt nekem ez a lány?

– Csakugyan? Win-win helyzet? – Rámosolyogtam, a fejemet ráztam. – Mégis hogy képzeli, kisasszony?

– Maga újságíró. Csináljon belőlem szenzációt!

Az én fejemben is valami hasonló fogalmazódott meg, de tőle egészen szemérmetlen ötletnek tűnt.

– Szenzációt?

Nem felelt, csak hosszan, némán nézett rám. Olyan különlegesen felkavaró volt abban a pillanatban, hogy biztosra vettem, Hearst folytatásban közölné a sztoriját.

– Arra gondol, hogy riporteri alapossággal bebizonyítom az olvasónak, hogy maga a jövőből teszi a tiszteletét a mi ósdi, civilizálatlan világunkban?

Éreztem, hogy kezdem visszanyerni az energiámat a kaszinóbeli sokk után. Ha ezzel az érdekes poggyásszal térek vissza Amerikába, akkor Róza apjának esetleges vádaskodásai ellenére is bebetonozhatom magam Hearstnél a bomba sztorival.

Helyeslően bólintott.

– Egy feltétellel…

– Ó. Nem is reméltem, hogy feltétel nélkül hihetek a szerencsémnek!

– Kezdje elölről a sztorit – mondta türelmetlenül. – Vigyen vissza oda, ahol találkoztunk! Menjünk vissza pontosan arra a pontra…

– Keresztül-kasul bejártuk Dobogókőt!

– Csak éppen oda nem mentünk vissza, ahol…

– Ej, megint a régi nóta.

– …lezuhantam. Ott kezdődött minden! – hadarta. – Abban a helyben lehetett valami… vagy az esésben… fogalmam sincs, mi…

Ránéztem. Villámgyorsan járt az agyam. Róza apjának jegyével kivihetném ugyan, de honnan szerzek számára úti okmányokat? Eszembe jutott a Mozsár utcai bordélyház portása, de éppen a Japánban értesültem róla, hogy bezárták azt a jó hírű házat.

Viszont a Japán kávéházban meg tudják mondani, mi lett a portással…

– Dobogókőn mi már nem túrázunk – zártam le az alkut –, pénteken indul a vonatunk Antwerpenbe. El kell csípni a hétfő reggeli hajót.

A lánynak elkerekedett a szeme.

– De…

– Döntse el, mit akar. – Hátat fordítottam neki, és elindultam a Rákóczi úton. – Jön vagy marad…

30. fejezet

Zsófi

Egyezségünkhöz híven visszatérünk Dobogókőre. Dénes hátát egy fának vetve figyeli, ahogy kezemben a céges autóm kulcstartójával kétségbeesetten rohangálok. Megtaláljuk azt a helyet, ahol lezuhantam. Legalábbis azt hiszem, hogy megtaláljuk azt a helyet, mert én 2013-ból közelítettem meg a szakadékot, a parkoló felől. Ezúttal viszont csak ráérzésre állok meg a szűk ösvény egy vastag törzsű fával határolt pontján. Óvatosan ereszkedni kezdek lefelé, oldalt lépkedve, ahogy Zsombor az egyetlen közös túránkon tanította. De nem történik semmi.

Dénes rángat vissza az útra.

Sötétedésig még három másik, ismerősnek tűnő helyen is próbát teszek. A szurdok körül az ösvény nagyjából végig ugyanolyan.

Minthogy szinte sokkos állapotban rohantam ki a meetingről az erdőbe, akkor sem ismerném fel, hogy pontosan melyik fánál csúsztam meg, ha minden ugyanúgy nézne ki, mint két nappal korábban.

Másodszor zötykölődünk Pest felé a muzeális HÉV-en. De ezúttal már nem magamba zuhanva ülök, hanem éberen figyelem a megállókat. Ez nem olyan egyszerű, gyakorlatilag városrészek hiányoznak.

Amikor Rómaifürdőnél megpillantom a táblát: „Csónakházak”, meghúzom az e célra rendszeresített fogantyút, Dénes káromkodva ugrik utánam.

Remegő szája és pipacsvörös arca arra vall, hogy csak percek választják el a gutaütéstől.

Nem érdekel. Ha a hűlt helyét találom is, oda akarok menni a lakóparkhoz. Átvágok az úton, egyetlen autó sem jár arra. A levegő sósan illatozik, tücskök ciripelnek a magas fűben. Elszántan lépkedek tovább a földúton, valahonnan messziről kakaskukorékolást hoz a szél.

Az utcánk helyén nyárfasor áll, mögötte széles föveny, a töltésnek semmi nyoma. Ott, ahol Zsomborral kávézni szoktunk, csupán egy vízben álló fa vár. Állok alatta bénultan.

– Belátja végre, hogy csak az időnket pazaroljuk? – kérdezi halkan Dénes, ahogy mögém ér.

– Jaj, duguljon már el! – Lehunyom a szemem. Te piszkos strici, tényleg hozzád vagyok láncolva! – És főleg, ne emlegesse nekem az időt!

Az átkozott időt! Lenke kedvenc mantrája úszik be, amit közös meditációink során annyit hallottam: Micsoda időfetisiszta vagy te! Csak a következő pillanat izgat. Hova rohansz? Maradj a seggeden! Minden a jelenben történik. Még soha semmi sem történt a jövőben!

És még soha semmi sem történt a múltban! Ami éppen 1928 decemberében történik, az – minden kétséget kizáróan – a jelenem.

Antwerpenben, ahol egy héttel később hajóra szállunk, olyan erős szél fúj, hogy valósággal fellök a hajóra. A kétoldalt felsorakozó személyzet gyanakodva méreget. Nyilvánvalóan kilógok az első osztály utasai közül.

Ahogy áthajolok a korláton, amely a másodosztály utasaitól elválaszt, megállapítom, hogy közülük is kilógnék a földet söprő szoknyámban. Nem szeretek kilógni, születetten hiú vagyok, lelkesedésem a divatos cipők, táskák iránt már-már a megszállottság jegyeit mutatja. A legfőbb jele, hogy kezdek valóságként tekinteni erre a hajmeresztő jelenemre, hogy számítani kezd, mit gondolnak rólam a körülöttem lévő emberek.

Bár minden idegszálam tiltakozik ellene, a lelkem mélyén, úgy tűnik, elfogadtam, hogy részese leszek az 1929-es év első heteinek egy transzatlanti járat fedélzetén.

A nyílt tengeren elcsendesedik a szél, forrón tűz a Nap a tarkómra a fedélzeti nyugágyon. Kínosan izzadok a súlyos, fekete szövetruhámban. A körülöttem sétálók láttán vad, mohó vágy tör rám, hogy valamilyen módon én is szert tegyek egy olyan rafinált fazonú, vádliig érő zsákruhára, amely minden nőt alaktalanná tesz, a szövetruhámhoz képest mégis sikkesnek tűnik. Ahogy a nők sétálgatnak a fedélzeten, mozdulataikra a könnyű kelmék sokat sejtetően hullámoznak. Dénes kedvtelve bámulja a korzózó hölgyeket.

Ó, hogy gyűlölöm érte! És még inkább gyűlölöm magamat, amiért női dekóderem azonnal ráhangolódik a legközelebbi férfira, még akkor is, amikor nyolcvanöt évet öregedtem egyetlen nap leforgása alatt.

Kalapos hölgyek és urak sétálnak velem szemben, és alaposan végigmérnek. Én hülyültem meg? Vagy a világ hülyült meg körülöttem?

Hetek óta ez a metafizikai kérdés a valóságom.

Dénes int, hogy kövessem, egy szökőkút mellett elhaladva hatalmas, oszlopos, csilláros terembe lépünk. A háttérben valami Strauss keringőt játsszanak.

Az első osztály padlóját borító vastag szőnyegek tompítják a zenét és az általános zsibongást. Bárhová nézek, ékszerek, fülönfüggők, brossok, nyakékek szikráznak.

– Jézusom… – szakad ki belőlem.

Dénes közömbös arccal a kabinjainkba viteti szerény poggyászunkat. A hordár alig fér el a folyóson, félre kell állnunk, ahogy a zárhoz hajol, hogy kinyissa előttünk a miniatűr, de elegáns, mahagóniborítású kabinok ajtaját.

A kétnapos vonatúttól és az összezártságtól elcsigázva a zöld selyemtakarós ágyra zuhanok, és azon nyomban elalszom.

Mikor felébredek, a kabin kis ablaka előtt már nem lehet látni, hol ér véget a tenger, és hol kezdődik az égbolt feketesége. Az, hogy altató nélkül is képes vagyok aludni, jobban elképeszt, mint hogy több mint nyolcvan évet zuhantam vissza az időben. Távolról zongora, evőeszköz-csörömpölés, zene, női nevetgélés zaja szűrődik be.

Nincs túl meleg a kabinban, erőt kell vennem magamon, hogy levetkőzzem és megmosakodjam. Szerény poggyászomban két váltás alsóing, egy váltás harisnya és egy minden képzeletet felülmúló vászonbugyogó lapul. Fogalmam sincs, hogy ha esténként kimosom a fehérneműt, megszárad-e reggelre. Dénes anyjának jóindulatára és ízlésére voltam utalva, amikor kistafírozott Nádas Jenő Deák Ferenc utcai ruhaboltjában.

A fürdőszoba meglepően tágas, tiszta, rézcsapokkal, hatszögletű tükörrel.

Kellemes meleg víz folyik a széles fejű zuhanyrózsából. Hosszú idő óta nem volt részem ilyen fényűzésben. Ahogy az első osztályú szálláshoz illik, takaros flakonok sorakoznak egy kosárkában. A hajamat is beszappanozom. Remekül habzik, finom gyöngyvirágillatot áraszt. Becsavarom magam a vastag frottírtörülközőbe, nézem kipirult arcomat a párás tükörben.

A következő pillanatban dörömbölés hallatszik a kabinajtón.

– Zsófia!

Káromkodva pattanok az ajtóhoz.

– Süllyedünk? – ordítotok vissza.

Kidugom a fejem. Dénes elvörösödve mér végig, pedig a fürdőlepedő olyan szorosan tekeredik rám, akár egy múmiára.

– Megőrült? – sziszegi ingerülten. – Nem mutatkozhat így!

Azzal húzza is vissza az ajtót.

– Csak… hm… azért kopogtam – hallom kívülről –, mert a kapitány kongatott a vacsorához. Kint várom.

Gondolom, értékelni kellett volna, hogy egyáltalán számon tartja a létezésemet, és hajlandó velem mutatkozni a társaságban. A vonatúton mindvégig némán, kelletlenül és bosszúsan üldögélt mellettem. Majdnem azt a szót használtam, hogy kerülni próbált, de azt azért nem tehette, mert ugyanabba a kupéba szólt a jegyünk.

Dühöngve öltözni kezdek, ám ahogy az ablakra pillantok, zseniális ötletem támad. Ledobom a ruhát, és a hálóingemre, egy pezsgőszínű, fekete szegélyű műselyem kis semmiségre rátekerem a bársony függönyzsinórt.

Nedves hajamat szoros kontyba tűzöm, a táskámból, amelyet még zuhanás közben sem engedtem ki a kezemből, előveszem a tartalék harisnyát.

Magamra szórok a parfümömből, felviszek egy kis korrektort, púdert, szempillaspirált, szájfényt, és kipenderülök az ajtón.

– Mi a fene ez magán?

– Ruha. És függönyzsinór.

– Pompás – dünnyögi, miközben a szája sarkából egy gyufaszál kandikál ki. – Festeni sem lehetne szebbet…

Megindulunk a sötét, alagútszerű folyosón. Minden közösségi helyiséget más és más árnyalatú faburkolat borít, amit az első osztályon karamell-és csokoládészínű márványok egészítenek ki. Beléjük tudnék harapni.

Dénes nem győz átkozódni az operaelőadáshoz öltözött szmokingos, estélyis tömeg láttán.

– Szalondámák, szalonurak… a tenger közepén…

Többször is fontosnak tartja megjegyezni, hogy kizárólag Róza apja miatt váltott az első osztályra jegyet. Gondolom, azért, nehogy egy pillanatig is azt higgyem, hasonló körülmények várnak rám Amerikában.

Ezt a Róza-féle sztorit amúgy is sűrű homály fedi. Az biztos, hogy a plafonon volt, amikor eljöttünk a kaszinóból. Róza a New York-i nője lehet, akinek az apja miatt utazott vissza Budapestre, ha jól értettem. De változott az útiterv, méghozzá alaposan, mert Dénes futólépésben távozott, alig győztem utolérni. Az apósa pedig azt ordította utánunk: – Adok én neked óceánjárót. A fejeden töröm szét az utazóládát! Megetetem veled a hajójegyeket!

Valahányszor kiborít a gondolat, hogy egy cinikus, öntelt szépfiú jóindulatára vagyok utalva, Dénes fejére gondolok, amint iszkol az utcán. Újra és újra emlékeztetnem kell magamat, hogy ezzel az emberrel szemben cirka nyolcvanöt év előnyöm van. Sokkal tájékozottabb, sokkal dörzsöltebb, sokkal cinikusabb, sokkal… mindenfélébb vagyok! Éppen annyit tudok ennek az embernek az eljövendő világáról, hogy képes legyek sakkban tartani. Dénes olyan nekem ebben az elszigetelt, felfoghatatlan világban, mint Robinson számára Péntek.

Vacsorára a fedélzeti szalonban gyűlünk össze, a fejünk feletti hatalmas üvegkupolán keresztül ránk borul a csillagos ég. A látványt csak némiképp homályosítja el az a négy hatalmas kémény, amely néhány méterrel odébb ontja az égre a koromfekete füstöt.

Míg az előételre várunk, Dénes kivesz a kosárból egy sós stanglit, megvajazza, és elmosolyodik.

– Ha már a jövőből idecsöppent utasnak adja ki magát – mondja jó hangosan –, akkor vigyen bele egy kis eleganciát! Ön szerint nem ugyanilyen függönyzsinór lóg minden kabinban?

Érzem, hogy kiszalad a fejemből a vér.

– Mit ordibál? – sziszegem. – Honnan tudja, hogy nincsenek magyarok a hajón?

Körbenéz az elegáns vacsorázóteremben.

– Vannak?

– A húszas években tömegek vándoroltak ki Amerikába…

Belekezdek egy szónoklatba a XX. századi kivándorlási hullámokról, de félbeszakít.

– Milyen sokat tud róla! De mégsem eleget. Nagyon kevesen vándorolnak ki, mióta bevezették a kvótát.

– Maga is csak kikerült valahogyan.

– Most már csak az értelmiség mehet. Őket szinte csalogatják. Agyelszívásnak nevezik. Piszok világ van most Pesten…

– Sokan aranykornak tekintik – jegyzem meg.

Akkorát nevet, mintha az év viccét hallaná.

– Szóval… maga kétezer után él? – felemeli a poharát, mint aki most csodálkozik rá az ötletre. – És pontosan hol? A Marson?

– Bizony.

– Igyunk a Marsra!

Belekortyolok a boromba, könnyű és édes, aztán váltok néhány udvarias szót a mellettem ülő belga házaspár kissé nagyot halló férfi tagjával. Belga gyémántkereskedő, olyan előnyös üzletet kötött egy sportőrült New York-i ékszerésszel az antwerpeni olimpia idején, hogy a végén maga is a kitelepedés mellett döntött.

Aztán ismét Déneshez fordulok. Feltett szándékom, hogy a hajóút alatt lefektetünk néhány szabályt kettőnk viszonyában.

– Bedobhatna egy állandó rovatot a XXI. századból… – mondom a szalvéta szélét gyűrögetve. – Mit lépnének rá a szerkesztői?

Félmosoly jelenik meg az arcán.

– Rikkancsok hirdetnék New York-szerte, efelől semmi kétségem.

– És ha… képeket is mellékelne?

– Milyen képeket?

– A nyolcvanöt évvel későbbi világról…

– Piszkosul, szégyentelenül megszedném magamat.

Előhúzom a telefonomat, megnyitom az albumomat. Két év termése, Facebook-fotók, nyaralási selfie-k, tréningek marháskodásai. A XXI. század.

– Lássuk csak… maga fotós. – Az asztalkendő takarásában odamutatom felé a monitort. – Meg tudná valahogy oldani, hogy erről a kis képernyőről lefotózza a képeket? Hogy… másolatokat készítsen?

Összeszűkült szemmel, fejcsóválva nézegeti. Lapozni kezdek az érintőképernyőn.

– Ezt… hogy a fenébe csinálja?

– Fogalmam sincs. Érintőképernyő a neve. Az én időmben… – elakad a szavam egy pillanatra – mindennapos dolog.

Megfogom az ujját, és végighúzom a képernyőn. Aztán újra és újra… Lenyűgözve figyeli, amint sorra jelennek meg a képek.

– Jó, nem? – pillantok rá.

Dénes nem szól, előrehajol. Frissen borotvált arca Pitralontól illatozik.

– Felteszem, a dolgok egészen máshogy állnak abban a világban, ahonnan jött…

– Nem kicsit – bólogatok hevesen.

– Mégpedig?

Próbálok az ő nyelvén fogalmazni.

– Képzeljen el egy világot, ahol az emberek főleg képekben gondolkodnak. Mindenhonnan képek bombázzák őket. Rengeteg információ… Az egyszerű emberek is hírt adnak magukról, hogy merre járnak, milyen hangulatban vannak. A nők önmagukat fényképezik, és ehhez ismeretlen férfiak illetlen hozzászólásokat fűznek. – Nagy lélegzetet veszek. – Mindent összevetve, elég narcisztikus korból jöttem…

De Dénest nem ez érdekli.

– A nők idegen férfiaknak mutogatják a fényképeiket?

– Meg akarják mutatni magukat a világnak. Vagy ismerkedni akarnak.

– Dolgozó lányok, mi? – mondja némi megvetéssel a hangjában.

– Persze – bámulok rá értetlenül.

Dénes hitetlenül rázza a fejét

– És… a házasságkötés után is dolgoznak?

– A legtöbben igen. Egy fizetésből egy család nemigen él meg. A nők dolgoznak, gyereket nevelnek. Sokszor egyedül. Kemény korszak ez…

– Hát – mondja Dénes mélyen elgondolkodva –, cseppet sem lep meg.

– A nők akár egyedül is vállalhatnak gyereket. Donorral. – Töröm a fejem a kellőképpen sci-fis részleteken. – Lombikban fogan az utódjuk.

Majdnem félrenyeli a bélszínt, ahogy felröhög…

– Pedig így van – bizonygatom.

Rám szegezi az ujját, mint egy pisztolyt.

– És a férfiak?

– Mi van velük?

– Amíg a nők dolgoznak, és nevelik a gyerekeiket… hol van az apjuk?

Apa nélküli világban élek. Nincsen apai tekintély, apai szigor, apai védelem.

– Hát… elég kevesen kötnek házasságot. Sokan együtt élnek papír nélkül.

– Vadházasságban?

– Nem pont ezt a szót használjuk. Végül is nincs jelentősége, a lényeg az…

– Nincs jelentősége? – vonja fel a szemöldökét. – Érdekes, amit állít. Több ezer évig volt jelentősége, eltelik pár évtized, és egyszerre nem lesz? Azért lássa be, ehhez elég élénk fantázia kell.

Mélyen a szemembe néz, talán azt mérlegeli, meddig engedhet elmenni a fantazmagóriáim sűrűjében.

– Pedig a szociológusok is azon a véleményen vannak – mondom tárgyilagos hangon –, hogy a házasság intézménye válságban van. Az emberek úgy dobják el a kapcsolataikat, ha már nem ad örömet nekik, mintha egy lemerült elem volna. – Elbizonytalanodtam, érti-e a hasonlatot, van-e egyáltalán elem ebben a korban. De ő egyre csak azt firtatja, miféle világ lehet az, amelyikben a nőknek nincsen szükségük férfiakra.

– Azért ez így nem teljesen igaz – szökik fel a hangom egy oktávval.

– Várja önt egy férj otthon, kedves Zsófia?

Az otthon szó mellbe vág. Némán rázom a fejem.

– Zsófiának nincsen férje! – mondja vigyorogva. – Nem lehet, hogy ezért látja Zsófia sötéten a jövőt?

Azt hittem, hogy a Prága Projekt az önfegyelem gyakorlásának kiemelt időszaka, de rá kell ébrednem, hogy vannak magasabb stációi is az önuralomnak.

– Ha a személyes történetemre kíváncsi – mondom szárazon –, vár otthon valaki. A mi esetünkben inkább az én fóbiám az elköteleződés.

– Hogy milyen fóbiában szenved? – kérdi pukkadozva.

Az asztaltársaságunk szedelőzködni kezd, az urak a hajón megszokott rituálé szerint szivarozni indulnak egy klubnak nevezett biliárdszobába. Dénes nem tágít mellőlem, velem tart a szalonba.

– Mégis – erősködik –, ki várja otthon? Hol volt ő Dobogókőn, és milyen fóbiás tünetekről beszélt?

Egy félkör alakú kerevethez vezet, szemmel láthatóan nem zavarja, hogy a nagyothalló gyémántkereskedőt leszámítva ő az egyetlen férfi a helyiségben.

– Zsombornak hívják – mondom a lehető legtárgyilagosabban –, évek óta járunk.

– Jegyben járnak?

– Többször szóba hozta már az esküvőt, de…

– Nem szereti az urat?

Kezdek Dénes számára ufóból hús-vér emberré válni.

– Ha nem szeretném, nem maradnék mellette. De a házasság… mármint maga az intézmény…

A férfiak örök, csúfondáros kétkedésével néz rám.

– Nem hiszem, hogy valaha is lesz olyan kor, amikor egy nő nem akar férjhez menni.

Vállat vonok. Hogyan magyaráznám el dédapám nemzedékének?

– Meséljen még róla!

– Minek, ha úgysem hiszi.

– Érdekel. Nagyon lefegyverző, amit mesél, tudja? Olyan, mintha férfiak és nők véres, elkeseredett háborút vívnának, és ön, Zsófia kisasszony, nem a mieink oldalán állna…

– Így van – helyeselek.

Egy kis fehér öleb vadul hempereg a kerevet lábánál. Egy nő élvezettel harap bele a teasüteménybe, aztán a maradékot lehajítja neki.

Megragadom Dénes kezét, a kutyás hölgy végigmér, és arrébb rángatja a pincsijét.

– Mi a fenét mondhatnék, hogy felfogja végre, világszenzáció mellett utazik!

– Meglehet. – Kiszabadítja a kezét, és megrázza.

A háttérben felhangzik a Lady, Be Good Fred Astaire-től.

– Maga riporter… Kérdezzen!

Alain Delon mosolyogva méreget.

– Kérdezzen – biztatom. – A világtörténelemről. Például az a férfi, a Japán kávéházban… a magas homlokú… – Úgy mosolyog, hogy még az érettségi tételem nevét is elfelejtem –, aki Párizsból jött vissza.

– Kassák?

– Kassák, igen. Belőle elismert író lesz. Óbudán van egy múzeum is, amelyet róla neveztek el…

– Múzeumot? Miért nem inkább füstös kávéházat?

– Kérdezzen még! – sürgetem. – Nem akar tudni semmit a jövőről? Történelemről, politikáról, autókról, ételekről…

Mint aki egy gyerek nógatására belemegy a játékba, kegyesen megkérdezi: – Meséljen! Mit esznek száz év múlva?

– Csak nyolcvanöt – mondom szerényen –, ööö… hamburgert…

– Hamburgert? Azt, látja, ehet most is, amennyi magába fér.

– Magvakat, nyers kaját…

– Magvakat?

– Az emberek babonásan követnek mindenféle divatot – magyarázom a süteményezők gyűrűjében. – A titkárnőm, Edina például áttért a paleolit étrendre, annak az a lényege, hogy kizárólag olyan ételeket ehet, amilyeneket az ősember is megtalált.

– Ez aztán a modern gondolat…

– Ugye? Sokan esküsznek rá. Ezerféle diéta van, a lényeg, hogy semmit sem szabad úgy enni, ahogy jólesne. A nők lefogynak olyan vékonyra, mint egy kislány – hadarom –, aztán szilikonból csináltatnak maguknak mellet…

Dénes ismét rám vigyorodik.

– Igen morbid a fantáziája, hölgyem…

– A szilikon, az egy… – Kár, hogy fogalmam sincs róla, mi is az pontosan. – Műanyag. Az emberek egy része bizonyos testrészeiből lefaragtat, másokat meg feltöltet.

Elgondolkodva hajtogatja a zsebkendőjét.

– Különös. Vajon mit akar ezzel mondani, Zsófia kisasszony?

Elképedve meredek rá.

– Semmit. Mesélek.

– Én a szimbolikára gondolok…

– Szimbolika, Jézusom. Én… én… – Körülnézek a szalonban. – Mindennapi dolgokról beszélek. A hétköznapjaimról, érti? Egyszerűen csak… jár a szám.

31. fejezet

Zsombor

Van két gesztenyénk Zsófival. A legelső randinkon szedtük fel az avarból a Tóth Árpád sétányon. Mint később kiderült, külön-külön mindketten megőriztük. Amikor valamelyikünkre éles helyzet vár, reggel zsebre vágjuk a gesztenyét, és napközben a kérdéses időpontban lopva megérintjük.

Ma reggel dobtam egy üzenetet Zsófinak:

Gesztenye élesítve! Írd meg, ha már tudod, pontosan, hánykor!

Nem írt vissza. Nagyjából félóránként türelmetlen mozdulatot teszek, megérintem a gesztenyét, ezredszer is megérintem. Az agyam egyik fele próbálja összeállítani az amerikai előadásomat, miközben a másik fele mindenféle előre nem látható és elcseszett fordulatokra fókuszál.

Ellenőrzöm a telefonomat. Semmi.

Kalkulálok, hol tarthatnak most. Felállok, nyújtózkodom, kinézek az ablakon, az égbolton már megjelent egy halovány holdkaréj. A monitor jobb felső sarkára pillantok: 2013. december 6. péntek 19.41.

Most vacsorázhatnak. Valószínűnek tartom, hogy előbb megetetik az egész társaságot, a desszert után lép a tulajdonos a mikrofonhoz, hogy bejelentse a racionalizációt. Hervasztó élmény lehet. De bízom benne, hogy ez valahol a mi életünk racionalizálását is jelenti majd. Ez a nap – bármennyire kellemetlen is – vízválasztó lesz.

Zsófi darabokra tépte magát a hét minden egyes kibaszott napján.

Nem csoda, hogy nem tud aludni, nem tud koncentrálni, hisz folyamatosan próbálja szerkesztgetni önmagát, kihúzni, korrigálni azokat a tulajdonságokat, amelyeket nem szeret magában. Annyira belegabalyodik abba, hogy mindent jól akar csinálni, hogy néha a feladatig már el sem jut. Nem látja, hogy éppen az anyasággal járó önfeladás lehetne számára a holisztikus gyógymód, hogy a nemszeretem dolgain felülemelkedjen.

Kezdek berágni, amiért nem ad hírt magáról. Próbálom eldönteni, hogy ez jó vagy rossz jel.

– Lemegyünk páran a Kuplungba, jössz?

A közel két méter magas Csaba áll az ajtóban, szoláriumozott arcbőre a neonfényben sárgásbarnában játszik. Úgy néz ki, mint egy olvadásnak indult csokimikulás. Az első munkanaptól kezdve gyűlölöm. Konkrét okom nincs rá, gyűlölöm és kész.

– Dolgozom.

Tekintete az asztalomon heverő papírhalmazra téved. Felveszi az egyik kinyomtatott oldalt, beleolvas.

– My man… – sóhajt megjátszott együttérzéssel. – Azt hiszem, egy Jäger-sör kombóra van most szükséged! Gáborék is jönnek… Rövid séta, piálás, aztán még bármi lehet…

– Nem várnak otthon? – kérdem élesen.

Csaba a minta családapa, van egy hároméves fia meg egy tízhónapos kislánya.

Felvonja a szemöldökét.

– Eszter megérti, hogy időnként lazítanom kell. És ha nem, akkor rendkívül ostoba.

Tüntetően verni kezdem a klaviatúrát. De Csaba még mindig az ajtóban tornyosul.

– Ne légy már ilyen faszfej! Mi ez a sztahanovista tempó? – Egy ideig téblábol, aztán szélesen elvigyorodik. – Ó… hohohó… megvan! Hallottad a pletykát a vezetői kollégiumról?

– Az előadásomat írom – mondom foghegyről, de most már tudom, hogy el fogok menni a Kuplungba, hogy kiszedjem belőle, miféle pletykára célozgat. Jobb, mint egy gesztenyét fixírozni. Lecsukom a laptopot, felsóhajtok.

– Oké. Menjünk.

Csaba arcára önelégült mosoly ül ki.

– Ez a beszéd!

A Kuplung így, kora este sem az a kapucsínós uzsonnázóhely, tömve van külföldiekkel, harsányan röhögő, szelfiző pesti fiatalokkal és kevésbé fiatalokkal, akik eljöttek egy stílusos romkocsmába kiereszteni a gőzt. Amikor belépünk, a zenészek már elfoglalták a parányi színpadot, dühödten játszanak, a lüktető zene mellbe vág.

Egy darabig hunyorgunk, Gábort és a haverját, Szabolcsot keressük valamelyik asztalnál, de sehol sem látjuk őket.

Végül ők szúrnak ki bennünket, a bárpultnál állnak, onnan integetnek.

– Sört kérünk Jägerrel – ordít Csaba teli torokból, és Gábor visszakiabál.

– Neked, Zsombor? – én meg mutatom, hogy detto, és Gáborék visszafordulnak a pultoshoz, mi meg helyet keresünk.

Aztán hirtelen elhallgat a zene. A banda valószínűleg még csak melegített.

– Az a célom, hogy úgy berúgjak, hogy fel se tudjak állni – jelenti ki Csaba, miközben asztalhoz ülünk a habzó itallal.

Jobb oldali szomszédja a lócán, egy strasszköves szemüveget viselő, nagy mellű szöszi felénk emeli a poharát, arcán gonosz kis mosoly villan.

– Ó, ó. Nem jó ám úgy berúgni, hogy ne tudj felállni.

Csabának nem kell részegnek lennie ahhoz, hogy átlépje a csajozós duma és a bántó otrombaság között húzódó vékony határt.

– Felállítani bármikor tudom… – vigyorog a lányra.

A szőke lánnyal szemben, az én jobbomon, keskeny vállú, madárfejű, kékesfekete hajú nő ül, a decemberi fagy ellenére flitteres csőtopban.

– Te is indulsz a piabajnokságon? – kérdi kuncogva.

Megpróbálom lehűteni egy udvarias mosollyal. Csaba eközben vízipipát nyom a szemüveges szöszi szájába, mint a legtöbb nős kollégám, állandó készenlétben van, hátha valahol váratlanul, az ég ajándékaként beugrik egy diszkrét házasságon kívüli kapcsolat lehetősége. Azokat a srácokat meg, akiket Zsófi érzelmileg tisztességesnek nevez, a nőik hagyják ott. Ki érti ezt?

Hagyom Csabát flörtölni, Gáborék felé fordulok, kérdéseket teszek fel, gondolkodom rajta, válaszolok. Korábban nálunk dolgoztak csóró szellemi munkásként, aztán kiszálltak, és egy startup vállalkozásba fogtak.

Végighallgatom, milyen a szabadságorientáltak, a freelancerek élete, akik délután kettőkor pingpongoznak az irodában, ötkor meg kötnek egy bomba üzletet. Lazán tolják, de barátnőjük nincs, az már nem fér bele az idejükbe. Számomra ők a két lábon járó bizonyítékai, hogy egy férfinak könnyebb két év alatt betörni egy családi vállalkozással a világ élvonalába vagy egy kánikulai napon lefutni a maratont, mint ott kockáztatni a férfiúi tekintélyét, ahol a legsebezhetőbb: egy valamirevaló nővel szemben.

Ezt cirka öt percen belül ki is mondják. Ha nem is pontosan ezekkel a szavakkal:

– Manapság kétféle nő van – dünnyögi bizalmasan Gábor a szemüveges szőkére és hollófekete barátnőjére pislogva. – Az egyik keményen feminista szingli, aki elvan pasik nélkül is. Neki senki ne mondja meg, mit főzzön, és pláne ne akarja kihasználni. A másik pénzes férfiak után ácsingózik, a Facebookon lóg, hogy mikor viszi már el innen valaki. – Előredől, kezdődő sörhasát nekitámasztja az asztal élének. Rám néz. – Fura, nem?

– Fura. Igen, fura. De mi nem az?

Nincs kedvem a bölcs szentenciáikhoz, semmihez sincs kedvem igazán, azt várom, hogy rezegjen a telefonom a zsebemben, a gesztenye mellett. Nemigen köt le a beszélgetés.

– De, de, de! Nagyon is abszurd! – helyesel Szabolcs helyettem is. – Nézz csak körül a neten! Vágásérett tehenek ácsingóznak pénzes-sportos-jóképű férfiakra. A magukhoz hasonló szintűekre rá se néznek.

A magukhoz hasonló szinttel nyilván saját puhány, kövér formájára céloz, amit a presztízsautó és a névjegykártya csak ideig-óráig leplez.

Csaba szeretné eljátszani, hogy ő messze felette áll a magányosan iszogató, búvalbaszott férfitársaságnak, de a háttámla nélküli lócán kuporogva ez nem megy neki könnyen.

Egy idő után felénk fordul, mintha már kezdené fárasztani a szöszi.

– És mi van azzal a kis bölcsész hogyishívjákkal? – kérdi közömbös hangon Szabolcstól.

– Mónival? – Vállat von.

– Azzal a nagy csöcsű feketével.

– Lepattintottam. Csak a pénzem kellett neki.

Csaba bólint.

– Aha. Hát persze. A pénzed. Mind ilyen. Egy ilyen telhetetlen picsával nyűg az élet…

Nem mondhatnám, hogy emlékszem Mónira, őszintén szólva azt is kétlem, hogy Csaba emlékezne. Az arca, mint Szabolcs összes korábbi barátnőjéé.

– Akkor már jobb egyedül – lapogatja meg Szabolcs vállát Gábor haverja. – Utazgatni! Én mindig mondom… Vietnam, Thaiföld, Kambodzsa… Gyönyörű nők, kedvesek, odaadók… A magyar csajok a közelükbe sem érnek, ha érted, mire gondolok…

Szabolcs, aki szemmel láthatóan még mindig nem heverte ki Mónit, bőszen bólogat.

– A magyar nők három dologhoz értenek: hozzámenni egy gazdag pasashoz, gyereket csináltatni maguknak, aztán kábé három év múlva elválni, és elszedni a pasastól a lakást meg a pénzt.

– Ja, ja – bólogat Csaba, úgy is, mint házasember. Aztán a fülemhez hajol, és vigyorogva beleordítja:

– Te… ez a szöszi azt hiszi, gerjedek rá. Nincs kedved átvenni? Könyvelő.

– Ha már kérdezed, nem. Kábé annyira szexi, mint egy adóbevallás.

Csaba felröhög.

– Hogy felejthettem el! Otthon vár az asszony… Elkéredzkedtél tőle?

A telefonjára bök, a mozdulattól a kijelző világítani kezd: Csaba felesége és a gyerekei mosolyognak vissza rám. Eszter két oldalán állnak az ikrek, akik hosszú évek várakozása után lombikban fogantak, ölében tartja a bónuszbabát, aki utána jött össze spontán. A legkisebb fogatlanul, teljes bizalommal vigyorog a Kuplung iszogató közönségére.

Egy pillanatra rajtuk felejtem a szememet.

– Szalma vagyok – mondom Csabának. – Zsófi csapatépítő tréninget tart.

– Ja, persze. A csajod igazi nagyágyú…

Elfordítom a fejem. Gábor még mindig az egzotikus nők erényeit ecseteli.

– És tudják, hol a helyük a családban…

Szabolcs megkérdezi a szőke, strasszos szemüvegest, hogy nincs-e kedve táncolni. A csaj mosolyogva elhajtja azzal, hogy vár egy hívást, és azt a táncparketten nem hallja.

– Baszatlan hápé… – dünnyögi Szabolcs, miközben visszatelepedik a lócára.

Ahogy hallgatom ezt a „mindent láttam, sőt a legtöbb dolgot már kétszer is” stand-upot, rájövök, hogy a csajok helyében én is elhessegetném az összes olyan férfit, akik szerint a nők csupán kúrni való érzelmi zsarológépek, és csak a pénzükre hajtanak.

Mi a gondjuk azzal, hogy a nők önállóak, erősek, magabiztosak, és vannak igényeik? Ott az anyám, aki hatvanhét évesen is tanít egy főiskolán, a húgom és persze Zsófi, akit legutóbb még fullos bögrének neveztek, mert nemcsak csinos, értelmes is.

– Nekem volt thaiföldi barátnőm, nem is egy – fordul felém Gábor. – Egyszerűen alkalmasabbak az együttélésre. Mellesleg több órát dolgoznak, mint egy európai nő. Multiknál, vállalkozóként, nem is önállótlanok, nem a férfi árnyékai, ahogy képzeled. Tudatosabbak, de nem agresszíven, nem törtetően élnek. Még azt sem lehet mondani, hogy a munkát adják fel a család miatt. Egyszerűen jobban tudják, mi a fontos az életben, érted? Ők valóban társat keresnek, nem egy céltáblát az állandó hisztijüknek.

Öreganyám se locsogott ennyit.

– Zsombor ezt nem érti – veti közbe Csaba. – Topmenedzsernővel jár…

– Száz évvel ezelőtt arra nevelték a nőket, hogy kiszolgálják urukat. Most önálló emberek. Nemcsak a társadalmi státusuk, a lelkületük is megváltozott. Mi a baj ezzel? – kérdem.

A szemüveges szöszi elkapja a tekintetemet. Mosolyog. Közben felharsan a Pálinka-dal.

– Juuuuj – sikkant a csaj –, hogy én ezt mennyire szeretem!

Csaba rám néz. Próbálja kitalálni, vajon mi a célom ezzel a dumával.

– Ezzel az emancipunci szöveggel szoktál csajozni? Azér… ha biztos lennél abban, hogy a Zsófikád nem tudja meg, élnél az alkalommal, nem? He? – és a zene ritmusára ülő helyzetben táncikáló csajok felé int.

– Nem vagy te véletlenül kényszeres? – kérdem.

– Én részeg vagyok.

– Én is.

Mintha csak ezt akarnám megerősíteni, lecsúszik az asztalról a könyököm, kilöttyintem az italomat, egyenesen a jobbomon ülő hollóhajú topjára.

– Figyu, miért nem mondod egyszerűen, hogy nem jön be a felsőm? – vihog a lány.

– Bocs. Sajnálom. Várj, hozok szalvétát. – Túl gyorsan állok fel, meg kell kapaszkodnom az asztal szélében. A csaj követ a bárpulthoz. Ő is támolyog, meg is szédül, elkapom.

Állunk egy pillanatig, egymáshoz simulva, kezem a derekán. Felnéz rám, barna szeme csillog. Gyorsan elengedem.

– Részeg vagyok – ismétlem.

– Én is – súgja a fülembe. A lélegzete csiklandozza a nyakamat. Elugrom mellőle, kérek egy csomag szalvétát, a kezébe nyomom, és visszamegyek a cuccomért az asztalhoz. Kurva dühös vagyok Zsófira. Mi a francért nem hív már?

– Léptem – szólok oda Szabolcséknak.

– A büdös életbe, nem iszol még egyet?

Ebben a pillanatban rezegni kezd a telefonja, és felvillan rajta a családja képe.

– Nem veszed fel? – kérdem megkönnyebbülten.

Csaba csodálkozik, körbenéz.

– Mi a fasznak tennék ilyet? A csütörtök a szabad estém, nem?

A telefon elhallgat, majd néhány másodperces szünet után ismét rezegni kezd. Monitorján ott mosolyog a család.

Csaba habozik.

– Mi van? – mordul a telefonba. A hangját és a haragját is igyekszik tompítani. – Nem, Eszter, még tart az üzleti vacsora… Sugárban hány? És én mégis mit csináljak? Hagytad, hogy magába tömjön több mikuláscsomagnyi édességet…

Belecsap a zenekar, az itt-ott kirobbanó nevetés, a poharak csörömpölése, a borgőzös beszélgetés nyilván beszűrődik a telefonba.

Csaba savanyú arccal feláll.

– Ne kezdd megint, elsőre is értettem… Hogy mi? Nem hallom… – Ránk néz, a fejét rázza, alig lát a pipától. – Én nem csodálom, hogy ennyi az egyedülálló. – A tekintete megállapodik rajtam. – Tudod, téged se irigyellek… egy nagyfőnök…

– Otthon nem főnök. Egyébként is – teszem hozzá, nem tudom, miért – ki akar szállni…

– Há! – rekedt röhögés. – Az a legrosszabb! Amikor a főnökcsaj kiszáll. És otthon akar főnök lenni.

– Jól van, akkor most menj haza.

– Mellesleg nőként nem kötelező hülyének lenni és bedőlni a másik nemű hülyéknek – dühöng. Az egész világra dühös.

Én is elköszönök az asztaltársaságtól, hazaindulok. A hollófekete hajú lány úgy néz rám, cserbenhagyva, elárulva, mintha nem két óra, hanem két évtized után lépnék le mellőle.

A mélygarázs felé tartva Csaba beszólásán agyalok. Nyilván hosszú évekbe és rengeteg gyakorlásba került, míg tökélyre fejlesztette ezt a szarkazmussal vegyített nőgyűlöletet. Sokkal könnyebb agresszióval reagálni a nőkre, mint elfogadni a bétahím szerepét a táplálékláncban.

Vajon mennyiben változik meg Zsófi holnaptól? Az új életünkben? Mihez kezd az idejével, az ambíciójával, az energiájával, míg megfogan a gyerek? És utána?

Próbálom hívni. Tizenegy óra elmúlt, még mindig ki van kapcsolva. Nem mintha kételkednék vagy ilyesmi… ahogy mondani szokták, nemcsak a barátnőm, a legjobb barátom is… Persze nem kell ahhoz analitikusnak lenni, hogy megfejtsem, ambivalens a viszonya az intimitáshoz. A közelség minden formája fullasztja, térre van szüksége.

Nekem is világéletemben gondjaim voltak az elköteleződéssel. Zsófi gyógyított ki belőle. Olyasformán, mint amikor egy beteg, ha lát egy nála rosszabb állapotban lévő beteget, mindjárt jobban érzi magát.

Ő az első olyan barátnőm, akit nehéz lenne azzal vádolni, hogy be akar hálózni. Kétségkívül nem akar. Néha még azt is kockázatosnak tűnik tőle megkérdezni, hogy átjön-e a hétvégére. Az, hogy akár egy életre is átjöhetne, kifejezetten telhetetlen igénynek tűnik.

Begördülök a lakópark elé, de nem állok be a garázsba.

Odasétálok a lakása elé, felnézek az erkélyre. A redőnyök felhúzva. Nem járt még itthon. A telefonja kinyomva.

Tanácstalanul álldogálok az erkély előtt. Aztán bemegyek a lépcsőházába. Tudom a kódot. A lakáshoz is van kulcsom, de valami visszatart, hogy bemenjek és ott várjak rá. Nem így beszéltük meg.

A levélszekrényeknek dőlök. Lehet, hogy mégis sikerült kiütnöm nála a biztosítékot a csekking babával? Vagy a felmondás borította ki? Összeomlott, vagy rám pipa?

– Nem látta azt a fekete cicát? Az előbb itt nyivákolt. Hová tűnt…

Felnézek, idős nő áll a lépcsőn, rózsaszínű hajcsavaróval a fején, piros selyemkimonóban. Egy tálkát tart a kezében.

– A fekete kóbor macska? Nem szeretem itt, a mélygarázsban, balszerencsét jelent…

A hajcsavarós nő felvonja a szemöldökét, pontosan úgy, ahogyan Zsófi szokta.

– Szent szarkaláb! – sóhajtja. – Még hogy balszerencsét? Pompás macska. Amúgy… miért támasztja a postaládát?

– A barátnőmet várom. Itt lakik a házban. Én meg a szomszéd lépcsőházban.

Alaposan végigmér, hirtelen tegezésre vált.

– Zsófit? Akkor te nagyon bátor vagy. Vagy nagyon őrült.

– Hát… nem éppen átlagos nő… – mondom, csak hogy mondjak valamit. Ahogy ránézek, akaratlanul is elmosolyodom. – De maga sem az a tipikus macskás hölgy…

– Touché! – nevet, miközben a hátával tartja a garázsajtót, hogy ne csapódjon vissza, és leteszi a tálka tejet a cicának

Nem várom meg, míg visszaér, elindulok hazafelé. Legszívesebben kocsiba vágnám magam, és megnézném, mi újság Dobogókőn. De ittam két sört és egy Jägert, meg amúgy sem szeretném, hogy Zsófi kínosan érezze magát miatta: a barátja ellenőrizgeti. Még egyszer felhívom.

Leoltom a lámpát. De nem tudok elaludni.

32. fejezet

Zsófi

Vasárnaponként ágyban reggelizünk. Hivatalosan mindig az kel ki az ágyból reggelit készíteni, akinek a lakásában alszunk éppen. A legutóbbi pár hétvégén, minthogy én rendre hajnal felé aludtam el, Zsombor megelőzött. Mire kinyitottam a szemem, ott várt a tálca a gőzölgő kávéval, pirítóssal, lágy tojással, dzsemmel.

– Én teszem be a tányérokat és a bögréket a mosogatógépbe! – fogadkozom hunyorogva.

– Az a könnyebbik része.

Hozzávágom a kispárnát.

– Vállalom az ebédet.

Próbálom a visszarepülő párna ellenére is stabilan tartani a tálcát.

– Nem is tudsz főzni!

– Tudok biokaját rendelni. És hagyományos magyar ízeket!

– Én viszont tudok tojást főzni.

– Tojásfőzővel – mondom. – Én programoztam be lágy tojásra…

Feltett kézzel jelzi, hogy kiszáll a párnacsatából, hátát az ágyvégnek veti, megvajazza és egy harapással eltünteti a pirítóst.

– Írásban kell megállapodnunk – javasolja, miközben újabb pirítóst vajaz.

– Hé, nem tisztességes úgy szerződni, hogy késsel hadonászol.

– Sajnálom, Zsófi – mondja komoran Zsombor. – Meg kell egyeznünk a vasárnapi reggelikről. Hetek óta én kelek ki elsőként. Biztosítékot akarok arra nézve, hogy nem hagysz faképnél, mielőtt a ráfordított idő és energia megtérül.

– De hát én nem megyek sehová! Itt vagyok melletted.

– A szomszédban?

– Melletted! – ismétlem, és hozzábújok.

Szeretnék mondani neki valami fontosat, de csupa szentimentális szó tolul az ajkamra. Örökre! Meg ilyenek.

Alig pár hete ígértem meg neki. A táskámban van egy blokknyi sárga post-it, arra írom a napokat, hogy a 2013-as életemmel kapcsolatban ne veszítsem el a fonalat. Nemsokára 2014! És én Amerika felé tartok egy muzeális gőzös fedélzetén.

Felállok, hogy visszatérjek a kabinomba.

Hideg szél fúj, ennek ellenére sokan korzóznak a fedélzeten esti toalettben, szőrmékbe burkolózva. Mindig úgy képzeltem, bárhol a világon képes lennék letelepedni, szabad madár vagyok, nem esik nehezemre névtelenül, előélet nélkül elvegyülni a tömegben. Hát most itt van. Egyedül vagyok.

A következő pillanatban észreveszem Dénest. Svájci sapkában, a tömegből kimagasodva jön velem szemben.

– Csatlakozhatom?

Némán ballagunk.

– És hogy találja? – kérdi Dénes társalgási hangnemben. – Melyik korszak a kellemesebb?

– Úgy tűnik, hogy valami antropológiai kísérletet végzek? Ez… – A széltől rekedt a hangom. – Elszakadtam mindenkitől, akit szeretek. Érti? Az egész életemtől! – Végignézek magamon, a barna szövetruhát rángatom. – Mindentől, ami én vagyok. Kurvára nem izgat, hogy melyik kor milyen…

Amint a hátsó fedélzetre érünk, Dénes közelebb hajol, eleven, sós férfiszaga van. Megcsókol. Futó, elkapkodott csók, a pillanathoz igazodva, amikor éppen nem jár arra senki. Nem szenvedélyes, inkább eltökélt, mint aki pontot akar tenni valaminek a végére.

Már másodszor csinálja. Nem tudom, mi bőszít fel jobban, hogy szórakozik velem, vagy hogy szórakozottan csókol. Lefejtem a hátamra kulcsolódott kezét, minden dühöm és megvetésem a körmömben összpontosul.

– Vérzik! – szisszen föl, és a csuklóját tapogatja.

– Lehet, hogy narcisztikus szépfiúként azt képzeli, ettől minden nőnek jobban kellene éreznie magát, de én…

– Pedig kipirult!

Elkapom a tarkóját, magamhoz húzom, egészen közelről suttogom az arcába:

– Ha majd azt akarom, hogy dugj meg, akkor azt egyértelműen a tudomásodra hozom. De… nem… akarom.

Egy hosszú, különös pillanatig a szemembe néz, aztán az arca hirtelen megváltozik, egészen felélénkül, széles mosolyra húzódik.

– A Galamb! Galamb Józsi… Tényleg te vagy az, öregem?

A szembejövő férfi ijedten néz rá, aztán felordít:

– Dini! Úristen, mit keresel itt? Fantasztikus!

Hosszan szorongatják egymás kezét.

Dini elmondja, hogy Amerikában él, csak rövid látogatásra ment vissza Budapestre, és most visszafelé tart az Újhazába.

Állunk a fedélzeten a kemény, karcos szélben. A Galamb nevű férfinak kis, tömött bajusza van, és keményített gallérú inget, nyakkendőt visel. Mákos haja tökéletesen fésülve, egyetlen szál sem rezdül a szélben. Van benne valami, ami a nagyapámra emlékeztet. Miután Dénest üdvözölte, zsebre tett kézzel előre-hátra billeg a sarkán, és szövevényes szónoklatba bonyolódik az amerikai autógyártásról.

Annyira belemerül a beszédbe, hogy észre sem veszi, ott állok mellettük.

– Kérlek szépen… mióta kifejlesztettük Farkassal az új bolygóműves sebességváltót és az elektromos gyújtóberendezést, mindössze tíz másodperc alatt készül el egy új modell. Jól hallottad! Tíz másodperc. Ma már minden második autó tőlünk jön, kérlek alássan. Egész Amerika Fordot vezet, és most terjeszkedünk Európában. Fantasztikus gyors ez az autó, óránként akár hetvennel is mehet…

– Ugyan ki akarna ekkora sebességgel száguldani? – kérdi Dini a kezdeti lelkesedést követően immár szórakozottan.

Galamb úr zavartan elhúzza a száját.

– Explicite hetven kilométer per óra, kérlek szépen… – Továbbra is idegesen billeg. – Azt természetesen senki sem föltételezi, hogy az emberek az utakon ekkora sebességgel fognak száguldani.

Eddig csak úgy álldogáltam mellettük, belefeledkezve a nagypapám-külsejű úr szavaiba, de most megköszörülöm a torkomat.

Dini végre észbe kap.

– Igaz is, hadd mutassalak be a hölgynek… Zsófia kisasszony… Galamb József úr Chicagóból… a Ford autógyár főmérnöke.

– Nagyon örvendek. – Kezet nyújtok. – Nem hittem volna, hogy magyar főmérnöke van a Fordnak a húszas években. Én is Fordot vezetek – teszem gyorsan hozzá.

Pedig valószínűleg ez a kijelentés már nem fedi a valóságot. Hiszen elvették a céges autómat. És eltűnt a parkoló is, autóstul. Csupán egy slusszkulcs maradt a táskámban.

Galamb úr előbb Dénesre néz, aztán bizonytalanul rám hunyorog.

– Kezét csókolom! – mondja végül, a kesztyűs kezem fölé hajol, majd szemrehányóan Dénesre pillant. – És Róza kisasszony? – kérdi minden empátia nélkül.

– Róza kisasszony már nem utazik velem – mondja Dini tömören.

Galamb úr arcán őszinte megütközést látok.

– Hát… történt valami különös?

Dini legyint a tenger felé. Én pedig csak állok ott, mint egy idióta.

– Vagy úgy. – Galamb úr arcán döbbenet. – Rettentően sajnálom. Talán… talán… már mást szeret?

– Na, igen, mondjuk azt, hogy mást szeret. Még ez fejezi ki leginkább a helyzetet. Önmagát szereti.

Galamb úr megköszörüli a torkát.

– Értem. Akkor a dolog rendjén is van így, nem?

Uralkodni kell magamon, nehogy felkiáltsak, hogy egyáltalán nincs rendjén semmi. Ha én itt állok mellettük, akkor semmi okunk azt feltételezni, hogy a dolgok rendben vannak.

Kitapintom a slusszkulcsot a táskám mélyén, és már-már előkapom, hogy megmutassam ennek a magyar mérnöknek a Ford-logót, ami nyolcvanöt év múlva is az egyik legszokványosabb cégautó lesz. Ám a mozdulat közben megmerevedek. Én nem mutathatom meg ennek a magyar feltalálónak a nyolcvanöt évvel későbbi slusszkulcsomat!

