NEMERE ISTVÁN

Patkányember

Csatorna

Nyirok. Nedvesség. Sötétség.

A homályban olykor tétova légmozgások suhannak el. Vagy ez is csak képzelődés? Mert akik erre járnak, néha távoli zajokat is vélnek hallani. Csobban egy folyadék, csepeg is valahol. A kicsiny hangok a szűk kőfalak között felnőnek, zajjá erősödnek, messzebbre hangzanak. Talán valódiak, talán képzeltek csupán.

Talán se zaj, se csobbanás, se légmozgás. Nem fújhat itt szél, legfeljebb a huzat. Nehéz a levegő, gázok is terjengenek. A csatornában valami mindig történhet és történik is. Odakünn lehet nappal vagy éjszaka, ide ritkán jut be a fény.

Csak a rácsok alatt, a legfelső szinten… Ott él némi fény, amely vándorol is. Behallatszik az utca nesze, autók nehéz, leszivárgó gázai növelik a homályt. A felszínről a kövezeten, az aszfalton átroppanó járműzaj még elviselhetetlenebbé teszi ezeket a csatornákat.

De ez odafönt van. Az igazi csatornavilág sokkal mélyebben helyezkedik el. A Város alatt szövevényes, sokrétű, ezerszer elágazó, sötét és jóval csöndesebb. Egészen lent, a legalsó szinteken már nincs semmilyen fény. Csak olykor, csak egy ideig.

Örök nedvességek otthona ez.

Mindig folyik valami a fenéken. Legyen a keresztmetszet kerek vagy szögletes, sokszögű vagy bármilyen alakú - legalul mindig folyik valami, vagy áll, mozdulatlanul, hónapokon át. Csak a kiterjedése csökken, összemegy, aszottá lesz, megsűrűsödik. Néha már nem is folyékony a massza. Máskor valahonnan utánpótlást kap, rejtélyes magasságokból és különféle nagyon keskeny, oldalsó csatornákból, arasznyi nyílásokból jön megint a folyadék. Ugyanaz vagy más. Csöndesen becsorog, leül, megállapodik

Néha túlfolyik, elér egy ősi kőküszöböt, vagy betonon csordul alá. Rég szétmart rácsok maradékai között bukik a mélybe. A csatorna alatt már nincs semmi. Legfeljebb a fertőzött föld, amely évszázadok óta issza magába a kövek lazuló résein átpréselődő folyadékot. Rétegek szűrik, engedik mélyebbre, majd hagyják elenyészni. Kevés jut ebből a talajvízbe.

A mélység sötéttel és meleggel jár együtt. Itt már soha nincs hideg. Odafönt lehet tél vagy nyár, idelent ennek semmi nyoma.

A kőfalak sokfelé izzadnak. Apró vízcseppek rakódnak rájuk. Tán a pára - vagy ez csakugyan belőlük jön? Mintha a rájuk nehezedő nyomást alig bírnák már. Sírva viselnék el a többi kő beléjük sugárzott súlyát.

Itt nincs idő.

Nem tudni, múlik-e egyáltalán? Olykor valahol csöppek vájják a követ, egy ideig hullanak, aztán abbamarad az apró nesz. Másutt elindul valami, folyadék özönlik több szinten, egyre lejjebb, alább - de fogyóban. Felkenődik a falakra, lemaradt a megsüllyedt kőcsatorna pocsolyává, kis medencévé szélesedett mélypontjain. Aztán megint nem történik semmi - sokáig.

Időtlen itt a világ. A langyos meleg, a homály, a kövek állandósága és az, hogy nem történik semmi - mintegy konzerválta az időt. A csatorna tehát maga az állandóság. Itt biztonságot sugallnak a falak, a keskeny járatok. A valaha, talán még a középkorban épített ősi termek. Itt a boltívekről meghatározhatatlan anyagok lógnak le. Nagyon ritkán, olykor-olykor - odafönt a világban azt mondanák: százévenként egyszer-megtelnek ezek a termek, és a kosz fennragad a mennyezeten, lecsorog a boltíveken, rájuk szárad. Bogarak fészke, később patkányok eledele lesz. Nagy esők idején betör a víz, elfeledett, már senkitől sem ismert oldalsó járatokon. Odalent, ahol a régi járatok még közvetlenül a Folyóra nyíltak, néha most is feljön a víz. Tiszta víz mossa ilyenkor a falakat, köveket is mállasztanak a betörő áradatok, de hát idelenn semmi sem lehet örök. Csak maga a Csatorna. Minden más jön és elmegy, születik és meghal. A csatorna születésére senki sem emlékszik, nagyon régen lehetett már. Akik odafönt élnek, csak annyit tudnak róla, hogy van. Létezik. Valahol a lábuk alatt. Nem gondolnak rá. Nem szeretnek rá gondolni.

Ám ha mégis megteszik, úgy képzelik el, mint egy steril, tiszta, nemrég épült valamit. Ahol frissek, betonszagúak a betonfalak, ahol nemrégen még vasvázat hegesztettek, mielőtt elöntötték volna mindazt folyékony betonnal. Ahol talán világítás is van, és ahol műanyag ruhás, gázálarcos munkások jelennek meg olykor. Ahová elmés guruló-látó-világosító-röntgenező-lézerező szerkezeteket lehet beküldeni és azok útját odafönt képernyőkön követni.

Vannak ilyen csatornák is a Város alatt. Nemrégen készültek, és még nem ette meg őket az idő. Nem váltak olyanná, minta régi, a még régebbi és a legrégebbi részek. Amelyek már olyannyira elvesztek a tudatlanság, nem-emlékezés homályában, hogy szinte senki sem tud róluk. Akkor épültek a Belváros alatt, amikor még a Belváros volt maga a Város. Sőt, amikor a város még kisebb volt, mint ma annak legbelső része. Egyetlen előkelő negyede.

A Csatorna akkor is ott van, ha nem gondolnak rá.

Felszín

Dühöng a zaj.

Agyba vágó fémsikolyok. Itt építkeznek, szikraeső hullik mindig ugyanoda. A magasban vasgerendákat fűrészelnek. Daru emel súlyt, folyékony beton csurran tompán, fajsúlyosán. Kavicshalmok mellett állnak a gépek, most állnak.

Amott cölöpverő működik. Hegyes végű fém oszlopokat ver be a földbe. Tompa dübörgése már szinte nem is hallatszik, úgy beleitta magát az emberek tudatába. De aztán hiányzik egy percig, amikor végez egy oszloppal. Áthelyezik a gépet, odább vándorol súlyos lánctalpain, békés tank, bár ez is harcol. A zaj és az építés frontján.

Árkokat mélyít egy narancssárga kis gép. Védőszemüveges férfi irányítja, olykor kitekint oldalt, mozog a szája, talán káromkodik. Vagy mobiltelefon láthatatlan mikrofonjába beszél.

Valahol ezer rádiójel száll. Darukezelők értekeznek odafönt, piros sisakos művezetők kiabálnak idelent. Autók suhannak az utcákon, az építkezés egy-egy szigetre bomlik csupán. Néha kapcsolódik egymásba a gyors utcai világ és a nyugalmas, de zajos építés területe. Betonkeverők jönnek, lustán forog terhük, lassítanak. Mögöttük azonnal feltorlódik a forgalom, hogy aztán ismét megkönnyebbülten áramolhassanak az autók. A napfényben ezer szélvédő csillan, ezer sugár verődik vissza a kész házak ablakairól is.

A járdákon is tömeg. Mindenütt tömeg. Mindenből sok van, túl sok. Ember, gép, ház, zaj. Túl sok akarat feszül össze, ellentétesek is. Millió ablak mögött millió ember, mind csinál valamit. Az is, aki semmit. Aki csak unatkozik, vagy henyél. Vagy alszik, pihen, erőt gyűjt. Ők is fogyasztják az oxigént.

Növelik a zajt. Még akik csöndben ülnek, azok is. Hisz értük épülnek a következő házak. Értük zakatol a sok gép. Nekik pumpálják a vizet a huszadik emeletre is. A légkondicionálók a tetőkön miattuk, értük is zúgnak. Most nyár van, hát a mindenfelől a Városba futó vezetékeken át az áram is nekik dolgozik.

Az utcák szintjén ezer bolt falja az áramot. Mint óriási szájak, működnek az áruházak bejáratai. Mindegyik embereket nyel el, és köp ki. A mellékutcai garázsbejárókon ugyanez történik az autókkal. Beáramlanak, majd kijönnek, majdnem ugyanott. Kicsiny sorompók emelkednek fel fáradhatatlanul, hogy egy pillanattal később ismét visszazuhanjanak a helyükre.

Buszok baktatnak, nehézkesen, mintegy fáradtan. Fürge taxik száguldoznak. Valahol minden pillanatban történik baj - kék, fehér, vörös, sárga autók száguldoznak villogó fényekkel, szirénával. Ezek is csak növelik a zajt. Fásultság lapul a falakon, az arcokon. Sürgető sziréna hangja verődik vissza a hatalmas falakról, közömbösen. Mert nagyok itt a falak, és nemcsak a láthatóak.

Lüktet a Város.

Megszámlálhatatlan szinten pezseg az élet, kábítóan. Minden lépésnél más arcokat lát, aki itt vándorol. Ha figyel egyáltalán… Mert a legtöbben már nem néznek szét. Tudják a célt, arra igyekeznek. Délidőben megtöltik az étkezőhelyeket. Akár a vadállatok a szavannákon, vagy az erdőkben. Akár saját őseik, oly régen már. Amikor még vándoroltak és látva a napot az égbolt legmagasabb pontján, árnyékba húzódtak és haraptak valamit. Utána ittak is rá, majd felkerekedtek és folytatták a fáradtságos élelemszerzést.

Hordák itt is vándorolnak. Hol egy-egy nagy munkahely szívja magába a váltást - ilyenkor ugyanott percek alatt több százan bukkannak fel - hol meg engedi ki őket magából, ilyenkor még sebesebben oszlanak szét. Elnyelik őket a metrók lejárói, a buszmegállók, a földalatti parkolók.

Más hordák is jöhetnek szembe, bármikor, bárhol. Révedt tekintetű kábítószeresek. Nyomorult öltözetű csavargók, hajléktalanok. Csúfondáros szavakat kiáltoznak néhányan, mások tompa tekintettel merednek maguk elé. Amint közeledik a sötétség, ellepik a sötétebb sarkokat. A parkok zöldje is menedék lehet annak, akinek nem jut más. Meg a metróalagutak, lejárók.

A zaj elmét hasogató. És soha nincs szünet, legfeljebb olykor egy kicsit csökken. Igazából azonban sohasem szűnik meg. A nappali neszeket, éjszakaiak váltják fel, ennyi csupán a változás. Minden óra meghozza a maga zajtermését és szétszórja bőkezűen, rá az egész Városra.

Valaki

A homályban megül a csönd, akárha ott született volna.

Ez annyira mélyen van, hogy ide még a rezgések sem jutnak le. Mert hát odafönt a Város szüntelenül vibrál. A gépek, a járművek rezgéssel válaszolnak a földnek, síneken, aszfalton, betonon át szórják lefelé működésük zajait. Itt-ott a meztelen földbe fúrnak le, alagutak épülnek. Kábeleket fektetnek, csatornaárkok születnek, a föld az égre tárja vérző sebeit.

Idelent, nagyon mélyen, már ez is elcsitul. Sok emelet mélységben otthonos a sötétség is. Itt lakik.

Van azonban zaj, itt is. Igaz, kicsi, talán csak nesz. De itt van, lenti, nem fentről sugárzott le, nem onnan hullott alá. Nem ott született, hanem itt. Nagyon itt.

Valaki mozdul. Felhorkan, mint aki álomból ébredt, és talán így is van. Mozdul már, feláll vackáról, elindul. Tapogat, hisz ezt a sötétséget az ő szeme sem fúrhatja át. Ám ismeri a járást, hát nem véti el. Lába csusszan, keze tapogat. Megtalálja, amit keresett. Amit jól ismer. Egy folyosón lépked már. Valaha ez is csatorna volt, itt is szennyvíz áradt. De az már nagyon régen lehetett - fél évszázada nem volt itt egy csepp víz sem.

Valaki megy odalent.

Hajnal

A Város elcsöndesedik, de csak egy percre. Valahol most fejeződnek be az éjszakai munkák, másutt nem azonnal kezdődnek a nappaliak Az építkezéseken még hallgatnak a nagy gépek Egyetlen sisakos ember látható csak, kutyát vezet pórázon, számba veszi, nem loptak-e el valamit az éjszaka?

Pirkad az ég keleten. A tévétorony árnyéka most kezd kirajzolódni a háztetőkön, utcákon át. Még nagyon hosszú, és nem indult el söprögető útjára. Még messze van, hogy végigmásszon ezer házon, mindegyikre egy ideig odavetve karcsú árnyékát.

A Város leveti éjruháját.

Megszabadul a sötétségtől. Kényelmetlen viselet ez, feketesége hát előbb szürkére fakul. Aztán színesedni kezd az ég alja. A pirkadat hamarosan reggelbe megy át. De addigra a kép teljesen megváltozik. Ahol addig lámpagyöngysorok világítottak kilométereken keresztül, ott most homályos háztömbök rajzolódnak ki, kezdetleges ábrák. De ahogyan nő a fény, úgy kapnak színt a házak. A sajátjukat is, meg amit a nap hoz.

Mert már az is felbukkant. Előbb vörös, torz korong, nevetséges is néha. Most még csak a tornyokról látható, akik odalent élnek, az utcák magas házaktól szegélyezett kanyonjaiban, azok csak halványan sejthetik: felkelt a nap. A fény nőtt, ennyit érzékelnek. Megindulnak a nappali autófolyamok, áramlanak ide-oda. A sarkokon egy-egy piros lámpa néha feltartóztatja az egyik folyamot, útjára engedi az időközben összegyűlt másikat, majd ismét vált. Reklámok hunynak ki, éjszakai bárok előtt fáradtképű, remegő lábú pincérek és szürke arcú táncosnők búcsúzkodnak röviden.

A reggel voltaképpen észrevétlenül támadja a Várost. Nem hoz harcot, talán majd déli hőség lesz csak a fegyvere, vizeket apasztó izzadságot szülő hősége. Mégis, új élet kezdődik a városban, minden másképpen lesz ma, mondják az erősakaratúak, ma jobbítunk, mást teszünk, szebb lesz a világ. Ezenközben a nap feljebb kapaszkodik, kirajzolta már árnyékait, ezek keményen elválnak az éjszaka szürkés maradékaitól. A Városban új nap kezdődik.

Laura

- Bent van a főnök? - kérdezte Laura. De ehhez nem állt meg csak úgy futtában tette fel a kérdést.

A kérdés címzettje, a titkárnő, mereven kihúzta magát. „Biztosan van egyenruhája is, talán abban jobban festene”, futott át agyán a gúnyos gondolat. Mert a titkárnő nagyon csúnya volt. Egyenesen riasztó. Viszont biztosan precíz és megbízható. A főnöknek pedig ez a fontos, ebben senki sem kételkedett.

Laura egy pillanatra lefékezett. A titkárnő kimérten válaszolta:

- Legyen szíves, várjon.

Eközben olyan pillantást vetett a fiatal nőre, mintha a legszívesebben megsemmisítené. Valamiféle szemgolyóba épített lézerfegyverrel. Hogy elnyúljon ott a padlószőnyegen, égjen porrá, csak egy kis fekete hamu maradjon ott, amit akár ő maga is eltakarítana rögtön, és nagyon szívesen.

Laura dühösen fékezett, félkört írt le a titkárnő íróasztala előtt és megcélozta az egyik széket. Ilyen kényelmetlen alkalmatosságokból több is állt a falnál. Úgy helyezték el őket, hogy a titkárnő a várakozókat is szemmel tarthassa. Laura tudta: már idő van. Őt pontosan kilenc óra nulla-nulla percre hívták be. De a jelek szerint a főnöknél még van valaki.

Az üvegfalon át látta a rendőröket. A legtöbben egyenruhát viseltek, de messze nem mindenki. Az egyik sarokban, a kávéautomata mellett néhányan beszélgettek. Az egyiknek vörös arca volt, indulatos mozdulatokkal adott elő valamit - innen nézve némafilm volt ez. Nem hallhatott egy hangot sem. Ült hát, kicsit kihúzta magát. A pisztolya a zakójában, mert hát ő is kénytelen volt zakót hordani. Ezeket a szerkezeteket a férfiaknak találták ki, gondolta.

Még mindig kilenc óra volt, a fali digitális órán nem változott a szám, mereven ott volt a kilences meg a két nulla, amikor ismét nyílott az ajtó. Egy férfi lépett be. Nem volt termetes, de gyönge vagy alacsony, vékony vagy vézna sem. Olyan volt, mint a férfiak legtöbbje. Ő sem volt öreg, talán két-három évvel volt idősebb Lauránál. A titkárnőre biccentett és tett egy fél mozdulatot. Mintha az ajtóra mutatott volna, kérdően. A titkárnő szintén csak intett: üljön le.

A férfi ekkor Laura felé fordult, egymásra néztek.

Két tekintet mélyedt egymásba. Még sohasem találkoztak, ebben mindketten azonnal biztosak voltak. Egyik sem tudhatta a másikról, miért jött, mit akar a főnöktől. „Én jöttem előbb”, jegyezte meg Laura, csak úgy magában. Tehát ő megy be előbb.

A férfi nézte a lányt. Az meg a férfit. Mindez csak egyetlen pillanatig tartott, de elég volt nekik ahhoz, hogy alaposan szemügyre vegyék a másikat, és azt hihessék: eleget tudnak már róla. A férfi egy csinos, átlagos termetű, izmos lányt látott. A fiatal nő persze lehetett volna asszony is, de valami azt sugallta a férfinak, hogy erről szó sincs. Szabadabb mozgás, semmi feszélyezettség, a mozdulatokban, az izmokban alig titkolt türelmetlen feszültség. Jó feszültség.

A nőnek sötét haja volt, tehát nem ment a divat után, nem szőkítette ki a haját. Ez tetszett a szemlélőnek. Látta az arcát, rajta a kicsit keleties vonásokat. A szép száját, a sötét szemét. A keze sem volt csúnya. Valahogy úgy érezte, hogy a nő is hivatalos ügyben van itt. Nem fordulhat elő, hogy az odabent várakozó főnök rokona, netán a lánya. Mellesleg érződött a feszültség a várakozó lány és a titkárnő között is. Aki persze soha életében nem volt ilyen csinos, és már nem is lesz. Ez elég ok a szembenállásra.

Laura is meg-megnézte a férfit. Mint a nők legtöbbjének, neki is elég volt szinte pár másodperc, hogy mindent tudjon róla, amit szemmel meg lehet tudni. És talán azzal a hatodik vagy hetedik, számolhatatlan érzékkel is, amely ott van mindannyiunkban, csak nem mindenki engedi szóhoz jutni. Laura viszont azok közé tartozott, akik ezt az érzéket még meg is dolgoztatják.

Így érezte, hogy a férfi számára fontos ez az ügy, amiért jött. Türelmetlen, benne is van feszültség, de persze nem csak a várakozás miatt. Valami más is lehet a háttérben, sejtette. Jól érezte, hogy a férfi nagy várakozásokkal jött.

Közben persze lopva megszemlélte a külsejét és a ruháját, a viselkedését is. A fiatalember aligha volt nős. Gyűrűt nem viselt az ujján és napbarnított kezén látszott, hogy nem csak most nincs rajta az a kis megjelölő, tulajdont is jelző ékszer. A férfi könnyű szövetnadrágot és nyári zakót hordott, nyakkendő nélkül. Arca is napbarnított, termete sem túl izmos. Világos szeme és világosbarna haja volt. Bajuszt nem viselt, de az oldalszakállát leengedte a füle mellett. Frissen volt borotválva, és Laura odáig érezte az arcszesz illatát is. Tehát nemrégen kelt fel, nem lakhat messze. Vagy olyan szerencsésen autózott, hogy nem került dugóba? A sok építkezés miatt a Város hétköznapon elviselhetetlen, minden utca folyton bedugul, és a dugókban egymást ölik az emberek. Még jó, hogy nem szó szerint így. Egyelőre nem.

Kilenc után három perccel felpattant a főnök ajtaja. Egy hivatalnok-külsejű illető sietett ki rajta. Vele beszéltek eddig, ő tartotta fel? Laura máris felállt. Ment befelé, amikor a fiatalember is felállt és kérdően nézett a titkárnőre. Az neki is intett:

- Mehet, Sabin úr.

Laura megtorpant a küszöbön. Mit akar itt ez a pasas! Hiszen a főnök őt hívatta. Csak őt. Vagy nem?

Vagy nem - értette meg rögtön. A főnök kerek feje holdvilágként vigyorgott rá. Pedig a pasas csak alkatilag volt ilyen, mert amúgy sohasem nevetett. Hát most különösen nem:

- Jöjjenek be mindketten, és csukják be az ajtót.

Valamiért nem volt jó kedve. És hogy miért, azt a jövevények is sejtették.

A főnök asztalán egy szokásos névtábla hirdette annak, aki nem tudná, kihez jött: Vernon E. Dabber.

„Az E vagy Eric lehet, vagy Elton?” - gondolta Laura, még mindig dühösen. Hogyan lehet fontos ügyről bizalmasan beszélni, ha jelen lesz egy beavatatlan harmadik személy is? Egyáltalán, ennek meg mi köze az egészhez? - és majdnem ellenséges pillantást vetett a férfira. Hogy is mondta a titkárnő? „Sabin úr”. Szóval tudja a nevét. Hát nem először járhat itt. „Lassan az én nevemet is megtanulja az a boszorkány” - ígérte meg magának és a világnak, makacs-dühösen.

- Üdvözlöm, uram - mondta Sabin, a jövevény. Kellemes, majdhogynem bársonyos volt a hangja, és ez meglepte Laurát.

- Jó napot, uram! - mondta kissé katonásan. Csak azért használt másféle köszöntést, hogy az ne egyezzen ennek a fickónak a szövegével, villant bele a makacs akarat. A fiatalember alig észrevehetően elmosolyodott. Átlátott rajta. Dabber méretes, palacsintasütőhöz hasonlatosan nagy és kerek arcán - a férfi vagy ötvenéves múlott, az apjuk lehetett volna úgy igazán - átfutott egy ideges fintor:

- Maguk nem ismerik egymást?

- Nem, uram - felelte Laura. A férfi csak a fejét rázta. Mintha tudta volna, hogy Laura úgyis szól, neki fölösleges beszélnie.

- Akkor essünk túl ezen is - Dabbernek nem volt jó kedve, nagyon nem. - Az úr Endor Sabin hadnagy, a kilencedik kerületi gyilkossági csoporttól, a hölgy Laura Porton. Szintén hadnagy, de a mi gyilkossági csoportunknál. És most lássunk neki.

Laura még mindig csodálkozott, és ez látszott is rajta. Ez a kisfiú is nyomozó? Ráadásul a gyilkosságiaknál? Oda azért nem akárkit vesznek fel. Neki, mint nőnek éppen eleget kellett „hoznia” ahhoz, hogy fél évvel ezelőtt bevegyék a csapatba. Most már bent van - de bármikor kikerülhet, és ezt jól érezte. A fenébe, ebben az ügyben eredményt kell felmutatnia!

Endor Sabin arca kiismerhetetlen volt. Már kezdte sejteni, mire van kilátás, és ez nem töltötte el örömmel. Az efféle kerületek közti közös munkáról eddig nem sok jót hallott. És mire idáig jutott gondolataiban, már Dabber visszaült, egy iratot tett maga elé és hol az egyikre, hol a másikra nézve beszélni kezdett:

- A Halland-gyilkosságról van szó. Ezt, mint tudják, az ötödik kerületben követték el. Ott élt az az ideggyógyász professzor, az Akadémia tagja. A körülmények arra utalnak, hogy a tettes aligha volt teljesen normális. De ennek kiderítése az önök dolga. A dolog tegnapelőtt történt, eddig Sabin hadnagyé volt az ügy. Viszont bizonyos jelek arra utalnak, hogy valamivel korábban egy hasonló gyilkosság történt Porton hadnagy kerületében, vagyis itt nálunk a kilencesben is. Tehát feltehető, hogy azonos a tettes, ezért nekünk sem szabad külön-külön nyomoznunk.