Ugyan nem vagyok abban a helyzetben, hogy morálisan felelős döntéseket hozzak, vagy hogy az emberiség sorsával törődjem, mégis átfut a fejemen egy pillangóeffektus-szerű forgatókönyv: ki tudja, mit lát bele ez a dédapám korabeli feltaláló egy egyszerű slusszkulcsba, és abból milyen következtetéseket von le? Egy ártatlan elszólás is beláthatatlan káoszt képes előidézni. És én rettegek a káosztól, rettegek attól, hogy bármi még jobban eltávolítson a rendtől, amelyből kizuhantam. Csakis olyasmit tehetek, ami a dolgok normális, eddigi menete felé tereli a dolgokat. Letaglóz a gondolat, micsoda veszélyes hatalom van a kezemben.

A Szövetségi Bevándorlási Hivatal előtt végeláthatatlan sorok kígyóznak. Libasorban várakozom az első osztály utasaival, titkáraik, cselédlányaik fel-alá rohangálnak, intézkednek. A mi székekkel ellátott érkezési csarnokunktól csak egy kötél választja el a másik csarnokot, tömve a távoli országokból érkező ki tudja, milyen nációhoz tartozó mezítlábasokkal.

Az ő orvosi vizsgálatuk mindenki szeme láttára zajlik, egy zsíros hajú, fehér köpenyes orvos felhúzza a szemhéjukat, belenéz a szájukba, ha gyanús jeleket lát, krétával ír valamit a hátukra, és egy sátorszerűség felé irányítja őket.

A többiek velünk párhuzamosan haladnak tovább egy tisztviselő felé, aki tüzetesen átvizsgálja a papírjaikat. Az asztalokon túl mindannyiunkat ott vár Amerika földje.

Dénes szórakozottan rugdossa maga előtt az úti zsákját. Hogy lehet, hogy ennyire nem érdekli? Éppen most készülünk illegálisan belépni az Amerikai Egyesült Államok földjére!

Rettegek a bevándorlási hivatal kerek szemüveges tisztségviselőjétől. A csaknem kétórás álldogálás alatt van időm alaposabban is szemügyre venni. Sötétszürke öltönyén fehér könyökvédőt visel, az arcán nem tükröződik érzelem.

Amikor az ablakhoz lépek, előveszem a hivatalos közegeknek kifejlesztett „becsületes állampolgár”-nézésemet. A fickó arca szinte fekete az erősen átütő borostától, az inge feszül vastag, izmos nyakán. Amikor a papírokról rám pillant, érdeklődést látok a szemében.

Egyből az az érzésem támad, hogy mindent tud, talán a legutóbbi amerikai utazásomról őrzött ujjlenyomat már fel is villant előtte egy kívülről láthatatlan számítógépen.

Akaratlanul is Dénest keresem a tekintetemmel, mintha benne jobban lehetne bízni, mint ebben az idegen amerikai tisztviselőben, csak azért, mert Dénes magyarul beszél, ott volt Dobogókőn, és már hetek óta ismerem.

Dénes int, hogy a tisztviselőre figyeljek. Nem érti, miért pánikolok, tökéletesen bízik a papírjaimban, a képem, amit még Pesten készíttetett rólam, oda van erősítve a hamis okmányhoz egy hamis pecséttel. Tíz pengőt fizetett érte, teljesen biztonságban érzi magát.

Folyik a hátamról a víz, amikor átadom a fináncnak az útlevelet, a vízumlapot és az igazolást, hogy egy bizonyos L’age De Thé teaház biztosít számomra társalkodónői állást.

– Parlez-vous français?

Kérdezi, kissé összehúzott a szemmel.

– Mais oui, monsieur! – vágom rá, mintha iskolában lennénk.

Elégedetten bólint, visszaadja a lepecsételt papírokat, és már mehetek is. Lábam alig érinti a földet, még mindig remeg, hátra sem merek nézni, hol tart Dénes, csak megyek előre, a vám felé.

Sovány kézipoggyászom nem érdekli a vámosokat, fel se néznek, csak intenek, hogy menjek tovább. Elhaladok a vöröskeresztes sátor mellett, amelyben a betűvel megjelölt szerencsétleneket vizsgálják. Sok embert irányítanak oda, Dénes szerint azok, akiknek „S” vagy „M” betűt írnak krétával a hátára, fordulhatnak is vissza. Próbálom kitalálni, mit jelölhet a két betű. Skorbutot? Mentális problémákat?

Futó pillantást vetek a reményvesztett emberekre, akik talán mindenüket eladták a hajójegyért, és soha sem léphetnek Amerika földjére. A hitetlenkedés a szemükben a lelkembe mar. Sok millió férfi és nő éli ezt a menekültsorsot újra és újra. Azon a reggelen, amikor Dobogókőre indultam, éppen a szíriai menekültek arcán láttam ezt a döbbenetet a CNN-en. A teljes elképedést, hogy mégsem jók az emberek. Senki sem segít! A meglepetést a közöny láttán.

Átlépek a földre festett fehér csíkon, ami az Egyesült Államok határát jelenti. És nem értem, éppen nekem miért sikerült. Vajon mit keresek itt?

33. fejezet

Zsófi

Dénes mellém lép a járdára, ledobja a zsákját a széles padkára, körbenéz. Iszonyú hideg van. A kikötő szennyvíztől bűzlik. Valahonnan messziről tülkölést és zongoraszót hoz a szél. Éjfél körül jár az idő.

Dénes arca sápadt, elmosódott. Taxiért kiált. A semmiből ott terem egy sötét, tekintélyt parancsoló autó, zekés ember pattan ki belőle, elöl néhány foga hiányzik.

Veszettül magyaráz. Hadarása sehogy sem illik a muzeális külsejű autóhoz. Közelebb lépve az automobil kissé már rozsdamarta, kemény, fapados ülése van, mint a régi villamosoknak, de a sötét, néptelen, raktárépületekkel szegélyezett utakon mégis elringat.

New Yorkban nappali világosság ébreszt. Amerre a szem ellát, fényreklámok futnak-cikáznak fel-le a házfalakon.

Számítottam erre, mégis döbbenetes látvány így, együtt a meglehetősen agresszívan közlekedő és tülkölő automobilokkal.

Kupék, cabriók meg olyan monstrumok, amelyek leginkább fekete traktorra emlékeztetnek, tülkölnek és tülekednek a többsávos utakon. Ahogy a fények egy pillanatra bevilágítanak az ablakaikon, munkából hazatérő, fáradt, keménykalapos arcokat látok. A felhőkarcolók éppen úgy eltakarják a csillagokat, mint legutóbb, a 2011-es utamon. Talán soha nem is látszott ég New York felett…

Ahogy Manhattan felé tartunk, megszaporodnak a filmplakátok. Minden méterre jut egy új sztár, sötét, füstösre sminkelt szemek, íves vádlik, csókos szájak.

– Ez egy olyan ország – töri meg az autó csendjét Dénes –, amelyiknek nincsen történelme, de van egy csomó jó filmje.

– Azt látom… – dünnyögöm az ablakra tapadva.

Lázasan próbálok visszaemlékezni, mit tudok a húszas évek Amerikájáról. A nagy Gatsby… a világválság, Zelda Fitzgerald… hézagos fogsorú, alacsony sofőrünket elnézve nem valószínű, hogy ezeknek a kliséknek nagy hasznát fogom venni.

A hajóút alatt bőven volt időm eltöprengeni azon, mit tanulhatok abból, hogy kifordult a világom. De csupán egyvalamire jutok: hogy ne vegyem olyan komolyan magamat.

Nem tudom, mi történik velem, és miért, de az biztos, hogy hosszú idő után nyugalmat érzek. Terápiás céllal minden önmaga körül pörgő XXI. századinak jót tenne, ha néhány évtizedet visszazuhanna.

– Nemcsak a ruha-és autókereskedelem állt át New Yorkban a tömegtermelésre – folytatja Dénes az idegenvezetést –, hanem a sajtó, az értelmiség, a művészek is.

És most, gondolom, oda fog dobni ennek a gépezetnek, hogy maga alá gyűrjön! Nem mintha különösebben izgatna, milyen reputációt szán nekem, csupán az érdekel, hogy ne csináljon belőlem tudományos szenzációt vagy pszichiátriai kísérleti nyulat. Viszont a megállapodásunknak megfelelően juttasson el a legjobb szakemberekhez.

Mindenekelőtt Helene Deutsch-hoz. Ha valaki emberi számítás szerint képes nekem segíteni, az csakis ez a nő lehet.

Zsombor, valahányszor talált Helene Deutschtól publicisztikát vagy esszét, elmentette, kinyomtatta, és a kezembe nyomta. A nő Freud tanítványa, majd egyik legnagyobb szakmai vitapartnere volt, mindent tudott az emberi – különösen a női – psziché piszkos kis trükkjeiről. Olyan logikusan és érdekfeszítően írt a kivetítésekről, kényszerképzetekről, elfojtásokról, hogy az embernek kedve támadt előrukkolni eggyel.

Bécsben élt, de számtalan tanulmányában szerepel, hogy a nagy gazdasági válságot megelőző időszakban New Yorkban lakott, figyelmét teljesen lekötötte az itt tapasztalt összeomlás. Vagyis 1929 januárjában már a városban kell lennie!

Találkozni és beszélni szeretnék vele. Megmondani, hogy olvastam egy sor munkáját. Olyanokat is, amelyeket még csak ezután fog megírni. Vajon milyen magyarázatot ad erre a női psziché rejtelmeinek professzora? Egy ilyen tiszta gondolkodású, intelligens ember talán képes segíteni.

Fokozódó pánikot éreztem amiatt, hogy több ezer kilométerre távolodom Dobogókőtől. Erősen a helyszínhez kötöm a szerencsétlenséget, ott kellett volna maradnom, végigjárnom az erdő összes négyzetméterét, ellenőrizni minden ösvényt…

Ösztöneim ettől függetlenül tudták a dolgukat, és azt sugallták: akármilyen hajmeresztőek is aktuális körülményeim, azok a valóságosak! A múlt még akkor sem hozzáférhető, ha minden, ami igazán fontos számunkra, ott van. A most mindig felülírja az előzőt. A nyolcvanöt évvel korábbi most is.

Próbálok a jelenre koncentrálni, és úgy tekinteni rá, mintha álmodnék, azzal a biztos tudattal, hogy nemsokára úgyis felébredek.

A taxi elhagy egy parkot egy szoborral, majd zűrzavaros környékre, szinte egy másik városba kanyarodik. Itt az utcán már nem sorakoznak a járdával párhuzamosan az automobilok, az úttest hemzseg az emberektől, akik a szélrózsa minden irányába futkosnak, trécselnek, kiabálnak. A sarkon feltűnik egy omnibusz, ha egyáltalán így hívják azt a ló vontatta buszt, amelynek a tetején is emberek lógnak.

A bűz, a házak a végeláthatatlan vaslépcsőkkel az oldalukon, azt jelzik, hogy a külvárosban járunk. Itt-ott látni keménykalapos úriembert is, főleg félvér és fekete keménykalapos úriembereket. Egy vegyeskereskedés kirakatában kézzel írt felirat nyugtatja meg a vásárlót:

A LEGOLCSÓBBAN ITT VÁSÁROL.

Semmi kétség, ez a filmjelenet az én hús-vér valóságom.

Dénes egyszer csak mozgolódni kezd, pénzt nyom a tányérsapkás sofőr markába, és éles, magyarosan elnyújtott tenkjújával jelzi, hogy nem kér vissza. A sofőr gálánsan kiugrik és hátraszalad a szegényes motyónkért, miközben Dénes kinyitja nekem az ajtót. Annyira fáradt vagyok, hogy tulajdonképpen bárhol lehetnénk, de azért a bűzlő lépcsőháztól és a ragacsos liftrácstól kiélesednek az érzékeim.

– Megjöttünk – jelenti Dénes diadalmasan.

A lakás ijesztően idegen. A hajókabinhoz képest itt tényleg érződik, hogy csaknem száz évet tévedtem el az időben. Szénkályha, rézágy, olajfestékkel mázolt falak, rajta falvédő.

Kis híján sírva fakadok.

Dénes elhúzza a zöld függönyt. Frissen mosott ruhák végtelen tengere hullámzik előttünk.

– Hogy tetszik?

– Nagyon. – Sóhajtok, és kihajolok a rácsok között az ablakon. Alattam a múlt századi New York hömpölyög.

– Átengedem magának a hálószobát – mondja, aztán elhallgat. Várja, hogy felocsúdjam. – Én itt alszom majd a kereveten. Korán elmegyek. – Habozva körülnéz. – A fürdőszoba a folyosó végén van. Kulcs a bejárati ajtó melletti szögön. Közvetlenül mellette van egy falikút, de azt ne használja, ha rám hallgat, hozzá se érjen. A konyhában van folyóvíz – hadarja –, a lavór a kredenc mellett, ott is tisztálkodhat. Ha csukva van az ajtó, tudni fogom, hogy nem lehet bemenni. Egyébként hagyja nyitva.

Egy pillanatra összekapcsolódik a tekintetünk, aztán Dénes az ajtó felé indul.

– Megyek, megnézem, mi újság odalent a fiúkkal…

És veszi a kalapját.

Magamra maradok a Dénes anyja által csomagolt szegényes poggyászommal, és körbenézek a szobában. Végtelenül kopár és lehangoló látvány, a krém-és halványzöld színű kredenc festése lepattogzott, mellette egy tűzhely, amelyből enyhén rozsdás cső vezeti ki a füstöt. Az ablakon rácsok, amelyek rögtön indokolttá válnak, amint az ablakhoz lépek. Egy kormos felhőkarcoló tetejéről nézek lefelé, valahol a mélyben, a ruhaszárító kötelek és a több réteg száradó ruha alól felsejlik az utca.

Leülök az ágy szélére, lerúgom Dénes anyjának fűzős cipőjét, beletúrok a zsákomba, próbálom otthonossá tenni azt a néhány négyzetmétert, amelyet Dénes kijelölt számomra. Az ágy felett faragott szélű polc, rajta csipketerítő és néhány magyar könyv – Jókaik, Colette magyarul, meg a Micimackó angolul.

És rengeteg fénykép ezüstkeretben.

Mindegyik fényképről ugyanaz az arc néz vissza rám. Dús, hullámos barna haj, hatalmas őzikeszem, fitos orr. A legtöbb fotó utólag lett kiszínezve, a lány szeme parázslik, a szája élénkpiros. De ettől a mesterkélt make-uptól eltekintve csodaszép…

Ő tehát Dénes amerikai nője. A bájos fiatal arc láttán belém hasít valamiféle homályos női irigység. „Százéves is elmúlt!”, emlékeztetem magam, de ettől még hamvasnak és szépnek látom.

A lábam beleütközik valamibe, ahogy lehajolok, egy bilit látok, mellette kis doboz hever a földön, félig az ágy alá csúszva.

Annyira szép a teteje, hogy muszáj közelebbről is szemügyre vennem. Egy ideig forgatom a kezemben, babrálom, végül kinyitom. A rózsaszín selyemmel bélelt dobozkában neccszerű hálóval bevont pamutcsíkok lapulnak gondosan összerendezve. Kiemelem az egyiket, töröm a fejem, miféle trükkös divatkellék lehet.

Nyilvánvalóan a Róza nevű nő titkos fegyvere. Válltömésnek túl hosszú, melltartóba rejthető push-up betétnek túl keskeny… Egyik végén két gomblyuk, a másik végén cérnával bevont gombok.

Mi az ördög lehet ez?

Forgatom jobbra, balra. Aztán leesik, hogy korántsem olyan kacér dolog, mint amilyennek képzelem. Egy múlt századi intimbetét-féleség.

Elszörnyedve bámulom, amint tehetetlenül himbálózik a kezemben. Gyorsan visszagyűröm a dobozba, és rácsukom a fedelet.

A következő pillanatban sokkoló gondolatom támad. Kiborítom az ágyra a fekete utazózsákot, kirángatom a táskámat, és előhalászom a telefonomat. Mielőtt a gombhoz nyúlok, a kezem megremeg, mostanában már csak nagyon nyomós indokkal merem bekapcsolni. Gyors fejszámolást végzek, és úgy döntök, muszáj lesz.

– Bassza meg – szűröm a fogam között. A monitor lefagyott. Várok egy kicsit, majd megpróbálom még egyszer.

Ezúttal működik. Felvillan a MyCicle virágos piktogramja:

Your next period in ten days!

Még tíz nap? De hát már hetek óta…

Számat rágcsálva próbálok visszaemlékezni, mikor volt az előző ciklusom. Akárhogy kalandozom felborult világomban, újra és újra oda lyukadok ki, hogy utoljára a bárányhimlős Gundel-uzsonna napján menstruáltam, vagyis november nyolcadikán. A Prága Projektet december hatodikán tartották Dobogókőn. New York pedig újévi dekorációval fogadott. Létezik, hogy ebben a totális sorspánikban elfelejtett megjönni a ciklusom? Esetleg nemcsak nyolcvanöt évet, hanem néhány hetet is sikerült átugranom? Vajon milyen hatással van az ember ciklusára, ha visszafelé zuhan az időben? Nyilván van valamiféle hatása, ha egy sima repülőút is képes felborítani…

Meg sem hallom, hogy Dénes visszatért a lakásba.

– Ez meg mit keres itt? – emeli magasba a mahagóniszélű, rózsaszín fedelű kis csomagot. – Róza rongyosdoboza?

– Én csak…

– Hogy a fészkes fenébe került ez elő? Hogy merészelte! – A szája sarka megremeg, a szeme villámokat szór. De a következő pillanatban váratlanul megenyhül az arca, és oldalra pillant. – Nos, mindegy is. Kérem, jelezze, ha netán… szüksége volna egyéb… piperekellékre is.

Érzem, hogy elvörösödöm. Mint akit tetten értek.

– Remélem… – Elhallgatok. – Remélem, nem feltételezi rólam, hogy elveszem, ami a másé…

Hirtelen rádöbbenek, mennyire kiszolgáltattam magam ezzel a New York-i utazással.

Dénes lehajtja a fejét, a cipője orrát nézi.

– Nem feltételezem, hogy azért került elő ez a doboz, mert meg akart károsítani. Ha mégis, nem éppen a… hm… legfurfangosabb módját választotta, hogy megrövidítsen.

Kimegy a szobából a keskeny, csőszerű konyhába, hosszan kiengedi a csapot, és felhajt egy pohárral a jeges vízből.

– Azért… tekintettel arra – megyek utána ostobán –, hogy az elkövetkező napokat együtt töltjük, nem ártana tisztázni, hogy maga mennyire tud bízni bennem.

Nyilván látja az arcomon az aggodalmat, mert váratlan kedvességgel, szemében barátságos fénnyel, melegen, ugyanakkor szomorkásan megsimogatja az arcomat. Aztán felsóhajt, mint akit nem is olyan régen tört meg az élet.

– Nincs nekem olyan erkölcsi mérőszalagom, amivel ezt ki tudnám centizni…

A szemébe nézek.

– Még mindig szélhámosnak tart, igaz?

Tűnődve szemlél.

– Csak képzelje magát a helyembe… – Elvékonyodik a hangom. – Miért éppen magára akaszkodtam volna ott, a kihalt hegyen? Már figyeltem korábban, és egyszer csak kiléptem a fák közül? Mégis miért? – Nem egészen ezt akartam mondani, de azért folytatom: – Mi a fene célom lett volna vele?

Próbál kikerülni, de nem hagyom.

– Értelmes, intelligens embernek tűnik. – Már a karját rángatom. – Össze vagyunk zárva hosszúnapok óta! De maga még mindig nem érti…

– Mégis mit vár tőlem? Talán azt gondolja, hogy mindenkinek bemutatom mint kedves látogatót a jövőből?

Félreállok, hogy utat engedjek neki. Beletúr sűrű, egyenes szálú hajába, miközben ellép mellettem.

– Nem. Nem ezt várom.

Pillanatnyi szünet áll be, amíg végiggondolom, mit kellett volna felelnem, mit várok tőle.

– Miért nem kérdez? – követelem sokadszorra. – Nem akarja kiszedni belőlem az igazságot?

– Nem nagyon kell faggatnom – húzza félre a konyhát és a nappalit elválasztó függönyt. – Maga kendőzetlen és őszinte.

Kisiet az előszobába, és egy konyharuhával letakart dobozzal tér vissza. Nagyot nyelek. Hamisíthatatlan hagyma-és pörköltszagba borul a konyha.

– Ezt a magyar vendéglőből hoztam. Bugyolálja ki a lábast, még meleg.

Friss, ropogós kenyeret is rejt a csomag, meg savanyú uborkát. Összeszalad a nyál a számban.

Mióta kizuhantam a világomból, hálás vagyok minden falatért, amit elém tesznek. Az olyan alapvető biológiai funkciók, mint az evés vagy az alvás, hirtelen egyszerűvé és magától értetődővé váltak. Nem is olyan régen még minden egyes étkezés előtt kaptam a telefonomat, és kikerestem a Myfitnesspallból, mi az, amit éppen enni készülök, mennyi kalóriát, telített és telítetlen zsírsavat, szénhidrátot tartalmaz. Reggelenként felálltam a mérlegemre, ami lemérte a csontsűrűségemet, testzsírszázalékomat, súlyomat, és továbbította az adatokat a telefonomra. A csuklómon viselt karkötő figyelmeztetett, ha túl sokat ültem egy helyben, számolta a lépéseimet, a kalóriákat, éjszakánként monitorozta az alvásomat. Applikációk irányításával lélegeztem, meditáltam.

Ebben a rémálomban egyszerre olyan lett minden, mintha… életre keltem volna. Ettem, amikor ideje volt, nyugovóra tértem, amikor besötétedett, és lépkedtem, amikor valahová vitt az utam.

Segítek Dénesnek teríteni. A bánatos, szürke környezethez képest meglepően szép porcelánokat rejt a kopott konyhakredenc. Abroszt is találok, leülünk, és egy kopott bádog merőkanállal merünk a pörköltből. Remeg a kezem az éhségtől.

Falusi lakodalomban láttam utoljára ilyen sűrű pörköltet, vagy inkább ragut, de azt bográcsban főzték. Ütős, csípős, darabos volt, amit én alapból nem bírok, de ott, a lagziban annyiszor elmondták, hogy ettől a pörzsanyagtól olyan sajátságos ízű és állagú a pörkölt, hogy azóta még magamban sem nevezem az ilyen „embörös” verziót zsírosnak. Dénes pillanatok alatt belapátolja a hatalmas adagot, és újra szed.

– No, mi az? – néz fel. – Talán nem ízlik?

– Dehogynem – lelkesedem, miközben nagyot harapok az illatos, omlós fehér kenyérből.

– Negyven háztömböt gyalogoltam érte! – mondja mély felháborodással. – Hát ne kéresse magát.

Nem kell sokáig biztatnia. Tolom a pörköltet, tunkolom a kenyeret, próbálom figyelmen kívül hagyni mindazt a rémhírt, amit az én világomban összeírtak a szénhidrát-zsír kombinációról.

Dénes felnéz, az arcába hulló tincs alól figyeli, hogy birkózom az adaggal.

– Még mindig csak csipeget – jegyezi meg.

– Legyen türelmes velem! – mondom teli szájjal és kimért precizitással. – Ez az első pörköltem a születésem előtt…

Kék szeme vidáman villan, de nem szól. Magamba tömöm az egész tele tányér húst és szaftot, meg egy fél vekni kenyeret.

Talán ennek köszönhetem, hogy első New York-i reggelemet egy bűzös bádogvödör fölé hajolva töltöm egy vékony posztófüggöny takarásában, és szörnyű kínok közepette mindent kiadok magamból. Ezalatt Dénes, az egyetlen ismerősöm a húszas évekből, fel-alá járkál a szobában.

Felváltva fohászkodik és káromkodik.

34. fejezet

Dénes

Spleen. Januári eső. Vissza kellett zökkennem a rendes kerékvágásba, ami nem volt egyszerű, tekintve az új, beszédes és igen mozgékony zavaró körülményt a lakásban, akit kerülgetnem kellett. Kiszorultam a kényelmes rézágyból a heverőre, ami egyenetlen, rugós matracával roppant kényelmetlennek bizonyult. Senkinek sem ajánlom, hogy kipróbálja.

Egyetlen függöny választott el az idegen nőtől, egy vékony függöny, ami furcsamód inkább még közelebb hozta; a padló és a függöny közötti szűk résre sűrítette a jelenlétét.

Első reggel rosszul is lett a nő, hányt, kínos hangokat és szagokat zúdítva a függöny mögötti térfelemre. Ezt nem lehetett megjátszani, ezt az ősi, természetes, elveszett szenvedést. Még meg is sajnáltam.

De hörögve, üvöltve, zokogva tiltakozott, amint udvariasan érdeklődve átsuttogtam a függöny túlsó felére.

– Hagyjon békén! – óbégatta, és megint öklendezni kezdett.

Tehetetlenül toporogtam a függöny másik oldalán. Aztán szinte egyik pillanatról a másikra jobban lett, vörös arccal, tágra nyílt szemmel, kusza tincsekkel bukkant elő.

– Csak lélegezzen, és ne mondjon semmit. – Kivettem a kezéből a vödröt. Kiengedtem a csapot, és egy nagy pohár jeges vizet adtam neki. Üres tekintettel bólintott, két kézzel fogta a poharat, és három hatalmas korttyal kiitta az egészet.

– Jobban van?

Kerülte a tekintetemet.

– Most nem kell mondania semmit. Kettőnk közt már nem kell megjátszania magát.

No, ha valamit nem tudott ez a nő, hát hallgatni. Percenként elmondta a véleményét a világ eseményeiről. Egyenrangúnak hitte magát szegényke, és mindenbe beleszólt. A nők, akik nem is olyan régen még együtt éltek a férfiakkal, mostanra megbolondultak, a szerepeket csodálatosan felcserélték, mert nekünk, férfiaknak más dolgunk volt, nem értünk rá odafigyelni.

– Én itt most már még kevésbé érek rá, mint otthon, érti?

Zsófia sápadtan állt velem szemben, alig észrevehetően felvonta a szemöldökét.

– Ha szüksége van valamire – folytattam pártfogó hangon –, most szóljon, mert lehet, hogy csak késő éjjel fogok hazaérni.

Válasz helyett kinézett az ablakon. A tűzfal rettenetesen ronda volt, és rossz szagot árasztott.

– Talál könyveket a polcon – mondtam, elérzékenyülve gondoskodó jóindulatomtól. – Sétálni is lemehet. Hagyja a kulcsot a lábtörlő alatt. Maga tud velük beszélni… Ha eltévedne, jegyezze meg, hogy a kalaposüzlettel srégen szemben lakunk. Itt az összes kapu egyforma. De mindenki ismeri a bosnyák kalapost…

– Ühüm – mondta, még mindig halottsápadtan.

Nem jött utánam, az ablakhoz lépett, hogy kiszellőztesse a szobát.

Megmagyarázhatatlan nyugtalansággal csuktam be magam mögött az ajtót. Rózát sem szívesen hagytam otthon, de most mintha egy ketyegő robbanószerkezetre zártam volna rá a lakást.

Első munkanapom nem a legfényesebb hangulatban indult az új szerkesztőségben. A máskor gépírónőktől, telefonoktól, könyvelőktől hangos iroda most álmos, emberi párába és közönybe burkolózott. 1929. január tizennyolcadika, péntek volt. Új főnököm a Journalnál, az elálló fülű, hórihorgas Fraser rosszkedvűen nézett fel egy kefelevonatból.

– Ki az ördög maga? – vetette oda foghegyről.

Bemutatkoztam, és elmondtam neki, hogy mától itt dolgozom, és remek anyaggal tértem vissza az európai utamról. Nem mondott semmit, a szemüvege szárát rágcsálta, aztán intett, hogy menjek tovább.

Mikor elhaladtam egy cigarettázó kis csapat mellett, elhallgattak, és csodálkozva néztek rám. Nyilván nem volt megszokott egy újdonsült munkatárs részéről, hogy mindjárt az alkalmazása után hetekre eltűnik, de ezekkel az emberekkel már hónapok óta, a World munkatársaként is egy épületben dolgoztam…

Csak azért is belevetettem magam a munkába, elnyargaltam a prefektúrára, aztán írtam egy rövid tudósítást a legfrissebb bűnügyekről. Hearsthöz nem tudtam bejutni, senkivel sem tudtam szót váltani az év sztorijáról, aki otthon várt a svábbogaras albérletben. Valahányszor nagy lendülettel elindultam az elálló fülű asztala felé, keresztülnézett rajtam.

A Journal szerkesztősége – akárcsak a Worldé – egyetlen légtérből állt, állig érő panelek választották el az íróasztalokat egymástól. Az volt a cél, hogy mindenkit szemmel tarthasson a vezető szerkesztő a pulpitusról. Visszasírtam pesti szerkesztőségi odúmat, ahol nyugodt magányban dolgozhattam. A kasznim túloldalán egy sportriporter ült, és éles, pattogó hangon egyfolytában telefonált.

Délutánra már olyan deprimált voltam, hogy vissza akartam utazni Magyarországra. Vagy legalább a szomszédos emeletre, a Worldhöz. Csupán egy ember volt Manhattanben, aki segíthetett rajtam.

Dick Davis az utolsó békebeli úriember volt New Yorkban, mindig rendelkezésre állt, és mindig ő fizetett.

Amikor meglátott, a fejét csóválta.

– Uramisten! Nem sikerült megpuhítanod a nő apját – vonta le az étterem ajtajában a következtetést. – Rémesen ágrólszakadt a kinézeted.

Végignéztem magamon. Igaza volt. Elnyomtam a csikket a bejáratnál álló, túlcsorduló hamutartóban, és megadóan követtem a sarokasztalhoz.

– Sok mesélnivalóm van, Davis… – Belekortyoltam a whiskykoktélba, amelyet a pincér kérdezés nélkül tett elénk.

Dick kissé meghasasodott az elmúlt hónapokban, de még így is imponálóan elegáns férfi volt. Mellette elhasználtnak és láthatatlannak éreztem magam.

– Egész nap bűnügyi tudósításokat fogalmaztam – robbant ki belőlem. – Az a mogorva Fraser meg szóba sem áll velem.

– Mi az ördögért akarsz te vele társalogni? – fújta ki a füstöt Davis. – Az egy balfasz.

Felém nyújtotta ezüst cigarettatárcáját, kivettem egy szálat, és rágyújtottam.

– Olyan sztorit hoztam haza, ami garantáltan érdekelni fogja.

– Milyen sztorit? – kérdezte szórakozottan.

– Hosszú lábú, hosszú hajú sztorit…

Ingerült pillantást vetett rám.

– Ez valami magyar újságírószleng?

– Ahogy mondom.

Áthajolt az asztal felett, és lehalkította a hangját.

– Elmentél kiengesztelni Róza apját és… felszedtél egy nőt?

Rám vigyorgott. Én is elmosolyodtam. De közben volt bennem egy kis keserűség. Dick nagyon a szívén viselte Róza ügyét.

– Nem volt rajta mit felszedni – mondtam az igazsághoz híven. – Jött magától. Tulajdonképpen a nyakamba akaszkodott…

Megérkezett a pincér a hártyavékonyságúra vágott lazacszeletekkel.

– És te mindjárt ki is hoztad magaddal Amerikába? Ezt nevezem!

Hosszú percekig minden figyelmünket a tányérunkra fordítottuk. Gondolataim belevesztek az evőeszközök csörömpölésébe.

– Csinos? – nézett fel Davis hirtelen.

– Nem, nem erről van szó – feleltem sokat sejtető mosollyal. – Különben egészen jó forma.

– És Róza? – kérdezte.

– Nos, ha arra vagy kíváncsi, nem kaptam meg az apja áldását…

Dicket kissé meglepte, de kielégítette a magyarázat.

– Aha. Legalább a végére jártál. És addig sem azt a szélhámos színésznőt gyászolod – dőlt hátra elégedetten, bár azt nem tudtam eldönteni, hogy ez a jóllakottságnak vagy a hírnek szól. – Szóval a legegyszerűbben gondolod elsimítani a Róza-féle ügyet… Egy új női szenzáció?

Ó, bár ilyen egyszerű volna, gondoltam.

Az elmúlt hetekben megértettem, hogy a nő, akiről azt hittem, szeret, és hogy teljesen, szőröstül-bőröstül az enyém, valójában egy idegen ember, akinek titkai vannak.

Betsy pedig… romlott nő. Minden igazság könyörtelen, nem alkuszik, nem lehet vitatkozni vele. Veszélyes komédiásnő, egy gyilkos, aki egy percig sem szeretett, mert nincs meg benne a képesség, hogy szeressen.

És most itt egy újabb szélhámosnő a nyakamon.

Abban biztos voltam, hogy ha Davis, a ravasz hírgyári róka szívéhez kap Zsófia története hallatán, de legalább nem röhög a képembe, akkor a szerkesztőnek is el tudom majd adni. Dick volt az én lakmuszpapírom.

– Igen – mondtam –, szenzációs, de nem úgy, ahogy gondolod.

Szórakozottan lepöckölte a hamut asztalterítőről.

– Hát hányféleképpen lehet még azt gondolni?

– Ez a nő azt állítja magáról, hogy 1979-ben született.

Felvonta a szemöldökét, és azzal a félig-meddig bizalmatlan, fürkész pillantással nézett rám, ahogy a riportalanyaik szavahihetőségét mérik fel a sokat látott riporterek. A szemenszedett marhaságokat beszélőkét, és az ötvenszázalékos őrületekét, akik meséjének a másik ötven százaléka azért kellő tálalásban esetleg használható.

– Ejha! – füttyentett. – Sok nőről hallottam, aki letagadott néhány évet a korából, de ennyire vérmes egyikük sem volt!

– Nagyon meggyőzően állítja – erősködtem. – Még lélekbúvárhoz is elvittem…

Olyan hangosan nevetett, hogy a szomszédos asztaloktól odakapták a fejüket.

– Pár napra kóborolsz el, és mindjárt bepaliz egy csinos szenzáció?

– Egy unikális szélhámosnő… – dicsekedtem. – Angolul is szélhámos!

Davis laposüveget vett elő, és a kávéjába löttyintett egy kis sherryt.

– Akkor nálunk sokra viszi.

– Azt állítja, hogy vissza kell térnie a saját idejébe. Ezt képzeld: 2013-ba akar visszamenni!

– Talán H. G. Wells-rajongó?

Nem tudtam leolvasni az arcáról, hogy csak vacsora utáni adomaként szórakoztatja, vagy esetleg a közönség számára is eladhatónak tartja a történetet.

– Az biztos, hogy olvasta a könyveit – feleltem kissé szégyenkezve. – De neki magának is meglehetősen élénk a fantáziája. És… ördögien következetes. Szerinted… – néztem most már nyíltan Davis szemébe – eladható egy ilyen sztori?

– Pontosan micsoda?

– Egy ilyen H. G. Wells-dolog… Riportnak.

– Ez attól is függ, öregem, hogy mennyit akarsz keresni.

– Nem a pénzről van szó… Meg akarom csinálni a sztorit. Be akarom biztosítani magam.

– Remélem – jegyezte meg –, elég csinos hozzá a nő.

– Nem kell félteni.

– Na, mert pusztán szélhámosságból nem fog megélni. Ha fotogén… Hearstnek el tudod adni. Te, mondd, miért nem jelentkezel tudósítónak? – kérdezte hirtelen.

Megpróbáltam kiélvezni az utolsó korty kávé ízét, és csak után szólaltam meg: – Hova?

– Európába!

– Máris vissza akarsz küldeni? Egyébként meg… nem hinném, hogy különösebben jó tudósító lennék.

– Sosem tudhatod… Nyelveket beszélsz, világpolgár vagy… És Európa forrong… Egyenesen rohan egy újabb nagy háború felé. Ott leszel, és tudósítasz.

Egészen lázba jött, ahogy bizonygatta, mennyire nekem való munka volna. Hemingway nevű ivócimborája azzal szerzett magának hírnevet. Mosolyogtam, bólintottam, de az eszem már máshol járt.

35. fejezet

Dénes

Úgy döntöttem, nem várunk tovább, másnap reggel beviszem Zsófiát Hearsthöz, nézzenek farkasszemet egymással. Annyi minden kavargott ebben a dologban, amit nem tudtam, hogy csakis lendülettel lehetett nekirugaszkodni. Ha látom előre, mi mindent tartogat számomra a következő hét, inkább nem rugaszkodom neki semminek.

Zsófiát az ágyon kuporogva találtam egy újságba mélyedve, körülötte is újságok az ágyon szétterítve, bőszen jegyzetelt.

Még csak fel sem pillantott.

A szokásosnál is bolondabbul festett abban a lábhoz simuló bluejeansben, amit az építőmunkások hordtak, és a zsabós ingben, amelyet anyám gombostűkkel a pengevékonyságúra préselt szája között igazított sebtében a karcsú alakjára. Azok a felkapott hollywoodi mozicsillagok jutottak róla eszembe, akik kicsit beszénporozva, férfinak öltözve keverednek kalandokba a filmszínházakban.

Csak remélni tudtam, hogy Hearstnek is a mozisztárok jutnak majd a lányról az eszébe.

– Gondolom, halálra unta magát egyedül… – mondtam, és leültem mellé.

– Egyáltalán nem! – pillantott fel az előtte heverő papírokból. – Igazából nagyon régen nem volt rá mód, hogy rendezzem a soraimat.

– Rendezze a sorait?

– Eléggé össze voltunk zárva az elmúlt időben… – Őszintén, cinizmus nélkül mosolygott. – Ez nekem szokatlan. Úgy értem… nagy szükségem van arra, hogy időről időre egyedül legyek.

– Igen? – kérdeztem kétkedve.

Róza szemrehányásai jutottak az eszembe. A nők mindennél jobban szenvednek az egyedülléttől.

– Most különösen gondolkodnom kell – mondta komoly szemmel.

El kellett ismernem, hogy nem csinálta rosszul, de azért kicsit túljátszotta.

– Egyik pillanatban majd’ megtébolyodom, a következőben úgy érzem magam, mint valami kiválasztott. Hihetetlen, itt vagyok a húszas évek Amerikájában! Vajon miért pont én?

– Nos – próbáltam megakasztani a szóáradatot –, éppen erről akarok beszélni. Holnap elmegyünk az újsághoz.

– Alig várom!

Élesen pillantottam felé, mert azt hittem, csak ugrat. De az arca nyílt volt és kedves.

– Mit szólna hozzá… ha felkészülnénk egy kicsit?

A nő határozottan barátságosnak tűnt. Davis cinikus mosolyát látva már kis híján egy újabb melléfogásként tekinteni a nőre, de most hirtelen megint kezdtem reménykedni abban, hogy mindent ezzel a sztorival fogok helyrehozni.

– Holnap bemutatom egy igazi sajtócézárnak – magyaráztam. Nemrég kerültem hozzá, tehát jó benyomást kell keltenünk. William Hearstnek hívják, és…

– Hearst? – visszhangozta. – Hearst?

– Igen – feleltem kelletlenül. – William Hearst. Talán hallott már róla?

– Régi ügyfelem – mondta büszkén. – Mármint… a cége. Az in időmben nemzetközi nagyvállalat – magyarázta –, ők adják ki például a Cosmopolitant. Várjunk csak? Van már Cosmopolitan?…

Az biztos, hogy nem sajnálta az időt a felkészülésre, hogy aztán szabadon improvizálhasson.

– Nagyon jó. De én azt mondom, takarékoskodjon a részletekkel, tudja, hogy van… erejét veszti a sztori. Nem engem kell az utópiájával lenyűgöznie. – Amint kimondtam, meg is bántam. – Örülök, hogy ilyen jó kedélyű ma, kisasszony – tettem hozzá sietve.

Éppen az ellenkezőjére számítottam, amikor az utcákat róva kigondoltam, hogyan fogom Zsófiát betanítani a másnapi találkozóra. Attól tartottam, hogy Rózához hasonlóan a kis bérlakás magányától ellenséges lesz. De megint csak kiderült, hogy igazi profival állok szemben.

Zsófia tekintete az enyémet kereste.

– Nézzen rám! Olyan vagyok, mint a többi nő itt… a többi nő, akit ismer?

Szónoki kérdés volt, de azért eltűnődtem. Fogalmam sem volt róla, milyenek azok a nők, akiket ismerek. Egy nőt képtelenség kiismerni, mindig másnak mutatja magát, és amikor már azt hiszi az ember, hogy megnyugodhat, száznyolcvan fokos fordulatot vesz, meggondolja magát.

Ezt azonban nem mondtam ki.

– Nem – feleltem, mert nyilvánvalóan ezt akarta hallani. – Ön sokkal csinosabb.

Nem éppen nőiesen felhorkant.

– Hogy akarja eladni a sztorimat, ha nem tudja beleélni magát?

Fölényesen elmosolyodtam.

– Emiatt ne fájjon a feje, Zsófia kisasszony. Én még ebből a konyhacsapból is drámát fakasztok.

– Drámát… – Rám emelte ibolyaszínű szemét.

Barátságos, rábeszélő hangon folytattam:

– Elmondom vázlatosan, mire gondoltam. Fontos, hogy minden részletet tisztázzunk. Elképzelhető, hogy más riporterekkel is beszélnie kell… Mindegyiknek ugyanazt mondja.

Próbáltam nem megrémiszteni. De az biztos, hogy elejétől a végéig alaposan be kellett bifláztatnom vele az egész sztorit.

– Kezdjük mindjárt az elején, a hegyi jelenettel…

– Egy pillanat! – magasba tartotta a tenyerét.

Na, gondoltam, míg nagyot sóhajtottam, azért csak előkerül az akadékoskodó formája.

– Mielőtt bármibe is belemennék – nézett rám –, kössünk üzletet! Tudom, hogy bolondnak tart, és…

– Nem, egyáltalán nem tartom bolondnak. – Bár ebben korántsem voltam biztos. – Folytassa!

– Oké. Szóval kiárusítom a személyes tragédiámat a lapjának, feltéve – mielőtt félbeszakíthattam volna ismét felemelte a tenyerét –, feltéve, hogy… hogy eljuttat Helene Deutsch-hoz. Mert ha nem… két héten belül borítom az egész cikksorozatot. Ja, és vesz nekem valami modern ruhát, mert a mamájáé kissé ódivatú, nem gondolja? Nem jelenhetek meg benne sehol anélkül, hogy őrültnek vagy időutazónak gondoljanak, aki a viktoriánus korból valahogy itt ragadt.

Kiváló! Megint megzsarol.

– Megbeszéltük – sóhajtottam. Hogy jó szándékomhoz ne férhessen kétség, még némi lelkesedést is mutattam. – Egyébként – javasoltam – be is vonhatjuk a hölgyet a sztoriba. Maga mit gondol, elvállalna Helene Deutsch egy interjút?

– Csak annyit tudok, hogy Freud kollégája, és hogy… izé… a női tudattalan a szakterülete.

Speciel ebben nem volt naprakész.

– Ez a… Freud doktor véletlenül nem Bécsben dolgozik?

Nem nagyon mélyedtem el Freud munkásságában, de hallottam róla, hogy mindent a szerelemre vezet vissza. Itt, Amerikában főleg a nők kapták fel, odáig voltak mindenért, ami bécsi. A társaságokban népszerű volt a bécsi kávé, a tejszínhab, a Sacher torta, bármilyen fallikus szimbólum, a valcer és az összes elfojtott szexuális perverzió.

– Helene Deutsch ezekben az években itt van, New Yorkban! – bizonygatta Zsófia, miközben fel-alá rohangált a zsebkendőnyi konyhában.

– Megmondtam már, hogy elviszem ahhoz a Helenéhez! – fogadkoztam, és közben a világ legnagyobb barmának éreztem magam. – Nem ülne le egy pillanatra?

Nagy kegyesen leült velem szemben az asztalhoz, hatalmas loboncába túrt, aztán félrebillentette a fejét. Úgy nézett rám, ahogy egy nő szokott.

– Helyes – ismételtem meg immár nyugodtabban. – Nos… induljunk ki abból, amit mindketten tudunk. Maga Magyarországon, egy mitikus legendákkal övezett hegycsúcson…

– Nem túlzás ez egy kicsit?

– Itt, Amerikában minden a léptékről szól. Hegycsúcs. Mit számít…

– Mégis – maga alá húzta a lábát – milyen legenda övezi a hegycsúcsot? Mármint azon kívül, amit maga készül írni.

– Nagyon kérem, Zsófia, bízzon bennem! Ha ráharapnak a történetére… Elvégre… – néztem le rá – ezért jött Amerikába, nem igaz?

– Nem mintha lett volna más választásom – dohogott.

Úgy éreztem, mindjárt szétrobban a fejem.

– Befejezhetem? Szóval elveszetten, összefagyva, sokkos állapotban kóborgott a hegyen. Ebben a vékony… sportkosztümben. Kimerült volt, és éhezett, én hazavittem, ápoltam, és… elpróbáljuk angolul? – kérdeztem aggodalmasan. Valahogy arra számítottam, hogy bőszen jegyzetel majd, mégiscsak idegen országban kell szélhámoskodnia, nem hazai terepen.

– Tökéletesen el tudom mondani angolul – mondta. – Le is vizsgáztathat. De már ne haragudjon, ez a legnagyobb baromság, amit valaha hallottam.

– Talán nem tetszik?

Újra és újra elképesztett ennek a nőnek az arcátlansága. Róza mellett igazán beletanultam, de ezt a nőt valóban újságban kellett mutogatni.

– Tocsog a szirupban! – jelentette ki határozottan.

– A… miben?

– Érzelgős, melodramatikus… közhelyes!

Kinyitottam, aztán becsuktam a számat.

– Közhelyes?

– Én… Nem vagyok képes a szerencsétlen, elveszett nőt játszani. Nézzen rám! Nekem ez nem megy. Ez így…

– Baromság? – biccentettem fáradtan.

– Higgyen nekem! – erősködött. – A reklámszakmában dolgozom. Abból élek, hogy manipulálom az embereket!

Ebben nem kételkedtem.

Heves gesztusokkal magyarázta, miért nem az elveszett nő archetípusára kell alapoznunk a sztorit. Komolyan mondom, már zsongott tőle a fejem.

Elkaptam a csuklóját.

– Most nem vesztegethetjük az időt a szüfrazsettmonológjaira. – Rángatta a kezét, de nem lazítottam a szorításon. – Én tudom, mit habzsol a közönség. Hearst is tudja.

Olyan keményen markoltam, hogy belesajdult a kezem.

– Most. Azonnal. Engedjen el – mondta, miközben bíborszínbe borult az arca.

– Addig nem, amíg végig nem hallgat. Ez az én sztorim. És maga elesett, gyámolításra szoruló nő lesz! – Közelebb húztam magamhoz, és a nagyobb nyomaték kedvéért megcsókoltam. Ez mindig bevált nála.

Egy pillanatra egészen elgyengítette a térdemet, hogy puha, forró ajkát a számmal érintettem. Betsy óta nem tartottam nőt a karomban. Felajzottságom valószínűleg olyan árulkodó volt, mint sündisznón a tüske.

Hosszú másodpercek után sikerült csak kiszabadítania magát, igaz, a próbálkozásai nem is tűntek komolynak.

– Utoljára mondom… – lihegte – ha szexbarátságra lesz szükségem… – a szótól ösztönösen engedtem a szorításon, mire olyan hevesen tépte ki magát, hogy egy pillanatra azt hittem, komolyan megsebesítem – …azt majd egyértelműen a tudomására hozom. De pillanatnyilag… nincsen szükségem rá!

Legnagyobb döbbenetemre rázkódni kezdett a válla, öklével törölgetni kezdte a szemét. Mint egy kislány, aki elesett, és felhorzsolta a térdét.

– Bocsásson meg! – mondtam ijedten.

Holnap ezt a nőt prezentálnom kell Mr. Hearstnek. Nem inzultálhatom, amíg – elvigyorodtam a gondolatra – nem jelzi magától, hogy szexbarátra van szüksége. Úgy látszott, még ebben is szeretett irányítani.

Odamentem a csaphoz, és adtam neki egy pohár vizet.

– No, no, no… – dünnyögtem békülékenyen. – Legyünk felnőttek. Útjaink valamiért keresztezték egymást. Bízzon bennem. A hírverés az én terepem.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve kimentem a ládámhoz, és elővettem a gondosan elcsomagolt fotóaparátomat.

Annyira drámai volt, ahogy ott ült, könnyes szemmel, kibomlott hajjal, hogy arra gondoltam, készítek róla néhány felvételt, és mindjárt viszem is magammal Hearsthöz.

Egy darabig könnyáztatta gunyoros tekintettel figyelte néma ténykedésemet, aztán legnagyobb ámulatomra olyan pózba vágta magát, mint egy showgirl. Az egyik térdét behajlította, a csípőjét előre, a vállát hátrafeszítette. Kirajzolódott testének körvonala.

– Nos, hmm, hát… – nyögtem.

Már nem sírt, a szeme sarkából engem figyelt.

– Elég szerencsétlennek nézek ki? Mert ezt a pózt mindig, minden körülmények között elő tudom kapni. Erre mi azt mondjuk… Facebook-gyanús. Van egy információs háló… – Úgy tűnt, az iménti csók már nem zavarta. A viselkedéséből ismét gúny és fölény áradt. A szélhámosok gátlástalan fölénye! Egy fikarcnyit sem érdekelt, miket olvasott össze H. G. Wells legújabb regényeiben az információs hálókról meg az időgépekről.

Odakint szakadt az eső, nem volt elég fény a fényképezéshez. De én mégsem voltam képes elszakadni Zsófia arcától.

Újra és újra a kamerába néztem, hátha elkapom egyetlen őszinte pillanatát.

36. fejezet

Róza

A zene olyan hangos volt a nagyteremben, hogy lüktetni kezdett egy kis ér a halántékomon. Az emberek mohón keresték a zenét, hangos zenét akartak, lüktető ritmussal, bőséges hömpölygéssel. Igen, a rádió népszerűsítette az új zeneszámokat, de nem csak erről volt szó. Az emberek kerestek valamit a zenében, amit a színház, a könyv, a film nem tudott közvetíteni nekik. Mintha a jazz lenne a tolmácsa valami indulatnak, ami mélyen, titkosan, szavakban el sem gondoltan élt a tömegek lelkében. Mintha a jazz lett volna az orvosság valamire, ami fáj.

A hét minden estéjét itt töltöttem, megszoktam a fényeket és a ritmust, a parfümtől, emberi párától sűrű levegőt. Nem is vágytam másra, mint a morfinista, úgy remegtem ezért a bódulatért, vijjogó ébrenlétért.

– Hé, kislány!

A hang felé fordultam, és elmosolyodtam.

Gnóm kis ember állt előttem, nagy fejjel és hatalmas táskákkal a szeme alatt. Jóindulatú, görög származású szeszcsempész volt, aki valahogy bedolgozta magát az olasz maffiába, és többek között a mi bárunk is hozzá tartozott. Szerettem, ha kislánynak szólított. Már majdnem huszonhárom éves voltam. Nemsokára kerekebb és puhább leszek, még akkor is, ha kizárólag kétszersültön, paradicsomon, tonhalon, uborkán és koktélokon élek.

– Ne rám mosolyogj – zsémbelt az öreg –, hanem a vendégekre!

Körbehordoztam a tekintetemet a szeparékon, és minthogy egyetlen ismerőst sem láttam, lusta, puha mozdulatokkal odasétáltam a bárhoz. Felültem a bárszékre, keresztbe tettem a lábamat, és az italos polcok üveges hátlapjába pillantva kirúzsoztam a számat.

Minthogy Amerikában szesztilalom volt, hivatalosan nem lehetett alkoholhoz jutni a kávéházakban, éttermekben, ezért Manhattanben szinte vallásos rítussá vált vacsora után felkeresni egy jazzbárt.

Hivatalosan nálunk is alkoholmentes koktélokat árultak, de valójában csak színezéknek számított a gyümölcslé, a koktélok tömény italok voltak. A rendőrök is idejártak piálni, keresztnevükön szólították a maffiózókat. Ha valamelyik mégis akadékoskodott volna, a görög mélyen a szemébe nézett, belecsúsztatott egy százast a zsebébe, és csak annyit mondott: – A doktor írta fel az úrnak…

Merthogy terápiás céllal az orvosok is felírhattak szeszt a páciensnek. A hátam mögött mulató férfiak és nők tehát egytől egyig súlyos betegek voltak. Az estéim forgatókönyve nagyon hasonló volt: cirkáltam a lokálban, vagy közömbös mosollyal üldögéltem a bárpultnál, államat magasan tartva, mintha csak a tömeget fürkészném, míg meg nem szólított valaki. Szóba elegyedtem az idegennel, kicsit szórakozottan, leereszkedően, finoman adagolva a figyelmet. A legtöbb férfi – mert nők sohasem elegyedtek szóba velem – ilyenkor még többet akar magának a figyelemmorzsákból. És én patikamérlegen adagolom. Ez nekem ösztönből jön, nem akarok ilyenkor gondolkodni, nem akarok érezni sem, csak játszani, mint a szenvedélyes kártyások.

A szemem sarkából a férfitársaságokat fürkésztem, a sok vidám idegen közül valaki előbb-utóbb úgyis mindig visszanézett.

– Lehet, hogy túlságosan részeg vagyok – kiabált egy hang a jobbomon –, de úgy látom, hogy ez az elbűvölő ifjú hölgy magányosan koktélozgat…

Megfordultam. Magas, jó alakú férfi volt, a zakója kigombolva, az ingujja felgyűrve, ami bohém jelleget kölcsönzött a külsejének. Az ajka körül jókedvű mosoly játszott, ahogy végignézett rajtam. Azon törtem a fejem, honnan olyan ismerős. Színész? Híres gengszter? Az biztos, hogy láttam már valahol.

A következő percben már táncoltunk. Aztán bemutatkoztunk.

– Helló. Én vagyok az a fickó, aki úgy gondolja, hogy maga a legszebb nő New Yorkban.

Kezet nyújtottam.

– Nagyon örvendek. Én vagyok az a nő, akinek a lábára tánc közben önnek háromszor is sikerült rálépnie.

Szélesen rám mosolygott.

– Hogy tehetném ezt jóvá?

– Vidítson fel – mondtam, – Hozzon társaságot is. Nagyon spleenes estém van…

Kicsit csalódottnak tűnt.

– Csupa lobogás, csupa életöröm, de ha nagyobb társaságra vágyik… van itt két cimborám…

És szolgálatkészen elindult, hogy megkeresse a barátait.

Így ment ez estéről estére. Az emberek ritkán jártak magányosan bárokba. Üdvözöltem a két hozzá nagyon hasonló barátját, és egy szeparé felé tereltem őket. Mindhárman harminc körüli, sötét, ritkuló hajú férfiak voltak, mintha testvérek lettek volna. Különösen akkor tűntek nagyon hasonlónak, amikor egyszerre nyújtották felém a tüzet. Márpedig elég sokat cigarettáztam azon az estén. Remekül helyettesítette a vacsorát, ha már választanom kellett, inkább cigire költöttem.

A három jó barát viszont szivarozott. A táncpartnerem, akit, mint kiderült, Dicknek hívtak, elterpeszkedett a fotelban, hanyagul feltette a lábát a szeparé kis plüsszsámolyára. Azt akarta mindenáron kideríteni, mit keresek egyedül egy éjszakai lokálban.

– Psszt… – feleltem közelebb hajolva. – Én szakmai okokból vagyok itt.

Egy pillanatra meglepődött, aztán felderült az arca.

– Komolyan? – nézett cinkosan a fiúkra. – Szóval ez a munkája, igaz?

– Én hivatásos szórakozó vagyok. Kettőnk között az a különbség, hogy maga fizet azért, hogy igyon, engem meg fizetnek minden egyes koktél után.

– Érdekes munkának tűnik…

A szememet forgattam.

– Valóságos szociológia.

– Akkor nekünk rokon szakmánk van!

– Igazán? Talán önök is minden este leisszák magukat?

Elnevette magát.

– Újságírók vagyunk.

Összerezzentem.

– Nocsak. Azok is derekasan isznak. És melyik lapnál?

– A Journalnél.

Mosolyogva fürkészett. Szóval így járnak a Dini-félék szórakozni. Aztán beugrott. Hát persze hogy ismerős volt! Egyetlenegyszer láttam a sötét lépcsőházban, egy borítékot hozott. Aznap este döntöttem el, hogy otthagyom végre Dinit, úgyhogy istenemre, nemigen volt érkezésem eltársalogni ezzel a magabiztos vigyorú fickóval. Most sem szóltam semmit, csak mosolyogtam.

Pezsgőt töltöttek, és felemelték a poharukat.

– A dolgozó nőkre!

– Ó – mondtam –, ennél hízelgőbbet nem is mondhatnak!

Dick kétkedve nézett rám.

– Azért vallja be, volt idő, amikor unatkozó úrinőnek készült…

Összevont szemmel pillantottam a forgó táncparkett felé.

– Úgy tizenhét éven át – feleltem. Munkaköri leírásomban szerepelt, hogy adjam az úrinőt, tehát minden este beleszőttem a beszélgetésbe, hogy nem kurva vagyok, amit egyébként sokkal elkötelezettebb és nehezebb foglalkozásnak tartottam. – Kikeresztelkedett zsidóként az angolkisasszonyokhoz jártam. Rendszeresen gyóntam is – tettem hozzá a szempillámat rezegtetve.

– És mit gyónt meg utoljára? – hajolt közelebb Dick.

– Csak annyit mondhatok, hogy a végén a pap azt kérdezte: Ez minden, leányom?

Dick 2., akit nem tudom, valójában hogy hívtak, de nem is érdekelt különösebben, megfenyegetett az ujjával.

– Hát ilyen jó kislány maga?

Elkerekítettem a szememet.

– Mondtam neki, hogy én minden vasárnap gyónok, és egy hét alatt nem tudok ennél többet összeszedni.

– A papok ezen a téren olykor felettébb telhetetlenek! – helyeselt Dick 3.

– Nagyon is az volt. Rögtönöztem még néhány vétket, hogy mit csentem el a konyhából, hogyan kívántam meg felebarátnőm kalapját, de csak a fejét csóválta. Félbe kell, hogy szakítsalak, leányom. Ugyanis éppen az imént gyónt nálam az udvarlód…

Mindenki nevetett.

– Bizony, bizony – lendültem bele –, úrinőnek lenni roppant unalmas. Engem az óhazában a No Lady szabály szerint neveltek… Tudják, mi az? Egy igazi hölgy nem teszi keresztbe a lábát – keresztbe fontam selyemharisnyás lábamat –, egy igazi hölgy nem lép ki az utcára kesztyű nélkül, most meg vuduként táncolok, és leiszom magam. Eljutottam a bálteremből a pokolba. – Diadalittasan néztem körbe. – Tudják, miért? Mert szeretem érezni, hogy élek!

Dick felém hunyorított a félhomályban.

– Ez már nem a viktoriánus kor. Maga… egészen friss… – A cimboráira nézett. – Éppen ez az elevenség hiányzik az újságból. Mit szólna hozzá, Róza kisasszony, ha beajánlanám a kiadóban?

Egy pillanatra kiestem a vampszerepből.

– M-mint micsodát?

Rám kacsintott.

– Lehetne ön a Yes Lady! A bárokba kiküldött tudósítónk. Álnéven írhatna a Journalnek.

– És… – érdeklődtem – ki olvasná el?

– Mindenki! – kiáltott fel. – Maga a Girl! A girlideál, a narkotikum. Az új nőtípus. Tudósítson a dolgozó lányok szabad portyáiról. A girl most kezében tartja az erőket. Rázza fel az átlag amerikai puritanizmusát!

– Ó, nem, nem – szabadkoztam, bár hízelgett a gondolat. – Ideálnak lenni, ahhoz túlságosan lusta vagyok. Én ehhez értek – mutattam körbe a homályos lokálban.

De abban a pillanatban, ahogy kimondtam, életemben először kis elégedetlenséggel gondoltam féltékenyen őrzött szalondáma pozíciómra. Tényleg lenne egy másik élet számomra?

37. fejezet

Dénes

A konyhaablakon át betűző napsugár szinte elcsúszott a híres, fehér lakkskatulyán, amit Zsófia hol telefonként, hol fotóaparátként próbált nekem eladni. A lakás csendes volt. Közvetlenül a skatulya mellett a konyhaasztalon egy cédula hevert: HELYEZZE AZ UJJÁT A KÖZÉPEN LÁTHATÓ GOMBRA. NYOMJA MEG EGYSZER. AZTÁN TEGYE AZ UJJÁT A MEGJELENŐ SÁVRA, ÉS HÚZZA VÉGIG A NYÍL IRÁNYÁBA!

Beteg ez a nő, csóváltam a fejem, de annyira már kiismert, hogy a kíváncsiságom mindig erősebb nálam. A mélyedésbe helyeztem az ujjam, jó alaposan megnyomtam, de szinte azonnal el is dobtam.

– HOW CAN I HELP YOU? – kérdezte egy géphang.

Pár pillanatig meredten bámultam a skatulyát. Nem ébresztettem fel a nőt, legalábbis nem volt semmi mozgás a térfelén. Visszafordultam a skatulyához, és óvatosan, mintha egy kényes hangszerhez nyúlnék, amely azonnal éles, fals hangot ad, ha rosszul szólaltatom meg, újra megnyomtam.

Valóban előbukkant egy sáv és egy nyíl.

Hajlandó vagyok belemenni a szélhámosnő kisded játékába? Miért is ne?

Végighúztam a sávon az ujjamat a nyíl irányába. A fehér skatulya fedelén abban a pillanatban feltűnt a nő fotográfiája.

Ugyanazzal a csábos mosollyal, amellyel tegnap nekem pózolt. És ugyanabban a ruhában, szűk bluejeansben és anyám zsabós, fehér blúzában.

Egy papírlapot tartott a kezében, rajta széles betűkkel a felirat: MÉG MINDIG NEM HISZ A SZEMÉNEK, IGAZ?

És alatta kisebb betűvel:

Lapozzon. (Húzza végig az ujját a képen!) Újból felvillant egy másik papírlappal. De az arca megváltozott.

A szája szélét rágta, szemét tanácstalanul az égnek emelte.

MIT KELLENE TENNEM, HOGY MEGÉRTSE, AMIT ÉN SEM ÉRTEK?

És alatta:

(Lapozzon!) EGY VADIDEGEN FÉRFIVAL LÓGOK NEW YORKBAN…

A következő képkockán egyenesen rám mutatott: DINI, RÓLAD VAN SZÓ!

Elhűlve húzkodtam az ujjamat. Talán pertut ittunk?

AKI A DÉDAPÁMMAL EGYIDŐS…

A következő kockát az a kis fényes kártyalap töltötte be, amit Rácz professzornál igazolványként lobogtatott.

…DE NÁLAM HÁROM ÉVVEL FIATALABB!!!

Aztán széttárta a karját.

SOKAT TÖPRENGTEM: HOGYAN IS ÜZENHETNÉK A XXI. SZÁZAD TECHNIKÁJA NÉLKÜL?

A homlokát ráncolta.

A TELEFONOMAT AZ ÉN IDŐMBEN SZÁMÍTÓGÉP VEZÉRELTE KIS VACKOK MŰKÖDTETIK AZ ŰRBŐL. DE A HÚSZAS ÉVEKBEN… ÚGY TŰNIK, CSAK FÉNYKÉPEZÉSRE LEHET HASZNÁLNI.

Mosolygó arcot tartott a sajátja elé:

DINI! GONDOLKOZZ…

Mutatóujja figyelmeztetőn meredt a magasba.

ÉS MÉG VALAMI!

Megfordította a mosolygós papírlapot, amelynek a hátára az volt írva: VANNAK DOLGOK, AMIK SOHASEM VÁLTOZNAK.

MÁSIK FÉRFIT SZERETEK.

SOHA TÖBBÉ NE MERÉSZELJ MEGCSÓKOLNI!

Hiába húzkodtam az ujjamat, több kép nem volt.

A felvételek nyilvánvalóan itt, a New York-i konyhában készültek. A fények alapján tegnap este.

Nem ismertem semmilyen technikát, amellyel színes képeket lehetne készíteni pár óra leforgása alatt, majd egy fényes skatulyára kasírozni azokat. Még az oroszok sem fejleszthettek ki ilyet, mert arról már New York-i sajtókörökben biztosan lehetett volna hallani. Ez az egyszerre primitív és futurisztikus jelnyelv valahogy… megszégyenítően hatott rám. Egy pillanatig azt is fontolóra vettem, hogy Zsófia igazat beszél. Aztán még egy pillanatig.

Pár perccel később finoman meglibbent a függöny, és ott állt előttem. Kusza, dugóhúzó szerű tincsekkel, ingaljban, mezítláb.

– Jó reggelt.

– …

Van úgy, hogy nincs mit mondani.

Ő viszont nem kerülgette a forró kását.

– Látta az… izé… képes üzenetemet?

Érdekes módon a legelső dolog, ami eszembe ötlött, az nem az időgépre vagy mi a csodára, hanem az öltözékére vonatkozott. Nyugtalanító, dühös gondolat volt: ha kikéri magának, hogy megcsókoljam, vajon miért kelleti magát előttem meztelen térddel, combbal, bokával?

Csak néztem rá mereven.

– Láttam – mondtam nagy sokára.

– És… szóval… Fel tudja végre fogni?

Olyan jó lett volna végre őszintén beszélni ezzel a nővel. Közben azonban féltem is. A sárga sajtó szokott ugyan képregényeket közölni robotokról meg effélékről, amelyektől Verne Gyula és H. G. Wells könyveinek népszerűsége is megugrott. De fogalmam sem volt róla, mit kezdene az újság, a közönség, hogy magamat már ne is említsem, egy olyan szembesüléssel, amely alapjaiban rengeti meg a józannak feltételezett világképünket.

Mit kezdjek egy ilyen nyugtalanító hír súlyával?

– Mégis mit akart… – félrenéztem – ebből kihozni? Már úgy értem… a csókon kívül?

– Szerettem volna, ha felfogja végre, mielőtt Hearsthöz megy, hogy milyen hajmeresztő sztori van a kezében.

Némán ültem, kinéztem az ablakon a szárítókötelek fölé, és gondolkodtam. Végül ránéztem.

– Öltözzön fel! – szóltam rá dühösen.

Közelebb lépett, és a higgadt időutazó szerepköréből kiesve hisztérikusan megragadta a könyökömet.

– Dini… – kiáltotta megbicsakló hangon. – Megígéri… – szünetet tartott – megesküszik nekem… hogy segít?

Csak egy tétova bólintásra futotta tőlem.

Hosszas vitatkozás után úgy döntöttünk, hogy Zsófia pontosan abban az öltözékben járul majd Hearst színe elé, amelyben először megpillantottam a hegyen. Bátorítottam, hogy egy kicsit készítse ki az arcát, de amit sminkelés címen művelt, azt gyakorlatilag alig lehetett észrevenni. Mindent összevetve nem nagyon tett ki magáért, de fürtös haja, porcelán bőre a ruhája dacára elegáns megjelenést kölcsönzött neki.

Elszántan léptünk ki az utcára.

Zsófia ajka körül mosoly játszott, az a kissé elgondolkodó, kihívó félmosoly, amely annyira jellemző volt rá. Én közben úgy éreztem, mintha a homlokom mögött egy szénkazán működne, amelyik mindjárt felrobban: dátumok, nevek, mondatok és papírlapok izzottak a lángokban.

Ha igaz lenne az élénk fantáziájú írók párhuzamos valóság fantazmagóriája, ha ide-oda lehetne utazgatni az időben, ha a XXI. század emberei köztünk járnának… ki garantálja, hogy nem próbálnak meg beleavatkozni a jelenünkbe? Nyugtalanító gondolat volt. Együgyű pánik lett úrrá rajtam. Minden racionális okfejtést megcsúfoló csodavárás és pusztulásvárás. Mintha remegni, mozogni kezdtek volna körülöttem a felhőkarcolók.

Ugyanakkor zsurnaliszta énem józan maradt, a nagy üzletet szimatolta, ha egy időutazó kísérgetését egyáltalán üzletnek szabad neveznem. A Negyvenkettedik utca és a Lexington Avenue sarkán a nő egyszer csak megtorpant.

– Nézze! – mutatott a magasba.

Követtem a tekintetét, de nem láttam semmi különöset.

– Ott fent!

A sarkon egy új felhőkarcoló épült, a munkások éppen ebédszünetet tartottak. A nő megbabonázva bámulta, ahogy a lábukat lóbálják a vasgerendán, fenn a magasban.

– Megszokták már – mondtam –, nem szédülősek.

Mindennapos látvány volt: a feltűrt ujjú ingben, ebéddobozukkal az ölükben lóbálták több száz méteres magasságban a lábukat.

Eleinte engem is megdöbbentett, de aztán hamar megértettem, az Újvilág éppen erről a vakmerő egyensúlyozásról szól. Ezek a fickók, főleg indiánok, alkalmi munkákból éltek, egyik építkezésről a másikra szegődtek, hogy el tudják tartani valahogy a családjukat.

– Déjà vum van…

Zsófia rám pillantott, ellenőrizni akarta, hogy ismerem-e a kifejezést.

– Nem csodálom – mormogtam. – Ha van valami kísérő tünete az időutazásnak, a déjà vu nyilvánvalóan köztük lehet.

Szomorúan felnevetett.

– Ez a kép függ a hátam mögött az irodámban. Egy fekete-fehér fotográfia. Amolyan emblematikus kép lett a húszas évek Amerikájáról – magyarázta. – Korabeli légköre van. Basszus… – hitetlenkedve rázta a fejét – árulják az Ikeában…

– Hol? – Nem tudom, miért éppen az utolsó szóra kérdeztem rá, de hirtelen minden részlet fontosnak látszott. Arra gondoltam, hogy az egész szaros budapesti út mégiscsak más mederbe tereli az életemet, ha nem is pontosan abba az irányba, amit reméltem. A mély, titokzatos izgalom egyre erősödött bennem, még akkor is, ha fájdalmas szenzációval vegyült. Nem azzal, amit én kerekítek majd ennek a nőnek a történetéből, hanem azzal, hogy egy pillanatra a Teremtés ijesztő szövevényébe látok. Ez a spannung egyszerre volt félelemkeltő és felvillanyozó.

A nő képtelen volt elszakadni a gerendán ebédelő munkások látványától.

– Bútoráruház – dünnyögte az éles napfénytől hunyorogva. – Behálózza az egész világot. New Yorkban is van, és Budapesten is… Posztereket is árul, tudja, reprinteket, régi fekete-fehér fotókról. Az emberek hazaviszik, és kiteszik a szobájuk falára.

Őszintén szólva nem ilyen hírekre számítottam a jövőből.

Zsófia érezhetően megkönnyebbült, hogy kezdtem hinni a történetében. Bármilyen különös, mióta ismertem, most először tűnt hús-vér, csillogó szemű nőnek, holott, úgy hiszem, éppen most kellett volna csak marslakónak látnom.

Úgy lépkedett mellettem, olyan önfeledten, mint egy bámészkodó turista.

– Az ebédelő munkások… – hajtogatta elégedetten. – A korszak szimbólumai. Alacsony fizetésért az életüket is kockáztatva igyekeznek fenntartani a családjukat, miközben a világ vezető birodalmát építik. – Megtorpant, és rám nézett. – Amerika most válik nagyhatalommá!

Makacs tincsei kezdtek kibomlani, kirángatta belőle a hajtűket, és hagyta, hogy az egész a vállára omoljon.

– Hogyhogy hosszú a haja? – kérdeztem hirtelen.

– Tessék?

– Azt hittem… a modern nő rövid hajat hord.

Megvonta a vállát, és végre elindultunk.

– Ezek szerint nem vagyok modern nő.

Az utcazaj, az egymás után zötykölődő villamosok, de főleg Zsófia önfeledt bámészkodása miatt feladtam a további dialógust.

Ám amikor a Frankfort Street és a Park Row sarkán feltűnt Pulitzer aranykupolás épülete a lepedőnyi amerikai zászlóval, hirtelen úgy éreztem, jóval egyszerűbb volt addig a sztori, amíg Zsófiát szélhámosnak tartottam.

– Mondjon valami hajmeresztőt! – követeltem, mielőtt beléptünk az ajtón.

– Mármint annál hajmeresztőbbet – kérdezte, és ő is lecövekelt –, hogy közel száz évet zuhantam vissza az időben?

– Ezt kellő adalékokkal alá is kell támasztanunk!

A boltíves bejárat előtt ácsorogtunk.

– 3D-s nyomtató! – mondta hirtelen.

– Részletesebben?

Bizonytalanul előrelépett egyet.

– Az egy számítógéphez csatlakoztatható… Jézusom! Hogy a fenébe magyarázzam el magának, mi az a számítógép?

– Ne beszéljen úgy velem, mintha egy Jókai-regény szereplője volnék! Csak írja körül… Meg fogom érteni.

Az épületen lengedező csillagos-sávos lobogó árnyékot vetett a fél arcára.

– Én nem értek ezekhez a dolgokhoz. A XXI. század átlagembere hihetetlen technológiát használ, miközben fogalma sincs róla, hogyan működnek ezek a gépek. A lényeg… hogy megterveznek gondolatban, mondjuk, egy ilyen cipőt – és ezzel az ormótlan lábbelijére mutatott –, aztán pedig egy gép segítségével kinyomtatják, érti? Valóra váltják.

– Kitűnő! – helyeseltem. – Mondjon még ilyeneket! És még valami… A neve….

– Mi a baj a nevemmel?

– Komoly és hosszú – mondtam szelíden. – Nem mutat a szalagcímekben. Mit szólna a Fifihez?

– Fifi?

Bólintottam.

– Zsófia. Zsófi. Fifi… Játékos, nagyvilági, kedves, nem gondolja? – Eltűnődtem. – Fifi 2013-ból…

Ám mielőtt megtudhattam volna, mit szól Fifi kisasszony az új nevéhez, elakadt a szavam, az arcom furcsán béna lett.

Mintha Rózát láttam volna a forgóajtóhoz közeledni, magától értetődő természetességgel. Remegni kezdett a lábam.

Hány helyen kerestem, visszahajóztam miatta az óvilágba, és most egyszerűen eljött hozzám a munkahelyemre. Az utca elcsendesedett, mintha kettőnkön kívül egy lélek sem lenne a világon.

Talán Róza is megérezte ezt, mert ahogy bámultam, megállt a keze a forgóajtó fogantyúja felett, és visszafordult. Tekintete szórakozottan körbejárt, a másodperc töredékére megállapodott rajtam, majd a mellettem álló Zsófiára szegeződött. Hosszan, komolyan nézte. Egyszerre úgy találta, hogy engem is észre kell vennie.

– Szevasz, Dini – mondta egy idő után.

Nagyon távolinak tűnt, mintha függöny választana el tőle.

– Róza… Micsoda kellemes meglepetés! – A hangomban zavar bujkált. – Hozzám jöttél?

Elegáns, fölényes alakja végre teljesen felém fordult, de csak döbbent mormogás szakadt fel belőle.

– Bemutatod a hölgyet? – kérdezte, miközben alig észrevehetően felvonta a szemöldökét.

Ebben a pillanatban nem érdekelt Hearst, nem érdekelt a szenzációs jövőutazós sztori, a pokolba kívántam Zsófiát, felizzott bennem a reménykedés egy halovány szikrája.

Róza nyilvánvalóan hozzám jött, hiszen rajtam kívül senkit sem ismer itt! Ráadásul, szemmel láthatóan, majd’ szétveti a féltékenység.

– Ő Fifi – mondtam a lehető legsemlegesebb hangon.

– Fifi. – Bólintott, és centiméterről centiméterre végigmérte az ormótlan cipőtől, a bluejeansen át a szabadon repkedő fürtjeiig. – Talán valamelyik Western-showban dolgozik?

Ez szép volt, gondoltam elismerően. Rögtön bevinni egy ütést! Még mielőtt kinyithattam volna a számat, Zsófia egyenesen odalépett hozzá, és kezet nyújtott, akár egy férfi – Valójában Závody Zsófiának hívnak – közölte tárgyilagosan. – Te pedig Róza vagy, ha nem tévedek…

Még Rózát is meglepte ez a rámenősség. Kicsit előreesett a válla, félreállt az útból, hogy egy kifutófiú beléphessen a forgóajtóba.

– Szervusz, drágám – mondta ideges mosollyal. – Hát persze… minden szót értettél. Te is magyar vagy.

Zsófia széles mosollyal bólintott, de Róza nem viszonozta. A szokásosnál is egyenesebbre húzta ki magát.

– És hogy…. keveredtél ide… az óceánon túlra? – kérdezte. Azt nem tette hozzá, hogy ebben az öltözékben, de benne volt a hangsúlyában.

– Még annál is messzebbről jött, mint képzeled. – Összeesküvő mosollyal Zsófiára néztem, aki elborzadva nézett vissza rám. – Egyenesen 2013-ból…

Róza elővette a szipkáját, én meg tüzet adtam neki. Nagyon fess volt a szürke kosztümjében.

Fogalmam sem volt róla, mi ütött belém, de csak beszéltem, beszéltem, olyan büszkén, mintha az én személyes közbenjárásomra utazott volna a hölgy közel száz esztendőt.

Róza arca nagyon kevéssé követte híradásomat a szép új világról.

Ellenben Zsófia arca mindent elárult. Különösen arcának az a része, ahol a szája volt. Némán, tátogva próbált rávenni, hogy fogjam be a számat. Végül kénytelen volt közbeavatkozni.

– Dini… – kezdte a szokásos hevességével.

– Dini? – csapott le Róza azonnal. – Csak így szólítod, drágám? Per Dini?

Hát így állunk, gondoltam. Mintha egy álomból ébredtem volna. Mindjárt kikaparja a szemét… Belül ujjongtam.

– Róza! – csitítottam. – Zsófia mindent tud. Tudja, hogy szeretlek. Azonnal beavattam ebbe a csodába… De azt magad is beláthatod, hogy nem hagyhattam magára ott, a hegyen.

Lefegyverző válaszom nem gyakorolt különösebb hatást Rózára.

– Ez igazán lovagias gesztus volt a részedről. Nos, kedvesem… – villantotta a mosolyát Zsófia felé –, én hiszek neked. Dinihez képest valóban mindenki legalább száz évvel megelőzi a korát. Ha megbocsátotok, sajnos nekem most mennem kell…

Azzal eltűnt a forgóajtóban.

38. fejezet

Dénes

Az agyam lázasan próbálta értelmezni a történteket. Róza eljött meglátogatni a kiadóba. És egy másik csinos nő mellett talált. Nem meglepő, hogy kétségbeesésében előremenekült, be a számára teljesen idegen irodaházba.

Megnyomtam a gombot.

Zsófia a szemét forgatva lecsúszott a fal mentén a földre.

– Gondolom… utána akar menni – jegyezte meg guggolva.

De mennyire, hogy utána akartam menni! Ám egy pillanatra megtorpantam. Elég nyugtalanító látvány volt Zsófia a földön kucorogva, úgy nézett ki a kopott nadrágjában, mint egy utcakölyök. Biztos voltam benne, hogy riasztani fogják az őröket, hogy dobják ki, de nem tehettem egyebet, magára hagytam.

– Két perc és itt vagyok – kiáltottam vissza bűntudatosan.

Minden emeleten kiszálltam a liftből, minden szembejövőt megkérdeztem, hogy nem találkozott-e egy karcsú, magas, sötét bubifrizurát viselő lánnyal.

De senki sem látta.

– Dini… Dini – csóválta a fejét egy pofaszakállas kollégám a másodikon –, már megint felszedtél egy csinos kislányt, akit gyilkossággal vádolnak?

Félórás eredménytelen futkározás után visszatértem a másodikra. Zsófia a tűzlépcsőn ült, nyugodtan és árván.

Megkönnyebbülve láttam, hogy nem támadt körülötte csődület.

– Szerintem nem magához jött – közölte velem, miközben feltápászkodott.

Nem feleltem. Feldúltan érkeztünk meg Hearst irodájába.

– Ne feledje a feltételeimet – sziszegte Zsófia, mielőtt beléptünk a párnázott kétszárnyú ajtón. – Különben esküszöm, hogy mindent borítok.

Válaszként megköszörültem a torkomat. Értse, ahogy akarja.

A főnököt még senki sem látta dolgozni, kéziratok, szerződések vagy laptervek felett ülni, rendszerint olvasgatott, szivarozott a klubfoteljában, vagy behívatta kedvenc riportereit, művész barátait panorámás irodájába és ott régiségekről, politikáról és színésznőkről beszélgetett velük.

És közben szédületes iramban építette a birodalmát.

Mint mindig, most is szivarral a kezében fogadott, kezet ráztunk, Zsófiát végigmérte, egy pillanatra fennakadt a tekintete a nőiességet teljesen kihangsúlyozó, szűk munkásnadrágon, amely egy ormótlan fűzős cipőben végződött, de aztán gálánsan kezet csókolt.

– Az új riporterünk és… – Zsófiára pillantott – a kisasszony?…

Zsófia nyíltan viszonozta az őt fürkésző főnök tekintetét, ám mielőtt a szokásos komolysággal megrázta volna Mr. Hearst kezét, és eldarálta volna az angolul kimondhatatlan Zsófia Závody nevet, sietve közbevágtam.

– Bemutatom Fifit. – Zsófia az égnek emelte a szemét. – A kisasszony a mi új címlapsztorink.

– Nocsak. Örvendek. – Hellyel kínált minket. – Mellesleg ez az egyenruha majdnem annyira elragadó, mint egy nagyestélyi…

A Főnök fejében nyilván megmaradt, hogy az alkalmazásom után Európába utaztam, de valószínűleg az ok a fejében összemosódott valamelyik Worldtől elcsábított, háborús tudósító történetével. Feltehetően úgy képzelte, hogy Zsófiát egyenesen a frontvonalból hoztam magammal, talán már látta is maga előtt a szívhez szóló címlapsztorit.

– Elnézést, ha nem vagyok az alkalomnak megfelelően öltözve – szabadkozott Zsófia.

Hearst nagy csodálója volt a női nemnek. Leküzdöttem az ingert, hogy rászóljak, ne stírölje ilyen nyíltan Zsófia combját a szűk nadrágban.

– Szavamra, jól áll magának! Teát? Kávét? – Rám kacsintott. – Pezsgőt? Hadd hallom, Mr. Halmi. Mi mesélnivalója van?

– Azt hiszem, uram, minden idők legnagyobb sztorijába botlottam…

Lesöpört egy nem létező hajszálat ropogósra keményített inge mandzsettájáról

– Ez a tökéletes válasz!

Zsófia veszélyesen fészkelődni kezdett a székén, úgyhogy jobbnak láttam, ha egyenesen a közepébe vágok.

– A hölgy… kissé idegenül mozog itt, a világunkban. Egészen rendkívüli körülmények között csöppent ide… khm… úgy is mondhatnám, hogy szinte természetfeletti körülmények között…

A Főnök a szeme sarkából Zsófiára sandított, de az arcán az udvarias mosoly nem sokat változott.

– A kisasszony tehát valamiféle… túlélő?

– Bizonyos értelemben – helyeseltem. – Olyan tapasztalásban volt része… Mr. Hearst, őszintén szólva, nincs tudomásom arról, hogy valaha, bármelyik lap bármilyen formában interjút közölt volna hasonlóról…

– Most már igazán kíváncsivá tettek.

Zsófia megköszörülte a torkát.

– Nos, igen! – kaptam észbe. – A kisasszony két feltételt szabott az interjú előtt.

– Nocsak – dörmögte Mr. Hearst, hátrasimítva egyébként is jól fésült haját.

– Talán szokatlan, de az adott körülmények között teljesen indokolt – feleltem.

– A személyes biztonságom érdekében ragaszkodom ezekhez a feltételekhez, Mr. Hearst – szólalt meg Zsófia iskolázott angolsággal, de zaklatott hangon.

A Főnök bólintott.

– És mik lennének azok a feltételek?

– Kizárólag Helene Deutschot, az itt dolgozó osztrák pszichiátert kérhetjük fel szakértőként a cikksorozathoz – soroltam. – Nem vitethetjük semmilyen egészségügyi vagy tudományos intézetbe. Nem tehetjük ki a tömeg vagy a nyilvánosság zaklatásának. Továbbá garantálnunk kell, hogy bármikor elhagyhassa az országot. Ez utóbbit a kapcsolataim révén el tudom intézni – fejeztem be csüggedt mosollyal.

– Na, most már igazán kíváncsi vagyok – morogta Hearst. – Mi lenne ez a fergeteges sztori?

Pár másodperces csend telepedett ránk.

Pedig ezerszer elpróbáltam már magamban az első mondatokat, de farkasszemet nézve Mr. Hearst intelligens mosolyával, egyszerre kétségeim támadtak. Nem lehet, hogy mégiscsak valamilyen ügyes trükkről van szó, és én éppen most váltom aprópénzre a riporteri szavahihetőségemet?

– Nos? – nézett rám Mr. Hearst a félhold alakú szemüvege fölött.

– Mr. Hearst… – szólalt meg Zsófia, kérem, ne vegye szőrszálhasogatásnak, de írásban kellene rögzítenünk a feltételeket…

Majd’ elsüllyedtem.

– Mr. Hearst a szavát adta…

Zsófia rám pillantott, majd elkapta a tekintetét.

– Igen. De a…. szóval… – Elhallgatott, végiggondolta a szavait, majd sutba dobta az óvatosságot, és vállat vont. – Nézzék, én viszem vásárra a bőrömet. Rendkívüli, eddig még senki által nem tapasztalt körülmények között – hadarta. – Felelőtlenség volna a részemről, ha nem próbálnám minimalizálni a kockázatokat.

Hearst mosolyogva, de továbbra is fagyosan felállt a foteljából, és hosszú lépteivel az íróasztalánál termett.

– Kisasszony, küldje fel nekem a jogi osztályról Mr. Wetzelt – rendelkezett. – Hozzon magával egy gyorsírót is!

– Nagyon kedves, uram – hálálkodtam. – Úgy látszik, Fifi kisasszony a szokásosnál is elővigyázatosabb.

Míg a jogi fogalmazóra vártunk, bemutatta nekünk a legújabb szerzeményét. Egy festményt.

A képen egy mezítelen nő ült, a karját a fotel háttámláján nyugtatva.

– Kicsit hezitáltam… – mutatta fel a festményt –, de Barnes rábeszélt. És hát nincs nála jobb műgyűjtő a városban. Bátor művész, nem? – gyönyörködött a mezítelen szépségben. – Neoklasszicista, de bátor… Igen… Francia. Ha jól emlékszem, valami Matisse… – Most először igazi érdeklődéssel nézett ránk. – Talán Európában hallották már a nevét…

– Nagyon is! – csapott le Zsófia. – Ez a kép egyszer még nagyon sokat fog érni.

– Helyes – Biccentett Hearst. – Barnes rendelt még tőle. Majd megmondom neki, hogy megint nem csalt a szimata!

Fél óra múlva, amikor már ott volt előttünk az asztalon a frissen megszövegezett, aláírt és pecsétekkel ellátott szerződés, belekezdtem egy homályos történetbe a hegyen talált lányról, meg az időlyukról, és közben egyre idiótábbnak éreztem magamat.

Pulitzer szerint nem szavak kellenek egy jó sztorihoz, hanem arányérzék. Mr. Hearst viszont úgy gondolta, az arányérzék is kevés a hatáshoz, a tehetség is kevés, a feltételek, amelyeket az élet szab a publicista elé, ennél jóval bonyolultabbak. Kell hozzá például hallgatóság is.

Ahogy Hearst hallgatta, ahogy teljesen átadta magát a társalgás egy-egy fordulatának, és ahogy a következő pillanatban már megint unatkozott, az csökönyösen ő volt. Kérlelhetetlenül és megvesztegethetetlenül Hearst.

Megkértem Zsófiát, hogy vegye elő a skatulyát, csináljon mozgóképeket. Meséltem az űrből irányított autókról, a gombnyomásra megjelenő csodákról, Hearst arca mindvégig rezzenéstelen maradt. Semmi hozzáfűznivalója nem volt az elhangzottakhoz.

Elkaptam Zsófia pillantását. Csüggedten, kifosztva nézett vissza rám.

Jól látható vörös foltok vándoroltak a vékony, fehér bőre alatt, végig a járomcsontján, a homlokán, a nyakán. Csak beszéltem, beszéltem… míg a főnök felemelte a kezét, megköszörülte a torkát, majd udvariasan felkérte Zsófiát, hogy fáradjon ki egy teára a társalgóba, mert négyszemközt szeretne velem beszélni.

Zsófia fegyelmezett mosollyal biccentett, de közben öntudatlanul is elhúzta a szája sarkát. Ahogy pantallóba bújtatott gazellalábával átvágott a termen, végtelenül sebezhetőnek és kiszolgáltatottnak tűnt.

– Csak egy utolsó kérdés… – szólt utána Mr. Hearst. – Elmondaná… Fifi kisasszony, hogy egészen pontosan milyen érzés… amikor az ember úgymond… khm… kizuhan a világából?

Zsófia tágra nyitotta a szemét.

– N…nem is tudom – felelte meglepetten.

A kezembe temettem az arcomat.

Amikor újból felnéztem, Mr. Hearst a kézzel varrott, elegáns cipője orrát tanulmányozta. A szobában kínos csend volt.

– Először a levegő… – mondta hirtelen. Nyakán a vörös foltok kigyulladtak és elhalványultak, mint a jelzőtüzek. – Az élesen tiszta, újfajta állagú levegő… – Mr. Hearst érdeklődve felpillantott. – Csak a testemért aggódom, talán súlyos sebesülést szereztem vagy eltörtem… Végigtapogatom óvatosan, és közben fokozatosan úszik be a külvilág. Először a gyomrom tudja. Onnan indul az érzés, a belekből, a lépből, továbbterjed a tüdőbe, eléri a szívet és végül… az agyat is. A bénító érzése annak, hogy valami baromira nem stimmel… – Egy pillanatra elhallgatott, mintha nem tudná, mivel folytassa.

A főnök elgondolkodva fújta ki a füstöt.

– És mit gondol, hogyan fog visszatérni a maga világába, Fifi kisasszony?

– Fogalmam sincs – ismerte el Zsófia. – De vissza fogok!

– Honnan ilyen biztos ebben? – kérdezte Mr. Hearst.

Zsófia csodálkozva nézett ránk.

– Mert nem tartozom ide – mondta, és lenyomta a kilincset.

A főnök biccentett.

– Szerencsés utat visszafelé, kisasszony!

Amikor Zsófia elhagyta az irodát, irtózatos köhögőroham jött rám. Egyszerűen képtelen voltam visszafojtani.

– A füstölő – mondta a főnök. – Hozzá kell szoknia, Mr. Halmi, mert az egész emeleten bevezetem. Élénkít, serkenti a kreativitást, nem találja?

– Kkkhhmm… – ismét köhögni kezdtem.

– Nos – villantotta ki Hearst a fogpasztamosolyát –, ez a történet olyan szép, hogy nem érdemes faragni sem rajta, megáll a saját lábán. Azon töprengek… melyik napon kezdjük közölni. Mit szólna a jövő szerdához?

– Jövő sz-szerda? – fulladoztam.

Kizárt, hogy addig fel tudjam kutatni azt a Helene Deutsch nevű szipirtyót.

– A szerda a legfontosabb nap az újságírásban, ezt jegyezze meg, Mr. Halmi. Messze lepipálja a hétfőt meg a pénteket. A kérdés már csak az – tűnődött –, miként tudja elérni egy hét alatt, hogy Deutsch professzor asszony konzultáljon Mrs. Fifivel, és igazolja, hogy szellemileg teljesen beszámítható.

– Nem probléma – vágtam rá habozás nélkül.

Mr. Hearst az órájára pillantott, majd gépiesen elmosolyodott. Éles csikorgással hátratolta a székét a fényesre vaxolt parkettán, és felállt.

– Nem tudom, honnan hozta ide ezt a lányt. De abban egészen biztos vagyok, hogy ha New Yorkot mindenestül beszippantja egy időlyuk, mi akkor is ott leszünk, és a címlapon hozzuk!

Nem teljesen erre a konklúzióra számítottam, de bólintottam.

– Még ma elkezdek dolgozni az anyagon. Jövő szerdára szállítom!

Kifelé menet felkaptam az ajtó mellett álló állványról a World és a New York Journal esti kiadását. A szokott mozdulattal összefogtam és egymásba hajtogattam őket.

Csak akkor vettem elő újra, amikor már Zsófiával otthon elköltöttük szerény, a sarki örménynél vásárolt vacsoránkat.

Lázas terveket szőttünk, hogyan lehetne Deutsch kisasszonyt becserkészni. Aztán Zsófia felállt, hogy elmosogassa a tányérokat, és közben hosszú előadásba kezdett a professzornő tudományos eredményeiről. Én meg hátradőltem, kiteregettem magam elé a friss sajtót, miközben egy gyufaszállal egy kolbászdarabkát próbáltam kipiszkálni a fogaim közül.

És akkor majdnem leestem a székről, és lenyeltem azt a kis fadarabot.

A SANDERSON-GYILKOSSÁG VÁDLOTTJÁNAK ÜGYVÉDJÉT HOLTAN TALÁLTÁK IRODÁJÁBAN – hirdette a World szalagcíme.

AGYONLŐTTÉK A NEVES ÜGYVÉDET A SAJÁT IRODÁJÁBAN – hozta címlapon a New York Journal is.

A GYILKOS FEGYVER A SZŐNYEGEN HEVERT, RUSSELL ÍRÓASZTALA ELŐTT. A RENDŐRSÉG SZERINT RUSSELLT EGÉSZEN KÖZELRŐL LŐTTÉK LE, ÉS BÁR A HELYSZÍNEN TALÁT FEGYVER ÖNGYILKOSSÁGRA UTALT, A RENDŐRSÉG EZT AZ ESHETŐSÉGET KIZÁRTA, MERT A FEGYVERT TÚL TÁVOL TALÁLTÁK MEG A HOLTTESTŐL.

A következő oldalakon Russell ügyvédi kamarai társai is megszólaltak, akik nem találtak semmiféle magyarázatot a sokkoló tragédiára. Russellnek, nyilatkozták, nem voltak ellenségei. A rendőrség a kiszivárogtatott hírek szerint arra gyanakodott, hogy egyik csalódott ügyfele vagy annak hozzátartozója lőhette agyon az ügyvédet.

A hideg futkosott a hátamon.

Tudtam, hogy ki a gyilkos.

Egész éjjel ébren hánykolódtam, és lázasan járt az agyam, mit tehetnék. Menjek a rendőrségre, és mondjam el nekik, kire gyanakszom? Semmiféle bizonyíték nem volt a tarsolyomban. Csupán feltételezéseim voltak, és egy olyan sztori, ami nem állná meg a helyét a bíróságon. Mérget vettem volna rá, hogy Betsynek feltűnés nélkül sikerült Russell irodájába besurrannia. Ahogy abban is biztos voltam, hogy én leszek a következő áldozata. Fogalmam sem volt róla, mit csináljak.

39. fejezet

Róza

Úgy nyolc és tizenkét éves korom között komolyan fontolgattam, hogy apáca leszek. Imponált nekem az angolkisasszonyok tiszta, szellemi, testetlen világa. Átlátható hierarchiában éltek, valahányszor a világ elé léptek, önmagukat adták, nem kellett viselniük a vonzó nő maszkját. Egyszerűen az voltak, akik. Nagyon különbözőek.

A zárdán kívüli világomban a nők viszont – tarka ruháik ellenére – nagyon egyformák voltak.

Mater Altia, az osztályfőnököm volt a legemancipáltabb nő a környezetemben. Utazott, kertészkedett, valahányszor rám nézett, úgy csillogott a szeme, mintha a következő pillanatban egy remek viccet készülne megosztani velem.

A zárdában élők összehasonlíthatatlanul magabiztosabbaknak és kiegyensúlyozottabbaknak tűntek, mint anyámék társaságában bárki. A hölgyek mesterkéltek, körülményesek és zavartak voltak, mint megannyi fűzőbe préselt megfelelni vágyás.

A dolog akkor romlott el, amikor tizennégy éves korom körül észrevettem, hogy az emberek szeme lopva elidőzik rajtam. Megéreztem, milyen az, tetszeni. Belülről simogatott, melengetett, bizsergetett az érzés. Mint amikor beteg voltam, és anyám végigsimította a homlokomat, és azt mondta, szeretlek. Elég sűrűn voltam beteg gyerekkoromban.

Attól a naptól kezdve, amikor megtudtam, hogy az emberek vonzónak és szeretetreméltónak találnak, nem voltam beteg többet. Lestem a pillantásokat. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy elmerüljek az általános csodálatban, és ezzel fel is adtam mindazt a szabadságot, amelyet a testetlen élet nyújthatott volna.

Mr. Hampshire, a Golden Gate-ben például olyan nagyon elégedett volt a lokáldáma vonzerőmmel, hogy még többet akart belőle. Azt találta ki, hogy a club végébe, a sarokasztalhoz beültet mellém még három másik lányt. Az volt a dolgunk, hogy cseverésszünk, nevetgéljünk egymás közt, mintha barátnők lennénk, modern, dolgozó fiatal nők, akik munka után betévedtek a bárba.

Mr. Hampshire úgy gondolta, hogy ez felettébb vonzza a férfi vendégeket. Engem mindenesetre lebutított a vihogó lányok szintjére, de úgy tűnt, a vendégeknek tetszik az ötlet. Nemcsak a hiúságomon és a büszkeségemen esett csorba, szembe kellett néznem a munkanélküliség fenyegető rémével: hisz az egyforma vihogó lányok persze bármikor lecserélhetők, helyettesíthetők, a készlet pedig folyamatosan frissíthető új áruval.

Eddig talán sikeresen áltattam magam, most kíméletlenül szembe kellett néznem valós helyzetemmel: kisszerű körülményeim foglyává váltam.

Napok óta zakatolt a fejemben Dini jóképű kollégájának félig vicces, félig komoly ötlete. Miért is ne írhatnék én cikkeket? Mindig jól fogalmaztam, és már angolul is szellemes társalgónak tartanak.

Ráadásul Pulitzer honfitársnője vagyok.

Ha Dininek a tengerentúlról sikerült – igaz ajánlólevéllel és fotósreferenciákkal –, miért ne sikerülne nekem is? Ha igaz, amit Dick Davis állít, hogy Amerikában valósággal vadásszák az újságírólányokat…

Nem nyafoghatok itt, mint valami masamód, hogy sajnáljanak. Inkább a halál!

Addig őrlődtem méltatlan helyzetemen, míg szert tettem pontosan arra a halált megvető bátorságra, amellyel beállíthatok az aranykupolás házba. Davis még kétszer feltűnt a héten. Mikor másodszor is csalódottan konstatálta, hogy nem tudom neki szentelni az estémet, csak abban az esetben, ha az összes viháncoló lányt meghívja, nem is maradt, azonnal kifordult a bárból. De mielőtt elment, mindannyiszor odakiáltott:

– Róza! Ne feledje, amiről beszéltünk. Komolyan gondoltam.

A legjobbkor dobta oda ezt a kis reménymorzsát.

Évek óta álmodoztam róla, hogy megismerjem az életet, a világot, mindazt, ami el volt zárva tőlem, amit talán titkoltak. Most megértettem végre, ahhoz, hogy megszerezzem az oly áhított függetlenséget, csakis az akaratomra és a munkámra támaszkodhatom. Mást ugyanis nem fog megengedni a büszkeségem. Nem tartozni senkinek semmiért, nem függni senkitől… igen, le kell számolnom magamban a társasági hölggyel, és valóban dolgozó nővé kell válnom, nem csak dolgozó nőnek álcázni magam egy bárban. Csakis a pénz, a saját magam által megkeresett pénz teheti lehetővé, hogy a kedvem szerint éljek, és ne függjek senkitől.

Néhány napos eufória után azonban, ami alatt úgy éreztem, a karrier küszöbén állok, alábbhagyott a lelkesedésem. Egyre kevésbé éreztem úgy, hogy egy magyar lány számára egyenes út vezet a bárból a szerkesztőségbe. Kiábrándító világossággal láttam a korlátaimat.

A bárban az összes lány Émile Coué-lázban égett, körbeadták a pozitív gondolkodás prófétájának gondosan lekörmölt előadásait a mentális átprogramozásról, én is minden reggel odaálltam a tükör elé, és – akárha rózsafüzért morzsolnék – eldaráltam, hogy Napról napra, minden körülmények között egyre jobban és jobban érzem magam…

Ennek ellenére kábultan, remegő térddel indultam az aranykupolás ház felé. Rettegtem attól, hogy kidobnak, de attól még inkább, hogy csúfos kudarcomról Dini is tudomást szerez. Esetleg már tudomást is szerzett róla! Davis előtt ugyan ki sem ejtettem a nevét, de sejtettem, hogy ő legalább olyan jól emlékszik arra a kora esti jelenetre a lépcsőházban, amikor postásként becsengetett, és átadta Dini barna borítékját és suta üzenetét. Nem tudom, melyik volt megalázóbb.

Ezerszer lepergettem magamban a jelenetet, hogy Dininek elújságolja, összefutott velem egy bárban, ahonnan megpróbált kimenekíteni…

Nagyon erős lehetett bennem a vágy, hogy kitörjek a Golden Gate-ből azon a napon, amikor elindultam Dini munkahelye, a Pulitzer-féle hírgyár felé.

Már majdnem elértem a forgóajtót, amikor megpillantottam Dinit. Pontosan úgy, ahogy a legszörnyűbb rémálmaimban képzeltem. Még annál is rémesebben: egy vad, fürtös hajú szépség társaságában.

New York tele volt csábító nőkkel. Megannyi friss, gyönyörű arc, csábító hosszú lábukon örökösen a nyomomban voltak. Úgy éreztem magam, mint egy elhasznált, lecserélt koffer, amelyből már minden értékes ingóságot kipakoltak, és amelyet ottfelejtettek az új városban.

Minden erőmre szükség volt, hogy megőrizzem a hidegvéremet, és végigkomédiázzam azt a pár másodpercet. Gyorsan beléptem a forgóajtón, be a páternoszterbe, majd az első emeleten kiszálltam, és nagyon határozottan a mosdót kerestem. Belemeredtem a tükörbe.

Sápadt voltam, rémült, a szám felső széle nedves, szó sem lehetett róla, hogy ilyen állapotban állítsak be Dick Davishez vagy Mr. Pulitzerhez.

Óvatosan kikémleltem, és észrevettem egy ajtót, amire q lépcső jelét festették, nyilvánvalóan a szolgálati lépcsőház lehetett, ahol a fekete alkalmazottak közlekedtek. Visszamenekültem az aulába, és amikor tiszta volt a levegő, kislisszoltam a rézkorlátos forgóajtón. Rohantam, ahogy bírtam egészen a Negyvenkettedik utcáig, ott bementem egy kávéházba, és lerogytam az első asztalhoz. Odabent a pincér épp felfirkantotta a palatáblára a déli menüt.

Házi zöldségleves, utána marhasült az összes körettel, almás pite, végül sajttál.

Ha dolgozó nő lennék, fixíroztam a menütáblát, mindennap ilyen helyen ebédelhetnék…

– Főúr, megmondaná, merre találom a telefont?

A pincér rám emelte a tekintetét a tábláról, és elmosolyodott.

– Ott a fülke a sarokban – biccentett hátra –, szolgálatára, hölgyem.

Elővettem a névjegyet a retikülömből, és Davist tárcsáztam.

– Na, nézze csak, ki nem hív fel… – szólt bele a hallózásomra telefonba. – Gyáva nyúl!

– Nos… Borzasztóan sajnálom, Mr. Davis…

– Egyszerűen megfutamodott! – mondta nem kevés kajánsággal.

A tudat, hogy muszáj jó benyomást tennem Davisre, leküzdhetetlen késztetést ébresztett bennem, hogy lerázzam.

– Az utolsó pillanatban közbejött valami… amivel nem számoltam. Ez a váratlan dolog… talán lefoglal majd az elkövetkező hetekben, és…

– Tanácstalan vagyok, Róza.

– Tessék?

– Engem nem különösebben izgat, de mintha magát nyomasztaná a döntése.

A főúr végzett a menü kalligrafikus felsorolásával, és kíváncsi pillantásokat vetett a telefonfülke irányába. Hátat fordítottam neki, úgy győzködtem ezt a nagyképű hólyagot, aki telefonon analizálgat. Személyes sértésnek vette, hogy nem sorakoztam fel az interjújára.

– Nem, nem – hajtogattam a legőszintébb hangomon. – Valóban váratlan dologról van szó. Én sajnálom a legjobban, Mr. Davis. Nagyon kedves volt öntől, hogy…

– Én nem vagyok kedves! – csattant föl. Aztán megenyhülve folytatta: – Tudja, van önben valami… je ne sais quoi. Nem is tudom, mi… talán a fiatal nőknél szokatlan borotvaéles gunyorossága. Míg a többi lány jelenléte megnyugtató, maga zavarba ejti és nyugtalanítja a férfiakat. Maga nem arra született, hogy szüntelenül tessék másoknak. Nem élhet egy ilyen… szomorú életet! Gondolkodjon el ezen, Róza…

Azzal letette.

Még csak el se köszönt! Dühöngtem magamban. Kiléptem a fülkéből, odaintettem a pincért, és a zöldséglevestől a sajttálig végigettem az egész menüt.

40. fejezet

Zsófi

Körülbelül négy éve enyhe rövidlátást állapított meg nálam a szemorvos, ám így, egyre távolabb sodródva a saját életemtől azt mondom, pontatlan diagnózis volt. Szinte semmit sem láttam magam körül!

Boldog voltam! Basszus, mennyire boldog! Még azon a zaklatott dobogókői reggelen is, amikor Zsombor reggelije várt a küszöbön…

Most, hogy össze vagyok zárva egy önző disznóval, aki sokkal inkább a cselédjének, mint vendégnek vagy lakótársának tekint, kezdek élesebben látni. Ha nem mosogatok, napokig nincs elmosogatva. A földre hajigálja a koszos ruháit, és várja, hogy valaki elpakolja vagy kimossa azokat. Nem másoltatott kulcsot a lakáshoz, reggelenként rám zárja az ajtót. Még a dolgomat is egy éjjeliedénybe kell végeznem.

Egész nap mégsem olvashatok Jókait meg Micimackót! Egyik nap annyira unatkoztam, hogy nagymosást tartottam, lavórban melegített vízzel, mint gyerekkoromban a nyári kempingezések idején.

Dénes olyan magától értetődően nyúlt a kimosott ingei után, mintha a mosodaszolgálat tette volna az ajtó elé.

Ne kezdj el főzni rá, mert úgy maradsz, csengett a fülemben azonnal Lenke hangja.