- Ha pedig azonos a tettes, akkor az csak sorozatgyilkos lehet - mondta Laura gyorsan. Mint aki attól fél, megelőzi a másik, eddig oly hallgatag jelenlévő. De Sabin hadnagy ekkor sem szólt. Ettől most Laura mondata is fölöslegesnek tetszett. Dabber megrovóan pillantott rá, mintha mondaná: „Minek kell magának mindenbe belekotyognia? Még nem fejeztem be!”

A hadnagynő hát elhallgatott. Csak sejtette, hogy Endor hadnagy tekintete átfutott rajta. „Kóstolgatjuk egymást”?

- A két esetben vannak hasonló vonások. Azért hívattam ide magukat, mert ha összedugják a buksi fejüket, talán többre jutnak. A felsőbb hatóságokat még nem nagyon izgatja a dolog, de ha a sajtó tovább szaglászik az ügyben, és hetet-havat összehordanak erről a professzorról, a végén még nagyon ismert áldozatot csinálnak belőle. Addigra viszont jó lenne minél többet tudnunk a gyilkosságról. No és a maga ügye sem kevésbé fontos - pillantott Dabber most a hadnagyra. - Ott is lenne, min csámcsognia a sajtónak Reméljük, egy ideig sikerül titokban tartani a lényeget… Azt ajánlom hát, fogjanak össze, és közös erővel derítsék ki mindkét ügyet. Erősen reménykedem benne, nem lesz harmadik - becsapta a dossziét maga előtt. Endor akkor vette észre a piros fejlécet, amit ugyan az ellenkező oldalról nem tudott elolvasni - túl aprók voltak a betűk-de rájött, mi az. Dabber alighanem az ő személyi lapját kapta meg a kerületéből. Ennek alapján ugyan nem sokra ment - mosolygott a lelkében, fanyarul. Semmi rosszat nem írhattak bele, mert még egyetlen fegyelmi ügye sem volt. Igaz, kitüntetést sem kapott. Meglehetősen üres lehet az a dosszié…

- Mehetnek - Dabber úgy tett, mintha felállna. A két fiatal felpattant és mentek az ajtó felé. Dabber megkönnyebbülten ereszkedett vissza a székére. Egyike volt azon kevés rendőrfőnöknek, akik titkárnőt tartottak, és csak azok léphettek a színe elé, akiket oda „beidézett”. Endor eddig ezt nem tudta, keveset hallott Dabberről. De most már kezdte sejteni a dolgokat.

Kimentek, a titkárnő becsúszott mellettük a főnökhöz. A folyosón megtorpantak és egymás felé fordultak. Ugyanazzal a mozdulattal, ugyanakkor.

- Nézze, hadnagy…

- Nézze, hadnagy…

Az egész komolyságuk veszélyben forgott Még egy szó, amiben egymásra ismernek, és menthetetlenül nevetésben törnek ki. Így csak vidám szikrák csillantak a szemekben, de elfordultak egymástól és mentek tovább. Anélkül, hogy beszéltek volna róla, Laura a maga asztalához vezette a kollégát. Ez az egyik csöndes sarokban volt, de közel a mosdóhoz és az üdítő automatához.

- Üljön le - vezényelt Laura. Úgy döntött, mivel ő van itthon, átveszi a vezetést. És különben is, legfőbb ideje, hogy megmutassa ennek a sok férfisoviniszta rendőrnek: a nők is érnek annyit, mint a férfiak, akkor is, ha nyomozók! Szinte szikrázott a szeme. Endor szótlanul helyet foglalt, megvárta, míg a nő is leült és ránéz. Akkor csak annyit szólt csöndesen:

- Én a nők pártján állok.

Laura csak hápogott.

- Hát… hát… ezt nem értem. Honnan tudta, mire gondoltam?

- Köszönöm, hogy nem tagadta le - mondta a férfi gyorsan. - Egyszerű empátia az egész. Minden gyilkossági csoportnál kevés a nő, dominálnak a férfiak. Nálunk is így van. Egyetlen kolléganőm van, aki olykor férfi-sovinisztáknak nevez bennünket. És neki is ilyen kifejezés van az arcán, olyankor. Ilyenkor.

Széttárta kezét, és mosolygott. Az arca nagyon megváltozott, sokkal rokonszenvesebb lett. Egy mosoly mintha feldíszítette volna, szinte ragyogott. Laura ránézett, aztán vállat vont:

- Ez nem ment fel bennünket a feladat alól. Erre koncentráljunk. Megkapta az adatokat?

- Csak keveset, azt is vázlatosan - a férfi belső zsebéből elővett egy kis jegyzetfüzetet, olyan volt most, akár Columbo a tévében, vagy valamelyik még régebbi regényhős. Maigret, mondjuk. Laura meg is jegyezte:

- Oda írt fel olyan sok adatot?

- Ezek csak vezérszavak. A többi itt van - és a halántékára mutatott. Laura kárörömmel gondolta. „Ezt már sokan mondták kisöreg. Aztán, amikor szükség lett a számokra, időpontokra, helyszínekre és más dolgokra, kiderült, hogy a felét elfelejtették. Vagy annál többet is.

- Először hátén ismertetem a mi esetünket. Jegyzetelhet - mondta Laura az egyetemi oktató hangnemében. Endor felemelte a tekintetét, a jegyzetfüzet fölött nézte a lányt. Aki azonban nem látta ezt, vagy úgy tett, mintha nem látná.

- A mi áldozatunk a kerület szélén, a Folyóhoz közel lakott. Az asszony neve Fiora Lasser, ötvenhárom éves laboráns. Egy orvosi analíziseket végző kisvállalkozásnál dolgozott. Soha nem volt büntetve. Felnőtt fia, sőt egy unokája is van. Az asszony már kilenc éve dolgozott ugyanott, soha nem volt vele semmi baj. Majd megmutatom a fotóját is, teljesen átlagos. Átlagos külső, átlagos életmód. Nem volt gazdag, hisz akkor aligha foglalkozik naphosszat mások vérével, vizeletével, hogy egyéb biológiai végtermékeket ne is említsek…

Endor figyelmesen hallgatta. Közben Laurát nézte.

-… Lasser asszony a múlt pénteken is úgy ment haza a munkából, mint más délutánokon. A lakásban talált nyomok is egy szokványos napra utaltak. Semmi rendkívüli nem történt, és nem is történhetett vele aznap. Várta a hétvégét, vasárnap jött volna hozzá a fia a feleségével és az unokájával, ebédre. Már meg is vette, amiből az ebédet készítette volna. A fia szombaton háromszor is felhívta, de az asszony nem vette fel a telefont. A fiatalember ezt gyanúsnak találta, feljött. Kulcsa volt a lakáshoz. De erre már nem volt szüksége. Ugyanis az ajtó nem volt zárva, bár a kulcs belülről benne volt. Odabent találta meg az anyját, már holtan. Az orvosszakértő szerint a gyilkosság húsz-huszonnégy órával korábban, tehát még péntek este vagy éjszaka történhetett.

- Mit csinált vele? - kérdezte Endor halkan. A gyilkosra értette, természetesen. A terem másik végében mozgolódás támadt. Két vagy három csavargót hoztak be, a kiáltásokból annyit értettek csak, hogy lopáson érték őket tetten.

- Megfojtotta - jelentette ki Laura közömbös hangon. De azért nem volt annyira profi és öreg, hogy az ilyesmi még nem érintette volna meg. A hangja egy kicsit megrezdült, és Endor ezt jól hallotta. De nem adta tanújelét. Várta a folytatást, és nem hiába.

- Méghozzá különös kegyetlenséggel, merthogy összeharapdálta a testét. A melleit lemeztelenítette, és a szoknyáját is felhúzta a combjain, és ott mély harapásokat ejtett rajta.

Laura e szavak közben merően nézte a férfit. Ha azt várta, hogy Endor összerázkódik vagy undor ül ki az arcára-nagyot tévedett. És hogy miért ilyen nyugodt, azt rögtön megtudta a férfitól:

- A mi gyilkosunk is ugyanezt tette. Láttam.

Ez a „láttam” többet ért minden magyarázatnál. Laura hogy is gondolhatta, hogy Endor nem szemlélte meg alaposan az áldozat holttestét. Hát lendülete kissé megtört. Ha sokkolni akarta a férfit, erről le kellett tennie. A hangja érezhetően szárazabb, tárgyilagosabb lett, amikor folytatta:

- Lasser asszony lakásából - legalábbis a fia szerint - semmi sem tűnt el. Nem rablógyilkosság volt ez. Sőt, a tettes a jelek szerint meg sem kísérelte, hogy átkutassa a lakást. Erre nem utal semmi nyom.

- Vagyis bejött, ölt és távozott?

- Igen. Már ha ezt egyszerű ölésnek nevezhetjük. Gyilkosság volt a javából.

Endor kivárt egy pillanatig, majd jelezte, most ő következik.

- Nálunk is valami ilyesmire került sor. Jött, gyilkolt, eltűnt. Semmi indok. Az áldozat neve Paul Halland, hatvankét éves, egyetemi professzor. Az ideggyógyászati klinikán dolgozott. Nem ő volt ott a legfontosabb ember, de kétségtelen, hogy mondjuk a harmadik vagy negyedik fontosabb személy volt abban az intézményben. Még eszébe sem jutott nyugdíjba menni, a klinikán is számítottak a szakértelmére. Családos ugyan, de akkor egyedül volt otthon, a családtagok nélküle mentek nyaralni. Halland professzor régóta nem járt nyaralni, az ilyesmit fölösleges luxusnak tartotta - ő ilyenkor is inkább dolgozott. Munkamániás lehetett az öregúr. Neki aztán nem a pénz volt fontos, abból volt neki elég. Egy szép villában lakott, igaz, nem a város szélén, csöndes, zajtalan, félig vad környezetben - hanem a Folyóparton. De ott is akadnak csöndes helyek, kisebb ligetek, és szép nagyok a telkek. Nos, egy ilyenen áll a professzor villája. Az eset mellesleg tegnap éjszaka történt. Hogy pontosan mikor, az csak feltételezhető. Halland egyedül volt tehát a villában, és aludt. Talán fel sem ébredt a zajra? Vagy nem is volt zaj? A tettes meglehetősen durva, primitív módon hatolt be a villába. A jelek szerint a víz felől érkezett, bár értékelhető lábnyomokat nem találtunk a kertben. A professzor ugyanis minden ösvényt, ahol nem nőttek díszcserjék vagy bokrok, kerámiakövekkel, járólapokkal rakott ki. A tettes talált egy nyitott ablakot. A riasztó nem volt bekapcsolva, ha otthon volt, Halland mindig kikapcsolta. Ezt a családtagoktól tudjuk. Szóval valamikor hajnaltájt, de még pirkadat előtt az idegen behatolt a villába és megfojtotta a professzort.

- Az előbb a harapásokat említette.

- Igen, őt is megharapdálta.

- Kár - szaladt ki Laura száján. A férfi, kérdő tekintetére a lány bevallotta.

- Mert akkor szexuális indítékra, devianciára is gyanakodhattunk volna. De ha valaki megharapja a férfi áldozatokat is, nem csak a nőket, az baj. Mármint nekünk baj, hiszen ezen a nyomon nem tudunk elindulni.

- A szexuális indok elesik, de megmarad a deviancia-vitatkozott vele Endor. - Legalább ennyi kapaszkodó kell.

- Mi volt még?

- Semmi egyéb. A harapások a mellkason és a nyakon vannak Eléggé rosszak, bizonyítási szempontból. De azért majd a laborosok meg a boncorvosok összehasonlítják a két halotton talált nyomokat.

- Szerintem nem kétséges, hogy a tettes ugyanaz - mondta Laura határozottan. A férfi ránézett:

- Még egy-két év és megtanulja, hogy sohasem szabad kimondani a nem kétséges szavakat. Pláne nem ekkora felkiáltójellel a végén.

Laura mélyet lélegzett:

- Leckéztet engem, hadnagy úr? - és metsző gúny lapult a hangjában. A férfi hűvösen pillantott rá.

- Nem. Ahhoz túl kicsi a korkülönbség közöttünk.

Laura ezt lenyelte, nem tehetett mást. De forrt benne az indulat.

No, várj csak, jössz te még az én utcámba, gondolta.

- Mit javasol most? - kérdezte Endor nagyon udvariasan. Olyannyira, hogy Laura is érezte ezt. Köszöni, de nem kér az efféle kenetes szövegből. Nyelt egyet, mert hát most mit mondjon? Nem veszekedhetnek folyton.

- Azt javaslom, hogy menjünk el megnézni mindkét testet. Utána eldöntjük, mit tegyünk.

- Remek ötlet. Mindig azt szoktam mondani, hogy a halottak sokat mesélhetnek az élőknek. Néha olyan felvilágosításokat kapok tőlük, amit egyetlen élő szemtanú sem lenne képes adni.

Laura oldalról pillantott rá - ezt most komolyan mondja? Az a baj ezzel a Sabin hadnaggyal - mormolta magában, némán -, hogy soha nem tudható, mikor beszél komolyan és mikor nem.

Most például egyáltalán nem lehetett biztos benne, nem tréfál-e. „Különös humora van" gondolta és felállt a székéről, jelezve: indulhatnak, akár máris.

Odalent

A homály, derengésbe csap át. De csak a nagy kijáratok közelében.

Itt mostanában sok a patkány - jutott eszébe. Megtorpant és oldalra nézett. Még egy kis előresuhanás, majdnem nesztelen helyváltoztatás, és látta a nagy elosztó legközelebbi elágazását. Itt már hallotta a fenti dübörgést is. Igaz, annak csak halvány mása lopózott le ide. Mintha a zaj is félné ezt a Homályvilágot. Beszűrődik csupán, a vasfedelek is megfogják, szétszakítják. Az elosztó tele van elágazásokkal.

Hallgatózott.

A cincogás most mögötte hallatszott, apró neszekkel futott előre az egyik állat. Már nagyon közel volt. A homályban aligha látta, hogy áll ott valaki. Ellenség. Bátran szaladt közelebb, apró meztelen orra szinte a mocskos talajon kúszott. Csak annak szagát érezte.

Amikor az állat már elég közel volt, ő még mindig csak állt és figyelte a patkányt. De az izma megfeszült. Előbb a lábán, aztán a karján. Még messze volt a patkány, de ha lassan is, közeledett.

A betoncsatorna felső fala tiszta volt. Alig pár éve fektették le, emlékezett rá, akkoriban nem jöhetett erre. Különben is - mi az, hogy év? Hogy pár éve? Vagy nagyon régen? Nem számít.

Beroggyantotta térdeit és várt. Közben alig észrevehetően laposra feszítette a tenyerét. Már szinte érezte a tenyér élén a lecsapás gyönyörűségét. Közben mintha piciny porszemcsék hullanának a fejére. A meztelen fejére. Hát igen, odafönt sok jármű rázkódik és rázza a csatornát is, szüntelenül. Innen már nincs messze a vakító felvilág.

Nem is nézte a patkányt, hiszen hallotta. Pontosan tudta ebből is, milyen messze van még, és hogy milyen sebesen közeledik.

Több állat is volt ott akkor, de azok messzebb rágicsáltak. Néha cincogtak. Kívül voltak az ütéskörön, tehát nem is léteztek. Most nem.

Feszülten várt, energiát sugárzott ki, bár erről nem tudott. A patkány közel járt már, nyugtalanul megállt. Balra-jobbra ingatta a fejét, lesett. Egyet cincant csupán, és elindult ismét.

Ő meg persze ezt is hallotta. A patkány már közel volt. Anélkül, hogy odanézett volna, elindította a kezét. Tenyér éllel csapott a csatorna aljára és nem a patkány farkát vagy orrát találta el. Pontosan a teste közepén hatolt be az acélos tenyéré, gerincet tört azonnal. Az állat kézben fityegő kis semmi lett rögtön. Még meleg volt, még egyet vagy kettőt vert a szíve, De amikor felemelte, már egy rongydarab volt csupán. Maga is szemét. Csatorna.

Röhögött egyet, ledobta, rátaposott. Élvezte, hogyan reccsennek az apró csontok.

- Véged, testvér.

És ment tovább, feltartóztathatatlanul.

Villa

Az asszony lassan jött ki a medencéből.

Nem volt még öreg, egyáltalán. Negyven múlott, de mindenkinek-még a legjobb barátnőjének is-csak harmincnyolcat vallott be. Olykor a férfiaknak, ha tetszettek neki, még kevesebbet mondott. Elhitték.

Mert jó volt az alakja, ruganyos a bőre, a tekintete pedig merészen nézett a világba. A haja hol barnásvörös, hol fekete volt, kedve szerint. Most éppen gesztenyebarna, vállig érő. Szét is bomlott szépen, amikor levette az úszósapkát.

A medence kellemesen hűvös volt még ilyenkor, nyár elején. Ebben a klímában később sem lesz elviselhetetlen forróság.

A hőség inkább a városon kívül, a puszta, kopár területeket szokta támadni. Ott arat és oszt halált, ott dicsőül meg.

A férje most jött a villából. A kertben a növények zöldje dominált. Meg a kerti bútorok fehérsége. Az egész háza, kertje és a medence is olyan volt, mintha egy színes magazinból vágták volna ki. A lakberendezési, kertészeti folyóiratok hihetetlenül színes oldalain látni pontosan ilyeneket. Ez nem volt véletlen. Amikor pénzhez jutottak, méghozzá egyszerre sokhoz, hosszan kerestek egy ilyen villát. Az asszony akkor kezében az egyik folyóirattal járta a címeket és az ingatlanügynököket: „Ilyent akarok!”

A férfi a napernyő alatt vetkőzött. Hatvan múlott, ősz haja szinte kihullott, meztelen koponyateteje a nap alatt vörösen izzott. Az amúgy is kövérkés teste szétfolyt. A háj körbevette, lerakódott, formátlanná tette. Az asszony csak egyszer pillantott rá, aztán gyorsan elkapta a tekintetét. Jobb ezt nem látni, jobb nem gondolni rá. Nem kívánta már a férfit, az nem is volt férfi. Az ő számára semmiképpen. A magányos éjszakák gondolatai, a kihűlt ágynemű, a belső fázékonyság emléke megborzongatta egy pillanatra. Aztán kiment a napra. A napozóágy melegen simult alája. Felülről bombázta a nap. Már az imént gondosan bekente magát fényvédőfaktoros napolajjal, hát nem félt a naptól. Talpa elvált a meleg kövektől.

A férfi csobbanva beugrott, úszott ide-oda, rendszertelenül. Az asszony nem nézett arra, de hallotta, hol úszik éppen. „Még ezt sem csinálja rendesen, rendszeresen, szabályosan. Semmit sem. Szétszórt, és egyre inkább az.”

A férfi felkapaszkodott a lépcsőn. Lihegett, már ennyi erőlködéstől is. Az asszony behunyta a szemét. Rádiót kéne hallgatni, ne hallja, jutott eszébe. De a rádió messze volt, valahol a fák alatt, a villa felé vezető úton. A terasz szélén. Minek is épült olyan messze a medence a háztól?

A férfi leheveredett a mellette lévő napozóágyra. Csorgott róla a víz, kis tócsákba gyűlt padja alatt. A nőt ez is undorította. Nyelt egyet.

- Jó a víz - közölte. „Épületes megállapítás” - villant az asszony fejébe.

- Pola, elaludtál? - érdeklődött a férfi.

- Nem, Casper, ébren vagyok - felelte olyan hangon, amelyet ő maga szinte vérfagyasztóan józannak, ébernek hallott. De Casperre nem tett benyomást.

- Azt mondtam, jó a víz.

- Jó - hagyta helyben az asszony. Várt, hátha a férfi mond még valamit. Hiszen - tudja jól - Caspernek lenne mondanivalója. De amaz hallgatott. Hát Pola sem szólt.

A nap sütött, ömlött a meleg az égből. Itt csönd volt, még csönd. Aztán percekkel később a férfi mégis megszólalt:

- Még mindig nem tudnak semmit.

- Biztos, hogy igazán keresik?

- Keresik, keresik… Vagy ezt mondják csak?

Maga is elbizonytalanodott. Pola nem hagyta kitöltetlenül a készülődő csönd-darabkát:

- Megtalálhatnák már. Mindenki megnyugodna. Mert ha csakugyan itt van valahol… - nem fejezte be. De a hangja eléggé fenyegető volt.

Casper is érezte, nyelt egyet és taktikusan, megnyugtatóan szólott.

- Ha életben van, megtalálják. Ezek mindenkit megtalálnak. Egy ember ezer nyomot hagy maga mögött.

- Kivéve őt. Szólj az embereidnek, hogy most már ne habozzanak tovább. Ha olvastad az újságot…

- Nem olvastam, de tudom, mire gondolsz. Láttam a tévében. Szörnyű volt.

Pola most sem nyitotta ki a szemét. Ö is látta a tévéhíradóban, de tudta azt is: amit ott mutatnak, semmi sem lehet ahhoz képest, ami a valóság. Ezek a firkászok, akkor is, ha elektronikusak, nem mutatnak meg mindent. Messze nem a teljes igazságot. Kár.

Casper hangosan lélegzett. Nehezére esett. „Ha így él tovább, hamarosan meghal. Vagy nem is lesz az olyan hamarosan? Más körülmények között egy hetet sem bírna ki. Csak itthon ül, nézi a tévét, és olykor beszél a tőzsdeügynökkel. Még jó, hogy gyerekeik nem születtek. Pola nem akarta, soha nem vágyott gyerekekre. Félt a szüléstől. Nem illett terveibe.

Most már ez nem volt kérdés, bár szülhetne még. De hát vannak sokkal fontosabb dolgok az életben. Például az is, ami még előtte van. Úgy érezte magát, mint az az ember, aki eljutott útja végére. Már csak egyetlen nagy akadály van előtte, azt pedig hamar legyőzheti. Utána aztán soha nem lesz több gondja - senkivel. Legfeljebb önmagával, az öregséggel. De az még messze van!

Feküdt hát tovább a napon. Egyszerre édes semmittevésben, ugyanakkor feszült gondolatok és vad tervek között hányódva.

Endor

Éhesek voltak, de a látottak után egyikük sem akart enni.

Csak ültek egy kávézó sarkában. Mellettük nyitva volt a kirakat, az asztal magasságában, egy fémvályúban virágok sorakoztak. Endor nem tudta a nevüket, igazából soha nem érdekelték a növények. Hát most sem figyelt rájuk. Olykor nézte a járdán elhaladó embereket. A város zaja annyira benne volt a fülében, testében, hogy nem is tudott a rezgésekről. Pedig a talajon át azok bejöttek a székbe, a cipőjébe, a csontjaiba.

Laura sem volt jókedvű. A kétszeres halottszemle meglehetősen nyomta a lelkét. Ugyanakkor furcsa volt ez a kettősség - ha eddig egy áldozatot nézett meg a Bonctani Intézetben, utána sem tapsikolt örömében, de nem volt ennyire nyomott. Talán az volt a baj, hogy az előző estéktől eltérően addig mindig egyedül volt? A kilencedik kerületben a gyilkosságok hozzá tartoztak. Aminthogy az ötödikben Endor Sabinhoz.

A hadnagy úgy nézett rá, mintha a fejébe akarna látni. Ez is idegesítette Laurát.

- Megint a gondolataimban akar olvasni? Nem szeretem.