Legszívesebben kihajítanám a tizenhatodik emeletről Dénes összes széthagyott ruháját, de persze nem teszem. Vékony jégen sétálok. Már nem csak magamért felelek. Kemény fricska ugyan a sorstól, de minden jel arra mutat, hogy éppen most nyilvánított késznek az anyaságra.

A jeges rémület váltakozik bennem a mély, belső nyugalommal. Egy új élet nem érkezhet a múltba! Ez csak egyféle irányba működhet!

Valaki azt súgja nekem idebent: lehet, hogy belezuhantál egy gödörbe, talán az elméd teremtette, talán visszaröpített a múltba, de most állj fel, mert szükség van rád!

A szeretet a leglehetetlenebb gödrökből rángatott már ki milliókat.

A nagymamám jut az eszembe, aki alig egy héttel a kitelepítés napja előtt, jajveszékelés közben döbbent rá, hogy várandós. A hisztérikus légkörben, a törvényen kívüliség állapotában sokan azt tanácsolták neki, hogy még az utolsó napokban siessen el egy sváb orvoshoz „elintézni a dolgot”. Képtelen volt rá. Őrültnek, felelőtlennek tartották.

A pályaudvaron újra lemérték azt a nyolcvan kilogramm ingóságot, amit magával vihetett, az élelmet, a bútort, mindent, amibe az életüket próbálták sűríteni. Kíméletlenül elvették tőlük a varrógépet meg a babakocsit. Végül már a fényképek közül is válogatnia kellett, feláldozta az elsőáldozós fotót, hogy megmenthesse az esküvői képet. Egész életében azt mondogatta, hogy anyámmal és velem mindent jóváírt neki a Jóisten, annyi boldogságot hoztunk az életébe, hogy kvittek voltak.

A nagyi mindig meg tudott vigasztalni, ha valami fájt. Azt mondta, a fájdalom csak azért töri fel az ember kérges burkát, akár a diót, hogy a jóság és az öröm könnyebben eljusson hozzá.

Úgy döntök, hogy megválok a hat hete hordott, de egy hónapra hitelesített kontaktlencsémtől.

A csap alá tartom a kezemet, leöblítem, aztán óvatosan lehúzom az alsó szemhéjamat, hogy kivegyem a másik lencsét is.

– Mi az ördögöt művel?

Dénes alakja magasodik fölém. Megáll a kezem a levegőben.

– Semmit.

Dühödten hajolok a mosogatótál fölé.

– De… de… belenyúlt a szemébe…

Fél szemmel felhunyorgok rá.

– És?

Ez megint egy olyan pillanat, amikor a legszívesebben elküldeném a francba.

– És… – dadogja – valamit kivett a szeméből.

– A műszememet. – Gyors mozdulattal kiszedem a másikat, és odatartom az orra elé az ujjbegyemen hintázó hártyavékonyságú lencsét. – Van ezzel kapcsolatban valami problémája?

Látom rajta, hogy igyekszik fegyelmezni az arcán szétterülő iszonyatot. Képtelen levenni a szemét a kontaktlencséről. Annyira idióta arcot vág, hogy egy pillanatra megenyhülök.

– Merre járt – teszem hozzá reménykedve –, a szerkesztőségben?

Mióta a volt nőjével összefutottunk, Dénes enerváltan kereng körülöttem. Hearst előző szerdára kérte a Jövő mellékletet, de ez őt láthatóan egyáltalán nem zavarja. Attól rettegek, hogy ki fogják penderíteni.

Az én világomban már régen kirúgták volna. Talán itt is kirúgták, hisz Amerikában ezekben az években tombol a vadkapitalizmus. Azzal a lendülettel, amivel őt kipenderítik, én is utcára kerülök, ugyan miért etetne, szállásolna tovább, ha semmit sem kereshet rajtam? Tehetetlenül várom ebben a kis lyukban, hogy végre mozgásba lendüljenek a dolgok.

Történjen végre valami!

Egész eddigi életem annak az illúziónak a jegyében telt, hogy ura vagyok a sorsomnak, hozok jó és rossz döntéseket, aztán vállalom a következményeket. Abban a tévhitben éltem, hogy én irányítok. Most egy töketlen, önsajnálatba süppedt pasas megtanít rá, hogy az ember éles helyzetekben sohasem döntéshozó.

Dénes leveszi az elnyűtt barna kabátját, lerúgja a cipőjét, amitől azonnal intenzív lábszag kezd terjengeni a kis, sötét konyhában.

– Lumpoltunk kicsit néhány amerikai jómadárral.

Hirtelen minden előbbi nyugalmam elpárolog.

– Az jó – mondom epésen. – Mert a cikk nem készül, én meg itt ülök bezárva a lakásban.

Egy pillanatra mintha valami bűntudatféle suhanna át az arcán, de aztán csak ennyit mond: – Senki sem kényszeríti rá.

Ezzel nehéz vitatkozni.

– És hogy telt az este? – próbálok semlegesebb vizekre evezni.

– Ittunk – feleli tömören.

Csaknem minden este ez megy. És nem tudok tenni ellene semmit. Semmit!

– Velünk volt egy Fitzgerald nevű pasas – folytatja, csak hogy megtörje az ismét beálló fagyos csöndet –, meg a barátnője, Zelda.

– Scott és Zelda Fitzgerald?

Sonkát, kenyeret, paradicsomot halász elő egy barna papírzacskóból, könyékig felgyűri az ingét, és leül az asztalhoz. A bicskájával int, hogy én is lássak hozzá.

– Nem mintha irigykednék, de őrült nagy lábon élnek… Ez a Scott írogat ugyan ide-oda, volt egy közepesen hangos sikere… No de – néz megütközve – annyit mégsem ad el, hogy Párizsba költözzenek egy évre!

– Szóval most mennek Párizsba – visszhangzom elképedve, hogy ha pletykaszinten is, de tanúja vagyok a történelemnek.

– Viszi az egész családját! A feleségét, a kicsi lányát – folytatja rosszallóan –, miközben fogalma sincs róla, hogy kiadják-e a következő kéziratát. Habókra megy. – Két falással eltünteti a sonkát. – Micsoda felelőtlenség…

– Be fog jönni neki – mondom határozottan.

Dini felkapja a fejét, és a szemembe néz.

– Tényleg?

Ráhunyorgok megerősítésképpen.

– A XX. század egyik legjelentősebb írója lesz.

Elgondolkodik ezen az eshetőségen, aztán vállat von, és kimegy a folyosóra, a vécé felé.

– Na de Párizsba… egy évre… – dörmögi még mindig a fejét csóválva.

Miután visszatér, letelepedik a viaszosvászonnal leterített konyhaasztal mellé, arrébb teszi a sonkát, a sószórót, és – alig merek hinni a szememnek – előveszi a táskaírógépet.

– Disznó voltam – ismeri el. Nem cáfolom meg, úgyhogy folytatja. – De most már tele vagyok ötletekkel! A külön kiadvány koncepciója, hogy 1929 kora tavaszán, a harmincas évek felé közeledve egy, a jövőből érkező vendégszerkesztővel sorra vesszük, mi vár ránk a következő évtizedekben. A negyvenes, ötvenes, hatvanas években… kétezerben… Zsófia feltárja előttünk a jövő titkait!

– Van ebben valami vonzóan perverz! – felelem vígan, hogy végre hajlandó dolgozni. – A múlt optikáján keresztül csodálkozva a jövőbe nézni…

Pedig éppen ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy a jövő nem idősík, hanem egy érzés. A jövő minden reményünk és félelmünk otthona.

Az előttem álló évekről már halványlila elképzelésem sincs, a jövő egy pici gyermek képében formálódik bennem, ahogyan a múltat is magamban hordozom.

– Sorra vesszük, mi vár ránk a politikában, a kultúrában, a tudományban, a gazdaságban…

– Az emberek egymáshoz való viszonyában…

– Pontosan! Könnyedén, érdekfeszítően mesélünk, hogy a legegyszerűbb ember is megértse. – Majd amikor nem válaszolok: – Őrült nagy téma, nem gondolja?

Inkább őrült nagy csapda. Ha elkezdek a jövőről beszélni, akaratlanul egy csomó olyan dolog is kicsúszhat a számon, ami, ha nyilvánosságot kap egy nagy példányszámú amerikai lapban, az egész történelmet befolyásolhatja. Babonás rettegéssel félek attól, hogy beleavatkozzam abba a világba, még ha csak egy hangyányit is, amelytől elszakadtam. A jövőt nem megjósolni, elmondani, hanem megálmodni kell. Amíg titok van, remény is van. Nincs hozzá jogom, hogy ezt emberek százezreitől elvegyem.

Dini befűz egy papírlapot az írógépbe, és püfölni kezdi a billentyűket.

– A címoldal – mutatja felém. – A jövőre várva… Mit szól?

LOKING FORWARD TO THE FUTURE

– Aha. Briliáns. Sikerült Helene Deutsch nyomára bukkanni?

Lehunyja a szemét, és fáradtan felsóhajt.

– Arra is sor kerül hamarosan. Igen. – Újabb papírt fűz az írógépbe. – Mi lenne, ha azzal kezdenénk… – Megint feláll az asztaltól, rágyújt egy cigarettára, aztán rám mered, a szeme szinte külön életre kel. Hosszan kifújja a füstöt, fölnéz, lenéz, aztán visszaül, és végre pötyögni kezd. Pár perccel később diadalmasan kirántja a papírlapot, és felém nyújtja.

Valami ilyesmi:

Az elmúlt tíz év többet változtatott az életünkön, mint az előtte lévő évtizedek összesen… Az egész világot megrázó világháború után végre a béke és a haladás korszaka köszöntött ránk, és ez a békés huszadik századi éra káprázatos kilátásokkal kecsegtet.Soha nem látott fejlődésnek leszünk tanúi…

Felnéz, látja az arcomon a döbbenetet.

– Mi az? – tör ki.

Elnézem szép, szürke arcát. Máskor is sokat dohányzott, de az utóbbi két hétben igazi láncdohányossá vált. A jövő az, amit még nem rontottunk el.

– Semmi.

– Akkor miért biggyeszti a száját?

– Mégis hány oldalból áll ez a melléklet? – kérdezem gyakorlatiasan.

– Tizenkettő. De már előre dolgoztam. Összegyűjtöttem a küszöbönálló felfedezéseket. – Kihajtogat egy degeszre tömött dossziét. – Ezt nézze… Önműködően csukódó ajtó. Kimegy a szobalány, és az automatika magától behúzza az ajtót. Trükkös, mi? Ezt nézze… Függővasút! Megbízható információim vannak róla, hogy hamarosan lesz ilyen vasút Amerikában.

Egy tervrajzot tartok a kezemben a sínpár felett lebegő vonatról.

– Döbbenetes, mi? – kérdi őszinte lelkesedéssel.

Ha tudná, hogy a világhoz való viszonyunk fog megváltozni!

– Oké – mondom –, ez tényleg jó. Azért azt kalkulálja bele, hogy negyven év múlva az ember a Holdon fog sétálni.

Úgy pislog, mint aki nem tudja eldönteni, pontosan milyen reakciót is várnak tőle. Végül a szkeptikus beletörődést választja.

– Kiváló. – Végigsimít a homlokán. – Séta a Holdon… Megvettem szalagcímnek! De van itt még valami izgalmas. Ami magát különösen érdekelni fogja. Magyarországhoz is kapcsolódik.

Lázasan kutat a papírok között. Ó, a híres kutatómunka, amivel állítólag az elmúlt két hetet töltötte. Ami igazán érdekelhet, ami Magyarországhoz is kapcsolható, amitől máris felszökött a vérnyomásom, az persze nincs nála, csak a függővasút.

Az arca egyre inkább elsötétül.

– Ha jól látom a különös arckifejezéséből…

Fel se néz a papírjaiból, módszeresen fésüli át az irathalmot.

– Ezt hívják gondolkodásnak. Adna rá egy kis időt?

– Gondolkodjon, ameddig csak tetszik.

Mielőtt bármit olyasmit mondanék, amit később megbánok, átvonulok a függöny mögötti szerény lakosztályomba.

41. fejezet

Róza

Könyvek között nőttem fel. A házunk mind a tizennégy szobájának falát mahagónikeretes könyvespolcok borították. A szalon szó szerint roskadozott a könyvektől, a könyvespolc jobb felső két sora legalább tíz centivel lejjebb volt, mint a bal felső, mert ott sorakoztak apám vaskos kereskedelmi könyvei. A könyvkereskedőtől frissen szállított könyvek lapultak a hálószobában, régi könyvek hevertek a pincében, díszkötéses könyvek a szalonban.

Senki nem olvasott rajtam kívül a házban. Én viszont mindent, Mikszáthot, Twaint, Verne Gyulát, Dickenst és Erdős Renée-t.

Ötéves koromban magamtól tanultam meg olvasni. A nörsz az Alice Csodaországbant olvasta fel nekem esténként. Megkértem, hogy olvassa fel újra. És újra. Egyik este azt vettem észre, hogy a betűk értelmet nyernek a szemem előtt, össze tudtam kötni a hieroglifákat a szöveggel, amit már kívülről fújtam. Azóta falom a könyveket.

Legnagyobb fájdalmam az volt, hogy az Amerikába hozott könyveim Dininél maradtak. Hiányoztak a könyvek, különösen a magyar könyvek. Egy New York-i közkönyvtárban ráakadtam egy magyar nyelvű Jókai-kötetre meg egy Budapestet bemutató könyvre, oda ültem be műszak előtt olvasni. Schopenhauer, a Vanity Fair és a Harper’s Bazaar… Mindegyik fontos irodalom volt, hisz eldöntöttem, hogy visszatérni Magyarországra számomra nem opció.

Közvetlenül azután, hogy csúnyán megfutamodtam a Davis kínálta lehetőség elől, súlyos apátiába süppedtem. Délig ágyban maradtam, az éjjeliszekrényemen nagy csésze tejeskávék és filléres regények hevertek. Teljesen eltompítottam az agyamat, csak ne kelljen szembenézni csüggesztő helyzetemmel.

Nem vagyok olyan, mint a többi Casanova-lány, hajtogattam százszor, ezerszer, amikor néhány órával később felkeltem, hogy a Casanovába menjek dolgozni.

Hosztesztársaim a nightclubban hangosak voltak, ledérek és végtelenül unalmasak. Ki kellett törnöm ebből az erőltetett, otromba, fülledt világból, mert a környezet hatással van az emberre, és magába szippantja.

Aztán egyik estéről a másikra elmúlt ez a spleen. Felkeltem az ágyból, belenéztem a tükörbe, és kitűztem a március elsejét határidőnek, amikor majd újra jelentkezem Dick Davisnél, és elmélyültem a legnépszerűbb amerikai művészeti ágban: az önmegvalósításban.

Három hetet adtam magamnak, hogy ízig-vérig amerikai lánnyá váljak! Nem egyszerű egy magyar lánynak elszakadni az óhazától, de még annál is nehezebb a magyar lányból kiszakítani az óhazát. Először is meg kellett szabadulnom durva magyar akcentusomtól, meg kellett tanulnom az itteni elit játékszabályait, és az új, fiús flapper módi szerint átalakítani a stílusomat.

Minthogy nem állt módomban elvégezni egy előkelő leánylíceumot, és nem engedhettem meg magamnak az Ötödik sugárút elegáns ruhakölteményeit sem, egyenesen azokhoz az emberekhez fordultam, akik tapasztalataim szerint a legtöbbet tudnak az előkelő életről: azokhoz, akik megteremtik a feltételeit.

Amikor a Casanova főpincére sokadjára azzal szórakoztatta a vendégeket, hogy az akcentusomat utánozta, megvártam, amíg az általános derültség elül, aztán így szóltam:

– Utánozni könnyű! Átkozottul könnyű egy született amerikainak. De vajon képes lennél-e elmagyarázni a helyes kiejtést, vagy csak szajkózod öntudatlanul, ahogy az anyád tanította?

A fickó kevert egy koktélt, aztán félrevont a sarokba. Ő lett az én Pygmalionom.

Egészen lázba hozta a feladat, műszak után órákig gyakoroltunk.

Nem „watter”, mint a „hotter”-ben, hanem „water”, mint a „daughter”-ben.

Pár nappal és szótagolással később végeztem a nightclub-akadémián, a hoszteszek szerint úgy beszéltem, mint egy született keleti parti.

Az egyik hosztesz, magas, erős csontozatú lány, aki ha éles észjárásával nem is, egyéni öltözködésével kitűnt a többiek közül, felhívta a figyelmemet egy exkluzív Macy’s divatbemutatóra, ahol a legújabb Chanel és Patou modellekhez lehetett hozzájutni jutányosan.

– Ez borzasztóan jól hangzik – mondtam –, de a lakbéren felül mosószerre is alig marad, nemhogy párizsi modellre. Abból kell gazdálkodnom, amim van…

A lány arcán őszinte meglepetés suhant át.

– De hát… nem is neked kellene fizetned.

– Ó, istenem! Hát kinek? Talán mademoiselle Chanelnak?

Közelebb hajolt, és hogy érezzem, komoly dologról beszél, csodálkozó szemét még nagyobbra nyitotta.

– Szívesen bemutatlak néhány úriembernek – suttogta. – Bankároknak, ügyvédeknek, gyárosoknak, akik elintézik neked, hogy drága ruhákat vásárolhass.

Fáradtan legyintettem, miközben hátradőltem a szeparénkban.

– Tudod, szívem, nekem van egy nagy hiányosságom, de ne terjeszd… Túlságosan büszke vagyok. Nem tudom pénzért odaadni magamat.

A lány arcán csalódottság suhant át. Nyilván megbánta már, hogy ennyire méltatlan hallgatóságra pazarolt egy ilyen értékes információt.

– Csupa harmincas agglegény – mondta kimérten. – És nem várnak cserébe semmit.

Lerúgtam a cipőmet, és kinyújtóztattam a lábamat.

– Vicces vagy.

– Tényleg nem! Egyszerűen… – a táncparkett felé nézett – keresik a csinos újoncokat. Akiket beöltöztethetnek.

Csodálkozva vontam fel a szemöldökömet. Miről beszél ez?

– Számukra ez olyan, mint a lóverseny – magyarázta. – Egy fogadásos játék. Komoly pénzeket költenek a lányok ruháira, és aztán megjelennek velük a különböző partikon. Ez a szórakozásuk. Hogy lássák, kinek a védence lesz a legelegánsabb.

Mosolyogva eregettem a füstöt.

– Felvonultatják őket, mint a lovakat?

– Pontosan! – mondta a kolléganőm lelkesen. – Nem kell velük ágyba bújni, ha nem akarod.

– Ez hatalmas megtiszteltetés. Még meggondolom…

Három nappal később, péntek este egy kellemes, bár nem éppen harmincas szappangyáros vacsorapartnere voltam, a legújabb ujjatlan, fekete Chanel ruhában.

A Macy’s illatszerosztályán összebarátkoztam a fekete bubifrizurás eladólánnyal. Roppant egzotikusnak találta, hogy Európából, egy számára ismeretlen országból érkeztem. Készséggel előhúzta a pult alól a legújabb szépészeti termékek reklámmintáit.

Így pontosan tudtam, mit rendeljek. A gáláns szappangyáros másnap egy kifutófiúval házhoz is szállíttatta a csinos kosárkát.

Hajnal felé, amikor a Casanovában végeztem, gáláns kísérőmmel még elvitettem magamat a Harlem felkapott bárjaiba, és hajnalig charlestonoztam a fekete lányokkal, hogy a pesti zsúrok görcsös mozdulatai végleg lekopjanak rólam. Alig néhány órát aludtam, négy kilót fogytam, éhes voltam és fáztam, de a kéthetes dühödt ámokfutás meghozta a gyümölcsét.

Eljutottam egy olyan állapotba, amikor már sejtelmem sem volt róla, mennyire tűnök előkelő amerikai hölgynek, csak azt tudtam, hogy végre ismét élek, és elevennek érzem magam. Ideje volt felkeresni Davist, mert a sűrű, lázas napok történései fellobbantották bennem a tüzet.

Már volt mondanivalóm Dick Davis és a New York-iak számára.

42. fejezet

Zsófi

A nőket New Yorkban még a XX. században is az minősíti, van-e férjük, gyerekük. Sokak szemében a gyermekvállalás a legfontosabb életcél, sőt számosan akadnak olyanok, akik szerint egy nőnek csakis az anyaság lehet az egyetlen életcélja. Az egyedülálló nőt leszólják, megbélyegzik. Mert hát, lássuk be – hangoztatják –, a nők dolga elsősorban mégiscsak a család.

Gyakran találkozom ezzel a véleménnyel. Ugyanis gyakran járok manhattani bárokba. Esténként a város megbecsült polgáraival iszogatok, egytől egyig tisztességben megőszült családapák.

Ők szokták kibeszélni a „Maradékot”.

A városi, dolgozó nő huszonhét éves kor felett nemhogy sikertelennek, de egyenesen selejtnek számít, ha nincs férjnél. Újabban, függetlenségükkel kérkedve, betérnek munka után a bárokba, ám fényes bubifrizurájuk és sminkjük sem tudja leplezni, hogy bizony már öregecskék. Feleségnek nem kellettek, ők a Maradék. Isznak, cigarettáznak, idegen férfiakkal táncolnak. Szeretik magukat modern nőnek nevezni…

Az úriemberek szánakozva figyelik őket, és mielőtt whiskyjükbe kortyolnak, felsóhajtanak: önmagában atavisztikus ellentét, hiszen a nő, az igazi nő nem modern. Hanem eredendően JÓ. Az erkölcsök őre. A férfiak rosszalkodhatnak, igen, mert őket durvább – kevésbé éteri – szövetből szabták. No de a Maradékot, aki cigarettaszipkával, szempillát rebegtetve próbál csintalankodni, no, őt csak megmosolyogni lehet.

Néha fizetnek neki egy italt, olykor egy lakást is, mert a dolgozó nő csak látszólag önálló, a fizetése a férfibérek felét sem éri el, még a lakbért sem tudja maga fedezni. Minő bölcs rendje az életnek, hogy a szeretőtartás státusszimbólumnak számít a boldog házasságban élő urak körében.

Hamarosan azt is elárulom, hogyan találkozik a kínálat és a kereslet…

Az Önök mindig éber éjszakai tudósítója: Ms. Lipstick

– Szerintem ez kurva jó! – nézek fel az újságból Dinire.

Azzal a felkiáltással nyomta a kezembe a szerdai újságot, hogy íme, a konkurencia. Hearst állítólag őrjöngve hajította a cikket az asztalára.

Senki sem tudja, hol találta Pulitzer ezt a friss és eredeti hangot, de a szerdai napon, amikor a mi Jövő mellékletünknek el kellett volna indulnia, hosszú idő után ismét a World vert rá a Journalre példányszámban. Hearst egyébként sem tolerálta, ha valaki csúszik a határidővel, de most tüzet okádott.

– Emelje fel azt a petyhüdt seggét – ordította Dininek –, és holnapra rakja össze az egész kibaszott Jövő mellékletet, különben ki van rúgva! Ötszáz dollárt tettem a maga mellékletére, erre jön ez a Ms. Lipstick, és két centből megcsinálja a szerdát Pulitzernek!

Dini szinte kérkedve meséli, mennyire sikerült kiborítania a sajtómágnást.

– Olyan kispolgárian önelégült ez a pasas… – nevetgél. Aztán hirtelen komoly lesz. Összeszorítja a száját. – Attól tartok – morogja –, a holnapi számban ki kell nyírnom ezt a Ms. Lipsticket.

Összeráncolt szemöldökkel hallgatom.

– Egy gyilkosság lapzárta idején csupán átmeneti haladékot ad – mondom –, előbb-utóbb nyomdába kell küldeni a lapot.

Elfintorodik, őt ugyan nem kell a lapzártákról kioktatni.

Úgy döntök, nem hagyom, hogy tovább raktározzon ebben a kis lyukban, miközben ő lumpol.

– Két hete bepötyögte azt a kurva címet az írógépbe – robbanok. – Elrohant valami nagyon fontos jegyzetért, hajnalban jött haza hullarészegen, és azóta sem írt egy sort sem!

Dini a hajába túr, érveket keres. Az én fejemben pedig elég hülye gondolatok dongnak.

– Írok holnapra egy ellencikket – mondom végül.

– Maga? – Tiltakozó mozdulattal tárja szét a karját. – Miről?

Odalépek az írógépéhez, leülök mögé.

– Leírom, hogyan megy majd a sora nyolcvanöt év múlva a Maradéknak…

Elveszi előlem a gépet. Szó szerint kirángatja a kezem közül.

– Nekem van meg hozzá a tudásom – mondja kemény hangon.

Visszahúzom az írógépet a magam térfelére.

– De nekem van meg hozzá a dühöm.

A szemembe néz, aztán az asztalon áthajolva skandálja:

– És a maga dühéből nem tudunk kenyeret venni! Magának nincs neve. Magától nem vesz Hearst semmit.

Nyelek egyet, ő meg hátradől a széken, mellét kidüllesztve hintázni kezd, közben kihívóan zsebre dugja a kezét.

– Ugyan már – mondja ciccegve –, ez a Ms. Lipstick… Komolytalan. „Az önök éjszakai tudósítója.” Tudja, egy kicsit sajnálom szegényt.

Azért szemmel láthatóan megjegyezte minden sorát.

– Ismerje el, Dini, itt liheg a nyakában! – mondom, csak hogy tovább hergeljem. Aztán meggondolom magam. Felállok teát főzni. Kimérem a szálas teafüvet, és egy szűrő segítségével Róza porcelánkannájába töltöm. Dini felpattan az asztaltól, fel-alá mászkál mögöttem az apró konyhában.

– Egy magyar kutató – mondja a jegyzeteit lobogtatva – a múlt hónapban jelentette be, hogy rájött, hogyan alakul a női ciklus. És azt is állítja, hogy egy izé… egy ösztrogén nevű anyaggal egy kis tabletta formájában bele is tud avatkozni!

Várakozással telve rám néz. De én nem mozdulok.

– Tudja, mit jelent ez? Tudja, hova fog vezetni?

Leülök az asztalhoz a csésze teával, és lepillantok a hasamra.

– Sejtem – mondom halkan.

Dénes az ablakhoz lép, lenéz a mélybe, aztán hirtelen beleöklöz az ablakkeretbe.

– Ha ez megvalósul… Uramisten! Az… azt jelenti, hogy a nő maga határozhat róla, akar-e utódokat. Ez teljesen megváltoztatja a szexualitáshoz való viszonyunkat!

– Tényleg? – kérdem, tekintetemet még mindig a hasamon tartva.

Egy pillanatra megáll, kíváncsian fürkész.

– Maga… hm… nyilván felkészültebb a témában – mondja sértődöttség nélkül. – És beváltja ez a pirula a hozzáfűzött reményeket?

– Képzeljen el egy olyan világot, ahol a diáklányok magától értetődően íratják fel maguknak azt a kis ösztrogéntartalmú pirulát, és az udvarlóikkal együtt alszanak. Nem kell tartaniuk a nem kívánt terhességtől, a szégyentől. A fiú számára egy lány elérhető akkor is, ha nem kéri meg a kezét. – A „skatulya” után nyúltam. – Ilyen telefonon nézik már az iskolások is, hogy a magukat pornószínészeknek nevező férfiak és nők hogyan csinálják.

Napok óta először látom önfeledten vigyorogni.

– Aha.

– Ó, semmi szexi dologra ne gondoljon – hűtöm le sietve –, inkább amolyan technokrata bemutatóra. Meztelen testrészekre, mindenfajta alkatrészre premier plánban. Mintha csak egy rádió beüzemeléséről volna szó. Egy tizenhárom éves már mindent tud a szexről.

– Akkor átkozottul többet tud, mint én! – Végre visszaül az asztalhoz az írógép mögé. – Viszont hadd kérdezzek valamit! Ha szabadon dönthetnek az elkövetkező generációk arról, hogy legyen vagy ne legyen gyerekük, vajon hogyan hat ez a családok gyarapodására?

– Lényegesen kevesebb gyerek születik majd.

Elgondolkodva mered az írógépbe fűzött papírlapra.

– Ó. Sejtettem ezt a választ.

– Ez nem azt jeleni – mondom –, hogy a nők az én időmben ne akarnának anyává válni…

– Ön például – ártatlanul, őszinte kíváncsisággal néz rám –, miért döntött úgy, hogy ne szülessen gyermeke? Már ha nem túl indiszkrét a kérdés.

– De, de, de… nagyon is indiszkrét! Pont olyan, mint a politikusaink! – csattanok fel. – Minden reproduktív témában a nőkre mutogatnak.

Dénes megdöbben.

– Én nem akartam felzaklatni. Felteszem, a dolgok egészen máshogy állnak abban a világban…

Hirtelen nagyon fáradtnak és kimerültnek érzem magamat. Mintha a múltam a távoli jövőben történt volna. Újra és újra beleütközöm ebbe a ténybe, és amióta tudom, hogy egy kis élet növekedik bennem, sokkal inkább tehetetlennek érzem magam. Már másfél hónapja vagyok Amerikában, és még nem történt semmi. Semmi! Ha így haladunk, a Jövő melléklet is mehet a levesbe.

– Az a kis tabletta – mondom fáradtan – mindent megváltoztat. Felszabadít, de közben minden súlytalanná válik az emberi kapcsolatok terén. A nők, ha nem akarnak, nem szülnek gyereket. Viszont ha akarnak – sóhajtok –, meg kell harcolniuk az egész világgal.

– Ezt meg hogy érti?

– A férfiak már nem jelentenek támaszt – a megfelelő szavakat keresem –, és a nők megkeményedtek.

Ezen elgondolkodik. Rám pillant. Aztán helyeslően bólint.

– Egyetértek. De talán nyissunk egy kiskaput a XXI. századi nőnek. Feltételezem, akadnak olyanok is, akik megőrizték a nőiesebb, lágyabb énjüket…

Egy pillanatra elakad a lélegzetem. De a következőben már könnyed hangon kérdezem: – Most interjút készít?

– Igen – bólogat cigarettával a szájában.

– Oké, akkor gondoljon bele… 2013-ban a társadalom elvárja a nőktől, hogy úgy éljenek, mint most. – Az ablak alatt lengedező ruhák felé intek. – A politikusok, akik nem tudnak mit kezdeni a munkanélküliséggel, a legszívesebben hazaparancsolnák őket. Sok nő szívesen is maradna otthon. Csakhogy muszáj elhelyezkednie, mert a gyerekneveléssel, háztartási munkával töltött éveket senki sem fizeti ki. A gyerekvállalás miatt néhány évre munkából kieső és emiatt rosszabb állásokba kényszerülő nők fizetése, nyugdíja pedig értelemszerűen kevesebb. A férfin nincs társadalmi nyomás, hogy a nőt támogassa, csupán a gyerek költségeinek ráeső részét kell fizetnie. A gyerekek fele házasságon kívül születik, a házasságok fele felbomlik, tehát a gyereket vállaló nők hetvenöt százalékának férj nélkül kell helytállnia.

Dénes elveszi a teáskannát, teletölt egy csészét, és belekortyol.

– Ez már majdnem az apokalipszis – vigyorog a teát szürcsölve.

– Annak a több millió nőnek – mondom szárazon –, aki megpróbál a nap huszonnégy órájában egyszerre két helyen lenni, valóban apokalipszis. Foglalkozik a gyerekekkel, a család ügyeivel, az idős szülőkkel, bejár a lányai, fiai iskolájába, rohan velük különórára, túlórázik a munkahelyén. Elvárják tőle, hogy friss ételt tegyen le munka után az asztalra, mert ez jelzi, hogy fontos neki a családja egészsége, de azt is, hogy adjon magára, ne öregedjen meg, sportoljon, mert különben igénytelen… Na, ezt írja meg!

– Látom, sikerült felpaprikázni önt…

– Most döbbenek rá – mondom őszinte elképedéssel –, hogy száz év alatt semmit sem változott a férfilogika! Csak azt szajkózzák: Miért nem szülnek a nők? És nem azt, hogy miért nem vállalnak gyereket a párok.

– Ha jól értem, a tabletta óta a férfiak szexuálisan kihasználják a nőket?

Meghökkenek. Én nem ezt mondtam.

– Kihasználják?

– Gondolom, a férfiak természete száz év alatt nem sokat változott. A változatosság gyönyörködtet, még akkor is, ha van otthon valaki, akit minden nőnél többre tartunk, és igazán szeretünk.

– Pontosan mit ért azon, hogy szeretni?

– Attól még, hogy a kedvenc ételem a kaviáros szendvics, ha valaki odalépne hozzám egy mezei szalonnával, azt is izgalmasnak találnám, vagy nincs igazam?

– Ez egy rendkívül szűk látókörű, éretlen megközelítés…

– Márpedig – mondja Dini – amikor egy férfiember házasságra gondol, az első dolog, ami az eszébe jut, hogy nehezebb lesz lefeküdni más nőkkel.

– Mint ahogy nekünk más férfiakkal! – vágom rá azonnal.

– Nem, nem, nem! A nő… nem így működik. Viszont a férfi ösztönei… ha igaz, amit mond, hogy a jövőben a társadalom nem várja el tőlünk a házasságot, akkor mi nem fogunk megházasodni, e felől semmi kétségem.

– Ha egyszer visszatérek – mormogom –, esküszöm, sokat fogok magára hivatkozni. Talán könyvet fogok magáról írni. Kérdés, hisz-e majd nekem bárki is…

– Zsófia, Zsófia – sóhajtja –, még nem találkoztam magához fogható nővel!

– Figyelembe véve a körülményeket – mondom, és érzem, ahogy a szám halovány mosolyra húzódik –, ezzel nehéz lenne vitatkozni.

Dini megint az újságcikket fürkészi, keskeny szemét még jobban összehúzza, elővesz egy tollat a zsebéből, a végét rágcsálja, de nem jegyzetel.

– Tudja, én nem értek egyet ezzel a Lipstickkel. Egyáltalán nem tartom a modern nőket Maradéknak. Éppen ellenkezőleg. Okosak, nyíltak, függetlenek. Csakhogy ők, magával ellentétben flörtölnek a férfiakkal, élvezik, hogy nők. Csábítanak…

– Az a baja, hogy nem flörtölök magával?

Vállat von.

– Én csak rögzítem a tényeket.

– Írja is le mindjárt – javaslom. – Egyenesen a Jövő mellékletbe! Mert kilencven év múlva is pontosan ezt mondják majd, ha valaki nem tud vagy nem akar a nőkkel szemben támasztott rengeteg elvárásnak megfelelni. Hogy akkor már nem is nő. – Felállok az asztaltól. – Az meg sem fordult a fejében, hogy esetleg nem akarok flörtölni magával?

– Őszintén szólva, nem – feleli a jóképű férfiak szinte gyerekes naivitásával. – Ha van valami, ami megkülönbözteti magát az általam ismert nőktől, az a könnyedség totális hiánya. Maga kérdezte a múltkor. Hát most rájöttem! Mindent halálosan komolyan vesz. Áldozatnak állítja be magát, pedig királynő lehetne. Ilyenek a nők a maga korában? Mert, tudja, ezt nehezebben hiszem el, mint hogy ember sétál a Holdon.

– Mondja a könnyed Dini… aki még mindig elgyengül, ha a volt menyasszonya szembejön vele az utcán.

Felkapja a fejét, nem tudja pontosan, hogy jön ez ide, de nem is érdekli, csak annyit mond: – Még mindig a menyasszonyom!

– Még mindig a menyasszonya. Milyen kár, hogy maga nem hisz a hűségben, a házasságban…

– Nagyon kérem, Rózát ne keverje bele – mondja sértetten. – A menyasszonyom – mintha megnyugtatást keresne az ismételgetésben – megbántódott, mert nem vettem még feleségül…

– Nem tűnt éppen megbántottnak – jegyzem meg.

Dini kinéz az ablakon, az arcán most valódi rosszkedv, sőt letargia tükrötődik.

– Ismerem én a nőket! – dörmögi. – Feleségül kellett volna vennem. Akkor most az egész másképpen nézne ki. – Aztán felém fordul. – Nézze, egy kicsit általánosabbá is tehetnénk ezt a beszélgetést. Alig pár óránk maradt…

– Csináljuk! – szegezem rá a szemem. – Rajtam nem múlik!

– Szenzációs! Kezdjük a politikával!– Tiszta papírt fűz be. – Említette az oroszok befolyását Magyarországon. Ez mégis hogyan történhet? Visszatérnek a ’19-es kommunisták?

Hogyan közöljem Dinivel és a milliós olvasótáborával, hogy előttük áll egy minden eddiginél nagyobb világégés, jön Hitler, az atombomba, a hidegháború, Vietnam, lelövik az elnöküket, és itt, New Yorkban ezreket pusztít majd el minden idők legvéresebb terrortámadása?

Mereven bámulok rá.

– És mikor tervezi Helene Deutschot beiktatni? – kérdem.

– Komolyan mondom, ez egy rémálom! – Felpattan. – Próbálja végre megérteni. Nekem is van saját életem, ami éppen a feje tetejére készül állni, úgyhogy…

Mintha az én életem annyira a helyén lenne. Mintha nem Helene Deutsch volna részemről az egyetlen ok, amiért Amerikába jöttem. Mintha nem az én sorsommal hazardírozna hetek óta pofátlanul, kénye-kedvére. Ebben a pasasban tényleg nincs semmi felelősségérzet!

– Hát pedig – mondom epésen –, ha problémái vannak a nőkkel, talán magának sem ártana egy konzultáció…

– Nekem nincsen problémám a nőkkel! – fortyan fel. – Jézusom… A legrosszabb, amit egy nő tehet, hogy mindenből elvi kérdést csinál. Akár egy férfi.

Felállok, odalépek hozzá.

– Adja ide, legyen szíves… – nyújtom a tenyeremet.

– Mit? – néz fel elképedve.

– A kulcsot.

Nem mozdul.

– Elmegyek.

– Mégis hová?

– Megyek, kiszellőztetem a fejemet. Nem tarthat itt, mint valami foglyot.

Felkapja a fejét.

– Menjen csak. Ha akkor ér vissza, amikor itthon vagyok, beengedem.

– Szeretnék egy külön kulcsot – mondom határozottabban.

– Feleségül ne vegyem?

– Ha most odaadja a kulcsot – még mindig türelmes vagyok –, elviszem egy lakatoshoz, és csináltatok belőle egy másolatot.

– Ugyan miből telik rá?

Orra elé emelem apró, briliánsokkal díszítette jegygyűrűmet.

– Ebből.

Az arcomat nézi, töpreng.

– Kulcsot nem kap. Két órát adok, hogy visszaérjen. – Keményen koppan a hangja. – Utána eldalolja nekem, mi várható az előttünk álló évtizedekben. Azután végigcsinálja velem az interjúsorozatot, négy héten át szerepel a címlapon, részt vesz a sajtótájékoztatón, elvégre ezért hoztam magammal Amerikába. Utána felőlem zárdába is vonulhat! Vagy kuplerájba…

Egy darabig tétovázom, aztán elszorult torokkal veszem a kabátomat, és kilépek a lépcsőházba.

Akkor látom Halmi Dénest utoljára.

43. fejezet

Dénes

Akár egy bölcs szülő, aki rádöbben, hogy a komisz kölykei minden tiltás ellenére inni fognak, Hearst úgy döntött, hogy akkor inkább igyanak a felügyelete alatt. Remek kapcsolatait kiaknázva az egyik szomszédos Fleischmann-épület alagsorában megnyitotta a New York Journal bárját. Igazi alkotói környezet alakult itt ki a tajtrészeg firkászok számára a borgőzös lapzárták idején.

Itt nem lógtak aranycsillárok a plafonról, nem voltak bőr klubfotelok, nem ivott senki kristály pezsgőspoharakból. Hearstöt tökéletesen hidegen hagyták a legújabb belsőépítészeti irányzatok. Gondolom, úgy volt vele, vigyenek bele stílust a vendégei, és igaza is lett.

Színes társaság gyűlt össze esténként, a fiúk sokszor itt faggatták ki interjúalanyaikat, a művészvilág vagy éppen az alvilág nagyvadjait.

Amikor Zsófia elment, pár percig dühödten meredtem magam elé a tenyérnyi konyhában, aztán úgy döntöttem, lemegyek a bárba, és pontosan két és fél óra múlva térek vissza, egy perccel sem korábban.

A zár súlyosan kattant.

Megérdemli, hogy egy kicsit kint álldogáljon a lépcsőházban!

Két nőt is kihajóztattam magammal Amerikába, fizettem a szállásukat, az ellátásukat, de egyik sem volt különösképpen hálás.

Mi ez a sértődött pimaszság a mai nőkben? Ahelyett, hogy életet adnának, vért szívnak, és életet vesznek el? Betsy… Betsy, az igazi szőke amerikai sweetheart pedig kihasznált, ahogy kihasználta azt a szerencsétlen ügyvédet is, majd egyszerűen eltette láb alól.

Anyám annak idején megtanított rá, hogy soha ne nevezzek egy nőt ócska ribancnak, mondjam azt, hogy laza erkölcsű.

Arra gondoltam, mennyivel egyszerűbb lenne nők nélkül az életem, csak a munkámnak élnék, a vágyaimat pedig felesleges bonyodalmak nélkül csillapítanám a laza erkölcsösséget nyíltan vállaló, tisztességes lányokkal. De itt, Amerikában semmi sem olyan volt, mint amilyennek látszott. Minden lokálban akadnak kalandra kapható lányok, még csak rábeszélni sem nagyon kell őket. A nők úgy használják errefelé a flörtöt, mint máshol a púderüket. A flörtölést és a púderezést is nyilvánosan, nagy publikum előtt illik csinálni, hogy a hölgy modernségéhez ne férjen kétség. És már kapható is az autókázásra, ahogy itt, Amerikában nevezik, hiszen az autó gyakorlatilag egy guruló szálloda, ahol a legjobb házból való úrilány is kettesben maradhat egy férfival.

Egyszeriben bevillant, milyen védtelen is lehet ez a Holdról idecsöppent nő, hiszen láthatóan fogalma sem volt a nagyváros ökölszabályairól. Vonzotta magára a tekinteteket, annyira más volt. Az utóbbi hetekben az alakja valahogy meglágyult, gyengéd, félénk, mélabús lett. Bánom is én! Márpedig én nem fogom Zsófia mellett a madárijesztőt játszani, aki a tolakodó jómadarakat elriasztja!

Ahogy körbenéztem a napközben is zsúfolásig telt bárban, hatalmas méretű lapátkezével odaintett Bierce, a rendőrkapitányság sajtósa.

Lerogytam mellé, mire azonnal rázendített:

– Problémám van, öregem. Nőügy. Felcsíptem egy pipit Marylandben – motyogta már eléggé lassan forgó nyelvvel.

Legyintettem, hogy ne is folytassa, pontosan tudom, miről beszél.

– Bierce – hajoltam közelebb a whiskymmel –, komoly kérdésem lenne. Tudsz valamit a Sanderson-ügyről?

– Mire gondolsz? – nézett rám felélénkülve.

– A nőre, akit gyanúsítottak.

– A kis szőke? – Elvigyorodott. – Ő engem is érdekelne!

– Nem tudod, hol van? – kérdeztem türelmetlenül.

– Ha tudnám, most itt ülne az asztalunknál! – vigyorgott ismét. – Viszont, ha már szóba hoztad a rendőrségi ügyet… Rooney felügyelő kérdezősködött utánad a minap.

– Utánam? – hebegtem. – A rendőrségről?

– Igen – mondta most már komolyabban, a bourbonját lötyögtetve. – Menj be hozzá a kapitányságra.

Azonnal tudtam, kiről beszél.

Egy halk szavú, ír származású, ágrólszakadt fickó, akiről senki sem gondolta volna, hogy rendőr, gondolom, ez sokat segített a munkájában.

Ránéztem a pultos háta mögött a faliórára, amely majdnem delet mutatott.

Gyorsan elköszöntem Bierce-től, és elindultam a kapitányságra. Reménykedtem, hogy nem éppen most tartanak ebédszünetet.

Szerencsém volt, Rooney ott ült az íróasztalánál, öltönye ujján könyökvédő, és lázasan verte az írógépet. Most először gondoltam rá, hogy a nyomozói és az újságírói tulajdonképpen rokon szakma.

– Mr. Halmi! – nézett rám a szemközti ablak fényétől hunyorogva.

– Most hallom csak, hogy keresett. Két napja a szerkesztőség felé sem néztem.

A felügyelő bólintott.

– Köszönöm, hogy befáradt. Még mindig a Sanderson-ügyben… ugyebár – mondta mélyet sóhajtva. Az asztala melletti székre mutatott. – Most már Mr. Russell is…

– Igen. – Leültem. – Roppant sajnálatos.

– Ön ugyebár többször is találkozott vele a tárgyalás alatt.

Beúszott a kép a legutóbbi találkozásról, ahogy az étteremben áthajol az asztalon Betsyhez.

– Kétszer-háromszor találkoztunk személyesen.

– Kérem, meséljen el mindent, amit az esetről tud.

Postairónnal jegyzetelt, miközben elmondtam neki a történet sebtében szerkesztett változatát. Állát összefűzött ujjain nyugtatva hallgatott.

– Van valami feltételezése arról – kérdezte végül –, hogy ki végezhetett vele?

Bár idefelé jövet ezerszer végigpörgettem a fejemben ezt a párbeszédet, egy pillanatig haboztam. De aztán arra jutottam, hogy az életem többet ér, mint hogy esetleg kiderül: vétettem az újságírói etika ellen, és még a cikksorozat alatt összeszűrtem a levet a gyanúsítottal.

– Betsy kisasszony – mondtam halkan – feltűnően jól kijött Mr. Russell-lel. Láttam őket együtt egy étteremben hetekkel az ítélet után. Gondolom… – vontam meg a vállam – mások is látták őket együtt.

A felügyelő rákérdezett az étterem nevére, és gondosan feljegyezte. Aztán becsukta a jegyzetfüzetét, megköszönte a szívességemet, és biccentett, hogy végeztünk.

– Van valami elképzelésük arról, mi történhetett? – kérdeztem, mielőtt felálltam volna.

Komoran állta a pillantásomat.

– Mr. Russellnek volt ugyan néhány politikai ellenfele – felelte végül –, de ők nem lövik halomra egymást, ugyebár…

– Magam sem hinném, hogy bármelyik ilyen szörnyű bűntettre vetemedne. De minthogy folyamatosan bűnözők között mozgott…

Kíváncsi voltam, hol tartanak a szóba jöhető gyanúsítottak kizárásában.

– Kétlem, hogy a védőjük ellen fordulnának. – Minthogy még mindig nem mozdultam, a felügyelő tolta hátra a székét. – Természetesen tudjuk, hogy Ms. Graceyvel bizalmas viszonyban voltak. Tudjuk azt is, hogy Russell családos emberként meglehetősen nagy szoknyabolondnak bizonyult. – Félrenézett, mint aki restelli, hogy nem tud ezen a nyomon elindulni. – Letartóztathatnám, a gond csak az, hogy nincs elegendő bizonyítékom a vádemeléshez. Ráadásul a hírek szerint Ms. Graceynek sikerült egy befolyásos támogatót találnia.

Megszűnt a világ a hír hallatán. Nem tudom, Rooney felügyelő észrevette-e, milyen hatást váltott ki belőlem ez a hanyagul odavetett utolsó mondat.

– Márpedig – nyögtem –, magától nem fog összeroppanni vagy vallomást tenni. Tudják, hol lehet most?

– Hogyne – mosolygott fanyarul Rooney. – Úgy hallottuk a színházi ügynökétől, hogy ezekben a hetekben Harlemben játszik. A L’Orient varieté szerződtette. A botrány egyáltalán nem ártott a karrierjének, sőt…

Bevillant a kép, amint Betsy kétségbeesetten néz rám, hogy nem kap munkát, és éhen fog halni.

– A rendőrség mit tervez tenni az ügyben? – kérdeztem nyugtalanul.

– Hogy mit tervez tenni? – ingatta a fejét csodálkozva a felügyelő, mintha az ügy már régen nem a rendőrség ügymenetébe tartozna. – Tudja, hány hasonló gyilkos van bizonyítékok híján szabadlábon New Yorkban?

Bólintottam, aláfirkantottam a vallomásomat, aztán fogtam a kalapomat, és az ajtóhoz léptem. Rooney felügyelő visszatemetkezett a papírjaiba.

Már a L’Orient varieté jegypénztáránál álltam, amikor eszembe jutott Zsófia. Megborzadtam. Zsófiát kizártam. Este hét is elmúlt már. Éjfélig biztosan nem érek vissza, de az is lehet, hogy még tovább maradok.

Hát, ez remek! Egy nő csak kötöttség… Egyszerűen kiment a fejemből.

Néhány órára, győzködtem magam, biztosan feltalálja magát.

Az utca túloldalán ovális postacégér forgott az aranyszínű postakürttel, átrohantam telefonálni, hátha Davis rá tudna nézni Zsófiára. De Davis nem vette fel. Egy pillanatig tanácstalanul álldogáltam a készülék előtt, aztán egy sóhajjal visszaakasztottam a kagylót. Visszaballagtam a varietéhez.

A színház olcsó utánzata volt a Radio City Music Hallnak. Hatalmas plakát hirdette a varietét, de Betsy neve nem volt kiemelve a nagybetűs sztárok között, apró betűvel szedték, nála apróbbal már csak az „és sokan mások”-at. Egyike az iparosoknak, mert valóban futószalagmunkát végeztek, a revü egymás után háromszor is lement, délután négykor, majd hétkor és este tízkor.

Nyeltem egy nagyot, és beléptem a hallba, ahol vágni lehetett a füstöt. Rengeteg volt a néző. Olcsó, de divatos rövid ruhát viselő lányok az udvarlóikkal, akik izgatottan sétálgattak az aulában. Gombóccal a torkomban váltottam jegyet, magam előtt is szégyelltem, hogy még mindig képtelen vagyok szabadulni ettől a nőtől.

Azon az éjszakán fordult meg az én tulajdonképpen kellemes, középszerű életem, amikor ez a nő holtsápadtan besétált a kihalt kapitányságra. Addig minden mindig úgy történt velem, ahogy vágyaim és a józan eszem egyezséget kötött.

Betsy egy személyben jelentette a szakmai kiugrást, a sok pénzt, ugyanakkor azt a szenvedélyt is, amely egy csapásra felemészthet mindent.

Azóta, hogy megismertem, aggódom az életemért, elhagyott Róza, és az általános zűrzavarban hozzám csapódott egy másik démon is, aki kétségbeesetten ragaszkodik hozzám, nem ereszt. Ha nem hagy el Róza Betsy miatt, nem utazom vissza Magyarországra, és sohasem megyek arra az átkozott hegyre. A nyomában járó végeláthatatlan balszerencse-áradat ellenére én még mindig látni akartam Betsyt! Ájult szédületben kullogtam a nézőtérre, leültem a második sor szélére. Nem volt éppen sztárszerepe, ám a belépője annál hatásosabbnak bizonyult. Szűk dresszben biciklizett be a színpadra, miközben rázendített egy pimasz kis kupléra.

A hangja tiszta és erős volt. Amikor leállította a biciklit, levette a szalmakalapját, és a gyönyörű platinaszőke haja lángra lobbantotta a férfiakat. Férfi félcipők százai kezdtek dobogni a nézőtéren. Nem is amiatt, amit csinált, hanem ahogyan csinálta. Betsy tehetséges volt.

Nem is értettem, hogy nem tűnik fel ez mindenkinek. Volt, aki csak a lábát dicsérte, vagy elintézte egy füttyögéssel kísért „jó bőr”-rel. Én mégis úgy éreztem, mintha Betsy egyedül nekem énekelne.

Aztán hirtelen eltűnt a színről, bár a műsorlapon még egy számnál fel volt tüntetve a neve. Amíg egy bohózat jelenete zajlott, néhány üléssel beljebb ültem, mert majdnem középen volt egy szabad hely.

A következő pillanatban fel is bukkant a színen, virágos nyári ruhában, napernyővel a kezében. Elég közel ültem ahhoz, hogy az erős színpadi reflektorok fényében lássam a homlokán és a szája felett gyöngyöző finom verejtéket.

A második túrnál aztán ő is észrevett.

A varietékben sosincs olyan mély sötét, mint a Brodway színházaiban. Amikor megpillantott, kis híján összecsuklott. Ebben a pillanatban örültem, hogy beültem a színházba. Ám a következő taktusnál már ismét a nézőtérre fókuszált, felvette az ütemet, és napernyőstül átkerekezett a színpad másik oldalára.

Bár minden észérv az ellen szólt, hogy felhívjam magamra Betsy figyelmét, mégis úgy éreztem, botorság lett volna kihagyni ezt az alkalmat. Hosszú idő után a színek ismét kiélesedtek körülöttem, az ereimben zubogni kezdett a vér.

Mosolyogva távoztam a színházból.

44. fejezet

Róza

– New York legmodernebb asszonyára! – emelték felém az asztalnál ülők a poharukat. – Ms. Lipstickre!

– Úgy van! Úgy van! – hallatszott jobbról is, balról is.

Szerettem az ilyen pillanatokat. Sőt szükségem volt rájuk. Minden este az aranykupolás épület alagsorában ültem, az újságíróbárban.

– Jobb, ha bele se gondolunk – mondta egy ősz szakállú férfi, miközben egy pohár whiskyt nyújtott felém –, hány ezer férfiolvasó álmodozhat erről…

Nem nyúltam az italért, hanem kivettem az üveget a kezéből, és színültig töltöttem a poharat.

– Én nem alkoholista vagyok – mondtam csúfondáros mosollyal –, hanem szomjas!

Mindenki nevetett. Csupa férfi. Elegáns öltönyben, kristálypoharakból szürcsölték az italaikat. Az ilyen pillanatokban úgy éreztem, megérte! Érdemes volt Amerikába jönnöm, átverekedni magamat mindenen.

Hiú vagyok? Csak mert más életet akartam, mint szegény anyámé? Lehet.

Nem maradt túl sok időm értelmezni a sikert, expressz tempóban történt minden. Azt hittem, Dick Davis bemutat majd a főszerkesztőnek, aztán kapok egy apróbb megbízást, nekigyürkőzöm, és egy héttel később leadom. Dénes három próbacikkeket írt, mielőtt az első éles munkát rábízták.

– Mit tehetek önért, kisasszony? – kérdezte Chapin, a vezető szerkesztő, akinek Dick Davis bemutatott március elsején. A szerkesztő úr egy pulpituson ült a hatalmas terem közepén.

– Inkább az a kérdés – mosolyogtam –, hogy én mit tehetek önökért, nem?

– Valóban? No, és mit kínál nekünk?

Mutatóujjamra tekertem a nyakamban lógó gyöngysort.

– Az életstílusomat.

Valójában nehezemre esett ráemelni a tekintetemet, és farkasszemet nézni azzal az emberrel, akit Dini egyszerre rettegett és tisztelt. Nem szentelt nekem különösebb figyelmet, a kezembe nyomta a kéziratpapírt, és ott, a szerkesztőségi zűrzavar közepén három órát kaptam, hogy megírjam életem első jegyzetét.

Nem sokat gondolkodhattam, írtam, ami eszembe jutott.

– A pokolba! – hajtogatta Chapin, miközben átfutotta a soraimat. – A pokolba, kislány! Maga ismeri a New York-iakat. Igazi bennfentes!

– Most menjünk és sürgősen rúgjunk be!

Ahhoz képest, hogy két éve nyomta rá a bevándorlási hivatal a pecsétet az okmányaimra, egyáltalán nem rossz eredmény, hogy a legnagyobb példányszámú New York-i lapnál bennfentesnek számítok, gondoltam elégedetten.

Pulitzernek a dátum volt a legfontosabb, időzítve volt a cikk, mint egy bomba. A szerdai nap kirobbanó szenzáció lett. Azonnal újabbakat kértek.

A World újságírói, Dini országos cimborái, most itt hangoskodtak körülöttem. Tűnődve néztem körül a bárban. Csak Dick Davist nem láttam sehol.

– Átkozottul okos és vicces volt a tegnapi cikke! – bókolt egy vékony, fekete ember. Haja lenőtt a homlokába, gyakorlatilag nem is volt homloka. Különös, bánatos akcentussal beszélte az angolt.

– Rose valóban okos nő, és úgy tűnik, örömét leli abban, hogy ezt be is bizonyítsa – szólalt meg a hátam mögött egy ismerős hang. – Nem csapong, nem kanyarodik el a témától, hogy aztán sehova se lyukadjon ki. Egyenes a gondolatai fonala.

– És merész! – bólintott komolyan a vézna, és felállt, hogy kezet rázzon Davisszel.

– Úgy van! Úgy van! – helyeseltek az urak az asztalnál. – Ms. Lipstick csoda eredetien látja a férfi-nő viszonyt.

Felemeltük a poharainkat, és koccintottunk a férfi-nő viszonyra.

– Uraim! Egy egészséges nőnek van libidója! És nem szabadkozik a vágyai vagy az élete miatt – mondtam, és azon gondolkodtam, hogy vajon csak én érzem-e át a kijelentés bonyolult igazságát, ahogy ott ülök hat férfival egy asztalnál a bárban.

– Kisasszony – mondta a keszeg fekete ember ámulattal –, maga valóságos forradalmár!

Most vettem észre, hogy a szemöldöke összenőtt. Valójában ő tűnt forradalmárnak.

– Nem, nem, nem! – tiltakozott Lifar, karikaturista kollégám a Worldtől. – Ne kenjük mindezt a kisasszonyra. Mint minden forradalom, ez is külföldi propagandával indult. Ezúttal nem Moszkvából, hanem Bécsből. A freudi kánon dogmái úgy terjednek New Yorkban, mint a járvány. Félművelt hölgyek és urak habzsolják a lebutított pszichológiát és biológiát, azt a látszatot keltve, hogy az ember bonyolult ösztönlény mindenfajta komplexusokkal és elfojtásokkal, és az erkölcsnek semmi létjogosultsága, mert képmutató, és az ember valós természete ellen való.

A bárzongorista mindezt megerősítendő rákezdett a divatos I am happy című slágerre, a szomszédos asztaltól egy fiatal lány és egy középkorú férfi felállt, és heves, esetlen mozdulatokkal táncolni kezdett a gyors ritmusra.

– Látják? – intettem a párocska felé. – Nem kell ehhez külföldi ideológia. A hölgy minden mozdulatával azt üzeni a férfinak: „Túlélted a nagy háborút, fáradt vagy és kiábrándult. Hallani sem akarsz a családalapításról, felelősségről, izgalmas játékot keresel. Kalandot akarsz következmények nélkül, és én ezt megadom neked.” De közben magában azt gondolja: és mellesleg szabad leszek!

– Aztán holnap Európába utazik analizáltatni… – tromfolt Lifar. – Mert olvasott valahol valamit az apakomplexusról.

Figyeltem a körülöttem ülő férfiakat. Arcukra az asztalok fölé lelógó zöld lámpaernyő borított árnyékot. Vonásaik a hosszúkás fényektől és talán az alkoholtól megnyúltak, Dick Davis szép vonalú álla volt az egyetlen határozott kontúr.

– Nem kell ahhoz Európába menni – jegyezte meg Dick. – Házhoz jönnek. Amerikában már nem is számít komoly egyetemnek, amelyik nem tud felmutatni legalább egy bécsi vendégprofesszort. Miért nem ír erről a holnapi számban, Róza?

Bólintottam, nem is rossz ötlet. Éreztem, hogy kissé elpirulok.

Szinte láttam magam előtt, ahogy az írógéppapíron elindulnak a sorok. Erőteljes kijelentő mondatokkal:

A modern lányok már nem akarnak hölgyhöz illően viselkedni. Szerintük a régimódi hölgyek tele vannak elfojtásokkal, gátlásokkal és képmutatással. A viktoriánus erkölcsök őrei szerint viszont a dzsesszkorszak lányai romlottak, és ha elmúlik a fiatalságuk, kiégnek, rosszul végzik…

– Fogadni mernék, hogy most is éppen fogalmaz – nézett rám Davis, miközben New York utcáin ballagtunk.

– Hé, még nem vagyok profi! – tiltakoztam.

Csakhogy modernnek, stílusosnak és szabadnak lenni mindig vonzóbb, mint hölgyhöz illően viselkedni. Egy régi gát szakadt fel a férfiak és a nők között. Azok a házigazdák, akik a vacsora után az urakat a kártya-vagy könyvtárszobába invitálják egy szivarra, gyakran hoppon maradnak, mert vendégeik inkább a hölgyekkel tartanak, velük isznak, nevetgélnek, cigarettáznak.

– Hogy nem profi? – kérdezte Dick vidáman vigyorogva és láthatóan elképedve. – Ünnepelt, fizetett szerzője a legnagyobb New York-i lapnak.

– Ami azt illeti – jegyeztem meg –, elég rosszul fizetett szerzője…

Felém fordult, és így hátrafelé, de aránylag magabiztosan haladt tovább a macskaköveken.

– Igazán? Ezt nem tudtam.

– Pedig kurvára ez a helyzet – mondtam.

Füleljünk csak, a legjobb társaságokban is számos olyan kifejezést és zsargont fogunk elcsípni nők szájából, amelyet korábban senki sem tartott volna hölgyhöz illőnek. Az erős likőröktől, úgy tűnik, csípős lesz a nyelv! És ma már nem kísérik megütközött pillantások vagy kirobbanó nevetések, ha ami a hölgy szívén, az a száján. Sajnos. Hisz a legtöbb mai lány szeretné egy picit sokkolni a környezetét, besöpörni néhány megütközött pillantást.

Az új, keresetlen társalgási stílus egy újfajta, nyers hangot csempészik bele az irodalomba és a színház világába is…

– Annyi se jön össze egy hónap alatt – fogtam meg Davis könyökét, mielőtt nekitolatott volna a hirdetőoszlopnak –, amennyit a Golden Gate-ben kerestem. Akkor sem, ha mindennap leteszem a megbeszélt cikket.

Magam is meglepődtem, amikor meghallottam az összeget. Dini tudomásom szerint éppen az ötszörösét kereste. De akkor már késő volt, amilyen bolond voltam, büszkén jelentettem be, hogy ne várjanak többé a Golden Gate-ben.

– Ezt nagyon különösnek találom – mondta Davis. – Talán – tűnődött – Chapin ránézett a csinos pofikájára, és arra a nyilvánvaló következtetésre jutott, hogy magának kétségtelenül csak szórakozás az egész. Zsebpénz.

– Hogyhogy?

– Egy ilyen gyönyörű nő nem szorulhat rá fizetésre. Biztosan van, aki a megélhetését biztosítja.

– Úgy érti, ilyen gyönyörű utcalány? – néztem Davisre.

– Ó, nem! Miért forgatja ki a szavaimat?

Visszafordult menetirányba, és most már mellettem lépkedett.

– Nem azt feltételezte az imént, hogy valakivel kitartatom magamat?

– Valami ilyesmit – ismerte be. – Ne haragudjon, bele se gondoltam, mit mondok. Csak, ugye, a legtöbb working girl…

– Könnyűvérű?

– Egy nőtől senki sem várja, hogy kitermelje a rezsijét, van, akit a szülei, van, akit a patrónusai támogatnak.

– Milyen modern gondolkodás.

– Most, hogy itt lebegnek közöttünk a saját szavaim, magam is hallom – ismerte el. – Ne haragudjon meg érte. Ugye nem haragszik?

Némán lépkedtem mellette.

– Mondja, hogy nem haragszik.

Nem mondtam.

– Akkor ígérje meg, hogy eljön velem szombat este a Metropolitanbe egy díszbemutatóra!

Időközben megérkeztünk bérelt kis lakásom elé.

– Nos, sajnos, a szombat estéim nem az enyémek – mondtam nyersen, teljes komolysággal, és a kezemet nyújtottam. – A szombat estéimet fenn kell tartanom a pártfogómnak. Tudja… az úr szappangyáros. Hétköznap nemigen jut ideje a kikapcsolódásra.

Azzal ott hagytam a megkövült Davist az utcán.

Mint később kiderült, szombat este egyébként sem tudtam volna díszbemutatóra menni. Vannak egészen furcsa véletlenek, amelyek jelentéktelen epizódoknak tűnnek, aztán később kirobbantanak valamit, és megváltoztatják az ember életét.

45. fejezet

Dénes

Minél közelebb értem a házunkhoz, annál inkább apadt az elán, ami a Betsyvel való találkozás után repített hazafelé. Minden egyes lépéssel szürkült az utca, és hűlt ereimben a vér: Zsófia ott vár a lépcsőházban.

Természetesen Zsófia nem várt a lépcsőházban. Majd pont ő várt volna!

Végigkopogtattam a szomszédokat, eljátszottam a lengyel, szerb, spanyol lakókkal ugyanazt a pantomimet, mint Róza esetében, csak ezúttal egy csupa fürt, csupa szem, magas nőt kerestem.

Sajnálkozva, álmosan csóválták a fejüket.

Tűnődve bámultam a tűzlétrát. Próbáltam kitalálni, én mihez kezdenék, ha hajlék és pénz nélkül maradnék éjszakára egy idegen városban.

Bekéredzkednék a magyar konzulátusra. Persze nem valószínű, hogy ez bárkinek is eszébe jutna, aki nem újságíró, és majd csak ötven év múlva fog a világra jönni. Lerohantam a házfelügyelőhöz, aki ajtót sem nyitott, csak zsörtölődött valamit az éjszakai randalírozókról, így végül visszamenekültem a lakásba, bízva abban, hogy Zsófia talán magától hazatalál.

Kétszer lépett be nő úgy az életembe, hogy a lakásomba is beengedtem. Mind a kettő faképnél hagyott, és arra kényszerített, hogy az okokat kutassam. És sosem végződött jól az ilyenfajta lelki oknyomozás.

Eszemben sem volt, hogy kulcsot másoltassak ennek a hóbortos nőnek. Hogyne, hogy csak úgy jöjjön-menjen az életemben… Most már különben sem tudtam visszaforgatni az idő kerekét.

Ő az időutazó, nem én.

Tanácstalanul álltam az üres lakásban.

Mindössze egy éjszakám maradt arra, hogy összeállítsam a Jövő különszámot. Mindezt a jövőből érkezett lány nélkül.

Róza, Zsófia, Betsy, huss… elszálltak mind. Akár a hisztérikus nevetésük. Róza megalázta bennem a férfit, Zsófia elintézi a karrieremet, Betsy pedig… most már nem gondolok Betsyre. Az egy boszorkány!

A szerelem megszállottjává tett, aki még akkor is mohón látni akarja rögeszméje tárgyát, ha az történetesen gyilkolt. Mi ez, ha nem bűbáj?

Tisztában vagyok vele, hogy én ruháztam fel ekkora hatalommal ezt a semmi kis nőt, én hizlaltam démonná, de már nem tudom visszavonni tőle. Mint minden rögeszmés imádó, önmagamra tettem a rontást.

Szédülök, a halántékom lüktet. Keresem a fókuszt.

Le kell ülnöm az írógéphez, be kell fűznöm a papírt, és higgadtan, mint amikor az ember egy süllyedő hajóról menti, ami menthető, el kell kezdeni dolgozni, ha nem akarom elszalasztani életem legzsírosabb állását.

Nem nagyon lelkesített a gondolat, hogy Hearst elé álljak, és beismerjem, elveszítettem Zsófiát, magyarországi utam fő zsákmányát Ha Hearst a kapcsolataival nem tudja előkeríteni Zsófiát, akkor senki sem tudja. Egészen halkan fohászkodom, hogy reggelre valami csoda folytán találjon haza ez a lány.

Természetesen nem talált vissza. De másnap reggel mégsem kellett Hearst elé állnom, mégpedig azért nem, mert nem volt bent a kiadóban.

Hearst általában csak késő tavasszal költözött ki a jachtjára. A feleségével és öt gyermekükkel egy harmincszobás villában éltek, ám ezen a kora márciusi napon azzal a hírrel fogadott a titkára, hogy a főnököt hiába várom, kint van a kikötőben, és egész nap ott fog dolgozni.

Ennél rosszabb hírt nem is kaphattam volna.

– Nem hívhatnánk fel telefonon? – könyörögtem a szenvtelen arcú, korombéli fiatalembernek.

– Maga arra próbál engem rábeszélni, hogy hívjam fel Mr. Hearstöt?

– Pontosan.

Komolyan nézett vissza rám, mintha azt próbálná felmérni, ugratom-e, vagy netán kigúnyolom.

– Mr. Hearst meghagyta, hogy kizárólag életbevágóan fontos ügyekben zavarjuk.

– Pontosan – ismételtem. – Ez életbevágó ügy.

A titkár kelletlen arccal visszavonult aprócska, újságokkal és borítékokkal zsúfolt íróasztala mögé, és nekem félig hátat fordítva tárcsázni kezdett. Halkan beszélt, feltehetően nem Mr. Hearsttel, mert egy ideig csak tartotta a vonalat. Gondolom, amíg átadták az üzenetét a főnöknek. Pár perc múlva felemelte a csupa derűbe és készségbe öltözött hangját:

– Jó. Értem. Igen. Megmondom neki.

Fontoskodó arccal felém fordult.

– Mr. Hearst ma este nyolc órakor vacsorára várja a jachtján – mondta, majd tiszteletteljesen elhallgatott. – És arra kéri, hogy kísérőként a Jövő mellékletben megszólaló hölgyet is vigye magával.

Megborzongtam.

– Örömmel – mondtam. – Nyolckor ott leszünk.

Most már behunyt szemmel repültem a végzetem felé.

Hazamentem, és igyekeztem felhasználni ezt a napot arra, hogy legalább a találmányokról szóló részt megírjam, az automata ajtócsukóval meg a mágneses vasúttal. Este megfürödtem, megborotválkoztam, és elővettem a sötét öltönyömet, bebrillantinoztam a hajamat, aztán odamentem az ágyhoz, ahol a matrac alatt a tartalék tiszta ingem vasalódott. Zsófia ezt az egyszerű módját választotta a vasalásnak, mosás után a még nyirkos inget szépen elsimítgatta a matrac alatt, és napokon át aludt rajta.

Ahogy kutatni kezdtem a súlyos cihák alatt, az ujjaim papírokat tapintottak. Először kihúzkodtam az inget, aztán óvatosan kirángattam a papírokat is. Szemre úgy húsz, sűrűn teleírt oldal lehetett egy cukorspárgával átkötve. Mi az ördög? Mit rejtegetett Zsófia a matrac alatt?

A főnök jachtja a New York Yacht Clubban horgonyzott, amit a Negyvennegyedik utcán lehetett megközelíteni. Meggyőződésem volt, hogy Hearst azért is szeretett itt állomásozni, mert rajta kívül csupán két ember használhatta ezt a kikötőt: a mindenkori polgármester és a New York Yacht Club elnöke. Őket négyévenként újraválasztották, de a sajtócézár bérelt helye állandó maradt.

Át kellett vágnom a patinás épület több száz négyzetméteres, süppedős szőnyeggel borított csarnokán. A belmagasság legalább húsz méter lehetett, a fagerendázat mégis kedélyessé tette. Ha ezt az otthoni felfuvalkodott kaszinóurak látták volna!

A klub hatalmas üvegablakai egyik oldalon a forgalmas manhattani utcára, a másik oldalon a hatalmas öböl fölé magasodó parkra néztek.

Átvágtam a télikert üvegkupolája alatt, és egyenesen a kikötő felé vettem az irányt. Pedig szívesen elidőztem volna még a hajómakettek között, kisfiúkorom régi álma vált volna valóra.

Hearst lustán ringatózó hajója a lépcsősor tetejéről szintén olyannak tűnt, mint egy játék hajó valamelyik drága áruház kirakatában.

Igencsak hűvös volt, de felöltőt nem vettem, csak a bézs panamakalap volt a fejemen és egy hosszú sál a nyakamon. És belülről melegítettek a zsebembe csúsztatott, cukorspárgával átkötött papírok. Gondolatok, mondatok, amiket Zsófia a jövőről izzadt ki magából. Hat cikk és a sorozatot bevezető komplett reklámkampány-tervezet.

Megcsinálta! Megcsinálta helyettem. A melléklet kész, csak a nő nincs sehol. Minden lelkiismeret-furdalás nélkül a Hearsttől kapott barna borítékba süllyesztettem és a belső zsebembe csúsztattam a cukorspárgával átkötött irományt.

A park még a téli hónapok után is zöldellő pázsitja, az óceán hínárszaga meghatározhatatlan keveréket alkotott, mélyet szippantottam belőle.

Ez kissé megnyugtatott.

Hearst mólója előtt egy frakkos lakáj állt. Még fel sem léptem a jachtra, már itallal kínált. Ez tetszett. A főnök előttem ringatózó hajója mintha csak vízre helyezett meghosszabbítása lett volna az impozáns jachtklubnak. Mintha ugyanaz a dekoratőr tervezte volna. A fedélzeten nagyobb sürgés-forgás volt, mint a klub központi termében.

Céltudatos léptekkel indultam meg a frakkos alakok közé, noha egyetlen ismerőst sem láttam, és még csak elképzelni sem tudtam, hogy merre keressem az étkezőt, vagy hogy az ördögbe hívják az ilyet egy hajón. A legtöbb vendég frakkos vagy sötét öltönyös férfi volt, leszámítva egy csapat vadóc lányt, akik hírhedtté tették Hearst partijait. Ezek a húsz év körüli lányok a „degeneráltak bandájának” nevezték magukat, és még a munkamegbeszéléseken is ott nyüzsögtek Hearst körül. Davis járt olyan értekezleten, amikor tíz gyönyörű lány „vonatozott” az asztal körül vizes fürdőruhában. Ezekből a lányokból örökké bugyborékolt a kacaj. Hearst az örök fiatalság kiapadhatatlan kútjának tekintette őket, és a jókedvet nem volt rest pezsgővel és kokainnal szítani. A „degeneráltak bandája” ott fogócskázott most is a vendégek között a fedélzeten, éles és erőltetett jókedvük elnyomta a tenger és a társalgás moraját.

El kellett érnem, hogy négyszemközt maradhassak Mr. Hearsttel, hogy diszkréten vázolhassam a kialakult helyzetet.

Próbáltam gondtalanul iszogatni, miközben a korlátnak dőlve az óceánt bámultam. Arra gondoltam, Hearstnek talán saját hullámai vannak, amelyek a nap huszonnégy órájában nyaldossák ütemesen a hajóját. Ám egyszerre mellettem termett ugyanaz a titkár, aki napközben az irodából telefonált a hajóra.

A hátsó fedélzetre kísért, a főnök privát lakosztályába. Meglepődtem a szokatlanul tágas helyiségen, kívülről az egész hajó inkább csinos játékszernek tűnt, belépve pedig mintha gumiként tágult volna.

– Á, persze – bólintott a főnök. – Mr. Halmi… örülök, hogy eljött. Mit iszik?

– Sört.

A Főnök odaintett a stewardnak

– Helyes – bólintott elégedetten. – Maga sosem végez félmunkát. Sosem végez…

Ami azt illeti, az a Lipstick nevű alkoholista a buborékkönnyű rovatával azért kiütött a pikszisből tegnap. De Hearst ma ismét nagyvonalú kedvében volt.

– Na és hol rejtegeti az elragadó időutazó kisasszonyunkat?

– Nos… ami Zsó… ami Fifi kisasszonyt illeti, Mr. Hearst… – ösztönösen a belső zsebemben lévő kész anyag felé nyúltam.

– Tudja – vágott közbe –, sokat gondolkodtam, hogyan lehet kiaknázni ezt a sztorit, és támadt egy ötletem! Egy kis meglepetés az ön számára… A Jövő melléklethez készítettek egy rövid kis filmet, amit levetítettek országszerte a filmszínházakban. Ilyet még egyetlen kiadó sem csinált. Úgy adjuk el Fifit, mintha a filmhíradó szereplője volna. Hadd mutassam meg…

A steward visszatért az itallal, és a főnök intésére leoltotta a villanyt. Hearst a vetítőgéphez hajolt, és peregni kezdett a filmhíradó főcíme. Ahogy elhomályosult a szoba, kis nesz támadt a jobbomon. A szemem sarkából láttam, ahogy az oldalsó ajtón át egy karcsú női sziluett lép a kabinba.

Ösztönösen odakaptam a szemem. A döbbenet megbénított, csak álltam ott, és görcsösen markoltam a sörösüveget. Nem tudtam eldönteni, hogy ordítsak, vagy inkább meneküljek.

A haja úgy volt összefogva copfba az arca két oldalán, mint egy iskolás lánynak. Rövid ujjú matrózblúzt viselt, és még rövidebb szoknyát. A térdét sem takarta!

Hearst felnézett, és elmosolyodott.

– Nahát, Halmi, gondolom, emlékszik még Miss Graceyre.

Betsy biccentett, és elmosolyodott. De csak a szájával.

Jégkék szeme fogva tartotta a pillantásomat.

– Drágám, a séf tudni szeretné – szólt Betsy halk, szelíd hangon, miközben végig engem fixírozott –, hogy mit szolgáljon fel vacsorára.

Hearst egyikünkről a másikunkra nézett.

– Azt hiszem, jólesne egy kis hal… Természetesen Pinot blanc-nal.

Betsy biccentett, majd elhagyta a kabint.

Még mindig bénultan álltam, de Hearst egyáltalán nem tűnt zavartnak a közjáték miatt.

– Remélem, velünk tart vacsorára.

– Azt hiszem… Uram, nekem sürgősen meg kell találnom Fifit.

Nem kevés akaraterőmbe telt, hogy ne hőköljek hátra, és ne meneküljek el hanyatt-homlok.

– Hogyan? – fenyegetett meg tréfásan az ujjával. – Hát máris elhagyta? Nyugodjon meg, Halmi, itt, a hajón nem tud messzire csavarogni… Szép kis jószág, nem igaz?

Nem feleltem, mert a szavak a torkomra forrtak. Hirtelen azt sem tudtam eldönteni, melyik jószágra gondol.

– A kubai válság idején építtettem. Kilencvennyolcban. – Elégedetten nézett körbe a kajütben. – Szeretem a kényelmet, ha háborúba megyek.

A fejemben vadabbnál vadabb gondolatok cikáztak, hogy hogyan szabadulhatnék, felmértem a kerek kabinablakokat, hogy nyithatók-e, esetleg feltűnés nélkül a vízbe vethetném-e magam a hátsó traktusban.

Úgy gondoltam, a vörös szőnyeges hajópallón keresztül semmiképp sem távozhatom. Inkább meghalok, abból nem lehet akkora sértődés.

De semmiképpen sem Betsy keze által szerettem volna meghalni.

– Na, kerítse elő a Jövő sztárját! – Felpattant. – Aztán csatlakozzanak hozzánk! A vörös szalonban szolgálják fel a vacsorát.

46. fejezet

Dénes

Kiszédelegtem a kabinból, felmentem a recsegő falépcsőn a fedélzetre, és találomra odaléptem az egyik pezsgőző léhűtőhöz.

– Nem tudja véletlenül, ki Mr. Hearst kísérője? Az a matrózblúzos hölgy?

– El a kezekkel, fiam! – Atyaian megveregette a vállamat. – Ő a főnök legújabb hobbija. Elhatározta, hogy hollywoodi csillagot farag belőle.

Alig leplezett ellenszenvvel néztem a bozontos szemöldökű, nagydarab emberre.

– Talán… színésznő?

Közelebb hajolt, és lehalkította a hangját:

– Úgy is lehet mondani. Egy hónapja a Ziegfeld Folliesban lépett fel a kis hölgy. Hearst egyszer betévedt valami társasággal, azután minden este odament, és vett két jegyet a földszint első sorában középre. Az egyikre leült, a másikra rátette a cilinderét. Estéről estére megismétlődött ez a jelenet. Pedig a nőcske elég zűrös, botrányt botrányra halmoz. Állítólag még gyilkossági ügybe is belekeveredett. El tudja ezt képzelni?

Dünnyögtem valamit, és otthagytam a bozontos szemöldökűt.

Vajon tisztában van vele Hearst, hogy a tűzzel játszik?

Nyilvánvalóan nemcsak a Sanderson-ügyről hallott, hanem Russell meggyilkolásáról is. De vajon van róla fogalma, hogy ez a nő tényleg mindenre képes?

Elindultam a palló felé, de vörös zsinórral le volt zárva a kijárat.

Készültek kihajózni.

Mint egy csapdába esett állat rohangáltam fel-alá, úgy éreztem, megfulladok, ha nem szállhatok le erről az átkozott hajóról, mégpedig azonnal. Túl ideges voltam ahhoz, hogy leüljek a fedélzeten szétszórt valamelyik öblös, fonott, csíkos párnás fotelba.

Végül észrevettem egy ajtót, amelyen egy férfi lépett ki, kezéről a vizet rázogatva. Bemenekültem a vécébe, nekitámaszkodtam a mosdó szélének. A tükörből egy űzött vad nézett vissza rám.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és a főnök hórihorgas alakja jelent meg mellettem.

– Szólít a természet – mondta, amikor megpillantott.

– Mr. Hearst – motyogtam –, beszélnem kell önnel.

Beállt a piszoár elé.

– Ki vele, Mr. Halmi! Mit akar?

– Bizalmas ügyben…

Érdeklődve végigmért.

– Csak nem egy szélhámosnőről akar velem beszélni?

– De igen – feleltem meglepetten.

A fejét csóválta, sóhajtott.

– Jöjjön velem fel az irodámba – mondta beletörődőn.

Elvégezte a dolgát, miközben én lüktető halántékkal a kis kajütablakon át a hullámzó óceánt bámultam.

A főnök és én nem szóltunk a lakosztályába vezető úton egymáshoz, mintha attól tartanánk, hogy a mondandó erejét veszti, ha megszellőztetjük, mielőtt farkasszemet nézünk egymással.

Amikor odaért a hatalmas íróasztalához, elővett egy hosszú szivart egy dohánybarna dobozból. Engem is megkínált. Még a kubai invázió alatt szokott rá. Míg másnak egy amputált láb, neki ez maradt meg a háborúból.

Várakozva tekintett rám.

Hogy a fenébe fogjak neki? Csak egyenesen! Ezt határoztam el. Megérdemli, hogy ismerje a tényeket.

– Mr. Hearst, összejött itt néhány dolog… Először is Zsófia kisasszony. Nem vicceltem… Nyoma veszett. Eltűnt, mialatt én dolgoztam

Bólintott.

– Maga tudta egyáltalán, ki ez a nő? – kérdezte. – Mert engem nem érdekel. Látja, nem is firtattam. De maga tisztában van vele, hogy kicsoda?

– Nem – vallottam meg szégyenkezés nélkül. – De hetek óta figyelem közvetlen közelről, és szerintem vagy a klasszikus értelemben vett neuraszténiás eset, vagy…

– Vagy?

Egy vállrándítással hoztam tudomására, hogy én sem tudom pontosan.

Hearst hátradőlt a székében.

– A lényeg az, hogy fújtak a Jövő különszámnak.

– Nem feltétlenül. – A megfelelő időre vártam, hogy előkapjam a zsebemből a borítékot. – Ha a főnök úr megmozgatná a kapcsolatait, és segítene előkeríteni…

Hearst felállt.

– Nyakamra hoz egy isten tudja, honnan szalajtott nőt, eladja nekem, mint az évszázad sztoriját, rávesz egy különszámra, és most az várja tőlem, hogy én keressem meg több millió istenverte bevándorló között?

Mióta ismertem, most először láttam dühösnek. Meghökkentően magasnak tűnt ilyen dühödten. Jóval magasabb volt nálam, és nehezebb is.

– A másik ügy – hebegtem –, amiért zavarni bátorkodom, az… az ön személyes biztonsága, uram.

Éreztem, ahogy a hátamon vékony patakokban elindul a verejték.

Hearst elmosolyodott.

– Nocsak…

Nyeltem egyet, éreztem, hogy megroggyan a lábam.

– Betsy Gracey gyilkos – szakadt ki belőlem. – Eddig két embert ölt meg, legalábbis amiről én tudok. Sandersont meg a saját ügyvédjét, Russellt. Ön lehet a következő…

Mr. Hearst arca violaszínre váltott.

– A pokolba magával – pattant fel, és a következő pillanatban már csak a felém lendülő öklét láttam. Magam elé kaptam a kezemet, hogy blokkoljam az ütést, de akkor megragadott az ingemnél fogva, átlökdösött a szobám, majd felrántotta az ajtót, és kipenderített rajta.

– Senki nem inzultálhat engem így, Mr. Halmi. Fogalmam sincs, miben mesterkedik, de a zsarolás nálam nem működik. Tekintse magát munkanélkülinek!

És bevágta az ajtót.

Ugyanaz a lakáj, aki olyan mély tisztelettel és pezsgővel fogadott, most a vendégsereg ujjongó figyelme mellett levonszolt, és kihajított a hajóról. Ismét a jachtklubba vezető szerpentinen találtam magam, behúzott nyakkal, gépiesen szedtem a lábamat, miközben próbáltam értelmezni az előző negyedórában történteket.

Közöltem a főnökömmel, hogy fölöslegesen fektet dollár ezreket a különszámba, mert a lánynak, akire az egész sztorit alapoztuk, nyoma veszett. Majd mindjárt utána felhívtam a figyelmét rá, hogy a barátnője gyilkos, két embert is eltett láb alól. Remek.

Minden szöget sikerült beverned a koporsódba, Mr. Halmi! – dünnyögtem magamban. Megnézheted, mi lett a híres amerikai álmodból…

El kellett tűnnöm a városból. Legalábbis arra a bizonytalan időre, amíg a nő hibázik, és a rendőrség lekapcsolja. De hova mehetnék a gyűrött öltönyömben az éjszaka közepén? Lázasan járt az agyam. Amíg Betsy a hajón koktélozgat Hearst oldalán, nem voltam közvetlen életveszélyben.

A Yacht Clubba vezető szerpentin éjjeli megvilágításban sokkal hosszabbnak tűnt, mint idefelé jövet, vagy csak az én pánikban verdeső szívem viselte nehezebben a kaptatót. Távolról lépések zaját hallottam, de nem álltam meg, nem is néztem hátra, ne higgyék, hogy menekülök. Mentem céltudatosan előre. A Yacht Club oldalsó bejáratát vettem célba, mert a főbejárat, amely az öböl felé nézett, záróra után teljes sötétségbe borult.

Fogyó hold volt, furcsa elnyújtott árnyékokkal és az óceán monoton morajlásával. A távoli kikötőben a hajók is feketék voltak, mintha szellemhajók úsznának a vízen, egyedül Hearst hajója ringatózott hívogatón, barátságosan. Ahogy a hajó felé pillantottam, észrevettem a magas, vékony, matrózblúzos alakot, és a hátamon végigszaladt a hideg.

Egyszerre mindent tudtam. Mintha déjà vu érzésem támadt volna hirtelen. Hát persze. Szinte már éreztem a golyó súlyát az oldalamban.

Kívülről láttam a jelenetet. Ahogy egy pillanatra megállok, és felé fordulok. A szemem ide-oda cikázott menekülőutat keresve, majd egy sziklán állapodott meg a parton, nagyjából félúton kettőnk között.

Ha a szikla mögött próbálok fedezéket keresni, közelednem kell Betsyhez. Inkább éreztem, mint láttam, hogy ő is közeledik felém.

A hangja kristálytiszta volt. Nem hangos, de tisztán lehetett érteni minden szavát.

– Talán még nem hisz, de előbb-utóbb hinni fog neked, Dini. Ezt sajnos nem várhatom meg. Hearst a legjobb dolog, ami valaha történt velem.

Nem láttam a fegyverét, de biztos voltam benne, hogy nála van. És rám céloz.

– Túl sok ember tud már róla, Betsy – dadogtam.

– Kicsoda?

– Egy nyomozó, aki már forró nyomon van, csak nincs elegendő bizonyítéka. Néhány kollégám…

Nem akartam senkire se rászabadítani, de ez volt az egyetlen lehetőségem, hogy megingassam.

Amilyen csendesen csak tudtam, közeledtem a szikla felé.

Kitalálhatta, miben mesterkedem, mert abban a pillanatban, ahogy ugrottam, egy golyó súrolta a vállamat.

Aztán még egy. És még egy. És még egy…

Elrugaszkodtam a kőről, és belevetettem magam a sötét vízbe. Erős fájdalmat éreztem a vállamban és a mellkasomban. Miközben süllyedtem lefelé, két további lövést hallottam. A víz jéghideg volt.

Azon töprengtem teljesen feleslegesen, hogy meddig vagyok képes visszatartani a lélegzetemet. Igen, az, hogy teljesen feleslegesen töprengek, szintén végigfutott az agyamon.

Hát ennyi, bosszankodtam. Ez lett az amerikai álomból. A zuhanás. Az első újságírói fizetésem után nagyobb lakásba kellett volna költöznünk. Valahová a kertvárosba, kettesben Rózával… Heti száz dollárból… Ez most hogy jön ide? Végtére is haldoklom! Próbáltam eltalálni, vajon életben vagyok-e még. Vagy éppen ez a halál: sötét és jeges?

Beleütközött valamibe a karom, ösztönösen kinyúltam, és megragadtam. Valami acélháló lehetett, ami a part menti köveket tartotta. Úgy szorítottam, mint mindenki, aki az életéért kapaszkodik. Nyálkás és csúszós volt. A lábam alatt a tátongó mélység. Fogalmam sincs, mennyi időn át csimpaszkodtam, de a kezem begörcsölt, és egyszerre kiszakadt a tüdőmből a levegő.

Az egyetlen dolog, amit láttam, a sötétség volt.

És az egyetlen dolog, amit éreztem, a fájdalom.

47. fejezet

Zsófi

Az emberek gyakran kérdezik tőlem, mit csinál egy dolgozó nő a szabadidejében. Nos, gondolom, van, aki négy szótagú görög verslábakat alkot, más a szobanövényeivel beszélget, ami engem illet, én inni szeretek és dugni!

– Milyen? – néz fel Róza elkenődött szemsminkjével, pandamaciszemmel, aztán a választ meg sem várva ismét az írógép fölé hajol, és pötyög tovább.

Hatásvadász, gondolom, de aztán rájövök, hogy ez hülyeség. Róza nem hatni akar, hanem pénzt keresni. Szája sarkában ott lóg a cigarettaszipka, arcán a félreérthetetlen kifejezés: írt egy velőset. Odapörkölt!

Az elmúlt viharos nap után ez most a csendes nézelődés, a szorgos megfigyelés órája. Próbálok visszatalálni a rendes kerékvágásba, amikor a kezembe kerülnek a dolgok, pontosabban kerültek volna, ha nem jelenik meg ez a bubifrizurás nő, aki éppen csak arra járt, meglátott az aranykupolás épület előtt a járdán, és nem mulaszthatta el, hogy megtudakolja, miben segíthet.

Az éjszaka közepén egy kihalt szerkesztőségi teremben ülök egy íróasztalnál, amelyen egy rövidnadrágos kisfiú fényképe áll, egy tintapacás kockás füzet és néhány olyan kapocs, aminek nem tudom a nevét, de gyerekkoromban még árulták az ápiszban.

Elég hűvös van, a fűtést már kikapcsolták.

Róza nem fázik, lelkesen veri az írógépet a szemközti íróasztalnál. A kis asztali lámpa megvilágítja a fél arcát. Hátul mélyen kivágott, sötétkék selyemruhát, hosszú gyöngysort és kis fejdíszt visel, tollasat, amely már sokat veszített eredeti hetyke tartásából, inkább egy megtépázott madár bóbitájára emlékeztet.

– Képzelet nélkül nincs vágy… – ízlelgeti tűnődve a szavakat.

Kissé félrebillenti fényes fekete frizurás fejét, úgy szemléli a papírlapot.

Fogalmam sincs, mikorra készül el a cikkével, és utána merre indulunk, mikor ér véget számomra ez a hosszú nap. Legszívesebben most, azonnal visszamennék Dénes lakásához a sportcipőmért és a farmeromért, éjszakára már biztosan hazaért. Csakhogy hiába próbálom sokadjára leírni Rózának az épületet meg az örmény éttermet, egyre csak a fejét csóválja, ő nem emlékszik, fogalma sincs, mi lehet a pontos cím. A kézitáskám, a telefonom és az ékszereim szerencsére nálam vannak. Még jó, hogy eredetileg a zaciba indultam.

Hajnali négy óra van. Nagyot ásítok.

Néhány órával ezelőtt magam is kísérletet tettem rá, hogy bejussak ebbe a kiadóépületbe, de kihajítottak. Egyszerűen kidobtak.

Akkor bevehetetlen várnak tűnt, most meg unalmas váróteremnek.

Amikor alig fél órája Róza spiccesen, imbolyogva leintett egy taxit azzal, hogy a szerkesztőségbe kell mennie, mert várnak tőle egy cikket, azt hittem, már ahhoz sem elég józan, hogy eldöntse, nappal van-e, vagy éjszaka.

Ám amint tűsarkain végigkopogott a kihalt épület folyosóin, itt is, ott is kinyílt egy ajtó. Zilált szerkesztői fejek bukkantak elő, tényleg várták a kéziratát. Intenzív brandyszagot árasztva odabotorkált egy szabad asztalhoz, rágyújtott, és verni kezdte az írógépet. Reggelre le kell adnia az Asztal két személyre című rovatába a cikket.

Hitetlenkedve nézem Rózát, a magyar úrilányt, a híres manhattani lumpent. Semmi kétség, zajos órák vannak mögöttünk.

Mióta Dobogókőn kicsúszott a lábam alól a talaj, először érzem, hogy ha óvatosan is, szédelegve, de végre a saját lábamra állok. Róza a legjobbkor bukkant fel, de a fejemben addigra már eldőlt, hogy nem szorulok senkire. El tudom adni az ékszereimet, és kiigazodom ebben a húszas évekbeli, amerikai környezetben. Semmivel sem egzotikusabb, mint a kínai vagy a zürichi reptér, ahol a Ms. Závody papírtáblával várnak, és nekem fel kell találnom magam az idegen környezetben.

Lehet, hogy Róza a Pulitzer-ház előtti téblábolásomat segélykérő jeladásnak érzékelte, végtelen SOS-nek?

Meglehet.

Persze nagy sokkot jelentett, amikor a New York-i konyhaszagú lépcsőházban eltöltött mintegy háromórás várakozás után rádöbbentem, hogy Dénes kizárt az életéből.

Nem fog hazajönni, aznap éjszaka már biztosan nem, hiszen nyilvánvalóan meg akar szabadulni tőlem. Én pontosan visszaértem a megbeszélt időre, még egy kicsivel előbb is, ő pedig nincs itt. Még egy cetlit sem hagyott. Láttam az egyszerre fölényes és dühös vigyorán, mielőtt kiléptem az ajtón, hogy most az egyszer igazán berágott.

Míg a lépcsőn ücsörögve Dénesre vártam, volt időm gondolkodni. Idegzetem és képzelőerőm eddig lassan és bénultan kullogott a valóság után.

Ami néhány hete még képtelenség volt, az mostanra éles képekbe rögzült, valóságommá vált. Részt kellett vennem benne!

Beszálltam a liftbe, kiléptem a kora esti forgalomba.

Este hét óra felé járhatott az idő. Áldottam az eszemet, hogy Dénes anyjának a ruhájában jöttem el otthonról. Az emberek ügyet sem vetettek rám.

Egyedül maradni egy vadidegen városban a születésem előtt ötven évvel? Minimum aggasztó.

A jövő számomra mindig a még megvalósulatlan lehetőségek tárháza volt. A jövőért kel fel az ember. A jövőért érdemes élni, túlélni. A jövőm eltűnt, a jelenem beágyazódott a feneketlen múltba.

Miközben kerülgettem a mindenféle nemzetiségű, idegen arcokat, eltöprengtem, vajon mi dolgom lehet közöttük. Miért csöppentem ide? Ahogy kutyagoltam a nehéz szoknyában, olyat tettem, amit már régen nem, fohászkodni kezdtem magamban ahhoz az erőhöz, amely ide vetett. Mi másban bízhattam volna, mint egy metafizikai őserőben?

És egyszerre, mint amikor alvás közben hirtelen megnyugszik az ember, hogy csak álmodik, úgy öntött el a belső bizonyosság, hogy van valamilyen mögöttes értelme ennek a groteszk álomnak, és ha erre rájövök, fel fogok ébredni. A következő pillanatban, mintegy azonnali válaszként, megjelent velem szemben egy apácaruhát viselő, magas, kreol bőrű nő. Odaléptem hozzá, és megkérdeztem tőle, merre van az aranykupolás épület.

Zavartan nézett rám.

– Tudja – magyaráztam –, ahol a nagy kiadók vannak. Hearst… Pulitzer…

A színes bőrű apáca nem tudta, de a mögötte siető kipirult arcú, szürke kabátos lány pontosan elmagyarázta.

Újra és újra meg kellett kérdeznem az embereket, jó irányba megyek-e, míg végül egy széles utca jobb oldalán a villamossínek mellett megpillantottam az aranykupolát.

Megdöbbentett, milyen súlya van a forgóajtónak. Rohadt nehéz. Ez volt az a pillanat, amikor egy női hang magyarul megszólított.

– Akkor már inkább a westernnadrág, drágám…

A hangra azonnal ráismertem.

Visszafordultam. Dénes volt nőjével találtam szembe magam, akit láthatóan mulattatott a helyzet, ahogy egész testemmel, esetlenül nekifeszülök az ajtónak, ráadásul egy minden sikket nélkülöző, ódivatú ruhában.

– Helló… – Megráztam a fejem. – Nem láttad Dénest?

Felmértem vörösre rúzsozott száját, fekete bubifrizuráját, füstösre sminkelt szemét. Olyan valószerűtlenül stilizált volt, hogy egy vécéajtón is megállta volna a helyét a „Hölgyek” felirat alatt. Félig leeresztett szempillája alatt kifürkészhetetlen volt a tekintete.

– Ó, drágám… Csak nem magadra hagyott?

Még mindig bámultam. Egyszerűen muszáj volt nézni. Meg lehet bízni egy femme fatale-ban? Úgy döntöttem, őszinte leszek.

– Lelépett – mondtam sokára.

– Lelépett? Ez tetszik! Ez jó!

– Nekem is tetszene – mondtam –, ha hagyott volna lakáskulcsot.

– Naná! Állandóan mehetnékje van, nem igaz? Kényszeresen, mindig mennie kell valahová. – Felnevetett. Aztán lassan megindultunk a páternoszter felé. – Szóval téged is bezárt.

Vigyorogva hallgatta a történetemet, hogy hosszú idő után szerettem volna kicsit magam maradni, ki akartam szellőztetni a fejemet, és mire visszaértem, a lakást zárva találtam, Dénest pedig a föld nyelte el.

– Nem is tudom, miért nem lep ez meg engem! – mosolygott jókedvűen. – És most?

– Meg kell keresnem.

Szótlanul vágtunk át a márványpadlós előcsarnokon. Rózát mindenki megbámulta. Friss volt, elegáns magas sarkú cipőjében és galambszürke karcsúsított kabátjában. A megbabonázott férfiak aztán rám emelték a szemüket, engem is végigmértek, nem annyira lenyűgözve, inkább kíváncsian.

Mielőtt beszálltunk volna a páternoszterbe, Róza könnyedén megérintette a karomat.

– Nem hiszem, hogy ilyenkor bent találod. Szegénykém…

– Nem akarom feltétlenül bent találni.

– Nem? – Kíváncsian pillantott rám.

– Azt hiszem… nélküle is feltalálom magam.

– Ó. – Elgondolkodva méregetett. – Csak nem munkát keresel?

– Akár. Beszélek angolul… és tulajdonképpen – beléptem mellé a páternoszterbe – nekem már van is munkám.

– Csakugyan?

– Mr. Hearst bízta meg Dinit, hogy szerkesszen velem egy különszámot. Egy Jövő mellékletet, ami kéthetenként jelentkezne. Ezt én is meg tudom csinálni – mondtam magabiztosan.

A lépcsőn ülve, a többórás várakozás alatt mindent kiterveltem. Elhadartam Rózának, hogy odahaza egy reklámügynökséget vezetek, eredetileg bölcsész vagyok, értek hozzá, hogyan kell a szélesebb közönséget megnyerni és felcsigázni.

– Szóval a kisasszony – mosolygott rám Róza cinkosan – afféle… időutazó.

Sóhajtottam.

– Ne várj tőlem pontos definíciót.

– Dénes azt mondta… mindegy is, mit mondott. – Döntésre jutott. – Én segítek neked.

– Jó – mondtam, mint aki fejest ugrik a tengerbe, holott egyáltalán nem biztos benne, hogy tud úszni, de a tenger olyan kék…

A szeme megvillant.

– Viszont van egy feltételem.

– Oké – hagyom rá.

– Oké? Ezt hogy érted?

– Elfogadom a feltételedet.

– Ne butáskodj. Még nem is tudod, mi volna az

– Nem vagyok abban a helyzetben – a füstösre sminkelt szempárba néztem–, hogy nemet mondjak bármilyen ajánlatra.

Róza mosolya inkább fintornak látszott.

– A továbbiakban – mondta, és a homlokán megjelent egy ránc, az aggodalom vagy a kétség jele – nem tartod a kapcsolatot Dénessel.

Csodálkozva néztem rá. Ebben a gyönyörű, hűvös végzet asszonyában is fortyoghat féltékenység az exével kapcsolatban?

– Én is újságíró vagyok – tette hozzá szinte mentegetőzve. – A konkurenciának írok…

– Ne aggódj, nem fogok róla beszámolni Dénesnek. – Ettől a kis emberi gyengeségtől egészen feldobódtam. Róza erőt vett magán, igyekezett profinak tűnni.

– Ezt a Jövő különkiadást Pulitzernek fogjuk megcsinálni – mondta megkönnyebbülve. – Nem is kell visszamenned. Nálam ellakhatsz. És… lakáskulcsot is kapsz.

Ez a jelenlegi helyzetemben, hogy úgy mondjam, igen kedvező ajánlatnak tűnt. De a gondolat, hogy így kijátsszam Dénest… Na jó, a gondolat, hogy ne lássam viszont Dénest… magam sem tudom, miért, letaglózott.

– E-ez – dadogtam –, ez túl sok így hirtelen.

Róza biccentett, és mindentudó mosollyal már tovább is lépett.

Ami azután következett, azt nagyjából úgy összegezhetném, hogy a kétfejű borjú szerepét alakítottam az este hét után is pezsgő irodaházban. Azt eddig is sejtettem, hogy nem a legdivatosabban vagyok felöltözve, de most megértettem, hogy kifejezetten ágrólszakadtul festhetek. A férfiak leplezetlenül megbámultak, olcsó külsőm láthatóan feloldozta őket mindenfajta nőkkel szembeni udvariasság alól.

Amikor Hearst irodája felől érdeklődtem egy alacsony kis embertől, egy pillanat türelmet kért. Majd a szeme egyetlen villanásával odaintette a biztonsági őrt.

A sapkás, izzadságszagú őr atyáskodó hangon énekelte:

– Hova gondol… Mr. Hearst nagyon elfoglalt… Nem ér rá beszélgetni minden betévedővel.

Alig öt perccel azután, hogy Róza magamra hagyott, ismét kint találtam magam az aranykupolás épület előtt. Forrt bennem a tehetetlen düh.

Ide-oda cikázott a szemem egy zálogház után kutatva, ahol eladhattam volna a rajtam lévő, nem túl sok, de azért aranyárban mérhető ékszert. Egy brill fülbevaló, egy vékony fehérarany lánc és a szintén brillköves eljegyzési gyűrűm. Egytől egyig finom ékszer, történelmi árfolyamokon is tartaniuk kellett az értéküket.

És minthogy a nagy világválság előtt jártunk pár hónappal…

Hirtelen zseniális ötletem támadt. Év végére akár nagyon durván meg is gazdagodhatnék, ha most vennék néhány részvényt, és még október előtt gyorsan eladnám azokat. Minden idegszálam tiltakozott ellene, hogy akár egyetlen további hetet töltsek 1929-ben, ám azt el kellett ismernem, hogy egy pillanatra magával ragadott a könnyű meggazdagodás gondolata. Az agyam lázasan szőtte a terveket, mi mindenbe kellene fektetni a pénzt, ami még 2013-ban is ér valamit…

Lelki szemem előtt megjelent, hogy hazaállítok karomban egy újszülöttel és néhány impresszionista festménnyel. A fejemben forgó film egy csapásra happy endbe csapott át, megoldódott minden. Szerettem volna ott lenni, abban a filmben, ehelyett egy New York-i utcán ácsorogtam hangosan tülkölő old-timer autók, jelmezbe öltözött emberek között, és még mindig nem tudtam eldönteni, hogy éppen most történik meg velem a csoda, amire három éve hiába várunk Zsomborral, vagy csak a rendkívüli helyzet ellen tiltakozik a maga módján a szervezetem.

Amiben biztos voltam, hogy néhány órán belül vacsorát kell vennem és fedelet kell szereznem a fejem fölé. Elindultam visszafelé, Dini bérlakásához, amikor rádöbbentem, hogy elvesztettem a fonalat. Idefelé jövet annyira az útbaigazításokra koncentráltam, hogy nem figyeltem, milyen épületek előtt visz el az utam.

Sűrű káromkodások közepette visszafordultam, úgy döntöttem, hogy szorult pillanatokban a tőzsdénél sokkal fontosabb a kapcsolati tőke. Vissza kellett mennem Rózához. Az aranykupolás épületbe a biztonsági őr miatt nem mertem visszatérni, és minthogy a kiadóvállalat lépcsőjére sem mertem leülni, mint valami beszívott, hosszú szoknyás hippi, kénytelen voltam fel-alá sétálgatni.

Már teljesen besötétedett, és javában tartott a fényreklámok koncertje, amikor végre feltűnt Róza kedves-közömbös ábrázata a lépcsőn.

Lehet, hogy titokban figyelte a jelenetet a biztonsági őrrel, vagy csak híre ment a házban a kitoloncolásomnak, de meg mertem volna esküdni rá, hogy pontosan tudta, ott leszek.

– Szóval mégis velem tartasz – nyugtázta elégedetten. – Vagy kegyetlen csalódások várnak rád, Zsófia, vagy kérlelhetetlenül sínen vagy.

Ránéztem.

– Mennyit keresel?

– Tessék? – Felvonta a szemöldökét.

– Elégedett vagy a fizetéseddel?

– Ugyan… ki elégedett… – dünnyögte Róza. – Egy kezdő külföldinek, pláne, ha nő, nem terem sok dollár a sajtóban…

– Elintézem – mondtam, és abban a pillanatban láttam magam, amint tárgyalóasztalhoz ülök Pulitzerrel –, hogy tisztességesen megfizessenek.