- Sok ember örülne ennek, de mivel nincsenek gondolataik, nem lehet beléjük látni - mosolyodott el a férfi. Ám ez a mosoly is hamar lehervadt róla. Egy pillanatig sem élt. Laura most merészen a férfi szemébe nézett:

- Maradjunk az ügynél.

- Nem tértünk el tőle-vágta rá azonnal Endor. Látszott, riposztokhoz szokott, gyorsan reagál, és mindjárt tudja is, mit kell mondania. Ez is nyugtalanságot ébresztett a nőben. Komoly ellenfél ez az Endor. Most először mondta ki - gondolatban - a férfi keresztnevét a „Sabin hadnagy” vagy egyszerűen „a hadnagy” helyett.

- Beszéljünk az áldozatokról.

- Inkább a tettesről - mondta azonnal a férfi, és maga kezdte: - A harapásnyomok az előzetes szakértői vizsgálat szerint, amit még nem adtak írásba, de velünk már szóban közöltek, egy férfi állkapcsára utalnak. Méghozzá az átlagtól valamivel eltérő, mert nagyobb, erősen kifejlett állkapcsokra, fogsorokra kell gondolnunk.

- Ráadásul kicsit hiányos, bár ez nem bizonyított még.

- Igen az egyik szakértő szerint valahol elöl, hiányozhat egy vagy két alsó fog. De ezt majd a következő áldozaton meglátjuk.

- Tessék? - Laura döbbenten nézett a férfira. A kávé még érintetlenül állt előtte, már nem is gőzölgött. A férfi cappuccinót kért, az ital bézs-barnás habja még fékezte a hűlését. Amúgy pedig meleg kora délután volt, a nap teljes erővel sütött.

Most Endor tett úgy, mint aki nagyon csodálkozik:

- Hát csak nem képzeli, hogy a pasas abbahagyta? Hogy egy senki által nem ismert nyugdíjhoz közeledő laboránsnő volt álmai netovábbja, meg egy nem sok vizet zavaró nyugdíjas professzor?

- Nem értem, miért hangsúlyozza folyton ezt a nyugdíjat. Nem minden gyilkos öl fiatal és szép nőket, vagy gyerekeket. Van, aki az öregekre vadászik, mert ott kevesebb ellenállásra számíthat.

- Ezzel kimondta a lényeget, kedves hadnagynő. A többes számot. Ugye nem hiszi, hogy ezzel vége is a harapós fojtogató tetteinek? Hiszen ez egy sorozatgyilkos.

Laura nem tagadhatta, hogy neki is megfordult a fejében a gondolat. De azért nem akart egyetérteni Endorral, így mindjárt a közös nyomozás és ismeretség kezdetén. Tüskés volt belül, igazi kaktusz. Endor már kezdte sejteni, mennyire az.

- Rendben van, bár aki kétszer ölt, még nem biztos, hogy fog harmadszor is.

- Mi történhet vele, ha nem? - kérdezte Endor. Találós kérdés volt ez, sajátos rejtvényfejtés? Laura vállat vont:

- Elment a kedve. Elköltözött. Lebukott valami más ügynél és most éppen egy fogdában várja, mit döntenek a sorsáról…

- Megbetegedett, ágynak dőlt. Vagy most csak élvezi a pihenést, és új erőt gyűjt.

- A következő, a harmadik gyilkossághoz.

Laura maga sem vette észre, máris belement a játékba. Ugyanazzal a hangsúllyal beszélt, mint a férfi. Endor ezt örömmel nyugtázta, de nem tette szóvá.

- Szóval sorozatra készülhetünk?

- Majdnem biztos vagyok benne. Kétszer ölt, és az első sejtéseink szerint teljesen véletlenszerűen választotta ki áldozatait. Vagyis ha rákapott az ízére, akkor legközelebb is megteszi. Aztán megint, és újra.

A perspektíva nem örvendeztette meg őket. Bár a férfi erre is tett egy megjegyzést:

- Minél többet gyilkol, annál több nyomot hagy és remélhetőleg annál több hibát követ el. Ez nekünk kedvez.

- Viszont az áldozatok aligha örülnek - mormolta Laura, inkább csak úgy magának. Endor ismét az utcát nézte. Forgalmas pontja volt ez a városnak, az ötödik kerület, nem messze a Folyótól.

- Az áldozatok véleménye nem számít. A szerencsétlenek mire megtudnák, hogy ők következnek, már meg is haltak. Csak azt tudnám, mién harapja meg őket?

- Talán valami jelzés. Vagy jelkép?

- Utána kell néznem a néprajzi könyvekben.

- Én meg az eddigi eseteket futom át. A belső hálón talán megvannak már az adatok.

A rendőrség saját internetes hálózatára célzott. Endor is szokta használni, hát most csak bólintott:

- Akkor hát megosztottuk a feladatokat. Remélem, nem lesznek zavarok az együttműködésünkben.

Laura egy hajtással kiitta a kávét és intett a pincérnőnek. Endor önkéntelenül is a zakója zsebébe nyúlt:

- Én fizetek.

- Ugyan már, ez olyan férfisoviniszta dolog. A bátor vadember gondoskodik gyengébb társáról - mondta megvetően a nő és pénzt vett elő. Endor tekintete elsötétült:

- Rendben van, akkor fizesse az enyémet is. Majd legközelebb meg én fizetek.

Laura ugyan ki-ki alapon gondolta a dolgot, de most kénytelen volt kiguberálni a pénzt. Nem is szólhatott, mert a pincérnő már ott állt mellettük. A férfi idegenként ácsorgott mellette, szándékosan úgy tett, mintha ez természetes lenne, amúgy pedig semmi köze hozzá.

Laurát dühítette a dolog. Reggel óta ismerték egymást, és lám, azóta többször veszített Endorral szemben. Csak az vigasztalhatta, hogy ezek apróságok voltak. Jelentéktelen dolgok - mások számára. De ő ezt vereségként élte meg.

Patkányok

A rothadás szaga megülte a levegőt.

Rátelepedett a falakra is. A Főcsatorna alján kis szigetek képződtek. Némi fény azért szűrődött alá, de csak a mellékaknákból, amelyek magasabban futottak és néha esővizet is hoztak. Rácsos nyílásaik a főútvonalakra nyílottak. Az esővizet a záporcsatornák külön rendszerében vezették el, legalábbis így volt ez kezdetben. Mára az egymáshoz túl közel futó csőrendszerek olykor beomlottak. Az építési vállalkozók, akik annakidején megnyerték a városháza csatornaépítési tenderét, takarékoskodtak a cementtel. Itt-ott a vízzáró adalékanyagokkal is. Hát nem csoda, hogy előbb szivárogni kezdtek a záporcsatornák, később szétestek, és jókora lyukak tátongtak rajtuk. Az esővíz felülről becsorgott az alant futó csatorna-vezetékekbe - ezek valóságos pókháló-szőttesként ágaztak szét a mélyben. Bárhol is lyukadtak ki a záporcsatornák, az esővíz elcsorgott a szennyvízcsatornákba. Különösen nagyobb záporok alkalmával, amikor ezek a keskeny keresztmetszetek csordultig teltek, és nőtt bennük a nyomás. Valósággal spriccelték a vizet a talajba.

A Főcsatorna a város északi-déli tengelyében haladt vagy tizenkét méter mélységben, aztán a Folyónál elágazott háromfelé. Az egyik, a régi és már megszüntetett, betömött csonka ága egyenesen a Folyóba vitte a szennyet. A másik két ág egyike átment a Folyó alatt, a harmadik pedig keletre kanyarodott, az ipari negyedek felé. Ezt alig harminc éve építették, és még sokkal jobb állapotban volt, mint a Belváros alatti rész.

Ritkán jártak itt emberek. Ha jöttek is, gázálarcban, védőruhában. Keveset láttak, és nem is hiányzott nekik a látvány. Inkább csak a falat szemlélték. És néha, ha valahol megrekedt a szenny, ha kis szigeteket egyetlen naggyá sodorta össze az áradat, akkor léptek közbe. Kis töltetekkel robbantották szét az anyagot, utána aztán folytatódott a csendes csordogálás. A falakról pedig még hetek múlva is csöpögött-csúszott le a robbanás által felkent szenny.

Most csak az ment itt, aki amúgy is gyakran járt erre.

Senki sem látta őt. Különösen nem idelent. El tudta kerülni az olykor lelátogató csatornatisztító munkásokat. Nagyon finom volt a hallása. Több száz méterről felismerte az idegenek neszét. Olyan hallása volt, amely kiszűrte a fentről lehallatszó városi zajból azt a pár hangot, amely idelent termett. És minél alább ereszkedett, annál kevesebb volt a fenti zaj, az idegen hang. Annál inkább érezhette, hogy otthon van, a saját birodalmában. Amelyet nem kellett megosztania senkivel.

Hallotta, ha valaki csöndesen lopakodott, osont. Nem okvetlenül ember. Az állati neszekre különös izgalommal figyelt. A sötétség, az örökös félhomály megélesítette hallását. Néznie nem sokat kellett. De már arra is képes volt ennyi idő után, hogy ha tenyerét valamelyik régi kőfalra vagy az újabb betonfalra helyezte, pontosan tudta, mi történik száz és száz méterrel távolabb. Jön-e valaki? És ha jön - kicsoda? Mert másképpen lépkedtek a munkások. Hiszen ők itthon voltak, bár ritkán jöttek le. Mégis, ha már ott jártak, magabiztosan mentek és érződött, hogy egy feladatra koncentrálnak. Mindig rövid ideig voltak csak lent, valamit csináltak és máris mentek fel. Biztosan megkönnyebbültek, amikor kikászálódhattak narancssárga autójuk mellett a társaiktól addig gondosan őrzött öntöttvas csatornaakna-fedél mellett.

Jártak erre csavargók, hajléktalanok is. Ezek sohasem merészkedtek igazán mélyre. Talán még ők is undorodtak ettől a szagos, gázos, sötét világtól? Vendégek voltak itt, pedig néha otthont kerestek. Volna. Ilyet nem találtak, elmentek ismét. Néhol csak a bevezető nyílásokban éltek, a Folyóparton. Napokig, hetekig. Aztán elmentek, és szöszmötölésük nem hallatszott be a Főcsatorna távolabbi részeibe.

Most hát ment és hallgatózott. Szokása lett, hogy sohasem ment sokáig. Gyakran megtorpant, és hallgatózott. Ajánlatos volt folyton tudni, mi van előtte? Mögötte? Az oldalra nyíló járatokban? És mi van odafönt, mert néha ijesztő hangok törtek le. Valami kisebb baleset. Autók rohantak egymásba. Néha sokáig vijjogtak a szirénák, mind egy helyen. Az ő füle még jóval távolabb és több szinttel alább is hallotta.

Célratörően haladt, és sohasem sietett. Hová is ment volna? Az időnek idelent nem volt jelentősége. Olykor a napok múlásával sem volt tisztában. Ha lement a mélybe, ahol bevackolta magát, semmilyen jele sem volt az időnek. Nem is érdekelte igazán.

A patkányok olykor mit sem sejtve motoszkáltak előtte, máskor fejvesztetten menekültek. Voltak odalent olyan patkánytörzsek, amelyek már tudták, ki ő. Nemzedékek születtek, éltek és pusztultak el úgy, hogy valamilyen rejtélyes módon tudták: ez az időnként erre cammogó lassú lény az Ellenség. A Pusztító.

Más állatok semmit sem sejtettek. A Főcsatorna egyik ágán nem tudták, ki az Ellenség. Ha mégis erre jött, olykor szétcsapott közöttük. Vinnyogva menekültek, és talán ők sem felejtettek.

Mert ő viszont nem felejtett. Számadása volt a patkányokkal. Megrágták tán olykor, álmában? Vagy ellopták a készleteit? Befészkelték magukat a ruhájába, a fekhelyére? De nem tartott ez sokáig. Hamarosan a szagától is rettegtek a környéken.

Ám ő másfelé is járt. Mint most is.

Meg-megtorpanva haladt. Hallgatózott, aztán ment. A Főcsatornán haladt dél felé, ügyesen át-átugrotta a szennyes lé kicsiny patakjait. Néhol már akkorára nőtt a behordott szemét és a záporcsatornákon besodort homok, hogy valóságos kisebb szigetek képződtek. Mígnem felrobbantják őket, nyugodtan járkálhat rajtuk. Hát járt is.

Csak ő tudta, hová igyekszik, és miért.

Az egyik keresztcsatornánál megcsapta a huzat. A keletre ágazó kisebb járatot valahol megnyithatták a csatornamunkások. Nappal volt, némi fény leszűrődött ebbe a járatba, ő hát most megtorpant, és arccal szembefordult - a „szél” kellemesen bizsergette a bőrét. A haját. Az arcát.

És valamit sugallt is. Egy emléket.

Fényes, nagyon fényes helyen állt. Sütött a nap. Milyen az, ha süt a nap? Nehezen tört felszínre a kép. Pedig benne született újjá, egyszer már látta, csak elfelejtette. Most megint előjött, homályból bukkant ki, homályba veszett. Fényben állt, talán egy kertben. Valami zöldre emlékezett. Biztosan kert volt.

És valami történt is. Nem tudta, micsoda, de nagy esemény lehetett. Örömhullámok gördültek feléje. Még most is mintha erezné ezt. Vagy ez már csak annak árnyéka, apró fuvallat? A fény betöltötte most ezt a csatornát, de ez is csak egy pillanatig tartott. Valahol bezárták a nyílást, a huzat megszűnt. Nem volt hát szél, és ezzel az emlék is elröppent.

Még állt ott egy ideig, várta a szelet. De a bőrére már nem érkezett, a haját sem mozdította. A levegő állt és ismét megtelt a nehéz szagokkal. Akkor lassan elindult és ment tovább, tovább.

De nem ment sokáig. Már közel volt a Folyóhoz.

Zajt hallott. Emberek… Ezt tévedhetetlenül tudta. Hiszen a füle megkülönböztette a neszeket. Így csak a csavargók járnak. Bizonytalanul, lassan. A csatornatisztítók céltudatosak és gyorsak, minél kevesebb időt szeretnének itt tölteni. A hajléktalanok meg fedelet keresnek és némi hulladékot. Nem tudják még, hogy mire a csatorna a folyóig sodorja martalékait, azok már használhatatlanok. Még nekik is.

Lassan osont tova. Ő majdnem zajtalanul ment. El akarta érni az utolsó leágazást, mielőtt összefut amazokkal. Nem félt tőlük, már nem először találkozott idelent az effélékkel. Ha akarja, visszafordulhat és lemegy néhány szinttel alább. A régi csatornába ezek sohasem merészkednének, hiszen ott teljesen sötét van. Mindig.

De nem hátrált meg. Most sietett. Nem jó, ha meglátják. Jobb, ha senki sem tud róla. Ez a gondolat dolgozott most benne, csupán ez. És sikerült is megtennie. Valahol még távolabb voltak amazok, de közeledtek. Hallotta a neszezésüket. Nem egy volt, hanem kettő, talán három. Hiszen beszéltek is egymással. Öblösen visszhangzottak a hangok, de érthetetlenül. A távolság torzította a szavakat. Viszont ebből tudta, milyen messze vannak még. Elérte az elágazást, gyorsan bement, és attól kezdve már csak kis ideig hallotta amazokat a háta mögött. Majd megfeledkezett róluk.

Most feladata volt, azért igyekezett előre. Ilyenkor megszállta a dolog, azzal foglalkozott csupán. Minden más kihullott az agyából. A keleti elágazáson nem kellett messzire mennie. Itt is egymást érték a betorkolló keskenyebb csatornák. Az egyikben volt a Rejtek.

Egy olyan keskeny csatornában, amely egészen a felszínre vezetett, de soha nem jártak arra a munkások. A külváros alatt futott több száz méter hosszan. Egyre emelkedett, a legvégső pontja az elhagyott gyártelep alatt volt. A csöndes gyár alatt, ahogyan ő nevezte magában. Mert ott már régóta nem volt munka, a telep leállt. A csatornába sem ömlött semmi, hisz fölötte elnéptelenedett szinte az egész városnegyed. Száraz volt itt mindig, és hűvös. Nem felhevülő aszfalt alatt futott a legfelső szakasza. Romos épületek omladoztak, őrölte őket az idő. Beton és vasak, tégla és kő porlott, akár a régi vakolat. Szürke, álomszerű porréteg fedett mindent, vastagon.

De most idelent volt. Nappal odafenn, homály idelent. Majd, ha éjszaka lesz fent… De most nem ezért jött. A csatorna keskeny volt, később alacsony is. Már csak görnyedten tudott menni, így is beverte a fejét. Az egyik ütés a régi időkre emlékeztette. Állt egy pillanatig, míg kiállt a fájás a koponyacsontból. Meg is tapogatta, aztán ment tovább.

Itt nem látott patkányokat, nem is érezte rejtett jelenlétüket. Hiszen hallotta volna cincogásukat még több méter beton réteg mögött is. Nem volt nedvesség, nem volt táplálék - hát elvándoroltak innen. Ha odafent nincsenek emberek éveken át, idelent nincsenek patkányok Egyszerű. A fentiekből élnek a lentiek. Ő maga is.

Már messziről megpillantotta a Csomagot. Az akna alatt feküdt. Ha felnézett, látta a fedőlapot. Öntöttvas, elég nehéz. Tudja, emelte már, nem is egyszer. Aminthogy ismer más fedőlapokat is. A függőleges aknákban rozsdás vaslétrák kapaszkodnak a kopott betonba. Vigyázni kell velük, olykor elég rozogák.

De most nem kellett felmásznia. A Csomag a szokásos szürke papírba kötve, zsinórral. Nem nagyobb, mint máskor. Lassan, óvatosan közeledett. Vadállattá lett, most inkább, mint máskor. Hiszen ez csapda is lehet.

Hosszú percekig csak állt, nem ment az akna alá. Később is lassan mozdult, lépésről lépésre. Sokat kibíró cipője is egy ilyen Csomagból származott. Most nem csikordult alatta a csatorna betonja, nesztelenül csúszott mind előrébb. Csak akkor nyugodott meg, amikor látta, hogy az aknafedél zárva van. Ha lapul is ott valaki, mire felnyitná és leugrana - ő már messze járhat. Ha kell, gyorsan tud futni.

De senki sem mozdult. Kivárt még egy pillanatig, aztán két mocskos keze lecsapott a Csomagra. Felmarkolta, karmokkal ölelte magához, féltékenyen. Birtokba vette, és amikor koszos melléhez szorította, már tudta: az övé.

Neki szánták, és nem veheti el senki.

Alaposan becsomagolták, nem félt hát, hogy menet közben szétnyílik, kiszóródik, ami benne van. Mi lehet benne? Ez olyan kellemes izgalmat okozott neki, már előre örült. De tudta, majd csak otthon bontja ki.

Ment hát vissza. A csatorna magasodott, szélesedett, most már nem kellett hajlottan haladnia. De azért vigyázott, ne csapjon zajt.

Annál is inkább, mert az elágazáshoz közeledve ismét hallotta a hajléktalanokat. Ketten lehettek, ugyanazt a két hangot hallotta, és egyre hangosabban. Érthetőbben. Már közeledett hozzájuk. Nem mehetett másfelé. Szívesen lement volna egy szinttel eléjük, és ott távolodott volna hazafelé - de itt nem voltak lejárók. Majd csak az idegenek mögött térhet más útra.

Ment hát előre. Még mindig halkan osont, de egyre gyorsabban. A félhomályban aztán megpillantotta amazokat. A kerek alagutat kitöltötték testükkel. Nagyok hát és erősek? Nem, csak bebugyolálták magukat. Odafent éjszaka hideg van, hát nappal is viszik magukkal a holmijukat. Hiszen nincs hol hagyniuk.

Piszkosak, de nem öregek. Fiatalok és erősek. Úgy meredtek a semmiből felbukkant harmadikra, mintha sohasem láttak volna más embert. Mintha csupán patkányokra számítottak volna idelent. Nem sokat tévedtek.

- Hé, te!

- Hol jöttél be?

- Utánunk jöttél, testvér?

- A holminkra pályázol?

- Mert akkor rosszul jársz.

Nem válaszolt nekik. Szemlátomást el akart menni mellettük. Amazok ezt furfangos cselnek vélték. Összeszűkült a szemük. Piszkos arcukra szinte ránőtt a borosta. Testrészük lett a régi mocsok.

- Ne sompolyogj itt, te!

- És mit cipelsz, pajtás?

- No, mutasd csak! Hátha akad ott valami nekünk is.

- Jobb, ha nem ellenkezel…

Nem ellenkezett. De azok nem sejtették, miért? A Csomag fékezte volna a mozgását. Két szabad kezére volt most szüksége. Hát, amikor azok kinyújtották érte a kezüket, húzódozva engedett nekik. Kényszer hatása alatt, mutatta. Közben azonban nem gondolt erre, ez nála ösztönös volt. Jobb, ha a támadók nem néztek a szemébe. Fiatalok voltak és magabiztosak, zsákmányra éhesek. Egyszerre nyúltak érte, úgy tett, mintha még mindig habozna, odaadja-e? Aztán váratlanul elejtette a Csomagot.

A két támadó ösztönösen utánakapott. Az egyik mélyre hajolt utána. A másik közben még a kifosztottra nézett. Volna.

Mert valami mozdult, nagyon gyorsan. És a férfinak már nem volt mivel néznie. Egy kiterpesztett tenyér száguldott az arca felé. Az öt ujjból néhány egyenesen a szemébe talált. Mindkét szemgolyóba. Iszonyú volt a fájdalom, ugyanakkor minden elsötétült. A férfi felsikoltott…

De a Csomag gazdája most nem törődött vele. Egyelőre. Mert a keze most arra csapott le, aki a földre hajolt a csomagért. Acélkemény tenyérél csapott a férfi hátára. A két lapocka közé. Az ütéstől elakadt a lélegzete. Fuldoklott. Próbált felállni, mégis harcolni. De már nem volt esélye.

A megvakult férfi még mindig sikoltozott, halálfélelem vett rajta erőt. Ő most nem volt ellenfél, ezért a másikkal foglalkozott. Ez még levegőért kapkodott, térdre esett. Nem volt ellenfél.

De el akarta venni a CSOMAGOT!

Ez megbocsáthatatlan volt. Az is, hogy találkoztak vele. Hogy látták. Nem gondolta végig mindezt, valahol mégis tudta, mit kell tennie. Ne beszélhessenek róla, ne tudják, hogy idelent van.

Csapás csapást követett, aztán jöttek a rúgások. Az ellenfél már a földön hevert, és csak nyöszörgött. Majd elhallgatott. Porc reccsent, és többé nem lélegzett. A hátán feküdt, már merevre kitárt szemében még ott ült a rémület.

A megvakult hajléktalan a falig hátrált és rettegett. Hallotta, mi történt a társával. Hallotta, ahogyan hörgött, aztán egy újabb csapás után csönd lett. Mondott volna valamit, de arcán vér csordult, bele a szájába.

Már csak két másodperce maradt az életből. Nem szenvedett tovább.

Felvette a Csomagot, távolabb vitte, ismét letette. Eszébe jutott, hogy ezt nem hagyhatja maga mögött. Hiszen olykor azért járnak erre mások - munkások, hajléktalanok. És ő maga is jön majd erre. Egy másik csomagért. Ne botoljon folyton a hullákba.

Egy oldalágba húzta őket. Régebben járt arra is, hát ismerte. A végén volt egy régi akna, amit nem használtak már. Eldugult a mélyben, azóta csak gyűlt belé a szemét. Patkányok hazája volt, legalább százan éltek az akna környékén, és benne. Volt mit enniük.

Most még több lesz, vélte, amikor az első halottat odahúzta. A földön vonszolta, benne a tocsogós lében, amelyben ő is lépkedett. Néha elakadt valamiben, kicsiny kosz-szigeteket húzott össze a halott háta, lábai. Kopott cipője elmaradt valahol. Nagyon lihegett, amikor végre célba ért. A mélybe taszította a hullát, aztán visszament a másikért. Azt is elnyelte a mélység.