Elvégre XXI. századi vezetői tréningeken képzett menedzser volnék.

– Persze, el is hiszem – húzta mosolyra sötétbordó száját. – Hogy én mekkora üzletet kötöttem veled!

Így fonódott össze aznap délután a sorsom Rózáéval és a New York-i mulatókkal.

A Lipstick koktél két rész pezsgőből, egy rész ginből, egy rész narancsléből, pár csepp brandyből áll, nyakon öntve grapefruitlével. Ez az első dolog, amit Róza mellett megtanulok ezen az estén.

Nem szoktam inni, most pedig, hogy talán babát várok, különösképpen nem, de Rózát ez a legkevésbé sem zavarja, kitartóan hurcol magával egyik bárból a másikba.

Éjfél körül egy rövid időre csatlakozott hozzánk a szobatársnője is, egy szőke, kerek, gödröcskés állú színésznő, akinek cérnavékonyra szedett szemöldöke olyan, mintha folyamatosan csodálkozna. A lány mozdulatlan homloka éles ellentétben áll arcának mozgékony alsó részével, megállás nélkül beszél vagy nevetgél.

– De jó, hogy te is itt vagy velünk, Fifi! – áradozik már az első negyed óra után totál elázva. – Miért nem költözünk át mind a hárman Hollywoodba? Azt mondják, sokkal izgalmasabb, mint New York. Szép és fiatal! Mindenki fiatal! – bizonygatja mosolyogva. – A nők huszonöt év alattiak. A férfiak legfeljebb harminc-harmincöt évesek. És egzotikusak. Zsidók, olaszok, magyarok… A nők ott nagyon, nagyon emancipáltak, tudod? A forgatókönyvírók között is csomó csinos nő van! – Felemeli a poharát. – Rose, írhatnál egy mozifilmet, nincs igazam?

Róza rezzenéstelen arccal fújja ki a füstöt, egy távoli pontot fixírozva. A távoli pont világos öltönyt és kalapot visel.

Kezdem úgy érezni magam, mint egy lánybulin. Emlékezetes pillanat ez, felejthetetlen.

– Gondoljátok meg – bukik ki belőlem hirtelen –, ezen a világon nincs senkim és semmim! És amit úgy hívtak: Závody Zsófia, az sincsen. De tudjátok, az a legjobb, hogy itt döbbentem rá, hogy nem is volt…

– Igyál! – mondja Róza magyarul. A lámpa fényében megcsodálom, ahogy fekete haja fényesen és rendezetten keretezi az arcát. Az enyém kétórányi hajvasalás után sem tudna így állni.

– Nem – mondom mosolyogva. – Én nem iszom.

– Ajjaj – néznek össze –, akkor Isten irgalmazzon nekünk!

Az emberek összesúgnak a magas, vékony, cigarettaszipkás, elegáns nő mögött. Találgatják, hogy valóban ő-e Ms. Lipstick.

Megkérdezem Rózát, hogy ő itt afféle híresség-e.

– A hírnév nem passzol hozzám. Mindig is inkognitóban akarok dolgozni. – Róza hol szakállas, zsémbes öregúrként, hol romantikus lelkületű vénkisasszonyként írja le magát a cikkeiben.

– Hát, mindenesetre minden klubba ingyen bemehetünk – jegyzem meg –, és a pincérek szó nélkül hozzák az italokat.

– Na, látod – villantja rám a mosolyát. – Pontosan ez az a foka a hírnévnek, amit szeretek!

Két részeg nő összeszólalkozik, egyre hangosabban, a zenét túlrikácsolva civakodnak, aztán az eleinte unottan álldogáló kísérőik is egymásnak esnek. Egy pincér nekem zuhan egy tálca pezsgőspohárral. Egy felvillanó magnéziumlámpa jelzi, hogy a jelenetet máris lefotózta egy a lokálban lebzselő fotóriporter. Minden előkelő manhattani klubban készen állnak.

– Megyünk! – mondja Róza kurtán.

Felszegett állal vonul ki a helyiségből, mint egy ÁNTSZ-ellenőr, aki nem megfelelő körülményeket talált, a szeme mindent rögzített, már nem is vesztegeti tovább az idejét.

Cseppet sem bánom, hullafáradt vagyok, éjfél is elmúlt már, Dini anyjának fűzős cipője feszül a dagadt lábamon. Kirángatnak a bárból a zsúfolt utcára, ahol oldmobilok tülkölnek, fényreklámok villognak, az egész utca tele a mulatni sietők nevetgélésével és izgatott kiáltásaival.

Róza magabiztosan leint egy taxit.

– Harlem, Cotton Club – veti oda a cigarettaszipkája mellől, miközben a retiküljében kotorászik.

Nem tudom elfojtani a fáradt, bosszús sóhajt, de aztán összeszedem magam. És nem bánom meg, a Cotton Club az összes közül a legforróbb hely. Ha felnyújtanám a kezem a táncolók fölé, szinte tapinthatnám a vibráló ritmust, a lüktető pezsgést. Itt éppen fordítva van, mint a Texasban, a fehéreket dugják el az emeleti karzatra, a színpad körüli asztaloknál elegáns fekete párok ülnek.

Nem tudom, tisztában vannak-e vele, de valószínűleg a világ legjobb jazz-zenekarát hallgatják.

– A fehérek szaros botlábúak! – csípem el a félmondatot, amit egy mély hangú fekete fiatalember vet oda a kedvesének.

Olyan ördögien jól táncolnak, hogy a fehér párok többsége valóban csak bámulja őket. Csupán egyetlen kövérkés, fehér harangkalapos hölgy olyan bátor, hogy fél fejjel alacsonyabb lovagjával a fekete párok közé merészkedjen.

Vágni lehet a füstöt, teljes a káosz, a hangzavar. A szaxofonok csúfondáros szólóba kezdenek, és én hosszú, nagyon hosszú idő után elengedem magam.

Róza élénk csevegésbe merül a Vanity Fair újságírónőjével.

– Ő Fifi – mutat be, és sötét szemében büszkeség villan. – Nagyon eredeti lány, messze megelőzi a korát.

A Vanity Fair újságírónője tetőtől talpig végigmér gyöngyökkel díszített cigarettaszipkája mögül, és én hirtelen kellemetlenül érzem magam közöttük. Mindketten hátul mélyen kivágott ruhát, műszempillát, harangkalapot viselnek, és úgy káromkodnak, mint egy harlemi youtube-sztár. Csak úgy repkednek a shitek és a fuckok, miközben az asztalunk mellett elhaladó férfiakra ártatlanul rebegtetik a pillájukat.

Letaglózó, egyben lenyűgöző.

Meghökkentően sok jóképű férfit lehet látni a bárban. Feketéket és fehéreket. Jól öltözöttek, romlottak, és nagyon, de nagyon fiatalok. Egyáltalán nem olyan bácsisak, mint a húszas-harmincas évek magyar filmjeiben.

Hajnali három felé jár az idő, amikor Róza feláll.

Jobbról-balról csókot nyom a Vanity Fair-es újságírónő arcára. A színésznő szobatárs még valahol a Texasban lelépett egy fiatalemberrel, akit nem mutatott be.

Róza rám néz.

– Édesem – mondja magyarul –, sajnálom, hogy félbe kell szakítanom a duhajkodást, de a fenébe is, meg kell írnom a mai cikkemet…

Beleegyezően bólintok, majd egyik pillanatról a másikra a pezsgősvödörbe hányok.

– Hoppácska… – lepődik meg Róza. – Jók a reflexeid.

Imbolygó lábakon megérkezünk az aranykupolás kiadóvállalathoz, ahonnan néhány órával korábban kidobott a biztonsági őr.

48. fejezet

Zsófi

Kinyitom a szememet. Mindenütt ruhák hevernek. A ruhakupacról egy vese formájú, karcsú mahagóni íróasztalra esik a pillantásom, mindjárt mellette egy ugyancsak félkör alakú kerevetre.

Dénes lakásában reggel, ébredéskor az első dolog, ami a külvilágból beszivárgott hozzám, az a foszló szőnyeg jellegzetes sáros szaga volt.

Ebben a lakásban minden a nők otthon-és kupiteremtő képességéről árulkodik. A Kay nevű színészlány hason fekszik a rekamién, a takarója félig lecsúszott a padlóra, harisnyás lába lelóg a finom púderszínű rózsáktól tarkálló szőnyegre.

Rózának saját lakosztálya van, a szalonból nyíló hálószobát foglalja el.

Nekem a szőnyegen ágyaztak meg, egy sárga ágytakaró a matracom, egy kötött terítő a takaróm. Döbbentem állapítom meg, hogy minden kényelmetlenség ellenére átaludtam az éjszakát, mély, egyenletes álommal. Elképedek magamtól.

Minden más normális ember régen idegösszeomlást kapott volna (bár az én lezuhanás előtti állapotomat is tekinthetjük annak), esetleg depresszióba zuhan, én viszont kezdem összeszedni magamat. Nem túl sok olyan pillanatomra tudok visszaemlékezni az életemből, amikor elégedett lettem volna magammal, de Róza bérlakásának nappalijában 1929-ben ez egy ilyen pillanat. Az erők, amelyek eddig az életemben egyensúly tartottak – a mérlegelés, a tapasztalás, az aggodalom, az én fegyelmező ereje –, megszűntek hatni. És tessék! Kiválóan alszom.

Előző éjjel önfeledten adtam át magam a forró, panaszos ritmusnak, és vonaglottam a fekete párok között. Hidegen hagyott, ki mit gondol rólam. Ötven évvel a születésem előtt? Nem mindegy, hogy mennyire tartanak botlábúnak?

Néha Róza is elkapta a kezemet, velem forgott, néha egy alkalmi harlemi lovag, aki világító fogpasztamosollyal hozzám hajolt, és felkért táncolni. Egészen addig, míg egy hölgy, aki borzadva leste a hullámzó fekete lábakat és karokat, le nem rángatott a dobogóról, ami táncparkettként szolgált. Először nem értettem, miért szorongatja a csuklómat. Csak azt láttam, hogy szenvedélyesen próbál a tudomásomra hozni valamit.

– Botrány!– formálta vastagon rúzsozott pengeszája. – Erkölcstelen tánc!

Fogalmam sincs, miért éppen engem pécézett ki, csak vigyorogtam rá, miközben a csípőm ütemesen tovább mozgott.

A hazajövetelről kusza emlékeim vannak: lépcsőkorlátok, zűrzavar, alkoholszag és káosz. Szerettem volna, ha maradunk még táncolni, de egyik pillanatról a másikra a lábam remegni kezdett, és felfordult velem a világ.

Elég a gyomorforgató érzésre gondolni, és a következő pillanatban ott találom magam térdelve, amint egy kristályvázába kapaszkodva hányok.

Róza fintorogva, de együtt érzőn dugja be a fejét az ajtón.

– Vagy másnapos vagy, vagy terhes – mondja rekedt, bagós hangon. – A kettő nem zárja ki egymást…

Foltokat látok, így nem tudok reagálni az elhangzottakra.

Róza egyik lábáról a másikra áll az ajtóban, engem fürkészve, végül leguggol mellém. Talán nem ez tűnik a legfajsúlyosabb kérdésnek, de a padlón térdepelve azon töprengek, vajon miért aludt Róza abban a gyönyörű estélyi ruhában, ami most a csípőjére tekeredve aranyszínű fáslira emlékeztet.

Ám a fekete bubifrizurája kifogástalan.

– A savanyú arcodat válasznak veszem – mormogja, és egy kurta mozdulattal kisimítja a hajamat az arcomból. Ahogy megcsap súlyos, édeskés parfümjének illata, megint émelyegni kezdek. – Most el kell mennem – mondja tagoltan, mintha egyúttal süket is lennék –, a Golden Gate pincérével találkozom egy kávézóban. Ő tanít a felső East Side-i kiejtésre. Ő az én Pygmalionom.

– Mmmmmm…

– Meg kell tanulnom az itteni szokásokat – magyarázza, miközben üveges szemmel meredek rá. – Azoktól tanulok, akik az itteni felső tízezer fenekét nyalják. Varrónők, lakájok, fodrászok, eladókisasszonyok az illatszerosztályról… El sem tudod képzelni, mi mindet tanulok a drogéria-akadémián!

Előregörnyedve, a szőnyeg mintájára meredve emésztem a hallottakat.

– Azt is kitanultam – folytatja nyögdécselve, ahogy felráncigál a földről –, hogyan tehetek szert olyan ruhatárra, hogy beengedjenek a legdrágább klubokba. – Rám sandít. – Ez számodra is hasznos ismeret lehet, drágám. Lélegezz mélyeket!

– Uhhhhh…. Hmmm…

– Nagyon szép nő vagy, de zokon ne vedd, ebben a ruhában egyáltalán nem valami mutatós.

Megpróbálok felegyenesedni. Hátha úgy jobban mutatok.

– Ez a város tele van tehetős agglegényekkel – néz rám jelentőségteljesen. – Akik hajlandók finanszírozni a kezdő társasági hölgyeket.

Elkerekedett szemmel bámulok vissza rá. Óvatosan a kanapéhoz vezet, és én eldőlök. A fejem alá párnát tesz.

Róza vizslatva méreget.

– Reszeljek neked egy almát? – Hirtelen rájövök, hogy éhes vagyok, mohón biccentek, de már nem is figyel rám. – Ne értsd félre, semmit sem kérnek cserébe.

Ó, hogyne, gondolom, miközben próbálom megdönteni a mozdulatlanul heverés rekordját.

– Inkább – folytatja Róza fesztelenül – úgy írnám le ezt a kényes, adok-kapok játékot, mint a… mint a lóversenyt! Igen, mi vagyunk a lovak, az urak pedig megteszik tétjeiket.

A mozdulatlanságban megnyugszik háborgó gyomrom, a megkönnyebbüléstől Rózára vigyorgok.

– Szóval lovak.

Róza elégedetten kuncog.

Az elmúlt huszonnégy órában rájött, mennyire ugrom erre a kitartott nő témára.

– Miért? Kitűnő szórakozás, hogy hölgyeket öltöztetnek, azután összevetik, kinek a pártfogoltja elegánsabb. Csak nehogy kiterebélyesedj nekem. A terhesség nem leányálom. Gondold csak el, mi a bánatot fogsz majd csinálni, ha megszületik az a ráncos csecsemő, és rád néz? Miközben boldogan kóstolgathatnád az élet ajándékait…

– Helyette kancaként vonuljak fel az úri társaság előtt? Ez nagyon szép gondolat…

– Most mi van?

– Csak nem fér a fejembe, hogy minek neked szappangyáros, ha egyszer dolgozó nő vagy?

– Félreértesz. Elvisz szombat esténként ide-oda. Az ilyen jellegű egyezségnek nem tárgya semmiféle ellenszolgáltatás. Noha – kacsint rám – senki sem fenyegetőzik perrel, ha mégis az lesz a vége.

– Eltartod magadat, azzal mehetnél szórakozni szombat este, akivel kedved van! Miért kell ehhez kurválkodni?

– Nem, nem, nem! Egy nő társaságát meg kell fizetni. Ez elvi kérdés! – Indulatosan rángatja gyűrött ruháját. – Ez mind pénzbe kerül ám! Egy szép fiatal nő olyan, mint egy kényes és ritka virág. Gyorsan elvirágzik. Durva körülmények között még gyorsabban. Ha egy úriember nem éri be közönséges virágokkal, ha különlegesre vágyik, óvja, és fizesse meg az árát!

Felsóhajtok. Még sohasem hallottam ilyen virágnyelven beszélni a partikurvaságról.

– És mi van, ha már nem szép és fiatal? – akadékoskodom.

– Egy úriember – jelenti ki Róza – sohasem hagy cserben egy öregedő nőt, aki egyszer boldoggá tette.

Hol él ez, gondolom, miközben vizes törülközőt hoz a fejemre. Ja, persze, a húszas években! Hogy mekkorát fog koppanni úgy harminc, negyven év múlva!

– Nekem ez kőkorszaki szemléletnek tűnik – mondom olyan határozottan, amennyire az ágyon elnyúlva képes vagyok rá. – Nem hiszem, hogy jó ötlet akár percekre is más kezébe tenni a sorsodat. Játszmázgatni, embereket manipulálni, amikor minden lehetőséged megvan rá, hogy…

– Ez egyszerűen nem igaz! Egy nőnek, még ha dolgozik is, nem ugyanazok a lehetőségei.

– Csak tárgyalás és önérvényesítő képesség kérdése. Szívesen bemegyek veled Pulitzerhez – ajánlom. – Naponta adsz le cikkeket, akárcsak Dini. Ő ebből a pénzből két embert is eltartott, te pedig egymagad sem jössz ki belőle. Neked is ugyanannyi pénz jár, mint egy férfi újságírónak.

Megállapítom, hogy roppant magabiztosan cseng a hangom, mintha egy olyan világból csöppentem volna ide, ahol a nők és a férfiak magától értetődően ugyanannyi munkáért ugyanannyi bért kapnak.

Róza a fejét csóválja, feltápászkodik, kilép gyűrött ruhájából, és az alatta lévő csodás selyemkombinéban kitipeg a fürdőszobába. Megengedi a csapot, de még onnan is folytatja az okítást.

– Azt ne hidd, hogy ostoba tyúkként csak a mának élek… – kiabálja túl a vízcsobogást. – Igenis invesztálok a jövőmbe! Amíg a pártfogóm nem néz oda, kifaggatom a személyzetet, milyen italokat szokás ezekben a körökben rendelni, kik a társaság prominens tagjai… – mondja prüszkölve. – Szerinted mekkora egy bevándorló esélye, hogy rábízzák a World társasági rovatát? Néhány hónapon belül hamisíthatatlan New York-i hölggyé váltam. Az egyetlen, amiből meg tudok élni: az a stílusom. Ezt nézd…

Törülközőturbánnal, köntösben és üdvözült mosollyal tér vissza. A félig nyitott fürdőszobaajtón át finom narancsos illat csap meg. Hirtelen magam is vágyni kezdek egy forró fürdőre.

– Mi ez? – kérdezem meglehetősen fásultan.

Halványsárga tablettát tart a kezében.

– Semmiség – mondja. – Akár egy aszpirin… Egy pesti orvos barátunk találmánya. Tudod, nem akartam úgy elbúcsúzni a szülőföldtől, hogy szuvenírt vinnék magammal.

Óvatosan tartom a tablettát a kezemben. Róza rászorítja a markomat.

– Most már igazán rohannom kell – mondja, miután egy térdig érő fekete-fehér csíkos ceruzaszoknyába és hozzá illő fekete kosztümkabátba bújik. – Ha úgy döntesz, hogy beveszed, azt tanácsolom, hogy ma ne mozdulj ki itthonról. Erősen fogsz vérezni. Találsz vattát a szekrényben.

Azzal parfümöt szór magára, és elviharzik.

49. fejezet

Zsófi

– Jól értem, hogy önnek ambivalens érzései vannak a méhében növekvő gyermekkel kapcsolatban?

Helene Deutsch pattogós, szláv akcentussal beszéli az angolt, ami valahogy minden szavának dupla akkora súlyt ad.

Ám a magas homlokán ugrándozó ránc és a tekintete csupa derű és segítőkészség. Inkább jó kedélyű háziasszonynak néz ki, mint egy Amerikában előadássorozatot tartó vendégprofesszornak.

Az ambivalens érzések abszolút finom megfogalmazás volt a részemről. Az egyik pillanatban jeges pánik lett rajtam úrrá, szabályosan érzem a mellkasomban, ahogy összeszoruló szívem dobog a gyermekem felett, a másik pillanatban a mennyekben jártam: anya leszek! Tényleg és igazából megtörténik velem.

– Őszintén szólva – nézek Helenére –, mindennel kapcsolatban szorongató érzéseim vannak. A világom egyik napról a másikra szétzuhant. – Ezt már sokadszorra mondom el, de úgy látszik, még mindig nem ért célba. – Nem hisz nekem, igaz?

A professzor asszony kedvesen rám mosolyog.

– Ne aggódjon, Miss Závody. Általában tudom, mikor mondanak igazat nekem. Legalábbis a páciens szerinti igazat.

Túlságosan is letaglóz, hogy különféle emberekkel próbálom megértetni a helyzetemet, miközben a tekintetük azt tükrözi, hogy mérhetetlenül betegnek néznek, és mérhetetlenül sajnálnak.

– Vagyis úgy gondolja, hogy skizo vagyok, vagy ilyesmi…

– Hogy skizo?

– Hogy kényszerképzeteim vannak…

– Maradjunk egyelőre a tényeknél. Ön az amnézia tüneteivel jött hozzám.

Hát, gondolom, a szakzsargonban az időutazás tünetei nyilván nem szerepelnek…

– Fogalmam sincs, hogy kerültem az 1920-as évekbe – zárom rövidre, és mélyet sóhajtok

– Mire emlékszik?

Mire emlékszem? Ó, jóságos istenem. Lassan már semmire.

– Sétáltam a hegyen – kezdem. – Magyarországon. Mármint a saját időmben… 2013-ban. Kimerült voltam aznap és feldúlt, aztán megbotlottam, megcsúsztam…

– 2013 az majdnem kilencven év különbség 1929-hez képest – mondja Helene nyugodtan, szenvtelenül.

– Sokat töprengek rajta, miért éppen 1929. – Oldalra fordulok, és felülök a kopott bársonyú heverőn.

– És jutott valamire?

Némán rázom a fejem.

– Meséljen magáról.

Nem volt egyszerű eljutni Helene Deutsch kanapéjáig, hogy elhangozhasson végre ez a kérés. Róza nyomozta ki a vendégprofesszor titkárnőjének a számát, és miután minden részletet elmondtam, amit Helene Deutsch munkásságáról 1929-ig bezárólag tudni lehetett, a titkárnőt sikerült lenyűgözni. Elhitte, hogy Mrs. Deutsch-t a bécsi egyetemről ismerjük, és soron kívül beírt egy időpontot. A professzor asszony egyébként kizárólag otthon, Bécsben tart üléseket, Amerikában csak pszichológia szakos diákok konzulense, nem foglalkozik páciensekkel.

Minden erőmmel azon vagyok, hogy Helene Deutsch-ban tudatosítsam, nem mindennapi esettanulmány lehetek a számára.

Mikor szorult helyzetemben bevillant a neve, azé, akit még a szakdolgozatomba is beleírtam, magam sem hittem, hogy egyszer tényleg eljuthatok hozzá. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a Helene Deutsch-ról szóló fejezet volt az egyetlen része a szakdogámnak, amibe belekötöttek. A pszichológia professzorom szerint Deutsch túlságosan is szervilisen követte Freud nőiségről alkotott elméletét.

– Tudja, professzor asszony, hogy ön miatt majdnem megbuktam az egyetemen? – kérdem hirtelen.

– Valóban? – néz rám a szemüvege mögül tanácstalanul. – Talán tanítottam Bécsben?

Akaratlanul is elvörösödöm, zavaromban a szavak hirtelen mindenféle kontroll nélkül hagyják el a számat.

– Nem. De húztam tételként. Több mint tíz éve… Budapesten.

– Azt akarja mondani, hogy maga tíz éve már tanult rólam a budapesti egyetemen?

– Igen – felelem. – Része a tananyagnak.

Hátrahőkölve néz rám. Szemmel láthatóan most döntötte el, hogy mégsem az állítólagos neuraszténiámmal kellene foglalkoznia.

– És… – érdeklődik semleges hangon – mi áll rólam a tankönyvekben?

– Az egyetemi jegyzet szerint – folytatom bocsánatkérő félmosollyal – ön nem hozott létre önálló koncepciót, hanem szervilis módon elfogadta Freud patriarchális modelljét.

Helene Deutschot ez a hír nem rázza meg túlzottan.

– És maga mit gondol?

Tényleg ennyire nem piszkálja a hiúságát, hogy még száz év múlva is fogják tanítani? Miért piszkálná, hisz nyilvánvalóan patológiás esetnek tart?

– Véleményem szerint – felelem – maga nagyon is önálló gondolkodó. Például a női passzivitást pozitívabb szemszögből nézi, mint Freud.

Láthatóan jólesik neki, hogy ismerem az elméleteit. Egy pillanatra – egy másodperc töredékére – tán nem is néz hülyének.

– Viszont azzal nem értek egyet, hogy azok a nők, akik túlságosan az értelmükre összpontosítanak, a nőiességük elvesztésére volnának ítélve. Hiszen – mondom ki a nyilvánvalót – maga is a szellemiekre összpontosít.

A középkorú, barna ruhás asszony elmosolyodik.

– Sajnos tapasztalom is ennek a hátrányait. – Kuncog, cseppet sem ügyelve a szokásos terapeuta-protokollra. – Amikor a tudós énem előtérbe kerül, az asszonyi énem háttérbe szorul.

– Száz év múlva is ez a lemez megy majd…

– Lemez?

Legyintek.

– A régi nóta. Pedig én azt hiszem, hogy ez csak… már megbocsásson a doktornő… ez csak egy babona. Éppen maguk, freudisták vésték bele a kollektív tudattalanba.

A széles, nevetős arc elkomorul.

– Én a saját tapasztalataimról beszéltem – mondja.

Helene Deutschra nézek, egykori egyetemi tételemre, aki meglepően nyugodtnak tűnik, figyel és hallgat.

– Tudja, tavaly kineveztek a bécsi Pszichiátriai Intézet igazgatójának. – Mosolyogni próbál, de inkább csak megrándul az arca. – Aztán alig két hónapra rá úgy döntöttek, hogy nő mégsem tölthet be ilyen magas posztot, és elvették tőlem. Ezzel csak arra ösztökéltek, hogy indítsam el a magánpraxisomat. – Hörpint néhány korty vizet az asztalon álló, kissé maszatos vizespohárból. – És talán azzal nem árulok el nagy titkot, ha elmondom, hogy nagyon jól megy a praxisom. Miután Ausztria egyetlen női terapeutája vagyok, özönlenek hozzám az asszonyok. Tanítok az egyetemen, külföldi előadásokra hívnak…

– Látja – mondom halkan –, mennyi örömforrást jelenthet az életében a munka. Sokak életében – teszem hozzá.

– Igen – bólint. – Ha racionálisan tekintek rá, minden remekül működik. A testem mégis egyértelmű jelzéseket ad. – A szemben álló polcra tornyozott iratgyűjtőkre mered. – A saját nememre jellemző lényt fojtom meg.

Az első leküzdendő akadály egy nő számára mindig saját maga, fut át a fejemen. Feltétel nélkül elfogadja Freud téziseit, talán szexuális elfojtások, vélt vagy valós frigiditás miatt rágja magát, esetleg a fallikus irigység fenyegető árnya vetül rá.

Olyan szívesen megnyugtatnám, hogy miközben az ő óvatos, de megbízható eredményeit még száz év múlva is elismerik, addig Freud nézeteit egyre nagyobb szkepticizmussal kezelik majd.

Mégis Helene Deutsch az egyetlen ember a húszas években, akinek a gondolkodásmódjához kapcsolódni tudok, akinek az elméjét nyolcvanöt évvel későbbi eszemmel is elevennek érzem. Az egyetlen, aki segíthet értelmezni, hogy mi történik velem. Jólesett végre félig-meddig ésszerűen gondolkodó emberként társalogni az eszelősen felborult világomban.

– Az ilyenfajta elméletek… – próbálom megfogalmazni, hogy mi a legnagyobb bajom ezzel az ideológiával – kiirtják a nőkből az életbátorságot!

– Zsófia, most intellektualizál. Krízishelyzetben van, az énjét fenyegető stresszt elméletekbe burkolja. Próbál hárítani…

– Arra utal, hogy okoskodom?

Jóízűen felnevet. Szeme derűs.

– Először is szeretném megnyugtatni, Zsófia, hogy érdekel a problémája. Szeretnék segíteni magán. Mindannyiunk sorsán nagyot fordíthat – mondja óvatosan –, ha megfejtjük, mi elől és miképpen próbálunk elmenekülni…

– A fenébe is, például ki kellett rúgnom a munkatársaim felét, és…

Azonnal leint.

– Nézzen magába – mondja. – Nézzen oda, ahová a legkevésbé mer nézni!

– Azért… – simogatom akaratlanul a hasamat – nem valószínű, hogy az esetemben ez ennyire egyszerű volna.

– Én is azt gondoltam, hogy ez nem ilyen egyszerű. Aztán a kilencedik vetélésem után újragondoltam.

Ez az információ több, mint amennyit az ember a terapeutájától hallani akar.

– Ó – dadogom –, nagyon sajnálom…

Helene egyenes derékkal ül az ütött-kopott irodai széken, kerekded arcán nem tükröződik semmiféle érzelem.

– Felülvizsgáltam a nézeteimet – mondja –, és rá kellett ébrednem, hogy a nemi szerepekből nem kitörni kell, ellenkezőleg, rá kell erősíteni a nemi sztereotípiákra. Megélni és hitelesíteni kell…

– Csakhogy – vágok közbe – maga még egy érintetlen világban gondolja ezt.

És most először az ülés során, egy kicsit fölényesen, elmosolyodom. Helene Deutsch a szemembe néz, talán azt mérlegeli, mennyire bonyolódhat logikus beszélgetésbe egy téveszmékkel küszködő páciensével. Aki azt képzeli magáról, hogy a jövőből jött.

– Ezt hogy érti? – kérdi végül.

– Az én időmben – hadarom –, a társadalom ellene dolgozik ezeknek a szerepeknek. A családok kétkeresősek.

Összeszorított szájjal mosolyog.

– És milyen érzelmeket vált ki magából ez a világ?

Arra nem vennék mérget, hogy hisz is nekem, de abban biztos vagyok, hogy kezdi szórakoztatni ez a beszélgetés.

– Elég vegyes érzéseket… – ismerem el. – Jó dolog a függetlenség, de iszonyú teher a választás. Pontosabban annak illúziója. Elméletileg választhatja valaki a hagyományos női szerepet is, de valójában sem a férfiak, sem a nők nem tartják sokra a feleség-és az anyaszerepet. Láthatatlan munka, nulla a piaci értéke. Az én világomban az számít, akinek állása és pénze van. Azoknak van esélyük, akik nyomulnak, versenyeznek, fejlődnek, és sohasem hibáznak.

– Ugye tudja, hogy a kettő kizárja egymást – veti közbe Helene. – A fejlődés és a hibakerülés.

– Márpedig folyamatosan a topon kell lenni – erősködöm. – Ez sokakat megrémiszt, sokan anyáik, nagyanyáik háziasszonyéletére vágyakoznak. A férfiak is ezt a nőtípust sírják vissza, miközben kevesen képesek a családot eltartani. Ezért aztán a nők nem egy szerepben evickélnek, hanem legalább kettőben, iszonyú fáradtak, önkizsákmányolásban élnek. Persze vannak, akik megpróbálják elhitetni, hogy minden sikerülhet. Csak szervezés kérdése az egész.

Helene lelkesen jegyzetel, és talán észre sem veszi, hogy mosolyog.

– Ön is úgy gondolja?

– Nem. Én teljesen szét vagyok csúszva… Nekem ez túl soknak tűnik. Én csak… csak szeretném rendesen csinálni a dolgokat.

– Most dühös?

– Inkább csalódott. Bosszant, hogy ilyen egyoldalú vagyok. Úgy értem… hogy világéletemben csak a tanulásban meg a munkában voltam jó. Végtelenül csalódott vagyok emiatt.

– És mit tesz ez ellen?

Odanyújt egy henger alakú gobelinmintás díszpárnát, amellyel megtámaszthatom a derekamat.

– Hát… próbálom a hajamnál fogva kirángatni magamat a gödörből. Megígértem a babának, hogy összeszedem magam.

– Úgy gondolja, hogy gyereket csakis összeszedett, hatékony nő vállalhat?

– Szegény gyereket nem terhelhetem a gyengeségeimmel, kicsinyességeimmel, önzésemmel, fáradékonyságommal…

– Én pedig azt mondom, hogy az összeszedett, a szétcsúszott, a nagyszerű, a szánalmas, a tudatos vagy a tudattalanjába merülő Zsófiából egyaránt válhat jó anya.

– Hogyan lehetnék jó szülő, ha még magammal sem boldogulok?

– Ez nagyon jó kérdés. Hogyan lehetne szerető szülő, ha elutasítja azt a rémült, bizonytalan énjét, amelyik nem tudja, hogyan feleljen meg az elvárásoknak?

– Akkor sem engedhetem meg magamnak, hogy szétcsússzam!

– Az anyukája vagy az apukája mondta ezt magának?

Hallgatunk.

– Hát… – nézek körül a rendelőben – az biztos, hogy alaposan benne ragadtam a… szétesésben.

– Gratulálok. Most már csak az kell, hogy ennek a pozitív oldalát is meglássa.

Helyben vagyunk, sóhajtok. Az ülés hátralevő részét apámhoz fűződő viszonyom különböző elágazásainak a feltárásával töltjük.

– Most sikerült rátaposnunk a tyúkszemére, igaz? – Helene szemében melegség és humor tükröződik.

– Igen. – Állom a tekintetét. – Az alapján, amit itt összehordtam… úgy tűnhet, hogy tudat alatt számomra a család a szabadság végét jelenti.

– Úgy tűnhet?

Ha órákon át próbálom neki magyarázni, akkor sem tudnám pontosan átadni azt a zavaros képzetáramot, ami a család szó hallatán átsuhan az elmémen.

– Ha nagyon a mélyére ások – igyekszem őszintén fogalmazni –, számomra a házasság, úgy, ahogy azt gyerekkoromban átéltem, még mindig az álmodozás, a szabadság, az intellektuális kíváncsiság, a befelé figyelés végét jelenti. Mindennek a végét. Egy méltó, gondolkodó élet végét.

– Az egész Zsófiát akarja szeretni, vagy csak azt a gondolkodó, méltó részét? – Mivel hallgatok, folytatja: – Mert engem mélyen megindít az a fele is, amelyikkel senki sem törődik. Legkevésbé maga, Zsófia. Az a szeretethiányos, sarokba állított kislány, akinek nemcsak intellektusa, hanem érzései is vannak. Én észrevettem őt.

A délutáni fény megélesíti Helene Deutsch árnyékát a falon. A könnyeimen keresztül rápillantok az arcára, de az továbbra is kifejezéstelen.

– Zsófia, a családot nem tevőlegesen alakítja maga is? Miből gondolja, hogy az ön gyermekével is ugyanez történik majd? Miből gondolja, hogy éppen e miatt a kisgyermek miatt fog – ahogy mondja – szétcsúszni? Vagy a férfi miatt, aki ön mellett van.

A barna ruhás, karikás szemű professzorasszonyra nézek.

– Én… szeretem Zsombort! – szakad ki belőlem. – Annyira szeretem, hogy… – keresem a szavakat.

– Ő is tudja, hogy ilyen mélyen szereti?

Hevesen bólintok.

Frau Deutsch éberen figyeli az arcomat.

– Mit gondol – kérdi halkan –, mi lehet az oka, hogy ilyen távol kerültek egymástól?

– Ha valamiféle szimbólumra gondol… mi… mi… nagyon is jól megvagyunk! – Gyorsan letörlöm a könnyeimet, és témát váltok. – A praxisában előfordult már, hogy valaki pontosan érzékeli a valóságot, miközben folyamatosan hallucinál?

– A neuraszténiás betegek döbbenetesen sokféle tünetet produkálnak – mondja óvatosan –, végtagparalízist, hallucinációkat, fantomfájdalmakat. Amnéziát és, igen, alternatív valóságot is. Ha az ember eltávolodik az igazi személyiségétől, bármi megtörténhet…

A professzorasszony sajnálkozással vegyes fáradtsággal néz rám.

50. fejezet

Helene Deutsch

Beteglap: ZSÓFIA Z., STANFORD UNIVERSITY, NEW YORK, 1929.

Pontos születési dátumát igazolni nem tudó, húszas éveiben járó (de magát következetesen idősebbnek valló) hajadon, fehér nő.

Összesen hat terápiás ülés.

Az amnézia sajátságos tüneteivel jelentkezett nálam. Azt állítja, nem tudja, hogyan csöppent ide, ebbe a számára idegen valóságba.

A páciens jelentős életforduló előtt áll, terhességének utolsó trimeszterét kezdi.

Önbecsülése, intellektusa magas, depressziója, szuicid hajlama nincs.

Önvád (sosem lesz belőle jó anya, önző, elpocsékolja az életét), továbbá a valóság teljes tagadása jellemzi. Vágyait és szorongásait a jövőbe vetíti.

Tévképzete szerint egy másik korból érkezett, és oda is kell visszatérnie, ott kell életet adnia születendő gyermekének. A rögeszme eredhet a saját szülőszerepével kapcsolatos ambivalenciájából, lehet egyfajta menekülés a rá váró felelősség és kiszolgáltatottság elől.

Leányanyaként a gyermek apjának személyét is a jövőbe helyezi.

A páciens helyzete tehát többszörösen is determinált. Ez azért is jelent krízishelyzetet a számára, mert életének egyik központi motívuma, hogy maga irányítja a sorsát. Autonómiáját idáig a munka mindenhatóságával, az intimitás kerülésével próbálta biztosítani. Most, hogy terhes nőként ez a rendszer már nem működik, úgy érzi, kizuhant saját, jól felépített világából.

Zsófia életének másik központi motívuma a „menekülés”.

Menekülés az elköteleződés, menekülés a kihasznált nő sorsa elől, amilyenné a családjában és környezetében élő asszonyok, anyák váltak. A házasságban élő nő fogalma a fejében összekapcsolódik a kihasznált nő fogalmával.

Az ülések alatt sorra vettük az életében megjelenő férfiakat. Családjukban egyáltalán nem működött férfi és nő között a kölcsönösség, az anya a nap minden percében a munkájának és a családjának élt, egyáltalán nem volt személyes élete.

„Apám mindig minden percünket beosztotta, kontrollálta. Nekem már attól összerándult a gyomrom, ha megzördült a kulcs a zárban. A világ szemében mi voltunk az ideális család. De a zárt ajtók mögött… Minél gyorsabban fel akartam nőni, a saját lábamra állni, saját lakásban élni.”

A páciens korai emlékei szerint az apja úgy beszélt az anyjával, mintha a nő egy bosszantó, alacsonyabb rendű lény volna. Nem bízott benne, nem engedte külföldi tanulmányútra, minden percét kontrollálta. Mindez komoly feszültséget, fájdalmat okozott a páciensnek gyerekkorban. Nem értette, hogy az anyja – aki a történetében elismert közgazdász – miért tűr, miért hagyja, hogy úgy bánjanak vele, mint egy cseléddel.

Miután egy anyja korabeli nő nem járhatott egyetemre Magyarországon, és azt is kizárhatjuk, hogy gyereket nevelő anyaként a tízes években megbecsült közgazdászként dolgozott volna, gyanítom, hogy a páciens saját megvalósulatlan vágyait, legbensőbb félelmeit vetíti az anyafigurára. Gyakori, hogy egy leánygyermek kapcsolatot lát az anyja és a saját élete között, úgy érzi, neki kell életével az anyát ért sérelmek miatt elégtételt vennie. Nyilvánvalóan fontos projekcióba ütköztem

Zsófia, ahogyan az anyját bizonytalannak és sebezhetőnek érezte, a saját anyaszerepében is bizonytalan. Beszédes, fájdalmas és elkeseredett metaforákat használ ezzel kapcsolatban, például többször is emlegetett egy gépbabát, amely teszteli, hogy alkalmas-e egy csecsemő gondozására.

Zsófia apokaliptikus képet fest a családján kívüli világról is, különösképpen a férfi-nő kapcsolatról: puhány férfiak, akik uralkodni akarnak, infantilis vagy megkérgesedett nők, akik megfelelési vágyból, megalkuvásból alkalmazkodnak és tűrnek, aztán egyik napról a másikra ott hagyják a férjüket, minden köteléket elvágnak. Úgy festi le a két nem viszonyát, mintha háborúban állnának, és – leszámítva egyfajta tárgyiasult szexualitást – rossz érzéseket, indulatokat gerjesztenének egymásban.

Ebben a jövőbeli világban férfiak és nők szeretetlenségben élnek.

Egyetlen férfival ápol pozitív kapcsolatot, egy képzelt férfi, akivel a páciens kialakította a számára ideális viszonyt: ott van a közelében, a szomszédos lépcsőházban, de nem osztja meg vele az otthonát. A férfi érzelmileg támogatja, elismeri, ő pedig vonzódik és a maga módján kötődik hozzá.

A házasságon kívül született vagy a meg sem született gyerek motívuma vissza-visszatér, valahányszor megkérem, hogy beszéljen arról a jövőbeli világról, ahová tartozik. A gyerekvállalás nagyon fontos kérdés számára.

A gyermek a halhatatlanság, a jövő. A gyermektelenség céltalanság.

Ugyanakkor a gyermek születése azzal fenyegeti, hogy életének eddigi, gondosan felépített alapjait elsodorja az érzelmi áradat, öröm, szorongás, felelősség, gondoskodás, ami egy gyerek születésével jár, és ő hasonló fenyegetettségben találja magát, mint annak idején az édesanyja.

Ennek a kettősségnek a drámája és az a sajátságos, jövőbe vetített világ, amelyet a páciens felvázolt, teljesen megigézett.

Senkivel sem találkoztam még, aki ilyen makacsul hárítana, ugyanakkor ilyen tárgyilagossággal nézne szembe a korlátaival.

„Mindentől félek, ami azzal fenyeget, hogy nem én döntök az életemről” – lenyűgöző gondolat!

Makacs kényszerképzete – hogy egy másik idősíkba csöppent – pedig éppen a kontrollról való teljes lemondásról szól.

Megpróbáltam vele elsajátíttatni az intimitás leckéit, a szubjektív és az objektív félelmek közötti különbségtételt, és bár a páciens nagyon is bátran hatol többszintű szorongásai mélyére, a heti kétszeri terápiás ülések hatására sem mutat sok javulást.

Kényszeressége, szorongása, tévképzetei nem csökkennek.

Ugyanakkor élénk, nyitott, folyton kérdez. Zsófia a miért megszállottja.

Mégis úgy tűnik, a páciens képtelen a téveszméi erejét nélkülözve létezni. Nem teljesen világos, hogy miért nem működik nála az alkalmazott terápia. A jövőben kizárólag tünetorientált kezelést tanácsos az esetében alkalmazni. A legutóbbi ülést így zárta:

„Ha kérhetném, most már ne akarjon nekem annyira segíteni.”

51. fejezet

Róza

– Egy lópikulát fogok én egy egész különszámot megírni!

Zsófia egy pillanatig csendben nézett, mintha fontos döntést kellene hoznia.

– Megnyugodhatsz. Itt van az egész a fejemben. Már le is írtam, de sajnos ott maradt a rejtekhelyén, Dini lakásában, a matrac alatt – mondta. Tekintetét az asztalon heverő, sűrűn teleírt papírokra fordította, és lapozgatni kezdte öket, mintha a beszélgetés már nem is érdekelné. Aztán ismét felnézett, és így szólt: – Társak leszünk.

– Társak. – Ízlelgettem a szót, és némán méricskéltem Zsófiát. Hosszasan.

Magam is meglepődtem azon, hogy Dénes kis barátnője itt lakik velem első önálló otthonomban. Kay nem értette, miért hozom ide a bolond lányt. Mert hogy bolond, az számára nem volt kérdés.

Ha csak angolul hallotta volna beszélni az ember, lehet, hogy egyértelműen bolondnak tűnik. Néha hajmeresztő dolgok buktak ki a száján. De a magyar szavak prizmáján át pontosan látszott, hogy ez a nő nem akar senkire sem hatni. Önmagát adja, dühös és kétségbeesett.

Talán ez volt az az erő, ami miatt képtelen voltam ott hagyni az utcán.

Keveset mutatott magából, megválogatta, mit fed fel előttem. Éreztem a zavarát, amiért ilyen frappáns történettel kénytelen előrukkolni, hogy nyolcvanöt évet zuhant vissza az időben. Éspedig pont az én volt vőlegényem lába elé!

Egyetlen megjegyzést sem hagytam ki, amivel növelhettem Zsófia bűntudatát, de ettől még magamban jót mulattam a dolgon, igen szellemes történetnek találtam az övét.

Az én szemem belelátott az emberek lelkébe, akik ösztönösen feltárták előttem mindazt, amit én szavak nélkül is észrevettem.

Egy percig sem hittem, hogy Zsófia gyermekének az apja Dénes. Mint minden férfi, halálosan komolyan vette magát, nem hagyta volna el az ő asszonyát és a trónörököst. Dini ezzel szemben a szokásos, rá tökéletesen jellemző módon igyekezett megszabadulni a vendégétől: felszívódott. Ezzel Zsófia az én szememben máris rehabilitálódott. Egyszerűen nem hagyhattam magára az utcán. Eszesebb szövetségesnek bizonyult a butácska Kaynél, akit udvariasan meg is kértem, hogy elsejétől keressen másik bérleményt.

A születendő bébi viszont aggasztott, elképzelhetetlennek tartottam, hogy egy bömbölő csecsemővel éljek egy fedél alatt. Ami a gyerekeket illeti, egytől egyig zajosak, tejszagúak és… nincs több mondanivalóm róluk.

De Zsófia hatása mostanra már érezhetővé vált az életemben. Mintha megfertőzött volna! Egy olyan felületes és önző teremtés számára, aki kizárólag bárokban, zsúrokban és drogériákban keresi az érvényesülés lehetőségét, Zsófia ambiciózus lénye hatékony és ösztönző iskola volt.

És éppen arra készültünk, hogy másokat is megfertőzzünk vele.

– Rendben, ma délután leszerződünk – jelentettem.

Az ifjabb Pulitzerhez bejutni lehetetlenség volt. Alig járt be az aranykupolás épületbe, napjait a repülőgépei között töltötte. Apjának a jacht, neki a repülés volt a szenvedélye.

Kizárólag annak köszönhettük, hogy a kedvünkért előbújt a pilótafülkéből, hogy a titkára tájékoztatta, Hearst orra elől érkezik hozzá egy sztori. Talán az is szerepet játszott, hogy magyarok vagyunk, de ebben nem lehettünk biztosak.

Dick Davis egy-egy elejtett megjegyzéséből arra következtethettem, hogy az ifjabb Pulitzer olvassa a rovatomat, sőt kifejezetten kedveli. De még sohasem találkoztam vele személyesen.

Pulitzer kétszárnyas kazettás ajtaja előtt egy kopasz, öltönyös ember várt bennünket, hóna alatt egy sakk-készlettel.

– Talán rosszkor jöttünk? – szűrte Zsófia a fogai között magyarul, miközben töretlen lelkesedéssel mosolygott.

– A legjobbkor jöttek – felelte a kopasz szintén magyarul és jó hangosan –, a sakktáblát Mr. Pulitzer kérette az irodájába.

Zsófia megszorította a karomat.

Míg csészékbe teát töltöttek, és friss pogácsát tettek elénk, Ralph Pulitzer hagyta, hogy némán szemlélődjünk a hatalmas dolgozószobában. A pogácsa, amely ínycsiklandozóan illatozott a kosárban, apró figyelmesség volt az itteni magyar pékségből, amit az örökös tanúsított apja egykori honfitársai iránt.

– Hölgyeim – nézett ránk –, úgy hallottam a kollégáimtól, hogy egészen meglepő és különös történetük van a számunkra.

Amerika egyik legbefolyásosabb emberének a fia sűrű, gesztenyebarna hajával, meleg, barna tekintetével meglehetősen jóképűnek volt mondható. Zsófiára nézett, tekintete lesiklott a ruhájára, amely már egyértelműen mutatta az állapotát.

Zsófia kissé elpirulva bólintott.

– Még annál is különösebb – erősítettem meg.

Dézsában álló, hatalmas pálmafa tövében ültünk az iroda sarkában.

– Ha jól tudom, eredetileg Mr. Hearst lapjába szánta ezt a remek történetet…

Zsófia megpróbálta kihúzni magát a pálmalevelek alatt, hogy Pulitzer szemébe nézhessen.

– Nem én kerestem meg Mr. Hearstöt – mondta nyugodtan.

– Nem?

– Fogalmazzunk úgy, hogy rám találtak.

Pulitzer elővette a cigarettatárcáját, és felénk kínálta. Mohón utánanyúltam, aztán Zsófiára nézve visszahúztam a kezemet. Hosszú, célzatos előadásokat tartott arról, milyen károkat okoz a cigarettafüst a magzatnak.

– Önre találtak? – fújta ki a füstöt Pulitzer, és a szeme szórakozottan villant.

Zsófia elhessegette maga elől a füstöt.

– Mr. Halmi ismerőse vagyok, aki a Journal újságírója.

Akaratlanul is összerezzentem, ahogy Zsófia kiejtette a nevét. Féltettem Dinit ettől a szép szál, befolyásos embertől.

– Hölgyem, sokkal jobban jár, ha nem bízza magát arra az emberre.

– Már megszakadt az… együttműködés.

Pulitzer mosolygott.

– Miben lehetek a segítségére?

– Nem kérni jöttem – felelte Zsófia határozottan. – Együtt gondolkodni!

Az ifjú örökös udvariasan átvette a cigarettát a másik kezébe, amely távolabb esett a füstöt hessegető Zsófiától.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem.

– Van egy meglepő történetem – mondta tömören Zsófia. – Hearst nem hitte el, viszont eladhatónak ítélte.

– Éspedig?

– Időutazás.

– Hogyan, kérem?

Remekül mulattam, tapsolni szerettem volna.

– Nem is várom, hogy bárki higgyen nekem – mondta Zsófia előzékenyen. – Ettől még a sztori igaz. Éppen ezért hitelesen tudom képviselni a nyilvánosság előtt.

Zsófia tovább legyezte a füstöt, Pulitzer arca alig észrevehetően megrándult.

– Összefoglalná, kérem, röviden? – Elnyomta a csikket a hamutartóban.

Zsófia érzelemmentes hangon belekezdett a jól ismert történetbe.

– Nagyon zaklatott napom volt 2013. december 6-án. – Pulitzerre pillantva elhallgatott, de hogy nem érkezett reakció, eltökélten folytatta: – Embereket kellett elbocsátanom az állásukból, és ez nagyon megviselt. Feldúltan hagytam ott a kollégáimat egy turistaparadicsom szállodájában, s hogy kiszellőztessem a fejemet, sétára indultam az erdőbe. Nekivágtam az ösvénynek, s minthogy a gondolataim egészen máshol jártak, megcsúsztam, és…

Pulitzer úgy hallgatta a cseresznyefa íróasztal mögött, mint aki minden szavát elhiszi.

– És hogyan képzeli ezt a történetet megosztani a World széles olvasótáborával?

– Van egy Jövő melléklet ötletünk…

– A különszám. Hogyne! Hallottam hírét. De az a szerda végül – rám nézett, miközben elégedetten dörzsölte az állát – Ms. Lipstickről szólt.

Ezen a ponton úgy éreztem, közbe kell szólnom.

– Mostantól rengeteg szerda szólhat rólunk! Összeállítottunk egy sorozatra való tematikát. Hétről hétre eljátszhatunk az ötlettel, mennyiben lesz más egy nő élete nyolcvanöt év múlva…

Pulitzer idegesen dobolt a széke karfáján.

– Nem női locsifecsit, komoly újságírói munkát akarok!

– Női locsifecsi? – Arcomat a kezembe temettem.

– Tudom, tudom, Rose… jól áll magának. De ne felejtse el, a World nem sárga újság! Nem kellenek szenzációs szalagcímek a Hölgyről, a Holdról, meg tudom is én, marslakókról… Azt tartogassák Hearstnek!

Zsófiára sandítottam. Ő ártatlanul nézett Pulitzerre.

– Teljesen igaza van – mondta, és elpirult. – Mi is azt szeretnénk, ha szeriőz cikk születne, amellyel gondolkodásra késztetjük az olvasókat.

Pulitzer tekintetét figyeltem, hogyan csillan fel és állapodik meg újra meg újra.

– Nellie Bly-szerű megközelítésre gondoltam! – kiáltott fel Zsófia, aki láthatóan visszanyerte a bátorságát.

Ki az ördög az a Nellie Bly?

– Tudja, hányszor jutott az eszembe? – lelkesedett Zsófia, aztán felém fordult. – Elment riportot készíteni a női elmeosztályra, és nem akarták kiengedni. Nekem is ez a legfőbb félelmem.

– Micsoda?

– Hogy ha kiállok a nyilvánosság elé – mély sóhaj –, bezárnak egy olyan szörnyű helyre… mint Nellie Bly-t.

– Apám személyesen járt el az érdekében – jegyezte meg Pulitzer.

– Elnézést – vetettem közbe –, megtudhatnám én is, kiről van szó?

– Zseniális újságírónő volt – fordult felém Zsófia. – Oknyomozó riportot készített egy zárt osztályon. Elég volt kicsit hőbörögnie az utcán, és azt állítania, hogy nem emlékszik, hogyan került New Yorkba, és máris a női elmeosztályon találta magát… Reggel hattól este nyolcig kellett egy padon ülnie mozdulatlanul a többi beteggel, szótlanul, ha mocorogni kezdtek, a nyakukba zúdítottak egy vödör jeges vizet. Más ép elméjű nők is voltak ott, bevándorlók, akiket az utcáról gyűjtöttek be, mert nem volt pénzük, és nem beszéltek angolul… Ilyen körülmények között persze egy teljesen épeszű ember is megkattan.

– Honnan tudsz te erről? – néztem rá döbbenten.