- Jó étvágyat, patkányok!

Fogta a Csomagot és ment hazafelé. Lassan cammogott, már nem volt neki sietős. Féltékenyen markolta magához drága terhét.

Másnap

Laura arra ébredt, hogy megszólalt a rádió.

Nemrégen vett egy ébresztőórával kombinált kis zsebrádiót, ott állt az ágyához közel. De nem annyira, hogy kézzel elérhesse, így nem tudta első, kaotikus mozdulataival elhallgattatni. Akaratlanul is hallgatta hát a hat órás híreket. De nem maradt sokáig az ágyban, irány a fürdőszoba, aztán a többi, szokásos mozdulatsor. Konyha, reggeli, öltözködés, smink, holmik ellenőrzése. Naptárba pillantani, mi lesz ma? Mobiltelefon. Kezdődik a nap.

Mióta André elhagyta, azóta olyan üresnek tűnik a lakás. Bérlemény csak, igaz, hát meglehetősen személytelen. Nem viseli az egyénisége jegyeit. André két hónapja ment el, azóta senki. Laura most is úgy nézett körül, mint egy idegen itthon. A bútorok idegenek, a szőnyeg, a régimódi reprók a falakon. Még a fürdőszobában is az a befalazott egyszerű kád… a huszadik században csináltak ilyeneket, sokfelé. Túl sokfelé. Ma már a műanyag sarokkádak a menők, no meg persze a masszázskádak.

Nem örült a lakásának. Nem dobta fel, hogy már megint egyedül van. Kedvelte André franciás könnyedségét, humorát. Az ágyban is jó volt. De már majdnem fél éve éltek együtt, amikor Laurának hiányozni kezdett valami. Valami mélyebb, valami erősebb. André volt, és gyakran igen jól jött, hogy van - de semmi több.

Ezt persze a fiatalember is érezte. Mint a végén bevallotta, mindig is feszélyezte, hogy egy rendőrnővel él. Hogy pisztoly van Lauránál, hogy veszélyes kalandokba keveredhet, és keveredik is. Férfias jelenségnek nevezte a lányt, de már ezt is csak a végén tette meg. Amikor összecsomagolta a holmiját, Laura nem volt otthon. De hát a fiú becsületesen megvárta őt. Pedig elmehetett volna tízszer is úgy, hogy soha többé nem találkoznak. Ám érezte, valami magyarázattal tartozik. Laura nem szólt semmit. Nem mondta meg, hogy nem ilyen férfiról álmodott. André semleges volt, szelíd és puha. Könnyed ugyan, de nem eléggé férfias. Nem, nem az ágyban, hanem az életben. Ha nagy néha elmentek társaságba, jobbára André itteni barátaihoz, Laura igyekezett őt kívülről szemlélni. És ez meglepően sokszor sikerült is neki. Ebből is tudhatta, hogy ez nem szerelem. Ez csak amolyan, a huszonegyedik század elején divatos együttélés. Hogy aki egyedül van, mégse mondhassa el ezt magáról. Hogy a heteroszexuálisok egyértelműen jelezhessék nem-homoszexuális voltukat, mert erre a jelek szerint a lelkűkben éreztek némi szükséget.

De hát ez is elmúlott. André a múlt része lett, visszahozhatatlan emlék csupán. Az egyik fiókban van néhány színes fénykép, mega videó melletti polcon talán egy fél tekercs film, amit az egyik kirándulásukon forgattak.

Ennyi volt.

Laura most igyekezett a mai napra koncentrálni. Ismét találkoznia kell Endor Sabin hadnaggyal. És ez most egy ideig nem is lesz másképpen. Felemás érzések kavarogtak benne a férfit illetően. Mert hát Endor férfi, ez nem kétséges. Nem olyan, mint André, nincs benne semmilyen feminin vonás, de olyan sem, amit annak hihetne valaki. Aki őt nem ismeri. Persze, ki tudja, mi derülne ki róla, ha egy kicsit „megkaparná”.

Ám Laurának nem ez járt az eszében. Viszont a kíváncsiságát sem tudta levetkőzni, elfelejteni. Hát még indulás után, a kocsiból beszólt egy barátnőjének, aki szintén rendőr volt. De a nyilvántartóban dolgozott. Laura nem irigyelte, mert egész nap számítógépek képernyőjét nézhette. Amikor délután kijött, a szeme vibrált és fájt a háta, Olykor a feje is.

- Nézz utána, légy szíves a kollégának. A társam lett, képzeld, azonos tetteses gyilkosságok után nyomozunk. A főnök tukmálta őt rám. Dabber, tudod, milyen… Mint az úthenger. Naná, hogy még soha életében senkitől sem kérdezte meg. akarja-e, amit kitalált neki? Hát ezt a fiút is így kaptam a nyakamba. Endor Sabin, az ötödik kerületben van állományban. Hogy mióta? Fogalmam sincs, a húszas évei végén járhat, hát nem olyan régóta lehet a testületnél, és így abban a kerületben sem… Vagy ki tudja? Szólj majd utánam, tudod a mobilomat, igaz?

Amikor beért a kapitányság parkolójába, észrevette Endort. A férfi a kocsija mellett állt. Talán most jött és még nem indult fel, az emeletre? Vagy Laura nélkül nem akart bemenni annak helyére?

Vagy más okból várakozott? Laura nem tagadhatta, hogy imponált neki a férfi külseje.

Mert Endor most nagyon jól nézett ki. Egyszerű trikóing volt rajta, de az feszült domború mellén. Nem keltette egy erőművész benyomását, még a normálisnál izmosabb sem volt. De karcsú a dereka, széles a válla, és a bőre olyan barna, amilyenre csak a nap képes azt finoman leégetni. Ebből a barna arcból szinte világított a szeme. Az a világos, talán szőke, talán kék szeme…

Kocsija a „Vendégek” felirat alatt parkolt. Nyolc óra előtt egy perccel hajtott be Laura, a férfi pedig az autóhoz támaszkodva, karba font kezekkel nézte őt. Mire a lány kiszállt, a férfi kikapta a kocsija hátsó üléséről a zakóját. A pisztolya biztosan a hóna alatti tokban volt. Laura ma ugyanezt a retiküljében hordta.

- Jó reggelt!

- Jó reggelt, hadnagy.

- Friss ma reggel - jegyezte meg a férfi és nem is titkolta, hogy kedvtelve legelteti rajta a szemét. Pedig Laura most is nadrágot viselt és magas nyakú blúzt, egy könnyű blézerrel. Hát nem sokat láthatott belőle. A nő érezte Endor pillantását, amikor az átszáguldott az alakján és megtorpant a mellén. Akaratlanul is domborított egy kicsit, pedig hát anélkül is elég szép és mutatós melle volt - tudta jól. Épp elég férfi mondta már, és naponta megnézték.

Endor észrevétlenül megnedvesítette az ajkát.

- Munkára kész vagyok - hangsúlyozta a szót. Endor értette, hogyne értette volna! Nem kommentálta.

Felmentek azt iroda-terembe. Laura elkérte a postáját. Endor telefonált. Aztán átnézték a szakértők beérkezett jelentéseit. Észre sem vették, hogyan múlott az idő. Az íróasztal melletti nyomozás ezúttal legalább olyan izgalmas és hasznos volt, mintha odakünn lettek volna a „terepen”.

- Maga kérte el Halland professzor régi munkahelyeit? - kérdezte Laura, a következő borítékot kinyitva.

- Én, de igazán nem tudom, mi hasznát vesszük. Talán csak rutinból tettem - mosolygott Endor. Laura is ránézett, egy pillanatra egymás arcába felejtkeztek. Aztán mindketten elkapták tekintetüket.

- Ez meg itt Fiona Lasser bankszámlájának másolata.

- Az ügyészség kérte ki?

- Igen, de egyelőre nálunk lesz, a nyomozás befejeztéig - Laura megnézte a sorok végén szereplő összegeket. A fejét csóválta:

- Nagyon, nagyon kevés pénze volt szegény asszonynak. A temetési számláját is a fia fogja fizetni, azt hiszem.

Endor átvette a papírt, belenézett. Nyolcszáznegyvenkét euro… Hát az nem sok. Biztosan nem egy élet megtakarítása. Errefelé ez talán egyhavi fizetés, már persze az olyanoknak, mint ők ketten. Fiatal, pályakezdő rendőrtiszteknek sem sok ez.

- Nem vett ki mostanában nagyobb összeget? - kérdezte Laura.

- Nem, semmit. Apránként tett hozzá kisebb összegeket, és olykor hó végén ugyanolyanokat ki is vett. Minden bizonnyal elég szegényesen élt. A körülményei is erre utalnak.

Endor letette a papírt és maga elé nézett:

- Nem szexmániás, nem rablógyilkos. Nem a pénzre utazik és miért választott ki egyszer egy öreg professzort, máskor meg egy nagymamakorú laboránsnőt?

Laura sem tudott válaszolni, hát kérdezett:

- Mi újság a néprajzban?

- Semmi. Nincsenek rituális gyilkosságok, amelyekre a tettes a koronát harapással tenné fel. Egész este a szakirodalmat meg az internetet bújtam, de nincs értékelhető dolog. Az áldozat összeharapdálása sokkal inkább a rágcsáló állatokra jellemző. Meg persze a nagyvadakra.

- Az eddigi esetek listáján is csak egyet találtam. De az még a hatvanas években történt, amikor a mi tettesünk vagy nem is volt a világon, vagy igen kicsi gyermek lehetett… Egy német férfi ölte meg a feleségét, és közben, valamint utána harapdálta meg asszonyát.

- Kellemes lehetett - dünnyögte Endor. Ezt viccnek szánta? Vagy a gyilkos férfi helyébe élte bele magát? Laura elhallgatott, de nem kommentálta az eseményt.

Dél lett, mire végeztek mindennel. Már csak az maradt hátra, hogy elmenjenek még egyszer a két áldozat lakóhelyére és a szomszédokat alaposabban kikérdezzék. A gyilkosság után közvetlenül ugyan rendeztek tanúkutatást, de az eredmény több mint szerény volt.

- Ebéd után indulhatunk is - mondta Endor. Olyan hangon, mint aki ettől vár valamit, ezzel többet is akar mondani. Ki is rukkolt.

Laura azt akarta mondani: „Nem, magával nem megyek sehová!” Csodálkozott kissé, hogy közben a szája meg azt mondta:

- Rendben, csak előbb elugrom a mosdóba.

Endor kifürkészhetetlen arccal bólintott és maga is indult már a kijárat irányába. Laura a mosdóból hívta barátnőjét a nyilvántartóban.

- Nos, megtudtál valamit erről a hadnagyról?

- Egy olyan dolgot, amitől el fogsz ájulni - válaszolta amaz. Laura feszülten hallgatta. Aztán kiment és csatlakozott a várakozó Endorhoz. Az arcán látszott valami, amit a férfi nem értett. Már az ajkán volt egy gunyoros kérdés, de visszanyelte.

Álom

Amikor ráborult az önmaga választotta kisebb sötétség - feledtette a környező nagy homályt - rögtön előjöttek a régi képek. Erősen hitte, hogy ez csak álom. Annál is inkább, mert nemegyszer ugyanilyeneket látott ébredés előtt.

Nem tudta, éjszaka van-e odafönt? De ennek itt nem volt jelentősége. Most az élet idelent zajlott, csak itt. A képek először nagyon homályosak voltak. Valahonnan lassan bukkantak elő, jöttek egymás után, de még nem álltak össze filmmé.

De ennek is eljött az ideje. Valósággal berobbant az agyába az emlékfilm. Össze-visszajöttek a látványok, nem volt benne semmi logika. De ezt akkor ő sem hiányolta. Nem is vette észre. Hiszen szenvedett.

A fájdalom belenyilallt. Egy nagy termet látott, a túlsó végét már homályosan. Elöl egy kis körszakállas férfi állt és őt nézte. Önmagát most nem látta, de tudta, hogy ott van. Ott volt - bár most úgy tűnt, ez a jelenben zajlik. A félelem is belenyilallt.

„No lám csak, itt van a barátunk! Hát magának még nem volt elég?”

Nyájasan kérdezte ugyan a körszakállas, mégis, minden szava fenyegetés volt. Mögötte többen álltak, erős, markos férfiak. Ha ellenkezik, ezek megragadják, és…

Mégis szembeszállt velük. Küzdött. Most önnön homályosuló szemén át látta, hogyan jönnek feléje. Már fogták is, kicsavarták a karját, a látvány előrebillent. Amint emelték a karját, úgy dőlt előre a feje, nem is látta már a szakállas arcát, mellét, csak a lábát. A cipőjét. Amit úgy gyűlölt…

Rekedt kiáltással ébredt. Szeme a nagy sötétbe meredt. Nem fogta el a félelem. Amint megértette, hogy ez csak odabent játszódott le… a fejében… Egyszerre lett nyugodtabb, de sohasem teljesen nyugodt. Hiszen az is fájt, hogy ezek a képek nem mennek el tőle. Mindig itt maradtak, mindig itt maradnak?

Lehunyta a szemét, hátha most már jobb lesz. Az álomkép azonnal visszatért, kicsit elkábította a tudatát. Fáradt volt, mert könnyen kimerült. A képet furcsán, kicsiny kockákon át látta. Nem, nem akarta látni. Ott is sarokba volt szorítva, oda is erővel tették. A világot elzárták tőle, pedig annyira ment volna feléje. Egyszerre volt puha, mégis erős ez a zár. Nem, nem engedte őt tovább, nem engedte ki. Valakik röhögtek mellette. Nőkés férfiak is voltak ott, vegyesen. Mindenki rajta mulatott. Most is érezte azt az ízt a szájában. Megütötték, felrepedt az ajka. Vagy a küzdelem hevében verte be egy ökölbe, egy bútorba? Soha nem volt egyenlő esélye, hiszen azok többen voltak. Sokan voltak.

Ő meg egyedül, csak egyedül.

Apró négyzeteket látott csak, ezekre oszlott a kép. Még érezte az ütések helyét, fájt. Elrúgták a lábát is, hogy a földre döntsék, akkor beverte a fejét. Pillanatnyi gyengeség fogta el, és akkor győztek amazok. Most pedig bedugták őt ide, és mellette-fölötte-körülötte álltak, mindenfelől ők voltak, mindenfelől ott voltak. Nem menekülhetett.

… Mint ahogyan ebben a pillanatban sem menekülhetett, pedig azok most távol voltak, vagy már egyáltalán nem is léteztek. De az emlékük börtönőrré lett, itt maradtak mind egy szálig, benne. Már örökre?

Felnyögött, majd többször megrázta a fejét. Aztán oldalára fordult, és megint álomba merült. Menekült volna tőlük, mégis szüksége volt rájuk. Hát mégis megkísérelte. Vállalta a kockázatot, hogy behatoljon az ellenséges területre. Ahol bármikor, bárhol megrohanhatták őt a régi emlékek, elválaszthatatlan kísérői.

Délután

Együtt csöngettek be mindenhová.

De a legtöbb helyen nem nyitottak ajtót. Ilyenkor még nem voltak otthon. Akik dolgoztak, azok tanúvallomására amúgy is hiába számítottak volna. Hiszen vagy nem voltak otthon a bűntény idején - mint kiderült, néhányan több műszakban dolgoztak - vagy pedig azért nem láttak semmit, mert éjszaka volt.

Halland professzor villája amúgy is meglehetősen távol volt a kerítéstől. Az utcai járókelők sem láttak oda. A kis tó, amelyre a villa kertje kifutott, nem volt messze a Folyótól. Néha horgászok bukkantak fel a környéken. De őket most lehetetlen volt előteremteni. És akkor sem bizonyos, hogy valóban láttak valakit azon az éjszakán.

A nyomozók különben a másik helyszínen sem jártak több szerencsével. Fiona Lasser szomszédai közel laktak hozzá, hiszen a bérházban sok lakás volt. Mégis, az emberek bizalmatlanul méregették a fiatal párt. Néhol nem is akarták elhinni nekik, hogy valóban nyomozók, elkérték az igazolványukat és alaposan szemügyre vették az okmányokat. Sőt, egy gyanakvó szomszéd még be is telefonált a kapitányságra… Laurában forrt a düh és a türelmetlenség. Közben Endort új oldaláról ismerhette meg. A férfi látszólag nyugodtan fogadta a hercehurcát, és nem tett semmit, hogy azt megrövidítse. Hagyta, hogy előbb a szomszédok kérdezgessék ki őt, aztán megfordította a dolgokat, és igyekezett minél többet kihúzni belőlük Lasser asszony szokásairól, ismerőseiről.

Mégsem jártak sok eredménnyel.

Amikor már alkonyodott, fáradtan és zúgó fejjel álltak a külvárosi piszkos utcán. Várta őket a kocsijuk. Beültek, és miközben lassan gördültek tova, Laura hátrahajtotta a fejét:

- Kétszeresen is fáradt vagyok.

- Mi a másik ok? - kérdezte a férfi. Pontosan tudta, mit érez a lány. Ő is azt érezte, hát nem volt nehéz dolga. Laura most nem gondolt a köztük lévő ellenszenvre. De az sem hatott rá, hogy a férfi olykor szinte a veséjébe lát.

- Az eredménytelenség, ami céltalanságot szül. Hiszen nem jutottunk semmire. Már a második napja nyomozunk, és úgy érzem, nem jutottunk közelebb a tetteshez.

- Két nap! - jegyezte meg Endor utánozhatatlan hangsúllyal. - Tudja, hogy a sorozatgyilkosok után éveken át nyomoznak? Nyilván olvasott meg tanult is ilyenekről a főiskolán. Hiszen ugyanazt végeztük mindketten, csak nem ugyanakkor.

- Igen, a rendőrtiszti főiskola… - Laura mélyet lélegzett. Hogyan lehetséges, hogy nem találkozott még ezzel az Endorral? Eszébe jutott, amit a nyilvántartóból megtudott. Hát igen, az kemény dolog lehetett. Az utolsó évben Sabin hadnagy már ritkábban járt be, ami érthető is azok után… Ezért nem találkoztak. Hiszen az első fél évben - emlékezett Laura - reggeltől estig a tantermekben ültek, és biflázták az elméletet. Akkor még kevés gyakorlati oktatás volt. A növendékek a sportpályákon és gyakorlótereken sem jeleskedtek. Hát elkerülték egymást, ennyi az egész.

- Szóval ne legyen türelmetlen - mondta még a férfi. - Most mit csinál, ha hazamegy?

- Zuhanyozok - felelte a nő gondolkodás nélkül. - Eszem valamit és lefekszem. Hány óra van?

- Még csak háromnegyed hét. Nem éhes?

- Nem, a vacsora egyáltalán nem szerepel a terveim között. Amúgy sem szoktam enni ilyenkor.

Endor szótlanul vezetett tovább. Lassan esteledett. Furcsa volt most a Város - a nyugvó nap még küzdött, még sárga fényeket lövellt a maga vörösbe hajló nyugata felől. Ám a legtöbb helyen már felgyulladtak a lámpák, és a neonfények eszeveszett táncba kezdtek. Az egyik kereszteződésben még napfényben szaladtak át, fényfoltok ugráltak a férfi szeme előtt - aztán ismét napárnyékban haladtak, itt már mesterséges fények jelölték ki az utat.

- Gyakran gondol a feleségére? - kérdezte váratlanul Laura. Figyelte közben a férfit. A kezét, a lábát. Erre a szóra megrándul-e ez az arca, fékezni fog-e, vagy…

De a férfi nyugodtan vezetett tovább. Az ő kocsijában ültek. Egy ideig semmi sem történt. Endor mintha semmit sem hallott volna. Laura meglepetten várt-tehát úgy fog tenni, mintha nem is kérdeztek volna tőle? Így telt el egy perc, aztán a férfi válaszolt:

- Igen.

- Két és fél éve történt - mondta Laura. Keményen akart szólni, de a hangja nem engedelmeskedett. Most már nem volt annyira bizonyosabban, hogy okos dologvolt felvetni ezt a témát. Talán nem örül neki a férfi. Sőt, biztosan nem örül.

- Az időnek nincs jelentősége ez esetben. Ami történt, olyan, mint a Föld vagy a Nap. Akkor is ott van a helyén, ha nem beszélünk róla. A gravitációt sem szoktuk gyakran emlegetni, de minden pillanatban érezzük a hatásait.

Laura ajkába harapott. Rosszabb a helyzet, mint hitte. Ugyanakkor nagyon halvány tiszteletet is érzett a férfi iránt. Nem hitte volna, hogy van valami, amit Endor komolyan vesz. És ennyire…

- Szóval nyomozott utánam - jegyezte meg a hadnagy.

- Szeretem tudni, kivel kell, dolgozom és adott esetben kire bízom az életemet.

- Arra céloz, hogy netán rossz étterembe viszem, és mérgezett gombát kapunk? Mert eddig csak ez a veszély fenyegette az életét.

Ez már ismét a régi gúny volt. Helyrezökkent hát a dolog, Laura megkönnyebbült. Szóval nem lesz harag. Körülnézett. Endor ekkor fékezett egy ház előtt. Laura mélyet lélegzett:

- Látom, nem csak én nyomoztam maga után. Hiszen tudja, hol lakom.

- Én is szeretem tudni, kivel kell dolgoznom. Bár nem szokásom a kollégák múltjában vájkálni.

- A „vájkálás” talán túlzás. Csak nem vagyunk egyformák.

- Nem vagyunk egyformák - ismételte Endor egy kicsiny bólintás kíséretében. Laura kiszállt. Mire megfordult volna, hogy elbúcsúzzon, a férfi, köszönés nélkül elhajtott.

„Szóval mégis megsértődött Érzékeny a fickó”, gondolta Laura. De valahol a szíve mélyén egy csöppet sem bánkódott. Sőt örült, hogy sikerült rést ejteni Endor Sabin hadnagy lelki páncélján. Ettől úgy megjavult a kedve, hogy szinte fütyörészve ment a lifthez.

Fogadás

Pola és Casper a bejáratnál álltak, és minden érkezőre barátságosan mosolyogtak.

Csak egymással nem tudták ezt megtenni. A férfi nem is nézett feleségére. Pola bűbájos volt, mindenkivel váltott pár szót, aztán hátra küldte őket. A kerti fogadást-mint máskor is-a ház fürdőmedencéje melletti pázsiton tartották. A bérelt pincérek és pultosok mindenkit kiszolgáltak. Amíg meg nem érkezett az utolsó meghívott is, addig nem a házigazdák szórakoztatták a vendégeket. Kénytelenek voltak beérni egymással.

- Üdvözlöm, kedves Boltin úr…

- Elnézést, Bolten.

- Jaj, bocsánat. Az egyetlen mentségem a névtévesztésre, hogy ön első ízben van nálunk - Pola bája most is töretlenül ragyogott. Casper is megerőltette magát, és még egy cseppet sem ivott, sőt nagy jókedvet imitált:

- Asszonyom, uram! Érezzék magukat jól nálunk. Később még beszélünk.

Egy órával később már mindenki együtt volt. Egy kisebb zenekar is pengette húrjait a sarokban, görög ruhákat viseltek, és valami halvány, szirtaki-félét játszottak. Talán bevándorlók voltak, vagy hazai utánzók? Senki sem ügyelt rájuk.

A medence partján ketten beszélgettek.

- Pola asszony még most is nagyon szép.

- Mióta ismerem, mindig az volt. Nem tudja, hogyan kerültek össze Casperrel?

- A titkárnője volt.

- Aha, a szokásos műsor?

- A felesége egy ideig küzdött a válás ellen, de aztán az ügyvédek rábeszélték: jobban jár, ha belemegy, és nagy összeget akaszt le, mintsem évekig pereskedjenek, és annak meg, ki tudja, mi lehet a vége? Ma is él valahol, és azt hiszem, boldog. Ő az egyetlen, aki itt jól járt.

- Casper sem panaszkodhat, hiszen övé lett Pola. Vagy nem?

- Is-is, azt hiszem. Akkor ő negyvenöt éves volt, Pola meg huszonnyolc lehetett, vagy annyi sem. Nem mondom meg, melyik évben történt mindez, de kiszámítja, hogy tizenhét vagy tizennyolc év van közöttük. És Casper benne van az üzleti világ lexikonjában, az ő adatai ismertek. Most ünnepeljük, ugyebár, a hatvanadik szülinapját…

- Vagyis Pola negyvenkettő vagy negyvenhárom lenne? Messze nem látszik annyinak. És hogyan élnek? Vannak erről is információi?

- Mivel Casper üzletfelem, tehát alaposan feltérképeztem a fickót, mielőtt rábíztam a pénzem egy részét. Képzelje, valaha a tudományban próbált előrejutni, de azt hamarosan otthagyta, és átnyergelt az üzletre. Nagy fuvarozó vállalatai voltak és vannak. Nagyon gazdag lett, most már nem rettegek, ha az ő cégére kell bíznom néhány tucat kamion árut. Ha történik is valami kellemetlen az árummal, Casper megtéríti a kárt, jobban, mint a biztosító…

- És Pola nem tart szeretőt?

- Ki tudhatja? Ezek a szépasszonyok olyanok, mint a ragadozók Nézze, most is hogyan néz arra a fiatal pasasra… a fickó partnernője meg mekkora zavarban van, és milyen dühös.

- Ragyogó nő ez a Pola. Mi lenne, ha én is megpróbálkoznék vele?

- Már ne is haragudjon. Ha lehetek őszinte…

- Legyen. És ne kíméljen.

- Csak a logika fegyverét vetem be, uram. Ön elmúlott ötven és tehetős üzletember. Vagyis miben különbözik Caspertól? Hogy az hatvan éves? De van annyi pénze, mint önnek. Nem, uram. Pola asszony, ha szeretőt keres, vagy már tart is, akkor az nem lehet idősebb harmincötnél, szegény, ámde daliás külsejű fickó lehet. Mint a tévésorozatokban a pilóták vagy a tengerésztisztek… Nem gondolja?

Harmadik

Laura arra ébredt, hogy valaki nyomja a csengőt. Amikor a mély álomból magához tért, egy ideig nem tudta, mi történik körülötte. Mintha az előbb a mobiltelefonja is zenélt volna, aztán elhallgatott. Valaki most már keményebben megverte az ajtót.

Türelmetlen lehetett az illető. Laura magára kapott egy fürdőköpenyt, és kitántorgott az előszobába. Az előszobafogason lógott a fegyvere. A pisztoly bőrtokja eléggé új volt, szolgálatba lépésekor nem használt fegyvert, és olyan tokot kapott. Talán azért, mert nő volt, mindenből újat adtak neki. Azzal az ismert fél mosollyal, amely mindig is jellemezte a férfikollégákat, ha egy női rendőrtiszt ügyességéről volt szó: „csak nehogy véletlenül saját magába eresszen egy golyót ez a buta liba!”

Még a faliórára is pillantott menet közben. Negyed hét volt mindössze. Laura csak résnyire nyitotta az ajtót.

Endor Sabin hadnagy állt a folyosón. Nem akart bejönni, ezt mintegy jelezte is azzal, hogy a nyitás pillanatában hátralépett:

- Nagyon mélyen alszik. A telefont sem hallotta?

- Azért vert fel hajnalok hajnalán, hogy ezt megkérdezze?

Endor arca komoly maradt. Nem, most nem a lány fedetlenül maradt nyakát vagy a frottír alatt is domborodó mellét nézte. Csak Laura szemét látta.

- Öltözzön. Az emberünk ma éjjel ismét gyilkolt.

Aztán negyedóra múlva már robogtak Megint Endor kocsiján.

- Miért magát értesítették, miért nem engem? Vagy mindkettőnket?

- Mert az én kerületemben történt ismét. Az ötödikben. Harminc perce fedezték fel a holttestet.

A Folyó felé kanyarodtak. A szürke víz tompán csillant. A nap ugyan már felkelt, de ez valahol messze lehetett. A Város szélén talán már sütött-de itt bent még az éjszakai párák emelkedtek. A magas házak közé nem sütött be a nap. A korai forgalom már erősödött.

- Ki az áldozat?

- Még csak annyit tudok, hogy egy férfi, és hogy meglehetősen szörnyű módon végeztek vele. Ha nem akarja látni…

Laura határozottan rázta a fejét:

- Már a főiskolán eltökéltem, hogy minden hullát megnézek majd. A hathónapos vízihullát vagy a későn exhumáltat, a savval szétmartat és az alig született csecsemőt is.

Hangja erős volt. Most határozott. Endor tudta: a női nyomozók nem sokáig élnek meg a pályán, ha nem olyan kemények, mint a férfiak. Legalább olyanok, vagy keményebbek.

A hadnagy hát hallgatott: Most már nem voltak messze a céltól, mert Laura látta, hogy társa néha kinéz a kocsiból oldalt, utcanevekre és házszámokra figyel. Laura közben magába szállt. Hiányzott a reggeli kávé. Halványan sejtette, hogy a halottszemle után már nem fog hiányozni sem étel, sem ital. De ezt a gyomra megsínyli, és majd késő délelőtt jelezni fogja. Már előre félt attól a kellemetlen érzéstől.

A ház nem sokban különbözött a többitől. Látszott, „jobb emberek” lakják. Laura kiszállt, és ez volt az első kérdése:

- Itt csak kulccsal juthatott be.

Valóban, a ház kapuját kulccsal zárták. Portás nem volt, annyira azért mégsem gazdagok az itteniek. Endor pár szót beszélt a kapuban posztoló rendőrrel, majd visszatért és bementek a lépcsőházba.

- A zár sértetlen volt. Nem valószínű, hogy a tettesnek saját kulcsa lenne, ilyen hibát nem követ el.

- De ha nem itt lakik, kulcsot akkor is szerezhet.

- Körülményes - az elméletet így foglalta össze röviden a hadnagy. A harmadik emeletre igyekeztek. Amikor kiszálltak a liftből, meglátták a sárga „Police-szalagokat” a folyosón keresztbe. Akkor feszítette ki őket egy rendőr. Másik társa a bejáratnál állt, és befelé nézett. Mellette néhány szomszéd csoportosult.

- Jó reggelt, hadnagy úr.

- Hát nem éppen jó a reggel - nyugtázta Endor a köszöntést, de közben barátságosan villantotta szemét az egyenruhás kollégákra. Ő most is civilben volt, természetesen. Laura csak ekkor fordított figyelmet a férfi öltözetére. Farmernadrágot és nyűtt zakót viselt, és aligha borotválkozott aznap reggel - őt is az ágyából ugrasztották ki. Vajon milyen lehet a lakása? Az odúja? „Az effélék gyakran különleges lakásokat választanak maguknak. Már persze, ha meg tudják fizetni”, gondolta Laura.

Jó ideig ez volt az utolsó olyan gondolata, amelynek nem volt köze az ügyhöz. Amikor beléptek a lakás előszobájába, a nő orrát furcsa szag csapta meg.

- Mi ez? - szimatolt hangosan. Endor is azt tette, majd tanácstalanul egymásra néztek. Az ajtóban álló rendőr segített:

- Háztartási vegyszer, uram. A feleségem is ilyent használ.

- De mire?

- Fertőtlenítés tisztít. Csak egy baja van: gyúlékony-mondta a rendőr sokat sejtetően, majd ismét kifordult a folyosóra, hogy távol tartsa a szenzációra kíváncsi, döbbent arcú szomszédokat.

Laura lépett be elsőnek a nappaliba, aztán felkiáltott és visszatántorodott.

Endor máris a nyomában volt, megragadta a karját és félrehúzta. Készen arra, hogy ha veszély fenyegetné a kolléganőt, hát megvédje.

De nem erről volt szó.

A nappali közepén hevert… valami.

Feketésbarna tömeg. Ember? Talán. Valamikor az volt.

Laura iszonyodva nézte, nem tudta róla levenni a szemét. A holttesten éppen csak fel lehetett ismerni, hol a feje és merre vannak a lábai. A két karja szinte a testéhez égett. A vegyszer szagát ilyen közelről már felülmúlta egy másik, émelyítő, különös szag…

- Az égett bőr szaga - mondta halkan a hadnagy. Nem látszott rajta felindultság. Nem is izgult. Talán látott már ilyent? Aligha. Laura nem ment közelebb. Egy percig. Aztán látva, hogy a hadnagy letérdel a holttest mellé és ott vizsgálódik, legyőzte undorát. Melléje kuporodott. Közelről láthatta a felhólyagzott bőrt. Itt-ott a hólyag szét is pattant a hőtől.

- Látja a harapásokat? Itt a vállán, a karján. És talán a csípőjén is… Ott nem volt rajta ruha. Mellesleg ami öltözet volt is rajta, talán egy pizsamanadrág, az valósággal beleégett a bőrébe.

Laura iszonyodva fedezte fel, hogy Endornak igaza van. Fogsornyomok látszottak az áldozat bőrén. Még az égés előtt kerülhettek oda, mert a félkör-alakban, fogsort utánzó módon felharapott bőr is megégett-utána.

Laura nehezen lélegzett. Az a szag valósággal megrohanta, leteperte az érzékeit. A tudatát. Nem is látott most mást.

Endor szinte a térdén csúszkált a holttest körül. Látta, hogy a padlószőnyeg is megpörkölődött körös-körül, de nem gyulladt meg.

- Ha ez is elég, kigyullad a lakás, aztán a ház. De valami éghetetlen adalékot kevertek bele, gondolom - mormogta.

Laura úgy vette, ez is neki szólt. Értékelte, hogy Endor úgy tesz, mintha nem látná, mennyire rosszul érzi magát. Most alapos csapást kaphatna a nőiessége! No, és az a feminista vonulat a lelkében, amelyre máskor oly kihívóan büszke szokott lenni. Mélyeket lélegzett, megemberelte magát:

- Ha leégett volna a ház, talán nem is derül fény a bűntényre?

- Aligha érdekelte ez. Hiszen a gyilkosság és a halott égetése után lett volna ideje szétlocsolni ugyanezt a szert, és felgyújtani a lakást… - Endor egy pillanatig hallgatott. Ugyanarra gondoltak, ismét. Most Laura mondta ki:

- Egyáltalán nem biztos, hogy előbb végzett vele, aztán gyújtotta fel.

- Talán álmában lephette meg?

- Akkor kulcsa volt a lakáshoz is. Mikor hatolhatott be? Már órákkal ezelőtt is történhetett a dolog. Éjfél után. Valamikor éjfél és hajnali négy óra között.

- Vagyis amikor odakünn a legsötétebb van.

- De nem ezen a környéken. Itt egész éjjel ég a közvilágítás, a kirakatok, a reklámfények.

Tanácstalanul bámultak egymásra. Aztán Laura felkelt:

- Megyek, kikérdezem a tanúkat.

Örült, hogy megszabadult a holttest nyomasztó közelségétől. Sabin hadnagy a helyén maradt és tovább térdelt a halott mellett. Nem volt fiatal férfi, de a vonásait már nem vehette ki. Riasztó volt az egyik szeme fehérje, ahogyan még mintegy nézte a világot. Meredten, mit sem látóan - és közben rettegést sugallva. Nem lesz könnyű dolguk a boncolóknak, jutott még eszébe, amikor lassan felállt. Hátat fordított a holttestnek, és körbejárta a lakást. Szemre minden a helyén volt. Sehol sem látszott, hogy a tettes lázasan keresett volna valamit. De aprólékos, rendszeres kutatás nyomaira sem bukkant, pedig volt már gyakorlata az effélében. Ujját el-elhúzta a polcokon. Sehol sem hagyott nyomot a porban. Közben megszólalt a mobilja. Meglepődött, hogy Dabber kapitány kereste:

- Nos, hadnagy? Mit tud már mondani?

- Nem inkább Porton hadnaggyal akar beszélni?

- Ő is ott van? Azt hittem, ilyen korán csak férfiak kelnek.

- Talán így volt eddig, amíg Porton hadnagy meg nem született - engedett meg magának egy kis tréfálkozást. Észre sem vette, hogy mindez a halott mellett játszódik le. Endor mindig el tudott vonatkoztatni a pillanatnyi helyzetektől.

Éppen belépett Laura kis jegyzetfüzettel a kezében. Endor kezébe adta a telefont. Kérdő pillantásra - „Ki az?” - Endor felmutatott az égbe. Mintha maga az Isten keresné a lányt. Egy pillanatra összevillant a szemük, kicsiny mosoly született, de meg is halt rögtön. Hiszen komoly volt a helyzet.

- Igen? Jó reggelt, kapitány úr. Ebben a percben fogtam a tanúkutatáshoz. De igen, az már ismert. A neve doktor Otto Volterra… V-O-L-T-E-R-R-A. Csak annyit tudnak róla a lakók, hogy valamilyen intézetben dolgozott. Nem tudni, milyen doktor volt. Ez egy órán belül meglesz, és akkor majd felhívom önt… Elégették. Igen, uram, jól hallotta. Vegyszerrel leöntötte, és… Megnézzük azt is. Majd jelentkezem.

Endor már ott állt mellette, zsebre vágta a telefont, és kérdően nézett a lányra. Most nagyon közelről látták egymást. Komolyak voltak.

- Tehát doktor Volterra. Egyedül élt?

- Igen, pár éve elvált, de nem ő volt a hunyó. A felesége lépett le valakivel, állítólag külföldre költözött. Azóta meglehetősen szerényen és csöndesen élt a doktor.

- Volt egy takarítónője - emlékeztette Endor. Laura szeme elkerekedett:

- Honnan tudja, hiszen ki sem ment a lakásból, és nem találkozott a szomszédokkal?

- A lakásban nagy a tisztaság. Kicsi az esélye, hogy egy férfi tudjon így takarítani, no meg ideje sem volt rá, azt hiszem.

- Ez egy anti-férfisoviniszta kijelentés volt, tisztában van a súlyával? - Laura most már tudott mosolyogni is. De mivel még mindig a halott mellett álltak, hát ez is csak egy villanás volt. Kellemes villanás kettejük között. Aztán Laura beszélt.

- Igen, idősebb takarítónő járt hozzá, és a házban másokhoz is. Megbízható, soha nem veszített el egyetlen kulcsot sem, jól dolgozik. Már telefonáltak érte, úton van.

- Remek, legalább megmondja, nem vittek-e el valamit a lakásból - Endor a fejét vakarta, kicsit tanácstalanul. - De szerintem a tettes hozzá sem nyúlt semmihez. Ez sem rablás volt.

- Mégis nehéz lenne azt hinnünk továbbra is, hogy ezt az áldozatát is véletlenszerűen választotta ki. Két záron, a kapun és a lakás bejáratán kellett bejutnia.

- Igaz, a véletlen áldozatokat inkább közterületen támadják meg.

- Valami össze kellett, hogy kösse a fickót doktor Volterrával - erősítette meg Laura közös gyanújukat. - Talán bérgyilkosság történt?

- Soha nem tudhatjuk - Endor ismét a tarkóját vakarta öntudatlan mozdulattal. - Lehet, ez a Volterra egy fontos gyárban dolgozott, ahonnan ipari titkokat lopott ő, vagy mások? Vagy ilyenek birtokában volt, de nem akarta eladni őket, vagy eladta már, és mint kényelmetlen tanútól szabadultak meg?

A fantáziájuk működött, de egyelőre semmire sem jutottak. Aztán megjött a takarítónő és Endor körbejárta vele a lakást.

Laura ez alatt a lakástelefonra vetette magát. Nem volt benne üzenetrögzítő, így ettől sem lett okosabb. Viszont felhívta a központot, és igazolva magát jelentést kért arról, az utolsó egy hétben milyen számokat hívtak erről a készülékről, és azt milyen számokról hívták mások. Addigra megérkeztek a nyomrögzítők, hát mutatta nekik, hol gyaníthatnak ujjlenyomatokat.

Egy óra is beletelt, mire ismét összefutottak. Már nem a nappaliban, ahol fintorgó orral dolgozott a rendőrségi fotós. A halottszállítók pedig már a folyosón toporogtak. Az orvos csak egy percre ugrott be, kézmozdulattal jelezte, amit mindig szokott mondani: „Többet majd boncolás után”. Kimentek hát a konyhába. Mindegyikük elmondta, amit megtudott:

- Doktor Otto Volterra ötvenöt éves volt.

- A vegyészet doktora. Különös tekintettel, a gyógyászattal kapcsolatos vegyi termékekre.

- Egy kutatóintézetben dolgozott. Nem is akárki volt, egy részleg főnöke.

- Pszichológiai hatású szereket gyártott.

- Ez pontosan mit jelent?

- Csak sejtéseim vannak. Talán kedélybefolyásoló gyógyszerekről lehet szó?

- Mint az a „feldobó” szer, amit depressziósoknak szoktak adni, no, itt a neve a nyelvemen…

- Ott is maradhat. Mármint a nyelve hegyén. Tudom, mire gondol, bár nekem sem jut eszembe a neve.

- Ami azt jelenti, hogy egyikünk sem használ ilyesmit.

- Még jó… Volterra egyedül élt, nem volt szeretője sem. Se nő, se férfi.

- A tanúk mind azt mondták, nem járt hozzá senki.

- Hallottak valamit ma éjjel?

- Semmit. Csönd volt a lakásban.

- Ha élt volna, amikor felgyújtják, rémisztőén ordított volna. A falon át is hallania kellett volna legalább a két falszomszédnak.

- Bár ez régi épület, elég széles falakkal… De talán mégis megfojtotta előtte, vagy simán lecsapta, és az eszméletlent gyújtotta meg?

- Nem tudható. Viszont annyi bizonyos, hogy gyereke nem volt. Nem tudni, ki örököl utána, nincsenek ismert rokonai.

- Akkor az indokok közül ezt a lehetőséget is kizárhatjuk. Marad az ipari kémkedés.

- Csak aztán nehogy hamis nyomon induljunk el.

- Egyelőre nincs más utunk, csak ez. A takarítónő szerint az égvilágon semmi nem tűnt el a lakásból. Mi több, a segítségével megtaláltam a pasas értékeit az egyik fiókban. Bankbetétek, pár tucat jó részvény… Nem, ez nem a vagyona ellen irányult.

- Meg kell kapargatnunk a múltját is. Nem lehet, hogy semmit se találjunk!

- Ezt is megharapta. Tehát ő járt itt.

- És ezért vagyunk itt mi is. Nem kétséges, ugyanaz a tettes. Ez a harmadik fickó.

- Nem lehetne mintát venni a harapásairól?

- Mit képzel, még nem jutott a szakértők eszébe? Csak arra vártak, hogy több mintájuk legyen.

- Hát most aztán van. Itt a harmadik. Ennyi minta csak elég lesz nekik?

- Nem akarom elrontani az étvágyát most, reggeli előtt…

- Ma aligha fogok reggelizni.

- Sejtettem. Nos, az eddigi holttesteken összesen vagy húsz harapást találtak, de alig volt olyan, ahonnan tökéletes, tiszta fogsormintát vehettek volna. A tettes ugyanis vadul harapott, marcangolt. Ki-kitépte az áldozatok testéből a húscafatokat…

- Kérem, ezt… ezt most hagyjuk - nyögte Laura és az ablakhoz ment. Kinyitotta és nagyokat lélegzett.

Endor hangja gunyorosra váltott:

- És az ember ne legyen férfisoviniszta? Hiszen én bírom gyomorra], maga és a nők nagy többsége viszont nem. Ám ha valaki ezt a pályát választotta…

Laura háttal állt neki, és meglepően halkan, szelíden szólt:

- Hagyja abba, kérem. Én éppen azért tartom a nőket értékesebbeknek a férfiaknál, mert ilyenek. Mert érzékenyek, és mert az efféle állati kegyetlenség megérinti őket. Nem képesek érzéketlenül nézni, ha ilyesmi történik.

Most váratlanul Endor hangja is szelídre váltott:

- Igaza van. Én is csak megjátszom, hogy kemény vagyok. Ám ha ilyent látok… - legyintett. Laura nem látta a mozdulatot. De pontosan érzékelte a hangulatot. Megfordult hát és komolyan nézett a férfira:

- Majd talán ebédre jobban leszek

- Ezt vegyem úgy, hogy együtt ebédelhetünk?

- Igen - válaszolta Laura, de rögtön hozzátette kijózanítóan. - A kapitányság étkezdéjében.

- Hát, ha nem lehet másképpen… De igaza van, Laura. Itt már nincs több dolgunk. Most minden energiánkat doktor Volterra életére kell összpontosítanunk.

Laura észre sem vette, hogy a férfi most először a keresztnevén szólította őt.

Múlt

Most fényesség tört rá.

Az álom nagyon valószerűnek tűnt. Olyan világos volt a szemhéja alatt, hogy szinte vakította. Vakított volna, ha igazi az a fény, ha a szeme nyitva, ha abban a másik világban van.

De most itt volt, és ez csak álom volt. Ezt valahol halványan sejtette is.

Egy kertben állt. Magasabban volt, mint mások, hát felülről nézhetett le rájuk. Ettől is megjavult a kedve. Tömény és jóleső zöld simogatta az agyát, a szemét. Emberek álltak előtte, nem is voltak kevesen. Mindenki őt nézte, és érezhetően vártak valamire. Valakire. Éppen őrá?

Most már hangokat is hallott, a zaj lassan nőtt, akár a dagadó tenger. Végre áttörte füle gátját, most is úgy hallotta, mint akkor.

Beszélt hát, mikrofonok voltak előtte, azok nyelték el a hangját. Kicsit csodálkozott - nem tudta, akkor, vagy most? - hogy nem hall visszhangot. Csak később fogta fel - szabad téren van. Valami építmény ugyan volt a háttérben. De ez egy nagy, üres pálya volt, csak fű borította és ember. Sok ember. Talán ezernél is többen voltak. A háta mögött is álltak, érezte őket. De azt is tudta, nem fordulhat meg, nem kell őket alaposan megszemlélnie. Talán barátok, mert onnan nem fenyegeti semmi veszély.

Beszélt hát. Aztán hirtelen változott a kép, akár a moziban. Agya vetítővásznán más látvány kezdett peregni, és az a változás egy csöppet sem lepte meg őt - itt, most. Az, hogy volt egy múlt, és van egy jelen, és hogy ezek nem egyformák, most nem nagyon hatolt el hozzá. Összekeveredett minden. A régi képek a mai sötétséggel.

Két férfi jött feléje, mosolyogtak. Fontos emberek lehettek, ezt látta a többiek, a nézők viselkedésén. A hátul állók ágaskodtak, kihajoltak, mindenáron látni akarták azt a kettőt. Akik most rámosolyogtak. Természetesnek érezte, hogy lejött az emelvényről, udvariasan elébük ment. Ő is mosolygott. Nem volt különös érzés, most nem, hogy érezte arcán a mosolyt. Idegen bőre volt, kicsit kemény. Gumipáncél.

Valaki virágokat nyomott a kezükbe. A tömeg kiabált, éljenzett talán? Mindenesetre barátságos arcokból barátságos áramlatok zúdultak feléjük. Ezt a másik kettő is érezte. Most már nem tudta a nevüket, volt egy pillanat, amikor kétségbeesetten próbált visszaemlékezni rájuk, de majdnem ugyanolyan rövid ideig tartott az is, amikor belátta, hogy ennek nincs értelme, fölösleges lenne. Hát azonnal túl is lépett rajta.

A sötétben hevert, felnyögött. A kis nesz nem szállt messzire. Közel voltak a falak. Vastag falak tompították a hangokat. Kifelé, befelé.

Tévé

A babaarcú bemondónő elolvasta a híreket, és a rendezőre pillantott.

— Ezt olvassam be? Ezzel az arccal, reggel kilenckor?