Megvonta a vállát.

– Olvastam az életrajzát. Amikor megjelent Vernétől a Nyolcvan nap alatt a Föld körül, elindult, hogy kipróbálja, valóban teljesíthető-e a táv ennyi idő alatt. Nem tudhatta, hogy az akkor induló Cosmopolitan mindent megmozgat, hogy az újságírónőjük megelőzze. Ezt szánták reklámkampánynak. Aztán mégis Nellie-ről neveztek el újságírói díjat.

– A mi Nellie-nk hetvenkét nap alatt végzett! – sietett közbevetni Pulitzer. – De milyen díjról beszél, Madame? Nellie-nek nem adományoztunk Pulitzer-díjat.

– Félreérti. Róla neveztek el egy neves újságíródíjat – mondta Zsófia, és bedobta híres mindent tudó mosolyát.

Pulitzer önkéntelenül felpattant. Díjügyben nyilvánvalóan illetékesnek érezte magát. Több mint tíz éve osztogatta az apja tiszteletére alapított kitüntetéseket, legnagyobb bánatomra csak amerikai állampolgároknak. Szemérmetlenül sok pénz járt vele, Davis komoly aspiráns volt.

– Szóval be akarja nekünk mutatni a huszadik századot – Pulitzer idegesen járkált fel-alá a szobában.

– Tudja – mondta Zsófia nyugodtan –, én sokat kockáztatok. Számomra nem egyszerű kiállni a nyilvánosság elé. Könnyen azon a helyen végezhetem, ahol Nellie Bly karriert csinált. Biztos vagyok benne, Mr. Pulitzer – tette hozzá mosolyogva –, hogy ön lehet ennek a bátor lépésnek a legnagyobb haszonélvezője.

– Mindenkinek van vesztenivalója – mondta Pulitzer, és végre visszaült a helyére. A sakk-készlet után nyúlt. – Tud játszani?

A játszmából én csak annyit érzékeltem, hogy Ralph Pulitzer csóválja a fejét, előre-hátra dől a széken, grimaszol. Negyed órával később szinte könyörgött Zsófiának, hogy magyarázza el a nyitólépéseit.

– Az éles megnyitás után – mutatta Zsófia – az ellentétes oldalra sáncoltam.

Pulitzer anélkül, hogy felemelte volna a tábláról a fejét, alig észrevehetően bólintott.

– Egen… ment a királyom ellen a királyszárnyon… azt láttam.

Zsófia készséggel modellezte a lépéseit a táblán.

– Ezt hívják szicíliai védelemnek – magyarázta. – Van ebben egy kis pszichológia. Tudja, a férfiak általában nem szeretik, ha a királyukat támadják. Ettől a lépéstől, már elnézést, de pánikba esett, és pontatlanná vált…

Innentől kezdve Zsófia meglepő határozottsággal és eredményességgel ütötte nyélbe a tárgyalást. Mindent írásba foglaltatott, a feltételeit, a honoráriumot, még az én rovatomért is kialkudott heti plusz ötven dollárt.

Mikor kiléptünk az aranykupolás épületből, olyasfajta diadalmas boldogságérzés fogott el, mintha rólunk mintázták volna a Szabadság-szobrot, és máris mi lennénk Amerika legfőbb látványossága. (Egyébként nem voltak rosszak a kilátásaink egy szoborra, elvégre a Pulitzer család szedte össze a pénzt a fáklyás hölgy talapzatára is.)

52. fejezet

Zsófi

Március hatodikán megmozdul Tudodki a pocakomban. Finoman, de annál világosabban, mintha csak annyit mondana: „Helló! Itt vagyok veled.”

Tudodkiként Róza emlegeti, suttogva, elsötétülő arccal, mintha a baba valamelyik brooklyni illegális bűnbanda tagja volna.

Én tudom, ki: egészen biztos vagyok benne, hogy egy erős, harcias kislány rugdos a pocakomban. És abban is, hogy épségben fog a világra jönni. Ő az egyetlen bizonyosságom a bizonytalanságban.

Minden más tekintetben kezdem elfogadni, hogy a világon semmit, de tényleg egyáltalán semmit sem kontrollálok.

Ahogy visszatekintek a zuhanás előtti énemre, megdöbbenek, milyen magától értetődőnek tekintettem életem szereplőire, körülményeire. Pedig semmivel sem éltem nagyobb bizonyosságban. Most pedig éppen a nullával volt egyenlő a bizonyossági hányadosom. Az életem egyetlen nagy, összefüggő és idegtépő kérdőjellé vált.

Talán a bizonytalansággal kapcsolatos lázadásomnak tudható be, hogy olyan dolgokba is makacsul kezdek kapaszkodni, amelyekre korábban szánakozva legyintettem volna.

Róza újabb és újabb ötletekkel rukkol elő A barátnőm 2013-ból írása közben, hurcol magával spiritiszta szeánszra, kártyavetőhöz, szellemlátóhoz, jósnőhöz, asztrológushoz, hogy aztán vitriolos stílusban megossza olvasóival a tapasztalatainkat.

Például, hogy egyetlen jövőbelátónak sem szúr szemet az, hogy még meg sem születtem. Amikor bediktálom a csillagjósnak az 1979-et születési dátumnak, automatikusan beírja, hogy 1909-ben.

Amikor pontosítom, a grúz asztrológus összevonja bozontos szemöldökét a párnákkal telezsúfolt, füstölő-és szalonnaszagú dolgozószobájában, és tréfásan megfenyeget az ujjával.

– Ismerem én az ilyen kisasszonyokat – villantja meg sárga fogait –, az lenne az ideális, hogy amit letagad a korából, az hozzáadódjon más nők életkorához, hehehe… nincs igazam?

Innentől kezdve inkább csendben maradok, kíváncsi vagyok, milyen horoszkópot készít nekem. Boldog, hosszú házasságot ígér és bő gyermekáldást, amelyre a következő esztendő tavaszától számíthatok jó eséllyel.

Róza növekvő elképedéssel hallgatja, aztán fogja a táskáját, és a hasam felé lóbálja.

– És erre mit mondanak a csillagok – kiált a grúz csillagjósra –, mi van a hölgy hasában? A Göncölszekér?

Az öreg hunyorogva néz az asztrológiai képletéből a hasamra.

– Én, kérem, csak azt mondhatom, amit a képlet mutat – hebegi. – A hölgy alkatát én, ugye… nem ismerhetem.

– Menjünk, Zsófia! – mondja Róza energikusan.

Az egyre lelkesebben ficánkoló Tudodki újra és újra emlékeztet rá, hogy bármilyen őrület is tombol odakint, belül a világom rendben van.

– Micsoda kókler! – hőbörög Róza az utcán is. – Még cikkanyagnak is ostoba.

Gyűlölök öt óra felé New York utcáin a dugóban sétálni. Fekete füstöt köhög az autók kipufogója, ami megszorul a felhőkarcolók között, és ott hömpölyög a járókelők körül. Összeszorított szájjal, alig-alig lélegezve loholok a metrómegálló felé, Róza nyomában.

Őt nem zavarja a szmog, a cigarettájával piszmog, és már egy újabb csodatevőről, valami metapszichológusról lelkendezik.

– Enyhén bogaras. A diákok a háta mögött Szabadkőművesnek csúfolják… Többször ki akarták már rúgni a Yale-ről… Ő a mi emberünk! Dick Davis, a sztárriporter ajánlotta.

Fogalmam sincs, miféle tudomány vagy áltudomány a metapszichológia, de a névre felkapom a fejemet.

– Dick Davis?

Róza csillogó szemmel néz rám.

– Igen, a sztárújságíró. Felajánlotta, hogy elkísér minket a professzorhoz.

– Nem ő volt Dini országos ivócimborája?

Róza cakkos szája elkeskenyedik.

– Nem hiszem, hogy Davis különösebben sokat lógott volna Dinivel. Meglehet, hogy lementek néha inni. Kollégák voltak.

– Pedig Dini állandóan emlegette – erősködöm. – Ha valaki, akkor Davis csak tudja, hol van!

Róza leint egy taxit. A szembejövő sávban suhant el előttünk, de elég volt intenie, és a taxi csinált egy hajtűkanyart.

– Képzeld, fogalma sincs. Senki nem tudja az aranykupolás házban, hol a fenében lehet. Egyet tudnak – mondja, miközben betuszkol a hátsó ülésre –, hogy már más ül Dini íróasztalánál. Hearst kirúgta. Ami több mint egy hónapos távollét után talán nem is olyan meglepő fordulat.

Érzem, hogy Davis nem mond igazat, neki tudnia kell, hol bujkál Dini. A saját szememmel akarok meggyőződni róla, milyen arcot vág, ha Halmi Dénest szóba hozom.

– Minden reményem a metapszichológiában! – mondom Rózának.

Egyre jobban gyötör a bűntudat Dini eltűnése miatt. Jól ismerem a megfutamodás érzését. Amikor az ember annyira kutyaszorítóban érzi magát, hogy kész mindent, ami fontos neki, maga mögött hagyni.

Márpedig Dini számára a kutyaszorító én voltam.

A Jövő mellékleten dolgozva nyilván rádöbbent, mekkora terhet vett a nyakába. Addigra már nemcsak irántam, hanem Hearst iránt is elköteleződött.

Úgy képzelhette, talán örökre össze van kötve a sorsa „a bolond sportladyvel”, aki ráakaszkodott a hegyen. Az is tudatosulhatott benne, hogy nincs se kutyám, se macskám, egyetlen élő rokonom sem, aki értem jönne Amerikába, és hazavinne.

A Dini típusú ember számára a menekülés mindig a könnyebb út, mert azt az illúziót adja, hogy az eliszkolást ő kontrollálja, míg a rázúduló eseményekre egyáltalán nincs befolyása.

Tudom, mert én is így éreztem, alig pár hónapja.

Most, a totális katasztrófában már nem félek szembenézni azzal, amit az élet tartogat számomra. Tudom, hogy annál nagyobb katasztrófa, mint hogy összedől a világ, már aligha érhet. Ezért inkább arra koncentrálok, hogy legyőzzem eredendő idegenkedésemet a vitamindús zöldségektől, és normálisan étkezzem. A végén felelős szülő lesz belőlem, vagy mi a szösz.

53. fejezet

Róza

– Lefeküdtél Dinivel?

– Mi van? – kapta fel a fejét Zsófia.

– Nyugodtan megmondhatod. Hidd el, nem okozol fájdalmat vele. Engem… engem Dini már teljesen hidegen hagy…

Nem tudtam befejezni, mert Zsófia arcán növekvő hitetlenkedést láttam, és belém fagyott a szó. Csak bólogatni tudtam.

– Tudom, tudom, szerelmes vagy… Hogy is hívják… Nimród?

Azt hittem, szüksége van a szókimondásomra, hogy Dini árnya már ne lebegjen közöttünk. Folyton emlegette, Dini, hol a fenében lehet Dini… zümmögte, mint egy légy, amit becsuktak két ablaktábla közé.

Próbáltam elvenni az élét.

– Ugyan már, ne butáskodj! Én aztán nem vetek a szemedre semmit. Ismerem a nőket… A tested fiatal, feszes, örömre termett. És mert tudod, hogy nem marad így örökké, hagyod megtörténni, mindez úgyis csak illúzió, nem kell komolyan venni…

– Nem, Róza – mondta Zsófia, és rám nézett a meghökkentően kék szemével. Mosolygott. – Te csak magadat ismered! Bár – dünnyögte – lehet, hogy a dédszüleid korabeli emberek között még te sem lennél olyan flörtölős hangulatban…

Ezt az utolsó megjegyzést elengedtem a fülem mellett.

– Ó, én sosem voltam nagy híve az emberek közötti barikádoknak – fújtattam tréfásan. – Ha egy nap a Marson találnám magamat, és szembejönne velem egy fura lény, akiről biztosan tudnám, hogy hímnemű, hamar túltenném magam azon, hogy a bőrének színe kissé zöld az ízlésemhez képest… Pár nap múlva megállapítanám magamban, milyen művelt, és érdekesen látja a világot. Aztán észrevenném, hogy ha rám néz, másképpen csillog a szeme. És egyből úgy érezném, hogy nagyon intelligens, és rokonlélek…

Zsófia egy könyvvel megrakott bőröndön ült, ragaszkodott a kemény tárgyakhoz, azt állította, az támasztja meg leginkább a hátát. A könyveket aznap cipeltem haza a szerkesztőségből. A könyvkereskedők rendszeresen küldtek tiszteletpéldányokat a Worldhöz, ott porosodtak a szerkesztőségi szekrényben. Amikor megkérdeztem, elvihetnék-e néhány példányt olvasgatni, azt mondták, annyit viszek, amennyit akarok. Én pedig nem voltam félénk, bevittem egy bőröndöt – Kay bőröndje kéznél volt, már éppen kezdett csomagolni –, és telepakoltam.

Dick Davis segített hazacipelni.

Zsófia feneke alatt ott volt a World egész könyvtára.

– Jobb, ha tudod, hogy meg sem fordult a fejemben. De ha megfordult is volna…

– Te cafka! – vágtam hozzá a földön heverő kesztyűt. Zsófia ügyesen elkapta.

– …akkor sem történt volna semmi – fejezte be minden szót hangsúlyozva. – Ez döntés kérdése. Lehet, hogy Zsombor soha nem tudná meg. Lehet, hogy meg is bocsátana. De nekem fontos, hogy a kettőnk között lévő valami… sérthetetlen legyen. Érted, ugye?

– Nem. De mindegy. Úgysem hiszem egy szavadat sem.

Vállat vont, és belemélyedt a könyvbe, amit olvasott.

Úgy fél óra múlva visszadobta a kesztyűt.

– Mi van? – néztem fel. – Most ez játsszuk?

– Menjünk le a parkba.

– Írok… Különben is gyűlölöm a parkokat.

– Látom, te akarsz lenni az új Dorothy Parker.

– Az nagyon unalmas volna. Átfutod? – A kezébe nyomtam a kéziratot. – Borzalmas, ugyanakkor van benne valami briliáns…

Míg olvasott, fel-alá járkáltam a szobában. Amikor végzett, ölébe ejtette a lapokat.

– Egy-két helyen döcög. Az angol helyesírásod csapnivaló, de ami a stílust illeti… szexi, friss és eredeti…

– Jobb vagyok, mint Dini? – vigyorogtam.

Csak cukkolni akartam, de ő komolyan felelt.

– Dini… Betanított médiamunkás. Áll a hírgyárban egy szalag mellett. Róza – sóhajtott –, te… átkozottul tehetséges vagy!

Röpködő fürtjeivel, magas homlokával, álmos szemével, gömbölyödő alakjával úgy festett, mint Botticelli valamelyik nőalakja.

Arra nem tudtam rábeszélni, hogy levágassa a haját, pedig nagy lelkesedéssel mutogattam neki a modelleket az újságban. Az idős indián asszonyokat leszámítva senki sem járt már Amerikában hátat söprő hajjal. A szemöldökét sem hagyta ívesre szedni, csak ceruzával satírozhattam vékonyabbra. Nagy csalódást okozott azzal, hogy nem engedte átadni mindazt, amit a drogéria-akadémián tanultam.

Talán azért akartam ilyen makacsul átformálni, mert időutazásos fantazmagóriája egyre súlyosabb teherré vált. Még mindig nem tudtam igazán hozzászokni a pengeéles meglátásai mögött rejtőző irracionalitáshoz. Egy csinos smink pedig sok mindennel kibékíti az embert.

És mégis, a fantazmagóriák mögé rejtett egyenességében, jóindulatában, az előítéletek teljes hiányában volt valami ellenállhatatlanul vonzó. Kitartóan figyeltem Zsófiát, hogy ellessem ennek a művészetnek a titkát.

Mostanában újra és újra figyelmeztetni kellett magamat, nehogy megfeledkezzem Ms. Lipstick szokásos manírjairól. Ez persze nem kizárólag Zsófia érdeme volt. Noha a rovatom még mindig azt sugallta, hogy Manhattan összes agglegény szívtiprójával randizom (és néhány nem agglegénnyel is), egyetlen vacsora a konok és kitartó Dick Davissel megváltoztatott. Megunva az unszolását, elmentem vele a 21-be egyik este, és máris minden irónia meghalt bennem.

Babonásan hallgattam erről, de most kikívánkoztak belőlem a szavak. Felhúzott lábbal ültem az ablak előtti puffon, éreztem, ahogy arcomra, nyakamra és a vállamra esik a késő délutáni fény.

– Zsófi – bukott ki belőlem –, szörnyű dolog történt velem.

Szegény szappangyárosomra gondoltam, aki hiába hívott teniszezni meg jachtkirándulásra.

– Kérsz egy aszpirint?

– Nem, nem másnapos vagyok. Esküszöm, rosszabb dolog már nem is történhetett volna.

Zsófia, tagjait lustán nyújtóztatva, tápászkodott fel a bőröndről.

– Gratulálok, nagyon kellemes lehet. Ki az illető? Egy újabb pártfogó?

Nekifogtam a történetnek. Természetesen nem mondtam el a teljes igazságot, hiányzott belőlem a kellő határozottság, restelltem, hogy úgy viselkedem, mint egy buta liba.

– És mi lesz a rovattal – érdeklődött Zsófia célratörőn –, hogy flörtölöd végig a manhattani bárokat?

– Jól értem, azért aggódsz, hogy kevesebbet megyünk szórakozni?

Éjszakai portyázásainknak éppen Zsófia vetett véget azzal, hogy a lehető legtöbb pihenést kívánja biztosítani a bébinek. A szerkesztőségből intéztem a telefonokat, a találkozók szervezését, hogy ne zavarjam otthon a szanatóriumi hangulatot. A terhességet már nem volt divat betegségként kezelni, mint régen, a viktoriánus időkben, még pesti barátnőim is csak közvetlenül a szülés előtt vonultak vissza.

De elfogadtam, hogy ő fáradékony kismama. Szép, csendes délutánokat töltöttünk itthon. Zsófia a gömbölyű hasával úgy ült kedvenc helyén, a fal mellett, mint egy félrecsúszott kontyú Buddha-szobor.

– Dickkel kilenckor találkozom a 21-ben.

– Tudtam, hogy Davis az! – kiáltott fel diadalittasan. – El akarta marni mellőled Dinit.

Neki kellene történeteket kitalálni. Vitathatatlanul tele van ötletekkel.

– Gyere velem! – javasoltam. – És kérdezd meg tőle személyesen. Mondhatsz bármit, kivéve nemet!

– Azért ez meglehetősen behatárolja a lehetőségeimet…

Már indultam is a ruhásszekrény felé.

– Rendben, keresek neked valamit, amit felvehetsz. – Megakadt a szemem dús keblén. – Egy függönyt, vagy ágytakarót…

– Drága vagy – tapogatta a derekát –, de megmondtam, hogy nem megyek klubokba.

– Csak szeretném bemutatni…

– Mit szólnál egy ebédhez az olasznál? Ott legalább értem is, amit mond. Még félreismerném az üvöltő jazz mellett. – Ám amikor látta az arcomra kiülő csalódást, felsóhajtott. – Na jó, most utoljára. – Bánatosan nézett a bőröndön heverő könyvére. – De legkésőbb tizenegykor már itthon akarok olvasni!

Fél óra múlva a taxiban ültünk, és szentségeltünk. Egy vonatszerelvény okozott dugót az egyébként is forgalmas Negyvenkettedik utcán, hosszú percek óta állt a forgalom.

Azzal szórakoztattam a levegőtlen autóban egyre sápadtabb Zsófiát, hogy beavattam a Davishez fűződő viszonyom részleteibe.

– Három hete egész csomó időt töltünk együtt.

– És mit csináltok a jó sok együtt töltött időben?

Letekertem az ablakot, hogy beengedjek egy kis levegőt.

– Tökéletesítjük a csókolózási technikánkat. És tengernyi pezsgőt iszunk. Szerintem lassan buborékokat fogok pisilni.

– Róza… – fáradt pillantást vetett az előttünk araszoló, végeláthatatlan oldtimer autósorra –, attól nem leszel modernebb, hogy minden randevún leiszod magad.

– Ez a huszadik század! – duzzogtam. – Te is ebben a században fogsz megszületni. Tulajdonképpen alig vagyok idősebb nálad.

A lebukó nap sugarai kegyetlenül felmelegítették a kocsit, a levegőben szinte rezgett a benzinszag, és én már éppen kezdtem megbánni, hogy kirángattam egy nyűgösködő terhes nőt otthonról, amikor váratlanul megindult a kocsisor, és ott találtuk magunkat a 21 előtt.

A 21 Manhattan új törzshelye volt, minden este zsúfolásig telt különböző pénztárcájú, nemzetiségű és öltözetű emberekkel.

– Gyerünk, bébi! – rikoltottam Zsófia felé a levegőtől felfrissülve, és kinyújtóztattam a lábamat.

Alighogy beléptünk a bárba, Zsófia émelygésre panaszkodott, valószínűleg a táncoló tömeg felett lebegő intenzív abszintszagtól. Megragadtam a könyökét, és felvezettem a karzat közepén álló szeparéba, aztán rendeltem neki egy kis citromos vizet.

– A legjobb, ha most azonnal leiszod magad!

Leültem mellé, de a szemem egyfolytában a tömeget pásztázta. A jazz-zenekar panaszos, barbár, sejtekig hatoló dallama máris megrészegített. Ez a zene félig leeresztett pillákat, elnyílt ajkakat varázsolt az arcokra.

Végre megpillantottam Davist. Ahogy közeledett felénk, odaintett más asztalokhoz; mindenkit ismert.

– Tökéletesen illik hozzád – dünnyögte Zsófia.

Bár a világ két különböző pontján születtünk, egyre több hasonlóságot fedeztünk fel egymásban. Dick a legjobb iskolákba járt, a Hotchkissre meg a Yale-re, és hozzám hasonlóan mindent megtett azért, hogy a nevelőit kiborítsa. A Yale-en nem közgazdaságtant vagy jogot választott, hanem törvényszéki bíró apja legnagyobb bánatára újságírást tanult. Megváltoztatta a nevét – Richard T. Davisről Dick Davisre –, és megváltoztatta a baráti körét is.

Egyedül jellegzetes keleti parti, felső osztálybeli akcentusát nem tudta levetkőzni, és azt a győztes tartást, amellyel az emberek között közlekedett. Elegáns volt, atletikus, fogékony az irodalom, a művészetek iránt, és kezdettől fogva egyenrangú partnerként bánt velem.

És az a szempár! Hol árulnak ilyet?

Minden szempontomnak megfelelt, sőt még túl is tett rajta.

Fagyos stílusom a férfiak többségét megrémisztette, de Davis felvette vele a harcot. Olyan felfokozott idegállapotban készülődtem a randevúinkra, hogy szinte összeomlottam.

És most be fogom mutatni Zsófiának: nézd, milyen pompás férfiú! Már itt is van, közeledik az asztalunkhoz, a kezét nyújtja… Izzadt a tenyerem.

– Rose… – hallottam Dick hangját. – És még egy gyönyörű virágszál…

Zsófia arcán átsuhant valami mély, nehezen szavakba önthető szomorúság.

– Annyira szépek, olyan szerelmesek, olyan elegánsak vagytok! – mondta. – És máris olyan részegek…

Dick becsusszant mellénk a szeparéba, és belekezdett szokásos anekdotáiba a szeszcsempészekről meg Hollywood legújabb csillagának apró szépségtrükkjeiről. Például borotválja a hajtővonalát, hogy magasabbnak tűnjön a homloka. De Zsófia máshol járt.

Kivettem a pezsgőből az epret, és felé nyújtottam. Ez volt az egyetlen bűnözés, amit engedélyezett magának – a pezsgős eper. Engedelmesen átvette, de az arca nem rezzent, és egyre inkább meggörnyedt.

Lehajtotta a fejét, szinte önnön ölébe dőlt.

– Zsófia! – ráztam meg a vállát. – Mi a baj. Rosszul vagy?

– Halott vagyok! – Az arca könnyben úszott, a táncparketten forgó tömeg felé intett. – Lezuhantam és meghaltam! Ez a pokol!

– Vagy a mennyország – javasolta Davis.

De Zsófiát már heves zokogás rázta. Siratta a múltját. A szerelmet, az üres gyerekszobát, amelyet nem töltött meg élet. Siratta a jelenét. A születendő babát és önmagát, a félelmeibe bebörtönzött egykori bátor kislányt. Átkaroltam a vállát.

54. fejezet

Zsófi

Long Islanden a hosszú tél után májusban robban a tavasz, apró levelek bukkannak fel a kopár fákon, brutális szagok kavarognak a levegőben, és a madarak – honnan van itt ennyi madár? – megpróbálják túlharsogni a majd’ minden üzletben teljes hangerőn üvöltő rádiót és az autóforgalmat.

A levegő éppen olyan balzsamos, mint otthon, a kis budai utcánkban. Olyan erővel húz haza a szívem, hogy az már önmagában is elég lenne egy időutazáshoz.

Alig várom, hogy megismerjem Dr. Ludlow-t. A Szabadkőművest, ahogy Róza emlegeti. Egy újabb sokat látott szakember, aki nyilvánvalóan még nem találkozott hozzám hasonló esettel.

De én legalább ennyire várom a találkozást Dick Davisszel.

Legutóbb a 21-ben nem tudtam igazán rá figyelni, még kevésbé Diniről faggatni. Most tiszta fejjel, bőgés nélkül készülök szembenézni ezzel a világfival.

Róza is, én is nagy műgonddal készülődünk a találkozóra,

Hosszasan töprengek a tükör előtt, ahogy a három még rám jövő ruhát szemlélem. Egy ejtett derekú, fekete-arany ruhát választok, amely ráfeszül a mellemre. A tervező érzékelhetően számolt a kordivattal, a nők fáslival szorították le a mellüket. Róza szerint mindenki más gusztustalan tehén. A tükörbe pillantok, hogy teljes tehén mivoltomban megcsodáljam magamat. Kikerekedett arc néz vissza rám. Nem csupán a hasam gömbölyödött ki, az állam, az orrom és a szám is egyre húsosabb. Mintha a bennem növekedő kisbaba arcocskájához idomulna.

Szeretem magamat így. Elszomorít, hogy Zsombor nem láthat.

Róza velem ellentétben egyre áramvonalasabb és soványabb, belefogyott a randevúk előtti izgalomba.

Hihetetlen vakolattal penderül elém, a drogériából szerezte be a Kleopátra titka nevű csodapúdert, amely egészen rendkívüli módon természetellenes kifejezést kölcsönöz az arcának.

Már vagy tucatszor szóltam neki, hogy ne használjon ipari mennyiségű púdert, de hiába, csak pamacsol.

– Ezt most azonnal mosd le! – mondom.

– Szoborszépségűvé teszi az arcot.

– Róza, fehér krétapor borít! Mindenütt.

Megpróbáljuk lemosni, de a víztől az egész csirizszerűvé vált.

Róza sírva fakad.

– Tönkretettek! – jajgat. – El van rontva a napom.

– Az egész életed! Szerintem be kellene perelned Kleopátrát.

Megtiltja, hogy tovább dörgöljem a vizes törülközővel, a szemfestékét nem akarja lemosni, mert akkor tényleg elkésünk.

– Hagyd… – rángatja a kezemet hisztérikusan. – Visszamegyek! Szedjék le ők! Hozzák rendbe, amit elrontottak!

Fátylas kalapot nyom a fejébe, és már indul is taxit fogni. Fél órával később Róza híres drogéria-akadémiáján találom magam.

A boltban mindjárt a bejárattal szemben a Kleopátra titka nevű csodapúder plakátjába botlunk. Bármerre nézek, rikító, feltűnő, természetellenes smink, festék ragyog a polcokon és az üzletben mosolygó kisasszonyokon.

Nagy megkönnyebbüléssel látom, hogy a nők az ezerkilencszázhúszas években sem bölcsebbek, mint a kétezer-tízes években. A legnagyobb kamuknak is bedőlnek, a csigaházkrémtől az elektromos arctornáztatóig. Az üzlethelyiség minden négyzetméterén ott virít az új, forradalmi, tudósok által kifejlesztett Radiolux gép plakátja.

Elégedett mosolyú, vörös arcú hölgyek bukkannak elő a türkizszínű függöny mögül, hónuk alatt egy-egy Radiolux dobozzal.

– Próbáljuk ki! – lelkesedik a még mindig csirizes arcú Róza.

A gép valóban csodákat művel, lecsiszolja róla Kleopátra titkos púderét, és visszahozza arcába a vérkeringést, amitől újra úgy néz ki, mint egy hús-vér ember.

– Már megint botrányosan jól néztek ki – fogad minket a fogpasztamosolyú Davis. Rózától tudom, hogy szódabikarbónával fehéríti a fogait.

Róza elpirul, ami határozottan jobban áll neki, mint a délutáni smink.

– Diáklánynak öltöztem! – perdül buggyos, magas derekú lovaglónadrágjában.

Ez a hátulütője, ha valaki nem járt egyetemre.

– Zsófia kisasszony is igazán elbűvölő – bókol Davis felém is udvariasan.

– Úgy öt hónapja lehettem elbűvölő és kisasszony utoljára… – mormogom. – Igaz is, említettem, hogy a maga kollégájának, Halmi Dénesnek köszönhetem, hogy egyáltalán itt vagyok Amerikában?

Davis arca egy pillanatra megmerevedik. Nem tudom eldönteni, hogy ez az arckifejezés az egykori ivócimborának szól inkább, vagy Róza egykori vőlegényének?

– Nos, mindenesetre menjünk – mondja kissé feszülten –, hátha vissza tudjuk juttatni Zsófia kisasszonyt oda, ahonnan jött.

Az egyetemi campust tágas, barátságos park veszi körül. Elszorul a szívem az összeszíjazott mappákkal jövő-menő, gondtalan, szép ruhákban flangáló fiatalok láttán. A legszívesebben ott tölteném az egész délutánt, és csak bámulnám a dédszüleim korabeli fiatalságot.

Ehelyett az oldalsó épület felé vesszük az irányt, Dr. Ludlow irodájához. Régimódi, nyikorgó lift visz fel a harmadik emeletre.

A professzor irodája egy kis beugró után következik, ott a névtábla az ajtón. Kopogtatásunkra senki sem jelentkezik, Davis egy-két másodperc után benyit.

– Ó, helló! – pattan fel meglepően fürgén a professzor.

A cső alakú szoba mélyén akkora íróasztal áll, hogy teljesen egészében kitölti a teret, Mr. Ludlow oldalazva tud csak kijutni mögüle.

Hajlott háta ellenére is feltűnően magas ember, élénkkék szeme érdeklődve mér végig bennünket. Nyilván próbálja eltalálni, melyikünk lehet a huszonegyedik századi ufó.

– Nem vagyok éppen vendéglátásra berendezkedve – szabadkozik, miközben sebtében pakolja le a rozoga faszékekről a könyveket, hogy le tudjunk ülni. Davis odaugrik segíteni, óvatosan lerámolja a könyveket és a dossziékat a földre, míg Ludlow professzor átráncigálja az asztal és a fal közötti szűk résen a magas háttámlájú bőrszéket.

– A gyönyörű anyukának… – mosolyog.

Tetszik a megszólítás, lelkesen mosolygok vissza az idős professzorra.

Mikor végre mindnyájan letelepedünk, a professzor az íróasztala mögül egy csatos üveget húz elő, négy poharat meg egy régi szódásszifont. A bácsikámra emlékeztet.

Szirupot tölt a poharakba, és hozzáadja a szódavizet. Közben Róza belefog a történetembe Dobogókővel meg a különös fémskatulyával, amiből hajmeresztő fotográfiákat varázsolok elő.

Sietve közbevágok:

– Tulajdonképpen mi csak elvi magyarázatot szeretnénk…

– Elvi magyarázatot? – hökken meg Ludlow professzor. – Mire?

– Hogy ismer-e… ööö… a metapszichológia olyan eseteket, amikor valaki azt hallucinálja, hogy átugrott egy idősíkot, vagy ilyesmi…

– Ön úgy érzi, hogy hallucinál, asszonyom?

– Nem. Nem tudom. A szokott logikával gondolkodom – teszem hozzá sietve.

A professzor figyelmesen hallgat, hümmög, aztán előkap egy lámpát, és olyan közel hajol hozzám, hogy megcsap a zakójából áradó fanyar szag.

– Ha megbocsát… – Belevilágít a szemembe.– Kitűnő reflexek… – Kalapácsával a térdemet ütögeti. – Egészen kiváló!

Aztán a várandósságomról faggat, hogy vannak-e hangulatingadozásaim, reggeli émelygéseim, rám tör-e néha a sírhatnék, szorongás, hasonlók.

Azt mondom, hogy nem különösebben jellemzők. Róza tapintatosan hallgat.

Ludlow professzor lehúzza a szemhéjamat, megkér, kövessem a mutatóujját, mindenféle keresztkérdéseket tesz fel, hogy a végén kijelentse, nem vagyok fantaszta.

Sőt nagyon is józanul gondolkodó asszony vagyok, a hisztérikus elmezavar lehetőségét nyugodtan kizárhatjuk.

– Ennek igazán örülök – dünnyögöm.

Ironikusnak szánom, de akaratlanul is megkönnyebbülés cseng a hangomban.

A professzor jóindulatúan mosolyog.

– Nem lenne jó hír a világra készülő jövevénynek, nem igaz?

Fogai elővillannak, itt is, ott is arany csillan. A gondolat, hogy mi van akkor, ha mégiscsak skizofrén tüneteket produkálok, netán az állapotomat is csak hallucinálom, percekre elnémít.

– Professzor úr… ez a kettészakadt valóság… az én korábbi fogalmaim szerint – fogva tartom a kék tekintetét, aztán felcsúszik a hangom – elmebajos vagyok?

Ahogy felém fordul, lever egy csomó újságot az asztalról. Mindegyik a keresztrejtvénynél van nyitva.

– Skizofréniára céloz? Mi a skizofrénia? – Davis felé fordul. – Mi az a szomnabulizmus, éncsere, a tudat két vagy több részre osztódása? Különböző zsákok, amelyekbe az orvosok belevarrják az elképzeléseiket. Tudják, milyen régi bútordarab vagyok én itt? – szegezi nekünk a kérdést. – Mit gondolnak, mikor születtem?

Ránézek, és majdnem azt mondom, hogy úgy 1930 körül. Aztán észbe kapok, utánaszámolok. De nem várja meg.

– 1848-ban! – sóhajt. – Novemberben.

– Ó – mondom.

A dátum mélyen megrendít.

– Bizony. – A fejét ingatja. – Nem ebbe a századba való vagyok én már!

– Ezzel nincs egyedül – dünnyögöm.

Jóízűen felnevet.

– Hogy nem elmebeteg – fordul Davishez –, arra felteszem a szakmai hírnevemet.

A professzor csak néz Davisre mereven. Az arca ráncos, de a homloka meglepően sima, és a szeme élénken csillog.

– És ha Ms. Závody valóban a jövőből érkezett? – néz körbe csibészesen.

Felvesz egy sűrűn telegépelt papírlapot az íróasztalról, és homályos magyarázatba fog az idősíkról, amely, akár a papírlap a kezében, meghajolhat. Meg is hajlítja a papírt, hogy egy U betűt formázzon.

– Látják? Ami eddig lineárisan egymástól távol esett, most egyszerre közel kerül. Két távoli pont az időben…

– Azt akarja mondani… – kezdi Róza, de a professzor leinti.

– Ítéletünket mindaddig vissza kell tartanunk, míg e tárgykörről mélyebb tudomást szerzünk. Mi itt a dolgoknak csak az egyik oldalát látjuk.

Elgondolom, amint 1929-es világom annyira közel kerül a 2013-ashoz, hogy egyetlen lépéssel – akár az utca túloldalára – átsétálhatok.

– Önről, asszonyom Jeanne d’Arc jut az eszembe.

– Jeanne d’Arc? – ocsúdom.

Még jó, hogy nem Teréz anya!

– Egyes elképzelések szerint nála is hasonló dimenzióváltásról lehetett szó. Ha ez igaz volna, az ő esetében természetesen tudatos döntésről beszélhetnénk. Ami felveti annak a kérdését, hogy melyik korból érkezhetett? Melyik korban dönthet arról valaki, hogy átlép egy másik dimenzióba? Pillanatnyilag a történészek szerint a semmiből jött ugyebár. Egy kis parasztlány. Olyan hadászati ismeretekkel és tájékozottsággal, amit az ő korszakában csak képzett hadurak ismertek.

Davis felhorkan.

– Semmiféle adatunk nincs rá, hogy…

– Látom, látom, mire gondol, cimbora! Legfőbb ideje, hogy iderendeljük a fehér köpenyeseket! És nem az elragadó hölgy miatt… – Nevetgél. – Nem is áltatom magam azzal, hogy bárki reálisnak tartja ezt az eshetőséget. Bár számtalan ilyen esetet rögzítettünk, még mindig nem tudjuk, mi történik. És hogyan?

A szívem a fülemben ver. Számtalan esetet?

Még várok a kérdéssel, hogy minél később érkezzen a válasz.

– És… – nyögöm ki végül – tudnak olyan esetről… amikor ööö… valaki visszatért… mármint oda …

– Lát itt asszonyom valakit – kegyeden kívül –, aki másik korba kívánkozna?

Izgatottabb vagyok, semhogy poénkodjam.

A professzor belekortyol a szörpös pohárba, aztán a mögötte lévő polcon sorakozó aktákra pillant.

– Volt rá példa.

Kezemet önkéntelenül is a hasamra teszem, és lehunyom a szemem.

– Köszönöm – suttogom.

– Én csak azt kívánom – folytatja a professzor –, hogy egyszer a tudomány lenyesegesse a vadhajtásokat az ilyenfajta elméletekről. Hogy vegye szárnyai alá. Habár én ezt már nem érem meg… De talán ön, asszonyom, száz-százötven év múlva még megérheti. Hej, de kíváncsi volnék azokra az időkre!

Némán, hálásan pislogok rá.

Most sajnálom csak igazán, hogy a mobilom már megadta magát. Biztosra veszem, hogy ha valaki, hát ez az 1848-as évjáratú tudós végigböngészné az applikációimat.

– Mi lesz a neve? – kérdi hirtelen.

– Hogy? – rezzenek össze.

– A babának.

Átléptem az utolsó trimeszterbe, és még nem választottam nevet a babának. Mennyire szeretnék utónévkönyvet bújni, kismamasite-okat böngészni, mennyire szeretnék egy ultrahang-felvételt a kisbabám szívverésével, és tudni, hogy pontosan olyan lesz, amilyennek lennie kell: ugyanúgy szopik, bömböl majd, gőgicsél, kakil, fogzik, jár és beszél…

– Ezt meg kell beszélnem az édesapjával.

A professzor bólint, és azt tanácsolja, keressem fel Juan Mendez nőorvost az Irgalmasok kórházában.

– Mindenképpen figyelmébe ajánlom azt a kórházat – mondja búcsúzóul.

Tényleg. Orvost kell keresnem. A gondolat megdermeszt.

Vajon milyen a kismama-gondozás a dzsesszkorszakban?

55. fejezet

Zsófi

Tizenöt centbe kerül a New Yorker egyetlen példánya. Semmiség. Milliók megengedhetik maguknak.

Pulitzer tartja a szavát. A Barátnőm 2013-ból cikkekért minden hétfőn kiállítják a csekket. Az összegből egy kis panzióba költözöm. Róza ugyanis egy forró júniusi szerdán hirtelen felindulásból, fekete kosztümben, fekete fátyolos kalapban hozzáment Davishez. A szertartás után végigjárták az összes bárt Manhattanben.

Maradhattam volna Róza albérletében, de a jelenlegi állapotomban biztonságosabb megoldásnak találtam a panziót, ahol bármikor letelefonálhattam a recepcióról.

Az önálló élet jótékonyan hat rám. Büszkeséggel tölt el, hogy alig három hónappal az 1929-es világválság kitörése előtt, mindenféle személyi okmány nélkül is képes vagyok szert tenni rendszeres jövedelemre.

Helene Deutsch szerint az a nő, aki visszautasítja a passzív, eltartott szerepet, „férfiasság komplexusban” szenved, amelyet a nőiességtől való neurotikus félelme táplál. Azt állítja, hogy az igazi énemet csak a férfiak mellett betöltött szerepeimen keresztül találhatom meg. Annak idején a konzulensem felhívta rá a figyelmet, hogy Deutsch a nők természetét alapvetően mazochisztikusnak tartja.

Igaza volna a kedves, mosolygós, megértő Helenének? Könnyebb lenne az életünk, ha egyszerűen elfogadnánk ezt, és nem hadakoznánk ellene? Ami engem illet, mindenórás terhesként sem tudom elfojtani az ujjongást, hogy a cikkeknek hála végre nem függök senkitől.

Őszintén lenyűgöz, mennyivel kevesebb munkából meg lehet élni a húszas években. A havi négy cikk konzulensi díjából ki tudom fizetni a szállodát, a mosodát, naponta be tudok ülni egy házias kisvendéglőbe.

Az én időmben, 2013-ban egy szabadúszó újságíró a minimálbért sem tudja kitermelni, nemhogy a konzulense.

Mégis annak örülök a legjobban, hogy nem kell hozzányúlnom az ékszereimhez, különösen a jegygyűrűmhöz. Ez a gyűrű jóval többet jelent számomra, mint eljegyzésünk jelképét. Ez a gyűrű kitölti a köztünk lévő űrt, és amíg a babának jut elegendő étel, és nekem sem kopik fel az állam, nem is fogok tőle megválni. Egyébként sem találnék olyan ékszerészt Manhattanben, aki képes lenne virslivé dagadt ujjamról lehámozni.

A sarki fűszeres, egy szemüveges, kontyos hölgy minden reggel kitörő lelkesedéssel fogad. Hosszú, barna ruhát és hosszú fehér kötényt visel, rajta az üzlet emblémájával: egy kalácsot csipegető madárral. A legszebb áruit, a legszebb mosolyát tartogatja nekem.

Igyekszem minél több zöldséget, gyümölcsöt, egészséges ételt enni. Bármit vásárolok nála, olyan jó, telt az íze, hogy még a fehér kenyérrel kapcsolatban is az a kényszerképzete támad az embernek, hogy a legjobb, amit az egészsége érdekében tehet, ha az utolsó morzsáig felfalja.

Rugdosásaiból ítélve Tudodki is élvezi a jóízű ebédeket, a sűrű, igazi csokoládéból készült fagylaltot, amely lassan olvad el a szájpadláson, miközben örömhormonok tucatjait szabadítja fel.

Ennél édesebb íztől már valószínűleg sokkot kapnék.

Mikor a csillaghegyi HÉV-vel megérkeztem a húszas évekbe, nem gondoltam volna, hogy távol a családomtól, egy másik korban, egy másik kontinensen, egy növekedő élettel a pocakomban is beköszönthetnek a hétköznapok.

Pedig álmos egyhangúságban peregnek.

Leszámítva az estéket, amikor Rózáék menetrendszerűen felhívnak. Vadabbnál vadabb ötletekkel rukkolnak elő, amit rendre lesöprök, és maradok otthon a főzött csokoládéfagylalttal és a könyveimmel.

Július végén már akkora a forróság a felhőkarcolók között, hogy nem tudok ellenállni a csábításnak, és elmegyek velük egy éjszakai, Central parki piknikre. A rend kedvéért kicsit kéretem magam, mondván, hogy egy fotelban sem tudok már kényelmesen ülni, nemhogy egy pokrócon.

– Drágám, te egy nyugágyban fogsz heverészni – áradozik Róza a telefonban. – Itt van hátul, a kocsiban! Zöld csíkos, és bálnákra méretezett!

Nagy kegyesen beleegyezem, hogy értem jöjjenek.

A Tizenhetedik utca tájékán leállítják a kocsit, innen csak pár perc séta a park. Lassan vonszolom magam, ők pedig úgy csaholnak körülöttem, mint a kölyökkutyák. Rózán Dick zakója, Dicken Róza kalapja, hátán egy könnyű, összecsukható nyugágy.

Így futkosnak mellettem.

– Jól van, gyerekek – mondom nekik. – A mama most lepihen ott, a fa alatt. De ti csak rohangáljatok nyugodtan tovább.

És leülök. A leül kifejezés nem pontos, a megfelelő szögbe helyezkedem, aztán elengedem a karfát és belezuhanok a nyugágyba.

A parknak ezen a részén nem jár egy lélek sem.

Hátradőlök, hallgatom a lombok susogását, lehunyom a szemem, és döbbentem állapítom meg, hogy kétségbeejtő helyzetem ellenére sokkal gondtalanabb vagyok ezekben a napokban, mint otthon valaha is voltam.

Hihetetlen, milyen rugalmas az emberi tudat. Mindenhez képes alkalmazkodni, és a legextrémebb körülmények között is elkezdi keresni azt, amiben örömét leli. És meg is találja.

Minden józan belátás szerint meg kellett volna bolondulnom. Hiszen a régen áhított gyerekáldásról hajótöröttként, mindenkitől és mindentől elszakadva szereztem tudomást.

Mégis, nem tudom nem észrevenni, mennyivel kényelmesebb ez a világ. Egy nő számára olyan, mint az egyetemista időszak, amikor már felnőttként élhetsz, de még minden felelősség nélkül.

Ebben a korban még tudják, hogy nőnek lenni, annak biológia és társadalmi nyűgével, önmagában is egy foglalkozás. Minden egyéb ellátott hivatás extra bónuszokkal jár.

És hova jutottak innen a nők?

Úgy élnek, ahogy Helene Deutsch összegezte – elképedve - a beszámolómat: csak és kizárólag a férfiak vonatkozásában definiálják magukat, ugyanakkor minden társadalmi felelősséget vállalnak. Tele lettek megfelelési vággyal, elvesztették azt a pimasz merészséget, amit itt, New Yorkban nap nap után látok.

Látok persze másmilyen nőket is.

Az átlagos dolgozó nő nem engedheti meg magának, hogy úgy éljen, mint Róza. De a társadalom tőlük sem vár több felelősséget, mint a férfiaktól. Legfeljebb ugyanannyit.

Már nem illik vitatni a nők önállóságát, de egy átlagos középosztálybeli nőt őszintén elképesztene az ötlet, hogy egyszerre járjon munkába, nevelje a gyerekeket, és vigye a háztartást otthon. A női keresettel kiegészülve az értelmiségi családok nagy része megengedheti magának a bejárónőt.

A nőket tisztelik, és általában véve az emberek egymást is tisztelik. Kellemesebb így élni, merengek a nyugszéken.

Jó lenne rászólni a sok buta kis cigarettaszipkás lányra, hogy fékezzenek, mert őrült rossz irányba rohannak. Sosem lesznek többé annyira öntudatosak, mint a húszas évek elején!

Eltöprengek, mennyivel ideálisabb kor lenne ez a kislányom számára.

– Igen, igen… – dünnyögöm Tudodkinek. – Felvilágosultabb korba csöppentünk. Ha velünk lenne a papa, a nagyi… meg a laptopom, egy percig sem rágódnék azon, hogy visszatérjünk-e. – Tudodki ficánkol egyet a hasamban, mintha sejtszinten tudná, hogy a jövőjén tűnődöm. – Már megjelentek a háztartási gépek, az autók, egy sor technikai vívmány, amelyek kényelmesebbé teszik a nagyvárosi életet.

A távolban fényárban úsznak az utcák, még a kihalt parkba is jut a fényből, s én arra ocsúdok, hogy a Róza és Davis a tó szélén állva vetkőzik.

– Róza! Mit műveltek?

– Te nem jössz, mami? – fordul hátra Davis vigyorogva, miközben letolja az alsógatyáját.

Fejcsóválva kapom a szemem elé a kezemet.

Róza sem rest, leveti a ruháját, és egy szál bugyogóban, melltartóban masírozik Davis után. Sikkantva lép a vízbe, kicsit fröcsköl, aztán nyakig elmerül. Az ujjaim közül lesem őket.

– Istenem – kiáltja felém –, ne legyél már olyan régimódi!

– Én itt egy ifjú hölggyel vagyok…

– Nocsak, nocsak! – paskolja a vizet. – Csak nem az állapotodra hivatkozol? Zsófi, te egyszerűen prűd vagy!

– Prűd ám… – dohogom.

– Prűd és merev – erősíti meg Róza. – Nem elég spontán, nincs igazam, Davis?

– Sokkal szabadabban élek, mint te valaha! És ehhez még csak nem is kell pucérra vetkőznöm!

– Hónapokig együtt laktál Dénessel. Egy függöny mögött, mint egy szűz lány – csúfolódik Róza. – És nem történt köztetek SEMMI!

– És ebben te honnan vagy olyan biztos? – érdeklődöm dühösen. Noha nyilvánvalóan nem ez a leghelyénvalóbb válasz.

Davis közelebb úszik. Már egyáltalán nem feszélyezi, ha Dini kerül szóba.

– Hölgyeim, egy kicsivel több szüzességet, ha kérhetném…

– Csak rá kellett nézni Dini fancsali képére! – nevet Róza.

– Nem gondolod, hogy ízléstelen ilyet mondani egy terhes anyának? – kiabálok, mire Róza vihognia kezd. A vihogás prüszkölésbe csap át,vizet nyel.

– Igyál csak, minden csavargó odahugyozik! – dühöngök.

És lám, a harag jó tanácsadó!

Kihasználva az általános riadalmat, amit Róza a fuldoklásával okoz, hihetetlen koncentrációval feltornázom magam a nyugágyból, odatolatok a partra, ahol a ruháik hevernek.

– Átkozott nőszemély. Mit művelsz! – prüszköl Róza. – Zsófia! Hallod? Ne merészeld!

Dehogynem merészelem.

Nagyjából olyan lendületesen, mint a Greenpeace youtube videóján a csapdába ejtett bálna, átvonszolom magam a parkon. Kezemben a ruhákkal leintek egy taxit.

Végül is, győzködöm magam, Rózáék autóval jöttek, nem fognak megfagyni. Elképzelem, amint víztől csepegő fehérneműben rohannak vissza a kocsihoz a forgalmas utcán, és elvigyorodom.

56. fejezet

Zsófi

Újra gyors vagyok. Rohanok. Beülök az autóba. Nyomom a gázt. Nagyon sietek. Az a szűk, kényelmetlen cipő van rajtam, ami egy vagyonba került, de szorítja a lábujjaimat. Lerúgom a cipőt, mezítláb vezetek. Akkor veszem észre a kislányt. Az utcán rohan. Ez a mi utcánk!

Látom a nyárfát, amelyet nem is olyan régen még kétségbeesetten karoltam át, és zokogtam a lombja alatt. A fa, ahol múltkor nem volt semmi, és most itt van körülötte a lakópark. Mint annyiszor, amikor reggelente munkába megyek, Zsombor ablakát lesem. Fel van húzva a redőny. Zsombor otthon van!

Le akarok fékezni, hogy félreálljak. De ismét feltűnik a gyerek, most közvetlenül előttem, az úttesten fut. Felpillantok Zsombor erkélyére, de valami arra késztet, hogy utolérjem ezt a gyereket.

Tekintetem követi könnyű lépteit, a nyárfa felé megy. Figyelmeztetni akarom, hogy forduljon vissza.

A gyerek szökdécselve távolodik, hosszú, göndör haja táncol a hátán.

Újabb és újabb utcákba téved, a házak egyre magasabbak, egyre nagyobb a zaj, mentő szirénázik, a rádió bömböl, és nekem egyre jobban kell figyelnem, mert nagyon sok itt az ember.

Az egyik üzletből Róza bukkan elő, tele a keze szatyrokkal, a ruhája csuromvíz, az orrán szemüveg. Hunyorog, észreveszi a kislányt, az arca felragyog. Aztán rákiált, hogy rossz irányba megy, a gyerek engedelmesen megfordul.

Látom az arcát. Látom, hogy rám hasonlít. Négyéves lehet.

– Róza! – kiáltom. – Itt vagyok!

Próbálok találkozni a lányommal.

Egy pillanatra átölelem, forrón magamhoz szorítom.

A következő pillanatban Róza fogja a kezét, elvezeti a másik irányba.

– Láttam a mamát! – büszkélkedik a kislány.

Róza sminkje vastag, fehér csiriz.

– Na és – mondja –, a mama mindig lát téged.

– A mama meghalt.

Róza orrán lejjebb csúszik a szemüveg.

– Nem. – Szigorúan néz a lányomra. – A mama él. Csak… rám bízott.

– Miért?

– Ezerszer megmondtam.

– Veszünk hot dogot?

A kora délelőtt világosságában arra ébredek, hogy fáj a derekam. Párnákat teszek a térdem közé, és párnákkal támasztom meg a hátamat.

A szobalány ellátott mindennel, felhozta a reggelit, ugyanakkor nem lehetett nem észrevenni, hogy Mrs. Dunning, a panzió vezetője napról napra több aggodalommal a hangjában érdeklődik az állapotom felől. Nyilvánvalóan attól retteg, hogy valami szörnyen illetlen dolog történik a 718-as szobában. Például világra jön egy emberke.

Valóban időszerű lenne már felkeresnem a professzor ismerősét, Juan Mendezt az Irgalmasok kórházában, mert beléptem a kilencedik hónapba.

Ha az elmúlt hónapok során az volt az érzésem, hogy csapdába estem, hát most az az érzésem, hogy használható végtagok nélkül, egy óriási strandlabdával a hasamban a hátamon fekszem és vergődöm.