A rendező nem látta még a szöveget. Alacsony, kopaszodó, örökké fáradtarcú férfi volt, ráncai bemélyedtek. Nem ellenkezett, nem mondta, hogy semmi köze a hírekhez. A hírszerkesztőt az előbb látta kimenni a büfébe, az sem reggelizett még. És ő sem. Nem maradt már annyi idő, hogy utána szalasszon valakit, az visszajöjjön és átírja. Márpedig ezt tényleg nem lehet így beolvasni. A fenébe!

Bele kell nyúlnia a hírbe, és ebből ismét veszekedés lesz. Egy pillantást vetett a nő arcára, közelről láthatta a pórusokat, amit a sminkesek, és a kamera távolsága általában jóindulatúan eltűntetett. Te jó ég - futott át a férfi fején - hol lennének ezek a szép kis babák, ha nem működne egy egész iparág értük? Hol lennének az énekesek, ha megszűnne az áramszolgáltatás és saját hangjukon kéne énekelni, mindenféle erősítők nélkül? Rögtön kiderülne, hogy egyiknek sincs hangja. Ezek meg itt, a kamerák előtt vagy közönséges arcúak, vagy egyenesen csúnyák. Csak a sminkesek itt az egyedüli szakemberek, az igazi zsenik, ők tesznek széppé mindenkit. Vagy legalábbis elviselhetővé.

Letette a lapot az asztalra, kihúzott néhány szót:

- Igazad van, kislány. Hagyjuk ki, hogy élve elégették Nem reggeli csevegős műsorba való az ilyesmi.

- Mondd meg a szerkesztőnek, hogy ne akarjon kiszúrni velem - suttogta a babaarcú nő gyűlölettel a hangjában -. Megutálnak a nézők, és a műsort sem szeretik, ha élve elégetett pasasokról mesélünk nekik a reggelijük mellé.

A rendező sóhajtott. Mit tud ez a baba arról, hánykor reggeliznek az igazi emberek? Hiszen babaházban él, fogalma sincs az igazi életről. Tehetős szülők egyetlen édes gyermeke, az apuka azelőtt éveken át külföldön volt nagykövet, a kislány ott tanult idegen nyelveket, hát azért sem kellett különösebb energiát kiadnia. Most benyomták ide, mert elég tűrhetően néz ki, és mert apuka közben osztályvezető lett a külügyben, a tévétársaságnak mindig jól jöhet az efféle kapcsolat. A támogatás.

- Két perc! - kiáltotta valaki a mikrofonba. A rendező visszament a helyére, csöndet intett. A babaarcú lány már a helyén ült. Az egyik sminkes még igazított rajta valamit, a nő idegesen félrerántotta a fejét. Az egyik segítő hallgatóval a fülén mutatta az ujjain: öt, négy, három, kettő, egy… adás!

- Kedves nézőink, most gyors híreink következnek. Ma hajnalban a Város egyik legjobb negyedében holtan találtak egy kutatót. Doktor Otto Volterrával a saját lakásában, különös kegyetlenséggel végzett az ismeretlen tettes…

Nyomok

”… vagy tettesek. A rendőrség még semmit sem tud, de a nyomozás már elkezdődött a szörnyű bűnügyben…”

A portás éppen ezt nézte, amikor Endor megkocogtatta az ablakot. A férfi alig tudta elszakítani tekintetét a képernyőtől. Egy pillanatig úgy tűnt, nem is fogja kinyitni. De aztán győzött a kötelességtudás. A hely nyomása.

- Rendőrség - mondta Endor egyszerűen, már ujjai között volt igazolványa. Felmutatta. Laura is ezt tette, de a portás az övére rá sem nézett. Most már csak Endor arcát látta.

- Maguk… talán éppen amiatt jöttek, amit most mondtak a tévében?

Endor látta a képet az üvegen keresztül, ha nem is hallotta hangot. Kimérten bólintott:

- Arra az osztályra kell mennünk, ahol Volterra úr dolgozott. Amelynek a főnöke volt. De előbb az igazgatóval kell beszélnünk.

Percekkel később már az igazgatónál voltak. A menedzser külsejű férfi szabatosan beszámolt Volterra szakmai előéletéről.

- Reggel hallottam a rádióban, hogy megölték. Nem értem, kérem. Otto, vagyis hát Volterra úr tipikus analitikus elme volt, ha értik, mire gondolok. Teljesen a tudománynak élt, különösen azokban az években, mióta ő lett a labor vezetője. Pszichotróp szereket kísérleteztek ki, illetve most is ezt végzik ott… Most már csak a munkatársai.

- Analitikus elme kizárja azt, hogy gyilkosság áldozata legyen valaki?

- Úgy értettem, hogy komoly ember volt. Nem kötött felületes vagy fölösleges ismeretségeket, szabályosan élt, semmi kilengés. Nem ivott alkoholt, nem voltak nőügyei vagy bármilyen botrányai. Csak a munkájának élt, ahogyan azt mondani szokták. Ezért tartom különösnek, hogy éppen ő vált gyilkosság áldozatává.

A laborban is ilyesmit hallottak. Most Laura kérdezősködött, Endor a háttérbe húzódott. A labor dolgozóit szemmel láthatóan megrázta az esemény. Sokan nem is tudták elhinni. Volterra úrról csak a legjobbakat mondták - egy olyan ember arcéle bontakozott ki a nyomozók előtt, aki megtartotta a három lépés távolságot a beosztottjaival, de lojális volt hozzájuk. Csak a munka érdekelte, és az emberei teljesítménye. No, és persze a sajátja - e téren nem panaszkodhatott. Több érdekes találmány fűződött a nevéhez. A gyógyszeripar egyik ágában jegyezték is a nevét. Ezt számos tudományos publikáció és szakmai oklevél bizonyította, ezek mind ott lógtak az irodájában. Volterra egy kicsit - de csak egy kicsit! - hiú és büszke is volt ezekre az eredményekre.

- Az általa alkotott szereket hol használták fel?

- Leginkább a pszichiátriában. Számos nyugtató szer fűződik a nevéhez. Az egyiket már tizenvalahány országban alkalmazzák a kezelések során.

Endor és Laura összenéztek, aztán mentek. Már a kocsiban ültek, amikor a lány megjegyezte:

- Nem illik a képbe.

- Persze, hogy nem - Endor azonnal olyan hangon válaszolt, mint aki csak erre a megállapításra várt. - De az eddigiek sem illettek bele. Volt egy orvosprofesszorunk, egy klinikán dolgozott, és jött a rejtélyes gyilkos, megölte. Volt egy lombikmosó, takarítgató laboráns nő, most megvan egy vegyészünk, aki afféle feltaláló és tudós is volt. Ez a három ember külön-külön se nagyon illik bele abba, amit egy sorozatgyilkos áldozatairól képzelünk.

- Hát ez az: mi csak képzelünk valamit - a lány keményen bírálta mindkettejüket. - A filmekben a sorozatgyilkosok legtöbbször öregasszonyokat, gyermekeket vagy szőke, huszonéves, karcsú lányokat tesznek el láb alól. Ezért megszoktuk már ezt a sémát, és roppant módon csodálkozunk, ha az áldozatok nem illenek bele ebbe a képbe.

Endor a fejét rázta:

- Ezen már régen túltettem magamat. Mióta sem a mozikban, sem a tévékben nem nézek krimiket, mert csak halálra bosszantanak a hülyeségeikkel. Mi a lényeg? Az, hogy a mi sorozatgyilkosunk csak az első kettőt gyilkolta meg fojtogatás útján, a harmadikat már leütötte és felgyújtotta. Vagyis eltérő módokat alkalmaz. A negyedik esetben ismét valami másra számíthatunk… Az a lényeg: mi kapcsolja össze ezeket az embereket? Most már világos, hogy nem véletlenszerűen választja ki őket. Komoly erőfeszítés eredménye, hogy ilyen közel tudott kerülni például Volterrához.

Laura hallgatott. Most ő vezette a kocsit. Dabber parancsnokadott nekik egy polgári rendszámú járművet. Ha az utcán látta őket valaki, fiatal párnak, esetleg házaspárnak hihette a rendőrtiszteket. Laura nadrágot és blúzt viselt, szokása szerint egy könnyű blézerrel. Endor hadnagy, szokásos, nem feltűnő öltönyében feszített, zakója elöl, a bal melle fölött kicsit kidomborodott.

- A boncolás aligha hoz ki valami nagyon meglepőt - jósolta komoran Laura. A férfi most nem válaszolt. Csak később jegyezte meg:

- Három ember, különböző múlttal és jelennel. Valaki van ebben a városban, aki nekik közös, egyforma jövőt tervezett és el is érte a célját.

- Ha jövőnek nevezhetjük a temetést vagy hamvasztást.

- Mindegy, így jártak. Ez lett a sorsuk De miért?

A kérdésre azonban nem volt válasz.

Homály

A csönd valósággal belevette magát a testébe.

Része lett most nemcsak az életének, hanem a tudatának is. Annyira együtt élt vele, hogy már el sem tudta képzelni másképpen. Amikor kitisztultak a gondolatai, olykor belehallgatott ebbe a hamis ürességbe, a csöndbe. Mint az így élők többsége, tudta, hogy az nem is létezik. Ezer apró neszből tevődik össze.

Hiszen a Csatornában mindig történik valami, ami hangot szül. Víz csöpög. Gáz terjeng, pukkan, szivárog. Bugyborékol a talaj alól. A folyadékból. Reng a talaj, fentről lefelé. Néha állatok mozdulnak, osonnak, szaladnak. Bogár mászik a falon. Mállott vakolat, kipergő cement hullik alá. Olykor beomlik egy-egy falszakasz, friss föld bukkan ki mögötte. Újabb állatok bukkannak fel.

A mellékcsatornákon néha bezúdul a szennyvíz. Különböző napszakokban más és más irányokból érkezik egy-egy kisebb áradat. Ha odafönt esik, a felsőbb szinteken rohan el a sebes áradat, ide csak zaja szűrődik alá. No meg néha jut a vízből is, hiszen itt-ott már megrepedtek a betonfalak, a réseken folyamatosan szivárog be az esővíz is.

A csönd létezik, nem létezik, van is, nincs is. Őt különösebben nem izgatta sohasem. Megszokta az évek során, hogy itt így mennek a dolgok. A gondolatai, ha olykor erre tévedtek, nem sokáig időztek itt, hamar elkalandoztak ismét. Ez csak egy meleg hely volt. Mindig ugyanolyan langyos, sohasem hideg. Odafönt lehetett tél is, süvíthetett a jeges szél, hordhatta a havat-idelent akkor is meleg volt. Odafönt verhette az aszfaltot a nyári hőség, olvadhatott a járda vagy az úttest - idelent akkor is ugyanolyan idő volt. Megszokta hamar, a sajátjának tartotta.

Az övé volt a Csatorna.

Ezt is természetesnek vette. Nem is gondolkozott rajta. Azzal, hogy ő itt volt, a hely is az övé lett. Biztonságos volt. Itt ritkán találkozott bárkivel is. Létezett, de mégsem létezett. Létezett, ha akarta és nem létezett, ha úgy akarta.

Megszokta már a sötétséget is. Azt a derengő félhomályt, amely felváltotta egyes hosszabb csatorna-szakaszok totális sötétségét. A fentről többször megtörve beszűrődő fénymaradék is elég volt számára. Az a hely, amit otthonnak nevezett, ahol lakott, nem sokban különbözött más helyektől. Egy régóta használatlan - mert végleg beomlott és eldugult - csatorna szabadon maradt része volt. Pár méter hosszú, száraz, patkánymentes.

Afféle barlang, biztonságos háttérrel. A közelben, valahol a feje fölött volt egy vízvezeték, amely már évekkel korábban megrepedt. Milliméteres volt a repedés, senki sem vette észre a fentiek között. Ha mutatott is valami veszteséget a csővezeték, nem derült ki, hogy hol szivárog ez a kis mennyiség.

A csatorna mennyezetén, egy másik repedésen jött be a víz. Vékony erecske folyt le, alul pedig csöppekben távozott a talajba. Ő viszont odaállított egy valahol talált műanyag edényt. Szerzett egy ugyanolyan poharat is, abból ivott. Néha mosakodott is, de ezt nem vitte túlzásba.

Ruhái nemegyszer leszakadtak róla. Ez sem izgatta - jöttek a Csomagok, csak el kellett menni érte. A Csatornában járva előbb a nadrágok szára foszlott szét. Lábát is marta a savas folyadék. Cipőhöz is jutott, de csak ritkán. Durva bakancsai sem tartottak örökké. A vállán a pulóvereket, kezeslábasokat a falakból kiálló törésvégek, betonvasak szaggatták el.

A szakállát ritkán borotválta le. Volt hozzá szerkezete, hideg vízzel is működött. Egy tokban tartotta az egészet, sok-sok hét múlott el, míg egyszer hozzányúlt. A szennytől sodort vízben talált félig üres borotvahab-tubusokat, és jó volt neki a másoktól már eléggé elhasznált borotva is. Ha vándorlásai közben talált egy lekopaszodott ecsetet, felmarkolta, hazavitte.

Az összegyűjtött szennyes anyagokból, róla lefoszlott ruhákból csinált magának vackot. Az „ágy” a földön hevert. Patkány ritkán tévedt erre. Mintha elterjedt volna a híre, hogy itt nem maradhatnak meg. Itt gyilkolják őket. Nemegyszer valóban elkapott néhányat, és egyetlen csapással végzett velük Az összes idevezető járat elejéhez tett egyet, melléje olyan tárgyat vagy rongydarabot, amely az ő emberszagát is viselte, árasztotta. A kettő együtt már nagyon is egyértelmű figyelmeztetést jelentett a rágcsálók számára. Nyugodtan alhatott, álmában sem támadtak rá. Eddig még nem.

Az időt nem számolta. Legfeljebb Csomagtól Csomagig. Meg ami azután jött.

Hadnagyok

- Itt vannak az újságírók.

A mondat Laura szájából hangzott el. De mondhatta volna bárki más is. Endor felsóhajtott:

- Nem irigylem Dabbert. Az ő feladata a sajtó kezelése.

- És ha minket is letámadná a hiénák? - Laura a rendőrségi berkekben szokásos kifejezéssel illette a riportereket. A terem másik végében csoportosultak, innen is látták őket. Férfiak és nők vegyesen, jobbára fiatalok, fényképezőgépekkel és könnyű, hordozható tévékamerákkal. - Tűnjünk el - javasolta a férfi.

- Miért mennénk el? - csodálkozott a lány. - Hiszen nem a mi feladatunk velük beszélni, nekik nyilatkozni. Ezt a főnökség fenntartja magának.

- De engem ismernek néhányan. Idejönnek, kellemetlenkednek.

Amúgy is elegük volt a hivatalban ülésből. Szabad levegőre és igazi nyomozásra vágytak. Csak összevillant a tekintetük, és máris tudták, mit fogná csinálni. A hátsó kijárat felé igyekeztek Nem vették észre, hogy a hátuk mögött az egyik riporter felfigyelt Endor távolodó alakjára, és máris a lépcső felé iramodott.

Odalent futottak össze. A parkoló szintjén. Mire Laura és Endor kiléptek a liftből, a férfi ott termett előttük.

- Hello, Endor, csak nem a hiénák elől menekülsz?

- Hello, Don - Endoron látszott, hogy nem örül. De rossz kedve sem lett, talán azért, mert látta, hogy Don egyedül jött. Laura közben az alacsony, vöröshajú, élénkarcú, szemre olyan harmincas férfit nézte. Nem tetszett neki, de ezt nem árulta el. Lehet, hogy csak elfogult volt, mint minden rendőr az újságírókkal szemben? Hiszen sokat árthatnak egymásnak, ezt mindkét oldalon tudják. És olykor ártanak is. Amit a nyomozó hosszú, apró munkával összeszed, egyetlen cikkel, szenzációsnak kikiáltott igaz vagy hamis állítással tönkretehet egy lap, egy szerkesztő. Egy újságíró. Titkok pattanhatnak szét, további tettesek szereznek tudomást a nyomozás részleteiről, amiről pedig nem szabadna még tudniuk.

- Don Wilkes újságíró, akivel egy iskolába jártunk. Csak ő két évvel fölöttem, ő pedig Laura Porton hadnagy, a társam - mondta kissé kényszeredetten.

- Wilkes - mutatkozott be amaz, immár fölöslegesen. Látszott, tetszik neki a lány, ezt elárulta a testbeszéde. Azonnal kihúzta magát, hogy magasabbnak látszódjon, de a tekintete így sem érte el Laura szemének szintjét. - Mosta Mai Híreket erősítem munkálkodásommal.

- Ő a lap bűnügyi riportere - ezt Endor olyan hangsúllyal ejtette ki, hogy ebből nem tudhatták, becsmérli vagy dicséri-e a férfit. Don mindenesetre ez utóbbinak vette, és elégedetten csapott le.

- Porton hadnagy, legjobb tudomásom szerint önök nyomoznak a sorozatgyilkos után. Hol tart az ügy?

- Kérdezze inkább Dabber kapitánytól - mosolygott a lány. De Endor annyira ismerte már, hogy lássa: fortyog benne az indulat. Csak fékezi magát. Méghozzá egészen ügyesen csinálja, állapította meg a férfi.

- Nem Dabber vezeti a nyomozást, ő csak általánosságokat hangoztat. Paneleket mond, mint például „a nyomozás érdekében egyelőre nem közölhetem…” vagy „minden eszközt bevetünk a tettes személyazonosságának kiderítésére” - jól utánozta Dabber kiejtését is, ami mosolyt csalt Endor arcára. De ettől nem lágyult mega szíve:

- Ne akard, Don, hogy a fejemre koppintsanak. Mi csak egyszerű nyomozók vagyunk, akik ráadásul két különböző kerületben érdekeltek…

- Az előbb mondtad, hogy a társad. Vagyis együtt nyomoztok! Ne nézz hülyének, Endor! - Wilkes hangja kicsit komolyabbra váltott. - Az a fickó itt kóvályog valahol a városban, és a negyedik gyilkosságot tervezgeti. Három halott volt eddig, igaz? Nos, mindnyájunk közös érdeke, hogy minél előbb elkapják. Soha nem tudhatod, valamelyik olvasónk nem szolgál-e majd egy érdekes adalékkal. Különösen, ha a Mai Hírek meghirdeti, hogy részt vesz a fojtogató rém utáni nyomozásban…

- Ez nem az újság feladata, és nem is a médiáé-vágott közbe Laura szigorúan. - A két intézmény között nem véletlenül választották el a célokat és a feladatokat már vagy százötven évvel ezelőtt. A rendőrség nyomoz, a sajtó kritizál és beszámol az eredményről…

-…Vagy a kudarcról…

- Az is megesik. De ne keverjük a dolgokat. Mi sem vállalunk nyomozást azért, hogy megtudjuk, X.Y. olvasó miért mondta le a lap előfizetését, és nem is írunk beszámolókat az újságírókról vagy az olvasók viselt dolgairól.

- Mindenki maradjon a saját szakmájában - segített neki Endor is. De tévedtek, ha azt hitték, hogy ilyen érvekkel leszerelhetik Don Wilkest. A férfiról mindez úgy lepergett, akár madár tolláról az esőcseppek:

- Majd másképpen beszélsz, ha a lap ráveszi az olvasókat, hogy segítsenek leleplezni a gyilkost. Micsoda szégyen lesz, ha az olvasók kapják el a fickót, és nem ti, az erre hivatottak! - az utolsó szavakat gúnyosan ejtette ki. Ehhez nagyon értett. Laurában gyűlt a harag. Ám csodálkozására Endor nyugodt maradt. Pedig Don tovább provokálta.

- Igaz, hogy a ma hajnali áldozatot elégette? Hogy leöntötte valami háztartási tisztítószerrel, és…

- Dabber kapitány szolgálhat bővebb részletekkel - fékezte ismerőse lendületét a férfi. Ám Don Wilkes szeme már szikrázott, elkapta a munka heve. Biztosan szereti a szakmáját, villant Endorba. Sőt, ebben biztos is volt, már régebbről. Nem ez volt az első ütközete Donnal, aki a régi ismeretség révén hitte, hogy belőle többet kisajtolhat, mint a Város akármelyik másik rendőrtisztjéből. Most sem hagyta annyiban:

- Ezt is megfojtotta előtte, vagy élve égette el? Ez nagyon érdekli az olvasóinkat!

- Sajnálom az olvasóit. Meg a primitív lelkűket - Laura hátat fordított neki, és máris ment a kocsijukhoz. Kitárta az ajtaját.

Don abban a pillanatban megváltozott. Amikor a lány hallótávolságon kívül került, ő is halkabban szólt:

- Endor, mondd már! Mit tudtok már róla?

- Még semmit - felelte Endor szintén halkan, és őszintén. Egy pillanatra találkozott a tekintetük, és ez elégséges volt Don számára, hogy belássa. Csakugyan ez a helyzet. Még nyitotta a száját, hogy ismét kérdezzen valamit, de belátta, most már nem megy a dolog. De hát a hozzá hasonlók sohasem adják fel. Amikor Endor már a kocsiban ült, a leeresztett ablakon még bekiabált:

- Kereslek majd! Amit mi megtudunk, azt te is megtudhatod!

- „Ha infóért cserébe mi is infót adunk” - fejezte be Laura a mondatot, de akkor már robogtak

Egy órával később a város egyik parkja melletti olcsó étteremben éppen a második fogás végére jutottak. Endor hátradőlt, és kifuttatta a szemét a távolba. Itt végre megtehette. Zöld fák serege állta csak a tekintet útját. Fölöttük pedig nagyon kéken ragyogott az ég. Bár a nyári hőség mindenütt uralta a Várost, itt mégis mintha enyhült volna a szorítása.

A terem sarkában, magasan a falon bekapcsolt tévén az egyik városi csatorna műsorát láthatták. Dabber kapitány palacsintasütő-arca bukkant fel, és valamit mondott. A hangja nem jutott el az ebédelőkig. Laura odapillantott.

- Most magyarázza, hogy a nyomozás érdekében a rendőrség egyelőre nem osztja meg információit…

- Főleg azért, mert nincs mit megosztani - látszott, ez aggasztja a férfit is. Némán rágódott tovább a gondolatain. Laura még bizakodó volt.

- Nem létezik, hogy három gyilkosság helyszínén ne akadt volna akár egyetlen tanú is!

- Márpedig ezt tapasztaltuk - ellenkezett a férfi. - A gyilkos éjszaka érkezett, vagyis inkább már hajnalban, amikor a legtöbben alszanak. Nem látta őt senki, nem hagyott értékelhető nyomokat sem.

- De hogyan csinálta? Hogyan jutott be például Volterra lakásába?

- Mi van, ha a vegyésznek volt valami ismerőse, aki le akart vele számolni? Az maga volt a gyilkos, vagy felbérelt valakit, és az elvégezte a… a dolgot. Megtette, amire szerződött. Lehet, nem is azonos az előző két gyilkosság tettesével. Hiszen, amíg nincs jelentésünk a harapásokról, ez sem zárható ki. Olvasta a sajtóban, hogy egy harapós gyilkos garázdálkodik szerte mindenfelé…

- Én pedig azt mondom, a harapás a névjegye, amivel a fickó jelzi: ezt is ő követte el.

Mintegy végszóra szólalt meg Laura zsebtelefonja. Előkapta, karcsú ujjai közé szorította, és belehallgatott. Endor közben abbahagyta az evést, és a lányt nézte.

Világos volt most az arca, de sötét a szeme és a haja. Így együtt szép volt. Nem az a kihívó, babaszerű filmsztár-szépség. Sokkal érdekesebb, mert valami mást is rejtegetett magában. Nem kirakati baba volt, nem azért jött a világra, hogy néhány évig divatbemutatók kifutóján vagy táncdalénekesek hosszú sorában csodálják, majd néhány gyenge filmszerep eljátszása után a semmibe süllyedjen. Laura máshogyan volt szép, ez belülről sugárzott, és csak az vehette észre, aki elég időt töltött vele. Endort most már nagyon érdekelte, vajon van-e valakije? Ennek semmi jelét nem tapasztalta. Magánügyben a lány sehová sem telefonált, amikor együtt voltak. Őt sem hívta senki. No, talán ez lesz végre egy „olyan” telefon?

Ez is hivatalos volt. Laura eltette a készüléket.

- A szakértő hívott, előzetes szóbeli jelentéssel… a harapásokról.

Nem kellett részleteznie. Az eredmény az arcára volt írva. Hát Endor felsóhajtott.

- Szóval azonosak mindhárom esetben. Nem kétséges hát a tettes azonossága sem. De mi a fenét akarhat?

Olyan dühöt érzett, hogy azt most még a társa előtt sem tudta titkolni. Laura is nézte a férfit. Egyelőre talán gondolatok nélkül. Látta akaratos állát, a füle vonalába eresztett oldalszakállát. Ami érdekessé tette ezt az arcot és szokatlanná. Hiszen manapság nem hordanak ilyesmit a férfiak. Erőt sugárzott magából. Pedig nem volt robusztus alkat. De azt bárki rögtön kiérezhette belőle, hogy, ha valamit elhatároz, akkor azt véghez is viszi. Ez szinte vibrált körülötte a levegőben.

- Az a megérzésem, hogy nem fogja abbahagyni. Éppen azért, mert ennek így, eddig, nem volt értelme.

- Ezt csak mi hisszük így. Ő biztosan tudja, hogy mi az értelme - ellenkezett Laura. - Az ő oldaláról nézve a dolog messze nem így néz ki. Hanem egészen másképpen. Egy logikus egészbe illeszkedik, máris.

- Kizárhatjuk-e, hogy csak háromszor ölt, és ezzel kimerült a bosszúja?

- Meglehet, de kevéssé valószínű.

- Én is ezt hiszem.

Az egyetértés semmit sem oldott meg. Mindketten úgy érezték magukat, mintha egy szakadék egyik partján sétálnának. Néha átnéznek, átnézhetnek a másik partra is, sőt olykor mintha halványan látnának is valamit a távolban. De igazából fogalmuk sincsen, mi is történik ott. Ahhoz, hogy megtudják, át kell jutniuk a szakadék másik oldalára. De a mélység… az bizony elválasztja őket. Meddig?

- Ha nem marad más, ismét csak a múltban kell megkapaszkodnunk.

- Értem - felelte Laura. - Vagyis a megoldás az áldozatok előéletében keresendő, azt mondja. De mi kapcsolhatta össze az ideggyógyász klinikust, a laboránsnőt és a vegyészt? Egy helyről származnak, rokonok voltak, együtt dolgoztak valaha, valamin? Vagy csak a tettes útjába kerültek, és ez nem is olyan régen, hanem mondjuk az elmúlt hetekben történhetett? És azt se felejtse el, kedves hadnagy úr - itt érezhető volt a tehetetlen gúny a lány hangjában, - hogy a tettes talán mégiscsak véletlenül választotta ki az áldozatait. Úgy értem, valakit kinézett magának, és addig járt a nyomában, míg el nem kapta.

- De miért?

Vállvonogatás volt a válasz. Tanácstalanul bámultak maguk elé. Laura végül felsóhajtott:

- No, menjünk. Vár bennünket a lelketlen aprómunka.

- No, de esetleg valaki látta a fickót!

- Azt majd Don Wilkes kideríti. Fogadni mernék, hogy már holnap elkezdi a lapjában keresni a tanúkat. Ki nem mondva is azt sugallja majd: „a rendőrség semmire sem ment, de majd mi megmutatjuk, a kedves olvasókés a Mai Hírek közösen!”

- Ez a dolga-vont vállat a lány, és intett a pincérnek. - Most én fizetek. De meg kell mondanom: ha még sokszor megyünk étterembe, a hónap végére semmi sem marad a fizetésemből.

Endor csak talányosan mosolygott.

Éjszaka

Elindult.

Tudta, hogy odakünn éjszaka van. A Csatornában, ahogyan jött felfelé, egyik szintről a másikra, és már a záporcsatornák magasságában, közvetlenül a felszín alatt járt - látta, hogy a szokásos helyeken sötét van. Ahol nappal fény áramlott be fémről, ott most sötétség uralkodott. Hát eljött az ideje, mennie kellett.

Arra igyekezett, amerre ösztöne vitte. Csak sejtette, hol az a pont, ahol kimehet. A Folyó felé ment, a csatorna alja kissé lejtett. Ismerős volt a terep, és hamarosan elhaladt az akna közelében is, ahová nemrégen azt a két hajléktalant dobta. Semmit sem érzett, akkor még nem.

De amikor a kijárathoz közeledett, valami zsongást hallott - önmagában. Valahol rettentő mélyen. Múlt és jelen keveredett, ez zene volt, lelki zene. Nem messze voltak egymástól a régi és újabb dolgok. Bár nem igazán gondolt beléjük, most nem.

Amikor már majdnem kiért, és a távolban kósza fényeket pillantott meg - kénytelen volt fékezni az iramát. Egyre gyorsabban jött, amikor már érezte a friss levegő illatát. Mennyeinek tetszett ez is. Kerek volt a kép, amit láthatott. Hiszen egy nagy csőben közeledett, és az megszakadt a Folyó partján. Látta a fekete vizet, rajta ezer kicsiny fény csillogott, hullámzott, mozgott. Éles ellentétet alkotott az alagút mozdulatlan, sötét falával.

A falnak támaszkodott, mélyeket lélegzett. Csak most vette észre a különbséget a benti és a kinti levegő között. Nem lepte meg a dolog, máskor is érezte már. Mostanában gyakorta.

De egyelőre nehezen ment tovább. Megint megrohanták az emlékek. Amikor a Csatorna végére ért, föléje is csillagok borultak, és nehezen lélegzett.

Akkor…

Akkor, azon az éjszakán vitték el. Ma is élesen látja a képet, de nem mindig. Van, hogy eszébe sem jut az egész. Van, hogy emlékezni próbál, de csak apró, jelentéktelen részletekre telik a memóriájából. És nagyon ritkán jönnek a teljesen tiszta pillanatok, mint most is.

Most emlékezett mindenre. Az utolsó vendég is elment. A kedve magasra hágott, de senkit sem akart látni. Úgy tűnt, minden a legjobb úton halad. Ő maga is úton volt, és egyre feljebb kapaszkodott. Ki tehetne ellene? - gondolta. Kisétált a villa kertjébe. Az új úszómedencébe, éppen az ő kérésére - parancsára? - építették be a víz alatti fényeket. Most ott állt hát a partján, nézte a vizet. A fények a szemében játszottak. Nem sejthette, hogy a ház előtt akkor álltak meg azok, két kocsival jöttek. Már közeledtek hozzá, de ő akkor még mit sem sejtve csak állt a saját villája közepén, a saját medencéje partján. Teljes biztonságban érezte magát. Honnan tudhatta volna, mi készül? Hogy amazok mindjárt rávetik magukat, és véget ér egy álom? Amely éppenhogy csak elkezdődött? Azon az estén, az utolsó vendég távozását követően egyedül maradt, és nagyon jól érezte magát. Kellemes zsongást érzett a fejében, és a víz úgy, de úgy csillogott…

… Most is csillogott. És most is érezte azt a zsongást. A zene odabent felmászott, mind magasabbra, és egyre szebben szólt. A férfi most ott állt, a Csatorna vége itt futott ki a felszín alól. Amikor kissé megszédült, és a falhoz támaszkodott, érezte, hogy langyos a fal. Hiszen itt már a nap is sütötte, melegítette. Ez a Felszín volt, egy másik világ.

Még hosszan állt ott, mélyeket lélegzett. A zene lassan elcsitult benne, helyette a felszíni zajok érkeztek a tudatába. A Folyón egy uszályt vontattak, dohogott egy motor, a víz a partig vitte a zajt, sőt szinte beledöngölte a földbe. Úgy tűnt neki, a lábában is érzi, felrezeg a fejéhez, a szívéhez.

Aztán észbe kapott. Hiszen feladata van. Dolga, amit el kell végeznie. Nem tudta, hány óra van, és az idő múlását is alig érzékelte. De amikor felnézett a csillagokra, már biztos lehetett benne: van még ideje.

Lassan elindult a Folyó felé.

Pola

Kora reggel az asszony kijött a házból.

Lement a kertbe. Még megborzongatta a fák között lapuló árnyékos szürkeség, hűvös leplek borultak rá a fák alatt. Ám rögtön kisietett a pázsitra, itt már befonták a sugarak, melegítette a nap. Csak a lába lett nedves-minden fűszál végén szinte láthatatlanul kicsiny harmatcsepp ült. Amikor a nap még magasan járt, ő pedig vele szemben állva pillantott a pázsitra, mindenféle színben csillogtak ezek a kicsiny gömbök. A jelenség vakította, és különben is - csak percekig tartott, akár a szivárvány létezése.

Nem volt jó kedve. A feszültség nem múlott el benne, pedig nagyon remélte, most már megszokja végül. De hát elég későn aludt el. Mellette a közös hálószobában Casper horkolt. Azelőtt Pola nem tudta, mennyire meggyűlölhetünk valakit csak azért, mert horkol. És ahogyan horkol. Ahogyan zajt kelt, órákon keresztül zajong, és bár nyilvánvalóan nem tud róla, nem vagyunk képesek megbocsátani neki.

De az éjszaka véget ért, és Pola kissé bizakodva tekintett a közeledő nap elé. Ugyanakkor belül még mindig olyan volt, mint egy felhúzott íj. Maga is tudatában volt annak, hogy ez nem fog elmúlni. Sokáig nem múlik el. Talán majd, amikor meggyőződik arról, hogy…

Igen, de az még messze van. Vagy már nem? Amikor elment az úszómedence mellett, megpillantotta saját tükörképét. A fehér hálóing alul kilátszott, a köpeny, amit hamarjában rávett, sokkal rövidebb volt. Halotti lepelnek tűnt az a fehérség, a mellén kilátszotta rózsaszín köpeny alól. Ebbe is beleborzongott, de most végig sütötte őt a nap, amint felment a lépcsőn a teraszra, és belépett a házba. Így hát a meleg elkísérte - de ez nem csökkentette a várakozás izgalmát.

Most már nem tart sokáig, gondolta. Casper, Casper… Minden rossznak vége szakad egyszer.

Az nem lehetséges, hogy vég nélkül tartsanak. Egyszer majd csak történik valami, és utána…

Állt egy pillanatig, álmos macska lett a reggeli fényben, szinte nyújtózkodott, kéjesen. Aztán neszt hallott. Odabent megcsörrent a telefonja. Sietett hát befelé. Mielőtt egyre hangosabban szól majd, és felébreszti Caspert, vagy a személyzetet.

- Megőrültél? Minek hívsz itt és ilyenkor?- a hangja felívelt, de aztán ellágyult. Állt, hallgatta, közben a szeme beitta a kert látványát. A feszültsége azonban nem múlott el, még nem.

Dabber

Amikor kinyílott az ajtó, háttal állt neki. Az ablakon nézett kifelé, az utcára. Már csak pihenésképpen is elfordult sokszor a terem látványától. Ez az üvegfal jó találmány, nem csak ő láthatja a munkatársait, vajon dolgoznak-e - de azok is látják őt. Ugyan mindenkinek némafilm jut csupán, de miért is hallanák, mit mond például ő itt a szobájában? Elég, ha látják, kit hívott raportra, kivel tárgyal éppen. Ez egy közhivatal, itt nincsenek titkok. Vagy legalábbis… Nem olyan sok.

- Jöjjenek be és üljenek le! - dörrent rájuk köszönés helyett. Még mindig az utcát nézte. Milyen unalmas egy utca látványa, voltaképpen. Mindig autók járnak rajta, két irányból. Erről is jönnek, meg arról is. És mindig jönnek, kora reggeltől kora reggelig. Éjszaka valamivel kevesebb, nappal több. Ennyi a különbség. Az emberek is ide-oda mászkálnak, hát ezeknek nincs jobb dolguk?

Amikor megfordult, azok ketten már engedelmesen ültek az íróasztal elé tett két széken. Ahogyan pár nappal ezelőtt. Bár a jövevények most mintha közelebb húzták volna egymáshoz a székeiket. Dabber kapitány nem volt nagy emberismerő, de az évtizedek megtanították egyre és másra. A testbeszédre és más, apró jelek olvasására. Értésére.

Persze semmi jelét nem adta a dolognak. Leült, és igyekezett egyszerre nézni a két tekintetbe. Ami nem sikerülhetett. Mégis megpróbálta, ezért a szeme úgy járt kettejük arca között, akár a labdafigyelők szeme a teniszmeccseken.

- Jó reggelt, uram.

- Jó reggelt, uram.

Dabber felfújta az arcát.

- Most azt kellene mondanom, ugyebár, hogy „jó reggelt”, mert efféle társadalmi konvenciókat találtak ki az őseink, mi meg loholunk utánuk! Mert jól neveltek vagyunk, vagy mi az ördög… De nincs időm ilyesmikre. Azt mondják meg, miért nem haladt már előre az a rohadt nyomozás?

A hangja egyre feljebb emelkedett, az utolsó szónál már csaknem szopráni régióba jutott fel. Laura dühösen összeszorította a száját. Endor válaszolt.

- Ön is tudja, uram, hogy az első napokban nehéz elindulni. Csak látszólag sok a nyom, valójában ilyenkor még egyik sem vezet sehová…

- Az egyes gyilkosság esetében talán igaza van, hadnagy! De ez itt sorozatgyilkos, ha jól fogtam fel a dolgot? Olvastam az összes jelentésüket és a szakértők izzadmányait is. Minden jel arra utal, hogy ez a harapóskedvű illető egyre jobban elszemtelenedik, maguk meg csak tehetetlenül kullognak az események után!

- Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy megakadályozzuk a következő gyilkosságait. Hiszen semmit sem tudunk róla - érvelt Laura, de belül forrt a haragja. Persze már, amikor reggel azzal várta őket az ügyeletes tiszt, hogy mindketten és egyszerre jelentkezzenek Dabbernél, sejtették: nem dicsérni fogja őket a kapitány.

- Hát éppen ez az! - dörrent rájuk Dabber. - Semmit sem tudnak! Nincs ennél rosszabb helyzet egy nyomozó számára!

- Így van, uram - most Endor szólt. - Éppen ezért mindent megteszünk, hogy óráról órára többet tudjunk meg.

- Ezek csak szavak! - legyintett a kapitány. Ők meg tudták, hogy igaza van. Igazából napok óta nyomoznak az ügyben, sőt az óta történt egy újabb gyilkosság is, és lám, mire mentek eddig? Semmit sem tudnak, még csak nem is sejtenek róla. Azon kívül, hogy van egy fogsora, amivel harapni szokott. És ezek a harapások általában igen tragikusan végződnek egyesek számára. Endor is erre gondolt, mert támadt egy ötlete:

- Uram, a fogászati szakértő jelentéséből egy érdekes dolgot olvastunk ki Porton hadnaggyal - apró, figyelmeztető pillantást vetett a lányra, mintha sugallnál „Hagyd rám! Megoldom!”

- És mi az?

- Mind a három áldozatán hagyott fogsornyomokat egybevetették. Azon túlmenően, hogy bebizonyosodott, ő gyilkolta meg mindhárom áldozatot, más is kiderült…

- Ne húzza az idegeimet. És ne lopja az időmet - Dabber idegesen lapozgatott a maga elé terített dossziéban, végre megtalálta a fogászok jelentését, rámeredt a papírra. - Halljam!

- A tettesnek több foga hiányzik. Egy alul középen, a bal kettes, és felül a jobb hármas. Nos, ez valamire utalhat.

- Mi a fenére célozgat, hadnagy?

- Csak arra, hogy képzelje el őt, uram! A száját. Elöl, hiányzik két foga, egy alul, egy felül. Ha csak kettőt szól bárkihez is, ha kinyitja a száját, hogy mondjon valamit, azonnal láthatóvá válik ez a borzalmas foghiány.

- És most mit vár tőlem? Vezényeljek ki százhuszonhat rendőrt az utcákra és a járdán állítsanak meg minden férfit? „Uram, a törvény nevében felszólítom, mondja azt, hogy ÁÁÁ? Fogsor ellenőrzés következik, kedves állampolgárok, honfitársak, embertársaink!” Minden tizenhat és nyolcvan év közötti férfi mutassa be fogazata állapotát! Vagy netán speciális fogsor-körözést bocsássunk ki?

Endor most nem jutott szóhoz. Szerencsére közben Laura már vette is a lapot. Röptében fogta fel, mire gondolt Endor. És mi az, amit Dabber még mindig nem képes felfogni… Hirtelen felragadott két ceruzát az asztalról. Az egyiket felülről, az orra mellé illesztette, hogy a vége lelógott az ajkára. A másikat alulról tette majdnem a szája közepére, és hirtelen rávicsorgott Dabberra. A két ceruza egy-egy fogat takart el.

A látvány megdöbbentette a kapitányt. Először csak azt látta, hogy Laura mit művel, és valami gúnyt sejtett mögötte. De amikor a fogaira pillantott, elcsendesedett. Mivel ebben a vicsorító helyzetben a hadnagynő nem tudott megszólalni, Endor lett a hangja:

- Nézze csak meg, uram. Ha egy ilyen fogsorú ember beszél bárkihez is nyilvános helyen, rögtön feltűnik mindenkinek.

Dabber nézte és lecsillapodott. Most már egészen más arckifejezéssel hallgatta, amint azok ketten egymás szavába vágva magyarázzák:

- Tehát azt akarjuk ezzel jelezni, hogy nem gyakran jelenhet meg nyilvános helyeken.

- Vagy, ha mégis, hát civilizált környezetben élhet, de akkor van fogorvosa.

- Ha ez az állapot nála csak ideiglenes, aligha harapdál másokat.

- Mert tudja, hogy a fogorvosa révén a nyomára bukkanhatunk.

- Vagyis az ellenkező megoldás a valószínű…

- Olyan környezetben él, ahol nem feltűnő a foghiánya.

- Soha nem jár fogorvoshoz, így le sem bukhat.

- Évek óta elhanyagolta a fogait. Talán nem is tud ezekről a hiányokról.

- Amikor harapdálja áldozatait, biztos lehet benne, hogy ezen a nyomon nem jutnak el hozzá.

Dabber nagyot lélegzett:

- Erre még nem gondoltam, pedig én is olvastam a jelentést… Akkor hát mit tanácsolnak?

Most már megváltozott a hangulat: Dabber arcán érdeklődő töprengés ült. „Lehet, Dabber eleve azt akarta, hogy találjunk ki egy használható nyomot?” - villant Laura agyába. Aztán máris helyesbített: ez nem igazán járható út. Csak következtetés. Ami éppenséggel lehet igaz is, meg nem is.

Endor megnedvesítette az ajkát.

- Kapitány úr, minél többet gondolkodunk rajta, annál többet tudunk meg a tettesről. És hátravan még az áldozatok múltjának részletes feltérképezése. Már kértünk adatokat mindenhonnan, de hát ehhez idő kell.

- Mennyi? - csattant Dabber kérdése. Könyörtelenül. És egyben persze sürgetően. Laura és Endor egymásra néztek. „Mennyit mondjunk neki?” Mert hiszen ők sem tudhatták, de ezt nem közölték Dabberrel.

- Négy napot kérünk, uram.

És nézték azt a kerek fejét. Az arcát. Mit szól? Remélték, belemegy és pár napig nyugtuk lesz tőle. Most a hét eleje van, ha a kapitány beleegyezik, igazából jövő hétfőig nyugton hagyja őket. „A jó munkához nem is kell más, csakhogy a főnök hagyja kibontakozni az embert…”

Mielőtt Dabber válaszolt volna, az asztalán megszólalt a telefon. A férfi olyan mozdulatot tett, mint aki jelzi: „Pedig megmondtam a titkárnőnek, ne kapcsoljon senkit…” Felvette, belehallgatott. Aztán óvatosan, szép szelíden visszahelyezte, anélkül, hogy bármit is mondott volna a kagylóba.

Csak az arca… Hát igen, arról tanulmányt lehetne írni, jutott a hadnagy eszébe. Mert Dabber még nem döntötte el, gunyoros lesz-e, vagy baráti. Emelkedetten ünnepélyes, vagy rádörrenős, kizavarós. Mindenesetre mélyet lélegzett, aztán eldöntötte. Olyan egyszerűen közli a hírt, ahogyan csak képes rá. Hiszen nem a közlés módja lesz megdöbbentő, hanem maga a tartalom. Hát egészen köznapi hangon jegyezte meg:

- Futás innen, de gyorsan. A harapós ma éjjel ismét gyilkolt.

Helyszín

- Látsz valamit? - kérdezte Endor.

Tegnap este óta tegeződtek Mielőtt elváltak munka után, a félhomályos ház előtt állva kerítettek rá sort. Csak úgy, egyszerűen, ital és formaságok nélkül. Laurának is így volt természetesebb, hát nem bánta.

- Nem sokat. Kíváncsi vagyok, itt mindig ilyen sötét van?

A helyiség, amelyben álltak, istállóra emlékeztetett.

A városi ház udvaráról habozva léptek be. Odakünn világos volt, hiszen mire kiértek ide, a nap még magasabbra emelkedett. Odabent viszont a sötétség várta őket.

Nem istálló volt. Most az egyik felét garázsnak használták, egy vékony téglafallal választva el az elhanyagolt, rossz raktártól. Itt mindenféle kacat állt, némelyik sarokban elhasznált autógumik és kicsorbult szerszámok, rossz lavór, és valamilyen meghatározhatatlan mocskos tömeg hevert.

A ház nem volt messze. Az udvaron néhány fa állt. Az utcáról behallatszott az elhaladó autók zaja.

- Furcsa, hogy a város közepén ilyen ház legyen - csodálkozott Laura. - Kicsit falusias, nem?

- Lehet. Van, aki így szeret élni - Endor néhány tyúkot is látott kapirgálni. Most már ő is elgondolkozott azon, hogy a negyedik kerületben, a belvárosba vezető egyik főútvonal mellett, valaki ennyire elhanyagolta az udvart és a kertet. Mert az is volt, ha nem is nagy.

- Van, aki megengedheti magának ezt is. Úgy értem, elég gazdag ahhoz, hogy ne törődjön mások véleményével.

- És ez a fickó gazdag volt?

- Az első jelentések szerint nem volt szegény. Karrierje csúcsán állt.

Laura elővette jegyzetfüzetét. Mire a helyszínre érkeztek, a központ már néhány dolgot megtudott az áldozatról, és azt telefonba diktálták.

- Vernon Valdes ötvennégy éves, egyedülálló. Háromszor elvált, gyermeke nincs. Sok foglalkozása és szakmája volt, többek között dolgozott taxisként, volt katona, kórházi ápoló, motoros küldönc, aztán saját vállalkozást alapított. Mindig tehetős nőket csábított el, feleségül vette őket, egyre több lett a pénze. De igazán dolgozni nem szeretett, vállalkozásait mások vezették. Mostanában, mondjuk az utolsó nyolc évben volt egy pizza-sütödéje, két mosodája, egy kisebb fuvarozó vállalkozása, és csendestárs volt egy nagy kertészetben, amely a Város közel harminc virágboltját látta el. Itthon pedig amatőr asztalosként tevékenykedett, van egy saját műhelye is.

Endor a fejét vakarta:

- No, ez a szerteágazó tevékenység és egy ilyen buja életrajz nem könnyíti meg a dolgunkat. Sőt kifejezetten megnehezíti.

- Ha abból indulsz ki, hogy a gyilkosság indítékát a múltjában kell keresni…

- Igazad van, ennek semmi értelme. Aki ennyit üzletel, annak inkább a mostani konfliktusaiban kell keresni az okot.