Képtelen vagyok elhinni, hogy Zsombor nincs mellettem. A kapcsolatunk elejétől fogva beszélgettünk a közös babáról, és mindig is az volt az érzésem, hogy még nálam is jobban várja. Miféle kegyetlen fintora a sorsnak, hogy éppen ő marad ki belőle? Reménykedem a csodában, hogy egyszer csak észbe kap, nyílik az ajtó, és betoppan.

Az éjjeliszekrényen álló óra felé fordítom a fejemet, és látom, hogy dél felé jár az idő.

Feltápászkodom az ágyról, szedelőzködni kezdek a szokásos délelőtti sétámhoz. Minden délelőtt lemegyek a sarki fűszereshez friss gyümölcsért. Ez az egyetlen, amiből a panzió kínálata meglehetősen szerény. A könnyű sifonruha, amely annyira jól állna a karcsú alakomon, most úgy feszül a hasamra, mint görögdinnyére a necc bevásárlószatyor.

Úgy tervezem, hogy veszek egy kis gyümölcsöt meg grillcsirkét, és kisétálok vele a Central Parkba. Egy padon fogok piknikezni a napsütésben.

Őszintén szólva arra számítottam, hogy Róza már kora reggel rám csörög, hogy felháborodásának adjon hangot a nudista fürdőzés baljós végkimenetele miatt, de nem jelentkezett.

Így, utólag szemlélve nem volt valami bölcs dolog éppen a szülés előtt felpaprikázni, amikor ő az egyetlen ismerősöm New Yorkban, akire számíthatok. Nincs semmiféle személyazonosságot igazoló okmányom egy hamisított útlevélen és egy ideiglenes tartózkodási engedélyen kívül. És fogalmam sincs, mibe kerülhet itt egy szülés. Bár a jegygyűrűm még mindig az ujjamon van, és itt kisebbfajta vagyont fizetnek a fehéraranyért meg a brillért. Ellenőriztem, a zaciban már ismernek. Még van egy kis tartalékom a fülbevalóból, brill nyakláncból, a Cartier órából. A jegygyűrűhöz csak legvégső esetben nyúlok.

Nem mondom, hogy nem vagyok önálló, de a mozgásom meglehetősen korlátozott. És a hőséget is egyre nehezebben viselem. A magas betonépületek, az utcákon hömpölygő tömeg, a borzasztó kipufogógázt kibocsátó autók és a közöttük itt-ott felbukkanó lovas konflisok meg szekerek, a lócitrom és az erős kölnivizek ezen az augusztusi délelőttön fortyogó, kénköves katlanná változtatják az elegáns manhattani utcákat.

New Yorknak azonban most is megvan az az üdítően szabad jellege, ami majd’ száz évvel később: senki sem véleményez semmit, senkit sem bámul meg senkit, sem a nagyestélyiben hazafelé imbolygó showgirlöket, sem a csoszogó kismamát.

Mrs. Dunning boltja előtt a falhoz támasztott ládákban kelletik magukat a gyönyörű almák, a felhőkarcolókat kicselezve éppen rajtuk landolnak a napsugarak. Kiválogatok néhányat, odabent szép őszibarackot is találok.

A gyümölcs zamatos, nem is emlékeztet az otthoni szupermarketben vásárolt almára és körtére.

– Ó, hogy van mindig, kedvesem?– mosolyog kis, kerek szemüvege mögül Mrs. Dunning. – Segítsek a csomagokkal?

– Nem, nem, magam is boldogulok. – Kiválasztok egy szelet görögdinnyét. Lehet, hogy nem is veszek csirkét. Ebben a hőségben tulajdonképpen csak gyümölcsöt, vagy még inkább gyümölcslevet kívántam.

– Mikorra várja? – somolyog.

– Hát.. még három hét. – Végigsimítok a hasamon.

– Nem lesz az annyi! – mondja Mrs. Dunning sokatmondó javasasszony szemmel. – Nagyon lenn van a hasa. Meglátja, hamarosan megindul…

Lepillantok, de nem sok változást látok. Lent van a hasam? Mégis hol legyen?

Ettől függetlenül már én is érzem, hogy ideje felkeresni egy orvost, bár elég vegyes érzelmeim vannak a múlt századi kórházakkal kapcsolatban. Még a gondolatra is kiver a víz, hogy egy csecsemőt kell a világra hoznom a nem túl széles medencémből. Próbálom felidézni, amit a barátnőim meséltek, hogy hogyan – micsoda kínok között – tágultak a csontjaik, a szöveteik. Eszter barátnőm röviden úgy írta le, hogy mintha a beleit tépnék szét. Akkoriban éppen a Tudorok című sorozatot néztem, pontosan így kínozták halálra az embereket. Ezt hívták kibelezésnek és felnégyelésnek.

Amikor Rózát faggattam, mégis hogyan is zajlik egy szülés manapság, az 1920-as évek vége felé, milyen technikák vannak, igazi természetközeli módszerekre számítottam bábaasszonyokkal meg fogókkal.

De ő csak legyintett.

– Olyan hamar túl leszel rajta, hogy észre sem veszed. Alig fogsz emlékezni rá.

Egy biztos, gondoltam. Rózának semmi keresnivalója nincs a szülőszobában. Ránéztem keskeny csípőjére, lapos hasára a ceruzaszoknyában. Ordít róla, hogy belátható időn belül nem fog a szeméremcsontja a farkcsontjától távolodni, úgyhogy jobb, ha megtartja a tanácsait.

A hasammal ügyesen navigálva kitolatok a Central Parkba, hónom alatt a gyümölccsel és a párnámmal. Kedvenc helyemre ülök, a Bethesda Terrace lépcsőjére, hátamat a kőfalnak vetem, s elégedetten körbenézek. Gyönyörű nyári délelőtt van. Tömöm magamba az ételt, gyönyörködöm a tóban, a szobrokban, a műalkotásnak is beillő hidakban. Éppen rálátok a Vizek angyalára, egy kecses szoborra, a szemben lévő széles, lapos szökőkút közepén. A Vizek angyala rám mosolyog. Hunyorogva visszamosolygok. És ekkor olyasmit művelek, amit már nagyon régen nem.

„Most segíts meg, Mária…” – szuggerálom a Vizek angyalát, ahogy a nagymamám tanította.

A szobor lábánál kövér márványkerubok játszanak. Az előző esti pikniken mesélte Róza, hogy az Egészséget, a Békét, a Mértékletességet és a Tisztaságot jelképezik.

Mi egyebet kívánhatnék Tudodkinek? Azon kívül, hogy megismerhesse az apukáját és a nagymamáját. És hogy maradjon életben egy száz évvel korábbi szülőszobán. Talán nem tűnik szerénytelen kívánságnak.

Újabb lépés, újabb utcakereszteződés, új fehér és színes arcok. Vissza kell araszolnom a szállodához, mozgósítanom Rózát, és lezuhanyoznom.

Igen, ez most a feladatom.

Mióta kikerültem a saját hétköznapjaimból, sokkal jobban sikerül koncentrálnom. Mintha egy agyonzsúfolt lakásból éppen most költöztem volna át egy vadonatúj tágasba, ahol mindennek megvan a maga helye. Észre sem vettem, milyen zsúfoltságban éltem a régi életemben, és hogy az szinte már fullasztott.

Túl sok tárgy, túl sok képernyő, túl sok fájl volt nyitva a fejemben…

Most mindig csak a következő kérdés nyitott, például, hogy a két szívdöglesztő, könnyű, tunikaszabású charlestonruhám közül melyiket vegyem fel. A krémszínűt. Az utolsó tisztát.

Egy átlagos napon a régi életemben egy ilyen döntés számomra kombinatorikai feladvánnyá vált: adott ruhához adott cipő szorozva a megfelelő táskával, hatványozva a hozzáillő kiegészítőkkel. Döntések végtelen sorát hoztam naponta, és messze nem a gardróbbeli döntéseim voltak a legkatasztrofálisabbak.

Ebben a múlt századi, áttekinthetőbb életben könnyebb megtalálni a fókuszt… Egyszerre Dini nyúlánk alakja kúszik a látómezőmbe… A szemem arról tudósít, hogy egy újságostól lép ki az utcára, és valami apró tárgyat vizsgál a kezében.

Megdermedek. Tényleg ő volna az?

Vagy ez olyan, mint amikor az ember mindenkiben az exét véli felfedezni? Dini természetesen nem az exem, mégis folyamatosan ott pörög az agyamban. Elég egy hasonló mozdulat, egy hasonló sziluett, máris beszív az emlékek örvénye.

– Dénes! – kiáltom.

A férfi nem kapja fel a fejét. Talán nem vagyok elég hangos? Noha iszonyatosan kell pisilni, mindent megadnék azért, hogy utolérjem, és a szemébe nézzek.

– Dini! – Kétségbeesetten próbálom túlordítani az utcazajt. Az emberek úgy néznek rám, mint egy eszelősre, de ő továbbra is a kézfejében tartott tárgy fölé hajol, és lépked tovább.

– Dini! Dinii! Diniiiiiii!

Ebben a pillanatban érzem, hogy folyik valami a lábamon. Bepisiltem? A nyílt utcán bepisiltem volna a viszontlátás sokkjától? Te jóisten. De undorító! De embertelen!

Kétségbeesetten meredek, az alattam növekvő tócsára. Tiszta és szagtalan. Elfolyt a magzatvíz, konstatálom, teljesen érzelemmentesen.

Döbbenten nézek körül.

Még mindig ott állok New Yorkban, oldtimer autók és bubifrizurás járókelők között. Mi lesz velem ebben a világban ultrahang nélkül? Epidurál híján? Rohadtul fájni fog!

És most már nem tudok tenni ellene semmit. Semmilyen trükk nem segíthet. Csapdába estem.

Dini alakját elveszítem szem elől. Az egész kezd szürreálissá válni. Eddig lehet, hogy jó móka volt ez az időutazás, de most az életemről van szó! Halló, emberek!

Próbálok valamit tátogni a járókelőknek, de azok hitetlenkedő, „micsoda világban élünk” üzenetű arckifejezéssel sietnek el mellettem.

Kezdek kívül kerülni önmagamon.

Csak állok mozdulatlanul, tenyeremmel törölgetve a számat. A járókelők udvariasan kikerülnek. Ha ott, a járdán hármas ikreknek adok életet, akkor sem pillantanának rám. A legszörnyűbb az egészben, hogy elveszítem a kapcsolatot a babával. Egyszerűen egy nyomorult testté válok, amelyik nem úgy viselkedik, ahogyan kellene, és semmi kontrollom nincs felette. A kicsorgott vízen kívül nem érzek semmit, az útkereszteződésben még enyhén dereng valami menstruációszerű fájdalom és az egyre sürgetőbb érzés, hogy ki kell mennem a vécére.

A karom automatikusan lendül, leint egy taxit, amely azonnal fékez.

Hogy utána mi történik, arra csak homályosan emlékszem. Ami biztos, hogy amikor Rózával beszélek a szállodai szobámból, akkora már igencsak meg kell görnyednem. Az időről időre rám törő görcsök olyan erősek, hogy a fájdalom idején kedvem lenne egyezséget kötni a babával, hogy tolasson vissza. Felajánlom a hasamat örökös társbérletnek!

Aztán csak arra emlékszem, hogy Róza veszekszik valakivel telefonon, aztán átadja a kagylót Davisnek, és ő is kiabál.

Bevándorló, meg leprakórház… ilyen szavak lebegnek felém a fekete ködön át. Meg hogy komppal kell mennünk.

Amikor Róza és Davis letámogat a kocsihoz, fázom, izzadok, remegek egyszerre. Komolyan hiszem, hogy ott fogok meghalni a hátsó ülésen.

– Milyen szar anya vagyok – suttogom Rózának lázasan.

Róza a homlokomat törölgeti.

– Csodás vagy. Nemsokára kapsz érzéstelenítőt, és megkönnyebbülsz.

– Ez nem migrén… – sikítom – vagy fogfájás!

Látszik rajta, hogy fogalma sincs róla, mi történik most bennem. Senkinek sincs fogalma róla!

Róza hasztalan próbálja kiszabadítani a kezét.

– Brother Island! – kiáltja kétségbeesetten a taxisofőrnek, miközben gépiesen hajtogatja: – Egy szippantás morfium, és semmit sem fogsz érezni.

– Mi van?

– Modern nő nem szül morfium nélkül.

– Normális vagy te? Hát ott a baba! Nem engedem, hogy bármit is beadjanak. Kádban akarok vajúdni, dúlával, félhomályban!

– Mi vagy te, parasztasszony? Úgy akarsz vajúdni, mint egy macska?

Majd ráripakodik a taxisofőrre:

– Siessen már, a komp hat perc múlva indul!

A sofőr megvető arccal mér végig minket, és azt mondja, hogy ő nem ismeri azt a környéket.

A kórház egy külön szigeten van. És rohadtul messze! Hatalmas ablakaival inkább szanatóriumnak tűnik. Vas csigalépcsőn kell felmenni az első emeletre, ott a betegfelvétel.

– Ne hagyj itt! Ne hagyd, hogy ezek elvigyenek – könyörgök Rózának.

Megszorítja a kezemet.

– Oké – dünnyögi. – Te se hagyj itt…

– Fáj. Baromira fáj!

– Tarts ki, Zsófi. Davis azt mondja, mindenki kap egy helyes, masnis csomagot fájdalomdíjként.

Gyűlölködve figyelem a körém sereglő fityulás nővéreket, az egyik pajzsként tolja maga előtt a tolószéket. Mindenki odacsődül.

Istenem, hogy ezek mennyire múlt századiak!

– Mondd meg nekik – ordítom Rózának –, hogy nekem rendes dúla kell! Nem lelketlen férfi orvos. Meg ájtatos nővér! Mondd meg nekik, hogy neee nyúljanak hozzám!

– Na de… képzett ápolók…

– És CTG! – zihálom. – 2013-ig ki van fizetve a biztosításom.

Amikor megpillantom a viktoriánus szülőágyat, hirtelen nevetni kezdek. Hisztérikusan.

Róza megpróbál csitítgatni. Kiguvadt szemmel rámeredek.

– Az egész a te hibád! Meg foglak ölni.

Aztán rám tesznek egy maszkot, és elsötétül a világ.

*

A szemhéjam mögött még mindig sötét van, de a fülem azt sugallja, hogy valahol a szabad ég alatt vagyok. Már nem érzem a tarkómon és a homlokomon a verítéket. A test minden lehetséges kínját érzem a fejemben, a medencémben, de még a csuklómban és a szemgödrömben is.

Hogy véget vessek mindezek észlelésének, és teljesen kizárjam a külvilágot, még szorosabban hunyom le a szememet. Ettől kicsit jobb.

Nem tudom, mióta fekszem így, de egyszer csak emberi hangok, madárcsicsergés és léptek zaja hallatszik. Elsüvít valami mellettem, és nagyot puffanva landol tőlem nem messze a földön.

A léptek mintha felém közelednének.

Elkeseredetten próbálom kivenni, mi történik.

Lehunyt szemem mögött sorra szállnak tova képsorok, még egy utolsó gondolat ötlik fel bennem, aztán álomba zuhanok.

Ezután már akár rám is számolhatnának.

Pityegés. Aztán csend. Pihenek. Az éles üveghang megismétlődik. Szeretem ezt a hangot…

– Ki a faszom lehet az ilyenkor?

Ezt a hangot is szeretem, döntöm el.

A hang egyébként nagyon, nagyon ismerős…Khhrrrr… most egyszerre azt érzem, hogy senki nincs ott. Hova mentek?

Megpróbálom valahogy felhívni magamra a figyelmet, de csak halk bugyborékolás tör elő a torkomból. Körbesimogat a jeges szél, aztán egyszerre elönt a melegség, mert az emberi hangok visszatérnek. És ilyeneket mondanak: „Az a lényeg, hogy veszel tőlem a méregtelenítéshez három aloa verás dzsúszt, most kedvezményes áron tudom adni, mert a mentorom…”

„Halihó!”

„Megmondom, mit fogsz csinálni. Ha az embereid továbbra is feszegetik a jutalék kérdését…”

„Még ilyen szar tréninget… Az a gagyi whisky a végén! Olyan volt az íze, mint a hűtött takonyé…”

– Zsófi! Zsófi hallasz?

Bólintok. A vállam rázkódik, mintha elektromos áram rázná, és az arcom egyre nedvesebb és nedvesebb, a kezem szinte elfehéredik, ahogy Zsombor kezébe kapaszkodik, de belül csak tompaságot érzek.

– Hol a gyerek? – nyögöm nagy sokára, mereven, mint aki elszokott a beszédtől.

– Ssss…. – Magához von, olyan erővel, hogy a bőrdzsekije nyers redői közé préseli az arcomat. – Fél órája riasztottak a kollégáid, hogy itt vagy, lezuhantál ide, és… azonnal rohantam. Zsófi, jól vagy? Basszus, ne csináld ezt velem!

Hevesen eltolom magamtól.

– Mi van a kisbabámmal? – ismétlem rekedten.

– Nem sír – mosolyog rám. – Vár téged.

Belezokogok a bőrkabátjába.

– Zsófikám!

– Hozd ide a babát!

– Ssss… Előbb elvisznek a kórházba. Segítek. Akarod, hogy fogjam a kezed?

Elképedve meredek az arcába.

– Hozd ide most azonnal! – sikítom.

– Szívem…

– Add a kezembe a kislányomat! Most.

Zsombor meggyötörten mered rám.

– Szívem… a parkolóban vár téged.

– A parkolóban?

– A csomagtartóban.

57. fejezet

Zsombor

Halkan osonok ki a konyhába. Zsófi konyhájába. Óvatosan, hogy ne csapjak zajt, beteszem a kapszulát a kávéfőzőbe, majd betekerem az egész gépet egy konyharuhába, és megnyomom a Start gombot.

Túl hangos. Fülelek, hallok-e mocorgást a szobából.

Mikor kijöttem, Zsófi ájult álomban feküdt az ágyon. Karja az arca előtt, haja szétterült a sötétkék takarón. A párna meggyűrte az arcát, és az egész tartása mélységes kimerültségről árulkodott. Mintha az elmúlt hónapok összes stressze, a Prága, a baba meg az összes projekt egyszerre távozott volna Zsófiból, maga mögött hagyva ezt a meggyötört, sápadt női testet.

Körbenézek a konyhában, a mosogató feletti polcon megtalálom a régimódi csatos üveget. Mézet teszek a kávéba, ahogy szereti, és kotorászom még a konyhaszekrényében, találok-e kekszet.

Nemcsak Zsófinak van szüksége koffeinre és szénhidrátra, hanem nekem is – másnaposság ellen.

Számomra még mindig rejtély, hogyan jutottam előző este a Kuplungból a lakóparkig, onnan pedig Dobogókőre. A motorikus idegek működhettek bennem, mert az agyamat elborította az alkohol és a férfihőzöngés gőze.

Reggelre kitisztult a fejem.

Beviszem a kávét, és egy pillanatra megállok a franciaágy mellett.

A fülem lüktet, zúg, mintha egy turmixgép pörögne az agyamban. Ahogy a kusza fürtök között világító arcra pillantok, egy párbeszéd villan be: – Szeretsz?

– Igen, de…

A modern kapcsolatok algoritmusa ez a két mondat!

Zsófi altató, alváshangok, kontemplálás, mindenfajta hókuszpókusz nélkül zuhant mély álomba. Talán megtörik a hónapok óta tartó álmatlanság, az alvásterapeuta, a Stilnox rémuralma.

Akkor is úgy tűnt, mintha aludna, amikor fent, a hegyen megpillantottam.

Az én fejem meg mindenféle kocsmamondatok és vad képek játszótere volt, a fák egyre azt susogták: Hányadik vagy te a sorban? Még csak nem is telefonál!

Piros anorákos férfiak között feküdt egy olyan ágyon, amelyben középen egy vályúszerű mélyedés volt, hogy ne zuhanjon ki, mialatt felhozzák a szakadékból. Abból emelte ki a fejét Zsófi egy rövid időre. Zaklatottan, összefüggéstelenül beszélt.

Kábán néztem, próbáltam értelmezni a helyzetet.

Reggel még hívott az autóból. Azt mondta, rájött a szapora. A micsoda?

– Fosok és hányok! – kiabálta. – Most leteszlek, találtam egy MOL kutat.

Rettegett attól, hogy embereket kell elbocsátania, nem is akart elmenni. De amikor mondtam neki, hogy ne csinálja végig, mondjon fel, megmakacsolta magát. Én pedig úgy láttam viszont, hogy anorákos emberek lába között lóg, akik kurta vezényszavakat kiabálnak egymásnak.

Mikor szilárd talajt ért, műszereket kapcsoltak rá, próbáltam közelebb férkőzni, de egy pasas azonnal intett, hogy lépjek hátra. A szemébe világítottak, megvizsgálták, és bár sokkos állapotban volt, és összefüggéstelenül beszélt, egy pillanatra a szemembe nézett.

Nagyon higgadtan annyit mondott:

– Vigyél haza! Most azonnal.

Azzal a tekintettel nem lehetett vitatkozni.

Csakhogy én nem ülhettem autóba. Miután a Kuplungban felidegesítettek a fiúk, és zsibbadtra ittam az agyamat, az egyetlen gondolat, ami órák óta pulzált benne: hogy azonnal beszélnem kell Zsófival!

És most hiába köszörültem a torkom, egy szót sem tudtam kinyögni. Már attól a gondolattól is lefagytam, hogy részegen ültem autóba, hogy magamat vagy másokat is kinyírhattam volna az úton, de amikor ott találtam Zsófit a piros anorákos emberek gyűrűjében, úgy éreztem, a szemgolyóm is lüktet az üregében.

A dilemma elég hamar eldőlt, mert az anorákos osztag egy némán villogó mentőautóba vitte Zsófit, és mire kettőt pislogtam, már el is indultak. A hegyi mentők pakolgatni kezdtek, sápadt arcukon közöny – ez nekik csak a szokásos rutin. Bénultan álltam pár pillanatig, retinámban még mindig a kék fény villogott, aztán megjelent Zsófi arca, és megpróbáltam egyetlen erős sóhajjal kifújni a tüdőmből és a fejemből az alkoholgőzt, aztán odaléptem az egyetlen emberhez, akin nem volt piros anorák, viszont nem is a telefonjával baszakodott, vagy vizslatva bámészkodott, hanem igyekezett segíteni. A hegyi mentők lámpáját cipelte.

Bemutatkoztam, és megkértem rá, hogy fuvarozzon Pestre, mert én nem vagyok abban az állapotban, hogy vezessek.

A Csülök nevű fickó bólintott. Emlékszik rám, mondta, egy közös bowlingozásról. Ha minden igaz, Zsófi elsőként őt rúgta ki aznap délután.

Átpakoltuk Zsófi céges autójából a cuccokat, a csekking babát, az összes személyes holmit, és elindultunk hazafelé.

Ez a Csülök nevű fickó megállás nélkül szövegelt. Először is közölte, hogy majdhogynem józannak tekinthető, mert valami ócska löttyöt adtak neki whisky helyett. A legszívesebben ráüvöltöttem volna, hogy ne pislogjon folyton oldalra, a kék fényt keresse a szemével. De végül csak annyit mondtam neki, hogy siessen, amennyire csak bír.

Aztán elmesélte, hogyan rohant ki Zsófi az értekezletről, miután bejelentette, hogy a főnökség szépen átbaszott mindenkit. Olyan felbolydulást okozott a bejelentése, hogy senkinek eszébe sem jutott, hogy Zsófit keresse, vagy utánamenjen.

– Ha Edina nem hajtogatja, hogy ott lejjebb csináljuk a búcsúfotót, mert az a faág olyan, mintha beintene… – Csülök hitetlenkedve rázta a fejét. – Legalább két órája fekhetett ott!

Nézem Zsófit, aki ma két órát töltött a fagyos erdőben, majd rezzenéstelen arccal végighallgatta a hosszú és bonyolult vitát a kórházban, hogy saját felelősségére távozhat-e. Csak enyhe agyrázkódást állapítottak meg nála, úgyhogy a vita szerintem valójában arról szólt, hogy velem távozhat-e. Mire hazaértünk, kijózanodtam.

Zsófi most álmai keserű lepleibe göngyölten alszik, elgyötörten, aléltan, mintha a pokol tornácáról tért volna vissza.

A kávé illata belengi a szobát. Csipkerózsika felébred. Kinyitja a szemét, hunyorog. Rámosolygok. Állok a kávéval meg a csokoládés keksszel megrakott tálcával az ágy mellett.

Sápadtan, kimerülten bámul rám.

– Jó reggelt – mondom.

Felé nyújtom a kávéscsészét, elveszi, de nem kortyol bele.

– Jól vagy?

Halványan biccent.

– Neked is ütvefúró jár a fejedben? – kérdem. – Mert én most pontosan azt érzem.

Végtelen csüggedéssel mered rám.

Fáradtan beletúrok a hajamba, és leülök mellé az ágy szélére.

– Voltam tegnap a Kuplungban. Nem jelentkeztél, és… tudod… levitt néhány kollégám… és hát…

Ki akarom söpörni az arcából a haját, de olyan hevesen kapja el a fejét, hogy megijedek. Mellé akarok feküdni, hogy átöleljem, de valami megállít. Így csak ülök mellette, hátamat az ágyvégnek vetve.

Óvatosan kezembe veszem a kezét.

– Hogy ment? – kérdem halkan.

Nem felel, a keze bágyadtan pihen az enyémben.

Próbálom lefuttatni a fejemben, mi történhetett, mielőtt kirohant az erdőbe. Ivott? Füvezett? Idegösszeomlást kapott?

– Ennyire szörnyű volt? – kérdem.

Int, hogy igen.

– Egy pillanat! Mitől vagy ilyen kába? – Szorítom a kezét. – Hallod? Beszedtél valamit? Altatót?

Feltérdelek, az arcához hajolok. Az ibolyaszínű szempárban mélységes szomorúság, amit úgy szeretnék elűzni.

– Zsófi, ne csináld ezt velem… Hallod, amit mondok?

Lecsúszik a párnáról, összekuporodik a paplan alatt.

– Megnyugtatna, ha rendesen megvizsgálna egy orvos. – Felkelek az ágyról.

Egyszerre megbánom, hogy hazahoztam a kórházból. De ki az ördögöt hívhatnék ilyenkor? Szombat van. Csak az ügyeletre tudom bevinni. De melyik kórházba visz az ember valakit, aki lezuhant az erdőben?

Hívjam a háziorvost?

Megkönnyebbülök, amikor beugrik a megoldás: az alvásterapeuta.

Ő pontosan tudja, milyen stresszen ment át Zsófi.

Meg nyilván értelmezni a sürgősségi MR-vizsgálat eredményét is, és mindenféle poszttraumás hóbelevancot.

Kimegyek az előszobába, turkálok Zsófi holmija között, hátha megtalálom a mobilját, benne az alvásterapeuta számával. Nézem a dzsekije zsebét, kirázom a táskát, de nincs a mobil sehol.

– Zsófi – kérdem halkan –, hol a telefonod?

Közönyös arcán egyszeriben düh látszik.

– Nem akarok senkivel sem beszélni! – A hangja mély, rekedt krákogás.

Hátat fordít nekem, és miután még mindig nem mozdulok, fejére húzza a takarót. Látom a paplan alatt, hogy a válla rázkódni kezd.

– Oké – mondom.

Úgy döntök, hogy a neten keresem ki a terapeuta számát. Ha Zsófival nem beszélünk, a Google a legjobb barátom!

Egyszer azért még megszólal aznap. Éppen nyitom az ajtót, a boltba indulok.

– Betétet is hozz! – mondja hirtelen.

– Veszek tehát szalámit, citromot, zöld teát, mindenféle gyümölcsöt, papír zsebkendőt több dobozzal és szárnyas betétet.

Zsófi néma bólintással nyugtázza. Még mindig nincs közöttünk szemkontaktus. Rám dühös? Kitört rajta a depresszió? Pánikba esem. Mekkorát eshetett, hogy még másnap is ilyen állapotban van?

A terapeutát persze nem tudom elérni. Hétvégén talán meg se nézi az e-mailjeit. Gyötör a bűntudat, hogy nem vettem észre semmit. Zsófi nem tudott nekem vészjelzéseket adni élete egyik legnehezebb napján, mert én éppen a kapcsolatunkat analizáltam vadidegenekkel. Miközben a nő, akit szeretek, hónapok óta nem alszik, és az idegösszeomlás szélén vág neki tizenkét ember kirúgásának.

Átviharzok néhány cuccért meg a laptopomért a lakásomba. Aztán egész nap hang nélkül tévézek a nappaliban. Őrzöm Zsófi álmát. Alszik, és időnként zuhanyozik. Órákon át zubog a víz a fürdőszobában.

Néma árnyként lebeg a fürdő és a háló között. De nem szól.

A szemem sarkából figyelem, és én sem kérdezek semmit.

Két napon át hallgatunk.

Hallom a reggel neszeit a szomszéd lakásból. A hajszárítót, a parkolóból kihajtó autókat. A gyerekek trappolását. Ugyanannak a háznak a hétfő reggeli zajai, ahol élek, csak a másik oldalról.

A mi szobánk csendes. Írtam egy mailt a titkárnőmnek, hogy családi okból nem tudok bemenni dolgozni. Zsófit ma elviszem a terapeutájához, hogy nézzen rá, zárja ki a komolyabb sérülés minden lehetőségét, vagy küldjön minket oda, ahová ilyenkor menni kell.

Előzetesen azt kérdezte, pontosan milyen állapotban van Zsófi. Ha egészen precízen akarnám leírni: sokkos-kómás állapotnak nevezném. Magzatpózban fekszik a takaró alatt, a haja eltakarja az arcát. Megigazítom a vállán a takarót.

Éles csöngetés veri fel a lakás csendjét. Ijedten pattanok ki az ágyból, bárki is legyen, hagyja abba! Nem tudok elég gyorsan az előszobába vágtatni. Ki az ördög csenget Zsófi ajtaján hétfőn korán reggel?

Kinézek a kukucskálón, kerek arcú nő áll ott. Habozom, hogy kinyissam-e, de ismét a csengő felé lendül a keze, úgyhogy feltépem az ajtót.

– Jó napot kívánok! A vízóra állása miatt jöttem. Nem tetszettek kiírni…

Úgy nézek a nőre, mintha sorozatgyilkos volna.

– Ilyen korán? – mormogom.

– Ha később jövök, nem tetszenek itthon lenni.

Jár az eszem, hol lehet a vízóra, az enyém a kamraajtó mögé van rejtve.

– 6173 – szólal meg mögöttem Zsófi.

Hitetlenkedve fordulok hátra.

Ott áll szürke-fehér csíkos pizsamanadrágjában és sötétkék pólóban, álomtól kócos hosszú hajával, tekintetébe visszatért az élet.

Hálásan nézek a vízóra-leolvasóra, amiért visszaadta nekem a barátnőmet.

Becsukom az ajtót, Zsófihoz lépek, átölelem, magamhoz szorítom.

– Helló! – mondom.

Némán kitárja a karját, és a nyakamba veti magát. A haja sampontól illatozik. A bőre sós, Zsófi-illatú, ez az első, amit rögzítettem közös életünk emlékeinek aromakatalógusában.

Dülöngélünk pár másodpercig.

– Jobban vagy?

Rázza a fejét.

Eltolom magamtól, úgy tanulmányozom az arcát.

És akkor kapcsolatunk során először kimondja.

– Szeretlek. – Keresi a tekintetemet, mintha most nézne rám először. Vagy utoljára. – És te?

– Tudsz jobb okot, amiért egy férfi három napot tölt egy néma nő társaságában szex nélkül? – A hangom erőltetett. – Mi van veled?

Elsírja magát.

– Köztünk nincs hallgatás! Hallod? – Megrázom, aztán megcsókolom. Pillanatnyi habozás után visszacsókol. – Mit műveltek veled? Mi a franc történt Dobogókőn?

Csak sír a karomban némán. Közelebb fészkeli magát.

– Oké – csókolok a hajába. – Csinálok reggelit. Van még időnk…

– Nem! – kiáltja könnyes arccal. – Nincs idő, Zsombor!

Elképedve nézek rá. A konyhai falióra hangosan ketyeg. A redőnyhöz lépek, felhúzom, reggeli fény önti el a szobát.

– Hála istennek – mondom. – Legalább hisztizni képes vagy. Folytasd…

– Ígérd meg, hogy nem nézel hülyének.

Napok óta nem láttam nappali fényben. Sápadt arca könnytől maszatos, a haja kócos.

– Sose néznélek hülyének, Zsófi.

– Mert még sosem hallottál tőlem ilyesmit.

Zsófi leül a székre, óvatosan, mintha a dereka fájna. Ásványvizet tölt, kipattint egy vitamint az asztalon felejtett levél C-vitaminból, és beveszi. Némán megkínál, veszek egyet, bármennyire logikátlannak tűnik is. Egyszerűen úgy érzem, most ezt kell tennem, ezzel is időt nyerek, mielőtt Zsófi rám zúdítja azt a sokkot, amelyben rátaláltam.

– Mi történt?

– Oké. Nem tudom. – Sóhajt. – Szétcsúsztam, úgy éreztem, képtelen vagyok végigcsinálni, és… szóval megfutamodtam. Kirohantam a Prága Projekt ismertetése előtt a szállodából. Ki az erdőbe, mint egy idióta, aztán megcsúsztam, és lezuhantam. És az a helyzet… hogy amikor elkezdtem kiabálni, hogy valaki segítsen, két fura alak ereszkedett le hozzám.

Próbáltam felidézni a hegyi mentők csapatát.

– Piros mellényben?

– Nem, talpig hülye vadászszerelésben. Először azt hittem, valami filmes csapathoz tartoznak, mert Edina ezerszer elmondta, milyen nehéz volt szobákat foglalni az országimázs-forgatás miatt. De kiderült, hogy ezek az emberek nem filmesek…

Nem igazán értettem, hogy jön mindez a Prága Projekthez.

– És? – kérdeztem.

– Akkor kezdtem érezni, hogy valami piszkosul nincs rendben…

Volt valami nyugtalanító a tekintetében. Ez úgy tudatosult bennem, hogy a szívem veszettül dörömbölni kezdett a fülemben.

– Ugye… nem bántottak, vagy ilyesmi?

– N-nem…

Megint összeomlik. Halkan zokog. Rázkódik a válla.

Bassza meg! Bassza meg!

Aztán felnéz. És a folytatás rohamszerűen tör ki belőle.

– Azok az emberek… 1928-ban túráztak… Igen, Zsombor, hallom én is ezt a mondatot, hallom, hogyan hangzik… de akkor is így van! És én… én ott ragadtam! Nem néhány órára… hónapokra!

Elhallgat, próbálja visszanyerni az önuralmát. Aztán a lehető legtárgyilagosabb hangon belekezd egy eszelős történetbe.

– Hűha – mondom. Merev vagyok a feszültségtől. – Hűha…

Zsófi rám néz. Meggyötörten.

– Ezt mondogathatod, amíg akarod. De attól még igaz.

58. fejezet

Zsófi

Semmihez semmi közöm. Egy regény szereplője vagyok, egy történetben élek, aminek mindjárt vége.

Két fejezet között. Minden lassú és távoli.

Az egész hasfalam mintha lángokban égne, görcsöl egyfolytában, hétrét görnyedek a fájdalomtól, éjszakákon át zokogok.

Zsomborral ma „nem beszélünk az időutazásról”-szerdát tartunk.

Elment, hogy kirámolja a tárolóból a régi zuhanytálcát és az autóabroncsokat, én pedig összeütök egy kis vacsorát.

Jólesik a saját konyhámban a lehető leghétköznapibb tevékenységekkel elfoglalni magam. Megnyugtat a tudat, hogy az eséstől hallucinációm támadt, a vérzésem szokásos menstruáció, de fogalmam sincs, mit jelent, ha valaki belezuhan egy részletes és éles vízióba.

Mindegy. Kirántom magam a képek szorításából, és nem törődöm velük.

Az egyetlen dolog, amivel igazán törődöm, hogy Zsombor velem van-e. Vagy elborzasztja, hogy akár az időben, akár az agyam kényszerképzetei közt utaztam. Segít-e nekem, vagy örökre bezárul előttem.

Minden kapcsolat legfontosabb kérdése, hogy tényleg összetartozunk-e, végzetesen, vagy csak akkor, ha a világunk éppen sima és gömbölyű, mert akkor bárkiéhez illeszkedik. A legkockázatosabb dolog az életben annyira közel engedni magunkhoz valakit, hogy onnan már nemcsak a szerelmes boldogságot látni, hanem azt a rengeteg megmagyarázhatatlan szomorú, bosszantó és olykor kiábrándító vacakságot is, ami a vonzerőn túl hozzánk tartozik Ahogy vagdosom a zöldséget a húsleveshez, egyre csak azt hajtogatom magamban: Nem kell mást tenned, mint elmondani neki az egészet! Úgy, ahogy a fejedben van!

Nagyon sok részletről nem beszéltem neki eddig. Képtelen voltam.

Zsombor óvatos arccal toppan be a konyhába, és én úgy teszek, mintha ismét normális estéink lennének. Olyan normálisak, amilyenek sohasem voltak. Tálalok, kimerem neki a levest.

– Fogalmam sincs, mit jelent ez az egész – mondom ki –, de még mindig ott van makacsul a fejemben. Szóval… asszem… muszáj beszélnünk róla!

A levesre néz, aztán rám. Mosolyog.

– Persze.

Az arckifejezéséből reményt merítek, ellazítom a vállamat.

– Olyan, mintha egy film peregne a fejemben… – keresem azt a pontot, ahonnan elkezdhetem. – Mindenre emlékszem. Minden egyes napra!

– Amikor álmodsz, akkor is úgy érzed, hogy órák, napok telnek el közben. A valóságban mindössze pár másodperc az egész.

– Igen – mondom csüggedten. – Lehet…

És képzeld, gyereket szültem neked, kilenc hónapon át hordtam a szívem alatt. Szörnyű kínok között hoztam a világra egy lepusztult kórházban egy szigeten…

Próbálom megtalálni a szavakat, amelyekkel a régi, intelligens, beszámítható Zsófinak tűnhetek. Beszélek neki Pulitzerről, a kiadóépületről, a Club 21 jazzbandájáról és a bevándorlási hivatal tisztjéről. A pesti kaszinóurakról, a professzorról és Helene Deutsch-ról – látom, hogy abbahagyja a kanalazást, és kőmerev arccal bámul rám.

A fejem zúg, mintha egy akváriumból beszélnék. Hirtelen még fáradtabbnak és gyengébbnek érzem magam.

– Zsombor, én nem tudom, mi ez az egész… – dadogom. – De azt tudnom kell, hogy te hiszel-e nekem. Egészen őszintén.

Leteszi a kanalat, odalép hozzám.

– Zsófi, őszinte leszek. – A hangja elnehezül. – Nem értem, amit mesélsz, de azt érzem, hogy benned ez… mély nyomokat hagyott…

Amikor azonban a gyerekhez érek, a tekintete a telefon felé villan, mintha segítséget akarna hívni.

– Beijedtél, ugye? – kérdem nyersen.

– Nem.

– Csak mert én nagyon.

Úgy mered rám, mintha életében most venne először alaposabban szemügyre. Ezt az arckifejezését jól ismerem.

– Én nem tudom, hogy megfelelő kifejezés-e a hiszek neked… – mondja mintegy magában. – De azt tudom, hogy logikusan beszélsz…

Most szívesen ráborítanám a maradék levest, de az utóbbi időben nyavalygáshoz és halálsikolyokhoz szokott szám ügyetlen mosolyra húzódik.

– Zsombor! Ha van valami, ami itt nem a megfelelő kifejezés, az a logika!

– A formális logika a szakterületem!

– Ja, az más.

– Félreérted. A logika nem egy állítás igazságértékéről, hanem a következtetések formájáról szól. Én csak azt mondom, hogy amit eddig meséltél, abban nem volt ellentmondás… Leszámítva persze, hogy az időutazgatás önmagában paradoxon. De itt nem is az elméről, a pszichéről van szó…

Belemegyek, hogy másnap elmenjünk a terapeutámhoz. A csaj örömmel üdvözöl. Mentegetőzni kezdek, amiért ilyen sokáig távol voltam, de aztán bevillan, hogy hiszen egy hete jártam nála utoljára.

Ezért csak ennyit mondok.

– Remekül alszom.

– Tudtam, hogy így lesz! – lelkendezik. – Lement az a szörnyű stressz a válladról…

Indítania kellene egy időutazóknak szóló tanácsadó műsort a tévében.

– Azért… végigcsinálhatnánk egy hipnózisos gyakorlatsort?

Eszter szeme felcsillan, mindig is szívesen kezd hipnózisos gyakorlatba. Lehunyom a szememet, jobb tenyeremet a köldököm és a szegycsont közé teszem, napfonatsimító masszázsmozdulatokkal lazítom magamat, és elkezdek mesélni a hegyről, a zuhanásról, Amerikáról és az ottani terápiámról…

Mikor újra kinyitom a szememet, látom Eszter „engem már semmilyen projekció és elfojtás nem tud meglepni” üzenetű mosolyát. A valósághoz való viszonyomról beszél, de az arca tiltakozásról árulkodik.

Elmagyarázom neki, hogy mindazt, amit elmeséltem, úgy érzem, hogy a valóságban is átéltem.

A döbbenet kezd izgalommá válni az arcán, majd egyfajta latolgatássá.

Újra elmondatja velem a részleteket, éber állapotban is, majd finoman jelzi, hogy lejárt az ülés. De azért nem hagy konklúzió nélkül.

– A tested gyereket akar!

Diadalittasan mosolyog rám.

– Tessék sietni a boldogsággal! – mondta nekem Róza grúz kártyavetője a Negyvenharmadik utcában. – Ha figyelmesen megnézi ezt a káró kilencest, észbe kell kapnia. A jelen minden!… Próbáljon meg például boldognak lenni.

Minden erőmmel próbálom felidézni az örömöt a valós életemben, ahová visszajutottam. Meglepően nehezen megy. Ami a legfőbb boldogságot jelentené, ott maradt a… a hallucinációhalmazban.

A negyedik reggelen Zsombor korán reggel kimászik az ágyból, megcsókol.

– Átmegyek az öltönyömért – mondja.

Kétségbeesetten hunyorgok rá. A mellettem fekvő nagy meleg test eltűnik.

– Elmész?

– Este hatig. Tudod, csupa logikus dolog, munka, akadémia, ilyenek… Megleszel?

– Persze – dünnyögöm.

– Nehogy lelépj nekem a húszas évekbe, vagy ilyesmi.

Nem tudok vigyorogni. Szorosan csukva tartom a szememet.

– Lazíts, olvass egy jó könyvet – mondja egy aggódó hang. – Menj el sétálni. Vagy miért nem jógázol?

Kipattan a szemem. Lenke! Hogy is nem gondoltam rá?

Senkivel nem akartam találkozni, még anyunak is azt mondtam, hogy annyira kimerült vagyok, hogy – a világhírű aranygaluskáján kívül – nem vágyom másra, csak alvásra.

De érzem, hogy Lenke smoothie-jai miatt érdemes kikelni az ágyból.

– Menj csak! Felugrom Lenkéhez.

Zsombor már a cipőjét veszi, szórakozottan felnéz.

– Menj taxival.

– Lenkéhez? – fölfelé intek a szememmel.

– Tudom, fájó pont neked az a cégautó…

– Ki nem szarja le? – Erőtlenül felülök. – Lifttel tervezek közlekedni.

– Mit hozzak, Zsófi? Hazafelé beugrom az Auchanba… Kihez akarsz te lifttel menni?

– Felmegyek és dumálunk. – Lábfejemmel a papucsot keresem az ágy alatt. – Lenke az én gyógyszerem!

Amikor pár napja Zsombor szó szerint a karjában hazacipelt a kórházból, Lenke ott állt szokásos rózsaszín hajcsavaróival az erkélyen. Mosolygott, felénk intett.

– Kenőmájast hozzál.

– Mennyit? Húsz dekát? Miféle Lenke?

– Úristen. Hát Lenke! Pulykakenőmájast.

Zsombor lefékez.

– Ugye nem képzelődsz, vagy mi?

Kezdek dühbe gurulni.

– Lenke. Emlékszel Lenkére? A szőke, káromkodós hölgy hajcsavaróval. Itt lakik fölöttem.

Aggodalmasan, összevont szemöldökkel néz rám.

– Én nem tudom, te milyen Lenkéről beszélsz…

Lehajol, hogy megcsókoljon, de elrántom a fejemet.

– Köszönöm, hogy hiszel nekem…

Rám mered.

– Zsófi. Három egyetemista srác lakik a fejed felett! Talán azért nem emlékszel rájuk, mert nekem kell hozzájuk szombat éjszakánként feljárni, hogy ne bömböltessék a zenét. Rémlik?

– Oké – mondom kimerülten.

Zsombor elmegy dolgozni.

Bágyadtan, tájékozatlanul kerengek a lakásban.

Megint hallucinálok? Három egyetemista üvölteti a zenét fölöttem?

És a jógaórák? A smoothie-jaink?

Miért akart maga mindenáron kizuhanni?, kérdezik tőlem analitikusan képzett hangok újra és újra.

Talán mert belefáradtam, hogy centrifugálisan forogjak magam körül…

Életemben először két elkülönült valóság közt választhattam. Az egyikben anya voltam. A másikban én magam. Az egyik őrült volt. A másik józan. De ki tudja eldönteni, hogy melyik melyik?

Lábadozom. A testem újra erős, egészséges. Zsombor mellettem van. Ahogy mondani szokták, jóban, rosszban.

Hetek óta gyakoroljuk az együttgondolkodást és az együttérzést. Testestül-lelkestül azon vagyunk, hogy alkalmazkodjunk annak az új alakulatnak a kedvéért, amelyet majd a mi családunknak lehetne nevezni.

Ez természetesen hol sikerül, hol nem. Próba szerencse alapon. Ha vannak is heves összeütközéseink, ezek szexben oldódnak fel.

Szeressétek egymást! – szövegezi Szent János tömören.

Aztán egy napon úgy döntünk, nincs értelme a kétlaki életnek tovább. Zsombor lakása a nagyobb. Kitakarítunk, bútorokat tologatunk, elmegyünk az Ikeába.

Kipakoljuk a dolgozószobát, veszünk új tolóajtós gardróbot. Az én kis lakásomba költöznek a dolgozószobák, a szomszédos lépcsőházba. Legalább arra nem lesz panasz, hogy hazahozzuk a munkát.

Az alvásterapeuta által javasolt szupermatracomhoz viszont ragaszkodom! Lihegve rángatjuk át Zsombor lakásába, az ágykeretem levándorol a raktárba.

Ahogy a sötét, ház alatt húzódó végtelen helyiségben bolyongunk, az egyik sarok előtt földbe gyökerezik a lábam.

– Azt nézd!

Zsombor egy újságpapíron ül a közös tároló betonján, és az ágykeretet próbálja szétszedni kisebb lécekre a kalapáccsal.

– Hmmm?

– Azt a ládát! Te jó ég… – suttogom. – Zsombor, gyere ide!

Végigsimítom ujjaimmal a bőrszíjakat. A láda fél oldala beázott.

– Megőrültél? Zsófi, hagyd békén, ne nyúlj hozzá. Azt sem tudod, kié…

Nem figyelek rá. Ujjaim maguktól siklanak. Oldozzák a szíjat.

A vér a fülemben dobol. Ez nem is az én történetem, egy regényben olvasom, és két fejezet között vagyok…

– Itt a telefonom! – kiáltok fel.

– Mi van? – Zsombor megadóan felsóhajt, és közelebb jön.

– A telefonom! – szorongatom a hűvös fémtokot.

Ahogy eszelősen tovább kotorászok, előkerül néhány fénykép. Egy fél pár fülbevaló. Megsárgult újságkivágások. Ms. Lipstick összegyűjtött írásai!

Felemelem és beleszagolok. Penészszaga van.

Egy pillanatra tehetetlenül leengedem a kezem. Aztán újult erővel turkálok.

Pénzérmék. Színházi látcső. Egy gyönyörű, selyemborítású füzet. Reménykedem. Biztos akarok lenni a dolgomban. Leülök a szánkóra, ami a 16-os számú lakáshoz tartozik, és felütöm a füzetet.

A szemem a szavakra tapad.

Róza gyakran leírta nekem az anyámat…

Sokat gondolkodom azon, vajon milyen lett volna anyám mellett felnőni. Különösen a születésnapokon. Különösen 1979 után…

Többet nem is akarok olvasni. Persze lapozok tovább.

Az agyam valóságos időgép. Úgy cikázik a pesti lakópark Ikea-konyhája és New York-i gyerekkorom otthona, a szüleim két egymással szembeállított íróasztala között, mintha csak most fordítottam volna hátat neki. Gondolataim a legtöbb kiruccanást olyan gyorsan teszik meg a múltba, hogy észre sem veszem. A szüleim, akik felneveltek, folyton az írógépet püfölték. Ez volt az ő nagy csatájuk az idővel szemben.

Róza soha nem akart gyereket. Az ő élete abból állt, hogy vakmerően és jólöltözötten belesétált a világ összes csapdájába, és boldogan mászott ki belőlük. Majd maró öngúnnyal beszámolt róla a cikkeiben. Azt mondta, gyűlölte még a gyerekek szagát is. Mielőtt meghalt, írt nekem egy tízoldalas levelet. Ez volt az utolsó írása.

„Itt hagytak a nyakamon, kis szaros! Ó, hogy mennyit kínlódtunk veled eleinte Davisszel! Pontosan annyira keserítetted meg első közös hónapjainkat, te kis Szemte Lenke, mint amennyire megszépítetted az utána következő éveinket…

…Most már bevallhatom, hogy egy napon észrevettem a nyitott naplódat a teraszon. Én nem tudom, honnan jött neked a naplóírás, nekem soha nem volt türelmem hozzá. Szegény anyád is bezárt mindent, amit fontosnak tartott, a fémskatulyába. Te, amióta írni tudsz, mindent rögzítesz. És amikor beleolvastam a nyolcéves kislánytitkaidba, hirtelen hálás lettem anyádnak. Hogy bár sohasem akartam gyereket, mégis sikerült valami ennyire sajátot hozzátenni a világhoz. Kicsi Lányom! Mi ez, ha nem csattanó?”

Forró könnyek peregnek a szememből. A gyűrött füzetlapra hullanak.

…1974. A szülőanyám még meg sem született. A nevelőanyám örökre itt hagyott. Nem az évek múlnak, hanem mi magunk…

…1979. A New Yorker megkért, hogy írjak egy cikket a „New York on and off” emlék-összeállításba Rózáról . New Yorkban minden utca párhuzamosan fut vagy derékszögben találkozik. Ahogyan a mi családunk sorsában is…

(Happy birthday Mom!)

…1999. A múlt, a jelen és a jövő közötti határ, Einstein szerint csupán illúzió. Az időnek nincs olyan nagy jelentősége, mint azt valójában hisszük.

Az idő ott kezd fontossá lenni, ahol a viszonyok bonyolulttá válnak: A harmadik férjem visszafelé utazott az időben. Becsajozott az Arany Alkonyban. Az a szipirtyó 82 éves! Ott hagyom a fenébe az otthont. Már ki is néztem egy helyes lakást Budapesten.

2013. Anya! Húzd be a féket! A természet gyönyörűen vezet, ha hagyod…

2013. Habár Hawking lehetségesnek tartja a tér meghajlítását és az idő megfordítását, a felszabaduló nagy energiák miatt mégis kivitelezhetetlennek tartja az időutazást.

Hogy ezt bizonyítsa, 2009-re rendezett egy partit időutazóknak. A meghívókat 2012-ben töltötte fel az internetre. Videofelvétellel igazolta, hogy senki sem jelent meg a 2009-es összejövetelen!

Ps:

Talán a véletlen játéka, de Stanisław Lem lengyel sci-fi író 1961-ben a Visszatérés című könyvében említést tesz egy bizonyos Emil Mitke nevű „nyomorék lángészről”, aki a jövőben forradalmasítja majd Einstein relativitáselméletét. A regény két évvel azelőtt jelent meg, hogy Hawking örökre tolószékbe kényszerült, és öt évvel a nagy jelentőségű doktori disszertációja előtt.

Nem lehet, hogy mindannyian párhuzamos életek lehetőségeit hordozunk magunkban, újabb és újabb esélyeket kapunk, hogy hősei legyünk a rólunk szóló nagyszerű történetnek?

Vajon Ön mit gondol erről, Mr. Hawking?

Köszönetnyilvánítás

Szerelmemnek, társamnak, legközelebbi barátomnak, férjemnek. Akivel együtt írtuk át a Sohanő történetét…

Édesanyámnak és nagynénémnek a szeretetükért, a támogatásukért, a „női erőért” és a vasárnapi ebédekért.

Kiadómnak, szerkesztőmnek, az Ulpius-Ház csapatának a sokéves, ösztönző, közös munkáért.

És végül, de annál jobban, a Facebook olvasói oldal közösségének, mert ők olyan olvasók, amilyenekről az írók álmodnak.

Köszönöm.

© Vass Virág, 2014

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-383-235-6

Felelős kiadó Kepets András Felelős szerkesztő Palkó Katalin Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent: Vulévu

Franciadrazsé

Sokszor csókol, India!

Krásznájá Moszkvá

Ringass, Amadeus!

Sohaféri

Table of Contents

Címoldal

Mottók

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Copyright