- Nem egy ellensége lehetett. Ha több nőt is átvert, és anyagilag kifosztott, bizony széles lehet a gyanúsítottak köre.

Talán azért beszéltek ennyit, hogy elodázzák a pillanatot. De hát csak be kellett lépniük abba a helyiségbe, ahol a holttest található. Akit mellesleg egy takarítónő talált meg. A szerencsétlen asszony mit sem sejtve jött dolgozni reggel nyolcra, ahogyan szokott. Egyben afféle házvezetőnő is volt. A lakóházban nem találta Valdest, de ezer jel mutatta, hogy otthon volt éjszaka. Semmilyen ajtót nem zártak be, még az a ruhája is ott hevert ágya mellett, amit este levetett, és amit fel akart venni ma reggel. Pizsamában csak nem ment el valahová?

„A hátsó kamrában, az asztalosműhelyben van”, mondta az őrt álló rendőr. A járőrkocsi tetején még mindig forgott a kék fény, amikor Dabber riasztása után ideértek. Endort dühítette az ilyen hanyagság. A céltalanság irritálta, a haszontalanul elpocsékolt energia pedig szinte fizikailag fájt neki. Otthon a lakásában is mindig leoltotta a villanyt, ha kiment egy helyiségből. Most hát szólt a rendőrnek, kapcsolja ki a villogókat, így is kezdenek gyülekezni a szomszédok, a bámészkodók. No és persze máris befutottak az újságírók. Még Don Wilkes is felbukkant.

Összenéztek az utolsó, a hátsó kamra ajtaja előtt. Aztán benyomták az ajtót, és hátrahőköltek.

A falak véresek voltak. Rettenetesen sok csöpp tapadt egymás mellé. Amellett a falak, a padló és a mennyezet is vörös volt. Néha a repedések mentén összegyűlt több csepp, és súlyosan zuhant a padlóra, ott ismét darabokra ugrott szét.

Amikor a két nyomozó megtorpant a küszöbön, csak ezt a neszt hallotta.

Az ablakon besütött a nap, de… vörösen. Hiszen az is tele volt vércseppekkel. Ebben a kísérteties vöröses fényben jól látták a szemközti falat, de leginkább a műhely közepén álló fűrészgépet. A szerkezet asztallapja iszamós volt a vértől. Laura iszonyodva fedezte fel, hogy a földön itt-ott nem csupán vér gyűlt tócsákba, hanem húscafatok is hevernek

A nő érezte, hogy minden a torkába tolul. Mintha valahonnan teste mélyéből erednének a dolgok, amelyek hirtelen közelebb kerültek a fejéhez. A gyomra is valahol nagyon magasan volt, már szinte a nyelőcsövében. Egyszerre volt nagyon hideg ott belül, és közben forró volt a feje. Úgy érezte, ez a kettősség szétrobbantja…

Csak egyetlen pillantást vethetett a holttestre, és máris sarkon fordult. A zsigerei válaszoltak a látványra, szinte még az agyánál is hamarabb. Mielőtt tudatába érkezett a látvány értelme, a gyomra felfordult, végleg.

Éppen annyi ideje maradt, hogy kihátráljon abba a csupa kosz raktárba. És máris sugárban jött ki belőle a reggeli. Meg talán a tegnapi vacsora is. Legalábbis úgy érezte, nagyon sokáig tartott a hányás. Elviselhetetlenül sokáig görnyedt ott a sötét sarokban. Pedig egy perc sem volt az egész.

Endor nem jött ki utána. A férfi feszült arccal vizsgálta a hullát. Az undor és az iszonyat benne is felcsapott, magasra. De legyűrte saját gyomrát, és sikerült győzedelmeskednie önnön zsigerei, ösztönei felett. Nem ment könnyen.

Vernon Valdes holtteste két részletben hevert a fűrészasztalon.

A gyilkos az áldozatát a két lába között tolta rá a sebesen forgó fűrészre. Mivel az asztallapból csak alig húsz centire állt ki a fűrész, nem vághatta el az egész testet. A gerinc mellett vágta tovább, alulról haladva felfelé. A szélesebb mellkasi résznél a fűrész belül haladt a testben, csak két kitört-szétvágott borda szúrta ki a bőrt. Az áldozat szőrös melle is csurom vér volt. Olyan ez, villant Endor agyába, mintha most ebben a műhelyben más természeti törvények uralkodnának. Hiszen nem alvadt meg a vér, pedig a gyilkosság óta kétségtelenül eltelt néhány óra.

Endor még negyedóráig vizsgálódott. A gyomra felfordult, a szíve sebesen vert. Az agyában furcsa zsongást érzett. Amikor végzett, és lassan kihátrált onnan, halálsápadt volt.

Mire kilépett az asztalosműhelyből, már odaértek a helyszínelők. Az orvos, a fotósok, a nyomrögzítők. A gyilkossági csoport ügyeletes orvosa - régi ismerőse - csak bólintással üdvözölte, majd sóhajtva intett társainak; „gyerünk befelé”. De azok sem siettek, és a küszöbön sorban mindnyájan megtorpantak, egymásra torlódtak. A látvány elborzasztotta őket.

Laurát bent a házban, a fürdőszoba előtt találta meg. Az arca fehér, mint a fal. De már szemlátomást jobban volt. Mégis, amikor megszólalt, elcsuklott a hangja:

- Nagyon sajnálom… Azt hittem, bírni fogom.

- Ez is olyan, mint a tűzkeresztség. Vagyis, aki egyszer már tűzharcba keveredett a bűnözőkkel, utána sokkal könnyebben ránt fegyvert, elmúlik a félelem. Tudom, más dolog megszemlélni egy megfojtott halottat, akin alig vannak külsérelmi nyomok, mint egy… egy ilyent. De az első után már sokkal könnyebb dolgod lesz a többivel. Akkor is, ha a két eset között esetleg évek telnek el.

Laura gépiesen bólogatott. Ebben az állapotban bárkivel egyetértett volna. Endor viszont az ügyre tért vissza:

- Mondhatom? - kérdezte sokkal hivatalosabb hangon.

- Mondjad. - Laura megkeményítette magát. Mélyeket lélegzett. Végtére is, ez is csak egy halott. Ez is egy gyilkosság. És aki a gyilkossági csoportnál szeretne gyökeret verni, akár egész életére, annak mindent ki kell bírnia. A szó szoros értelmében mindent.

- Nem tudjuk, hol lepte meg az áldozatát. Erős a gyanú, hogy a mellékutca felől ugrottá át a kerítést. Mindjárt szólok is a nyomrögzítőknek, arrafelé is vizsgálódjanak. Maradhatott egy lábnyom, mondjuk, a puha földben…

Laura várt. Az idegen lakás előszobájában álltak. Meglehetősen rideg ízléssel berendezett, hűvös helyiség volt ez. Fémvázas üvegasztalok, túl modern, vagyis kényelmetlen székek. Absztraktok a falon, és a sarokban egy folyton felfelé gyöngyöző buborékokkal teli, kék fénnyel megvilágított üvegcső. Ez most errefelé a divatozás teteje, futott át a férfi agyán. Sok lakást látott mostanában, és még többet fog. Ha ez így megy tovább… Hát senki sem állíthatja meg ezt a… a fűrészes gyilkost?

- Még az is elképzelhető, hogy az ágyból húzta ki. Nagyon erős lehet. Hiszen le kellett őt győznie, és ez a Valdes sem volt egy piskóta. Úgy tűnik legalábbis, hogy meglehetősen erős testalkatú férfi volt. Így vagy úgy, a tettesnek át kellett őt vinnie az udvaron, be a műhelybe. Ott megkötözte kezét-lábát, mielőtt felrakta arra az asztalra…

Laura behunyta a szemét. Bár erősen másra akart gondolni, csak látta maga előtt a véres helyiséget. Még szinte hallotta, hogyan csöppen a vér az asztalról a padlóra, az ablaktábla sajátos mintázatát sem felejthette, amelyen vörös fényben törtek át a napsugarak… és azok a húscafatok!

A gyomra ismét felkavarodott, de nem volt már benne semmi. Megint mélyre szívta a levegőt. Endor megfogta a karját:

- Menjünk innen.

A friss levegőn, az udvaron várakoztak. A fotós jött ki elsőnek, futott át az udvaron, a mosdót kereste. Aztán a helyszínelők szédelegtek ki. Az egyik pár perc után ismét bement. Ők is sok mindene láttak már eddigi pályafutásuk során. Közben hallották, hogy a ház előtt nő a tömeg. Néhány tévéstáb kocsija is befutott. Dabber nincs irigylésre méltó helyzetben - gondolta Endor. Felhívta hát a kapitány titkárnőjét, és átadta a telefont Laurának:

- Hadd hallja, hogy maga számol be róla. Legyen kemény a hangja, és beszéljen határozottan. De röviden, és ha kérdez valamit - bármit! - felelje azt, hogy hamarosan kiderítjük.

- És ha azt kérdi, tudjuk-e már, ki a tettes?

Endor halványan elmosolyodott. Feledve helyszínt és körülményeket:

- „Nyomon vagyunk. Ezzel a gyilkossággal ismét közelebb kerültünk a megoldáshoz”.

Aztán elment megnézni a kerítés környékét. Mire visszajött - látszott az arcán, hogy semmit sem talált - kijött az orvos is. Ő is meglehetősen sápadt volt. De mint a rendőrségi szakemberek nagyobb része, az idők során felvértezte magát nem csupán kellő tapasztalattal, hanem a régi ügyekből fakadó alapos cinizmussal is:

- Hát ezt a pasast szépen felvagdosták. Neked is az áruházi sonkaszeletelés jutott eszedbe, Endor? Hát ebből is helyes kis felvágott lett. Egy deci vér nem sok, de annyi sem maradt a tagjaiban. Lényegében pontosan kétfelé vágta. Majd szólni kell a hulla-szállítóknak, vigyázva emeljék fel. Nem a szokásos „te a kezeit, én a lábait”- módszerrel, mert akkor… no, ne részletezzük. Szóval öleljék magukhoz a fickót, mert a hullát a mellkasán csak a szegycsont és némi bőr tartja össze.

- Élt még? - kérdezte Endor röviden. Mintha az előbbi mondatok el sem jutottak volna a tudatába. Most már ismét céltudatosan dolgozott az elméje.

Az orvos pontosan értette, mit akar tudni. Elfintorodott az arca:

- Annyira tudatánál volt, hogy becsinált, amikor felfogta, mire készül a pasas. Előbb nyilván leütötte, aztán megkötözte. És addig várt a fűrészgép beindításával, míg az áldozat magához tért. Minden vizelet és széklet kiürült belőle, amikor ez a nyomorult felrakta őt az asztalra.

- Tehát nagyon erős lehet - jegyezte meg Endor. Mintegy véletlenül, de a szemét közben nem vette le a doktorról. Várta a választ a ki nem mondott kérdésre. Amaz persze tudta, mire kíváncsi:

- Az áldozat legalább nyolcvan kilós férfi. A tettes tehát vagy nem volt egyedül, vagy igen erős férfi lehet.

- Nő semmiképpen?

- Nem, ez férfi volt - az orvos visszanézett a műhely felé. Ahonnan most már kijött az összes helyszínelő. Mindnyájan igen sápadtak voltak. Az egyik átszaladt a kerten, de nem jutott el a bokrokig ahová igyekezett. Már korábban hányni kezdett. Az orvos szemmel kísérte őt is, de közben folytatta gondolatmenetét: - Nem csak azért vagyok biztos benne, hogy férfi, mert felemelt egy nyolcvankilós férfit. Hanem mert a praxisomban még sohasem fordult elő, hogy nő gyilkolt volna fűrésszel. A bűnügyi krónika nemcsak itt, de talán egész Európában sem ismer ilyen esetet. A nők finomabban teszik ezt, Endor. Te is tudod: méreggel, nagy néha késsel, balesetek rendezésével, gyógyszer túladagolással… Ezer módja van ennek.

Ezt Endor is éppen olyan jól tudta, mint az orvos. Hát hallgatott.

Rejtekben

A homály most bizakodást adott.

És biztonságot is. Mert itt nem érhette baj. Ez volt minden helyek legfontosabbika. A világ közepe. Akkor is, ha az a világ kicsinek látszott. De hiszen bármikor nagyobbá tehető - ez is ott lüktetett benne. Különösen most.

Az a másik ruha, ami a Csomagban érkezett, a falon lógott. Ezer apró kacatot szedett már össze csatornabeli vándorlásai közben. Talált mindent, amit az emberek odafönt használnak. Amiket egykor maga is használt. Mégis, nemegyszer hosszú töprengésre késztette egyik-másik tárgy. Elfelejtette, mire használták Némelyik titkára sohasem derült fény. Ezeket eldobta. De csak ezeket. Amikre emlékezett, és remélte, egyszer még felhasználhatja - azokat bevitte kis „raktárába”.

A hálóhelyként használt odú mellett volt egy másik is. Tele már ilyesmikkel. Néha közéjük kotort, kivett ezt-azt. Gondolt rájuk, tenyerébe illesztette őket. A formájukat nézte. Mint most is. Ezt a ruhaakasztót nemrégen szedte össze a keleti csatornában, Csomagért ment éppen.

Megroppant a lába alatt, kicsit repedt volt, talán azért dobta ki valaki. Biztosan eldobta a városban, vagy a járdán hagyta, és valaki berúgta a záporcsatornába. Lehet, éveken át vándorolt, míg idehozta egy vízáradat.

Most ráakasztotta a ruháját. A mozdulat megdöbbentette. Olyan ismerős volt. Mintha most is csinálná nap, mint nap. Mintha közben nem telt volna el olyan sok idő.

„-…Van valami programod ma este?

- Igen, drágám, a jótékonysági hölgyek gyűlésére kell mennem. És neked?

- Én sem leszek itthon. A városházán várnak, de nem jut eszembe, miféle meghívás ez. Talán a köztestület ad egy estélyt? Vagy az a múlt héten volt, és ma azt a Nobel-díjast fogadjuk, aki valaha itt született? Igen, azt hiszem ez lesz ma.

- Mikor érsz haza?

- Nem tudhatom, de nem szeretnék sokáig maradni. Ha muszáj, mondok pár szót a mikrofonba, de nem készülök semmiféle komolyabb beszédre…”

Állt még egy percig, kezében az akasztóval. Aztán levette azt a szép ruhát. Ami persze piszkos lett idelent, nem is egyszer bemocskolódott mostanában. Ritkán használta. Nagyon ritkán. Bár újabban többször is.

Régebben egy szögön lógott. Eddig. Amint meghozta az akasztót, ünnepélyesen áttette rá. Meg is simította. Állt a félhomályban. Némán.

Odafönt elromlott az idő, biztosan elromlott. Mert idelent csökkent a fény. Zsigereiben érezte, hogy messze még az este. Talán csak dél van, tehát még nem szabadna elmennie a fénynek. A záporcsatornák nyílásain jött be, aztán a kis, keskeny mellékcsatornákon oszlott szét. A Rejtekhely is innen kapott némi világosságot. Nem sokat.

Sóhajtva visszaakasztotta. Közben a füle… Az éles füle neszt hallott. Mégis erre járnának? Már régen nem látott egyet sem, itt a környéken nem. Lassan mozdult.

A szeme megszokta a félhomályt. Ha nagy néha éles fényt látott, majdnem belevakult. De ebben a sötétségben remekül látta a legkisebb mozgást is.

Most hát volt mit látnia. Ketten jöttek fel az emelkedőn. Itt már finom, száraz homok volt talpai, a teste alatt. Ki tudja, vagy száz éve hordta ide egy nagyon nagy eső, és fentről, a záporcsatornákból sodródott ide. Most ez volt az ágya is. Erre tette rongyait, hogy legyen egy kis vacok, ami csak az övé.

De a patkányok nem hagyják?

Régtől gyűlölte őket. Egyszer már összetűzött egy egész falkával - régen volt. Azóta nem tud fogni balkeze egyik ujjával, és sok más sebet is kapott. De rendet csinált.

Ezek csak előőrsök, értette meg. Nagyon bátran jönnek előre. Márpedig ha mindössze csak ketten lennének, akkor osonnának. Lapulnának. Lopakodnának.

Nem ragadott fel semmilyen tárgyat. Fegyvert. Minek? Nincs rá szüksége. Már előre élvezte, milyen gyors lesz. Úgy tett, mint aki véletlenül mozdul arra felé.

A két hegyes pofa, a szimatoló orral, és azok a kicsiny, mozgékony, élénk fekete szemek… Akkor is látta őket, ha nem nézett oda. Most a megtévesztésen járt az esze. Hirtelen minden egyéb elmerült, csak erre hegyezte az érzékeit, a tudatát. Még az sem számított, hogy a Csatornában vannak. Másutt persze nem lenne belőlük ennyi. És ő sem lenne ott.

De hát itt voltak, és közeledtek. Kivárt, tett-vett. Vajon lesznek annyira szemtelenek és bátrak, hogy odajönnek egészen a lábához? Megkönnyítik a dolgát? Tudta, hogy ezen a folyosón nincsenek alul repedések. Vagy ha van is, legfeljebb egy vagy kettő, ha sokan jönnek, ott nem fognak elférni. Vigyorgott.

- Most megkapjátok, disznók - mondta félhangon. Máskor is dünnyögött, és ezt ők is tudhatják Hallották nemegyszer. Vándorlásai közben is ezt tette. Megszokta, sokat volt egyedül. Mindig egyedül volt.

Ezekre a társakra nem számított, hisz ellenségek voltak. Most hát mozdult, de inkább csak felsőtestével. A lábai egy helyben maradtak, szinte odaszögezve a földhöz. Tapadtak, de valahol a combokban és lábszárakban már mozdultak, feszültek az izmok…

A szeme sarkából leste a két felderítőt. Már szinte ott voltak a lábánál. Nem cincogtak, most az ösztönük csöndet parancsolt. A férfi viszont még dörmögött valamit. Megnyugtatóan. Becsapósan. De felkészült.

Amikor a közelebbi patkány már nem volt túl messze, rájuk mozdult. Egyszerre lábbal és kézzel. A közelebbi egy szempillantás alatt a talpa alá került, rémülten vinnyogott volna, de arra sem maradt ideje. Viszont a férfi máris lehajolt, és egy szempillantás alatt elkapta a másikat. Annak még felcincogni sem maradt ideje. Az erős ujjak szorosan körülfonták a testét…

A szájához kapta. Nagyon gyorsan mozgott. Fogsora szétnyílt. A patkány érezte, hogy repül, ugyanakkor a markoló kéz bilincsbe bénította. Aztán még megvillant előtte az a pár sárgás fog, és…

A férfi leharapta az állat fejét.

Aztán kiköpte és elhajította a véres kis testet. Felröhögött. Most már nem gondolt az akasztóra, sem a szépnek vélt ruhájára. Még röhögött egy sort, elrugdosta a kis dögöket, majd letelepedett a szokott helyére. Megéhezett.

Az ételét is a Csatornában gyűjtötte. Fémdobozokba zárta, amit nem evett meg rögtön. Ezek a kerek tartályok, valamikori lisztes dobozok most jó szolgálatot tettek neki. Most lepattintott egy-egy fedelet, belekotort, kivett egy darabot, és rágott.

Casper

A férfi végigjárta a házat:

- Pola! Hol vagy? Pola!

Az asszony már régóta hallotta, hogy közeledik. De mivel éppen a pipereasztalka előtt ült, nem örült neki. Igazán nem tenne jót egyiküknek sem, ha a férfi meglátná őt ebben az állapotban. A zöld pakolással az arcán. A haja felkötve, és mindössze egy törölköző van a testén.

Nem mintha annyira számított volna Casper véleménye. Pola számára ő már régen megszűnt létezni, mint férfi. A férj néha - nagyon ritkán - tett ugyan egy szánalmas próbálkozást, hogy ágyba vigye nejét. Ez rendre felsüléssel végződött. Casper azzal magyarázta magának - amit Pola felé vádként is megfogalmazott, de csak eleinte, később már hallgatott róla - de hitte, hogy Pola hidegsége miatt mondott csődöt az ágyban. Pedig hát Poláról sok mindent elmondhattak ismerősei, de azt, hogy frigid lenne - senki nem hitte. És Pola nem is volt az.

Casper ritkán akart neki valamit mondani, ezért lepődött meg az asszony. Persze lehet, csak nem találja valamelyik kedvenc ingét, azért vert riadót. Hát gyorsan a szobája ajtajához szaladt, ráfordította a kulcsot a zárban, aztán jelezte, ott van.

Casper be akart jönni, de fennakadt az ajtón.

- Pola, engedj be! Valami fontosat akarok mondani.

„Mi a fene fontosat mondhatsz te?” - biggyesztette le száját az asszony. Hallgatott egy pillanatig:

- Jobb, ha kint maradsz. Mondd el az ajtón át.

Casper elnézett balra, jobbra. Nem szerette volna, ha a személyzet meghallja a dolgot. De a szakácsnő elment bevásárolni - még elég korán volt-a kertész kint volt az udvaron, a szobalány pedig a ház másik végén takarított. Idáig zúgott a porszívója. Casper hát elhatározta magát. De nehezen indított.

- Tudod, láttam tegnap este a tévében azt az elfűrészelt férfit…

- Mutatták? - döbbent meg az asszony. Ő nem látott ilyesmit.

- Nem, csak beszéltek róla. És elmondták, persze, hogyan halt meg… Tudod, mi jutott eszembe?

„Miért, neked még eszedbe jut valamit?” - kérdezte volna a legszívesebben. De összezárta ajkát, szorosra. Nem kell őt fölöslegesen idegesíteni. Még nem.

- Az, hogy ez nem lehet véletlen. Hallottad a múlt héten a nevüket? A többiekét?

- Hallottam - Pola letette a tégelyt. Egy papír zsebkendőbe törölte a kezét. Majdnem az ajtóhoz ment, de rájött: éppen ezzel adna súlyt a dolognak. Így viszont nem éri el a célját. Azt, hogy Casper ne gondoljon olyan sokat erre az ügyre. Felejtse el az egészet… Ami aligha történik meg, de azért meg lehet próbálni. Mindenképpen meg kell őt nyugtatni.

- Nyugalom, Casper! Néhány névazonosság, és talán egyetlen igazi találat. Sok őrült szaladgál a világban. Te meg rögtön rémeket látsz.

- De szívem, ez már több mint véletlen - erősködött a férfi. „Szánalmas lehet, ahogyan ott áll az ajtó előtt, lehajtott fejjel, ahogyan szokott. És persze reménykedve várja, mit hall majd a szobámból. Pola hangja ismét megnyugtatóan duruzsolt:

- Szerintem szó sincs ilyesmiről. Talán az egyik áldozat jöhet szóba. Tudom, ismerted őt, és azért rázott meg a dolog. De hidd el nekem, ez csak véletlen lehet. Vannak, akik már az életmódjukkal kihívják maguk ellen a sorsot. Hivalkodóan élnek, aztán megnézhetik magukat, amikor néhány betörő rájuk tör.

- De hát, ha csakugyan szétfűrészelték a szerencsétlent, akkor… azok nem lehettek betörők…

- Honnan tudod? Miért vagy ebben olyan biztos? Lehet, hogy ellenállt, azok meg valamilyen afrikai vagy ázsiai bevándorlók lehettek… Illegális menekültek, akik meglátták a magányos házat, bementek egy kis pénzért, és mivel a pasas felébredt, ellenkezett, móresre akarták tanítani.

- Hát az sikerült nekik. Nagyon sikerült - mormolta Casper. De mivel több szó nem érkezett a felesége ajtaja mögül, lassan elment onnan. Ki a kertbe. Mindig ide menekült, ha valami nem jött össze. Az üzleti életben, vagy itthon. Bebeszélte magának, hogy a zöld szín megnyugtatja.

De most is hiába nézte a díszcserjéket. A karcsú, kékesbe játszó hamis ciprusokat. A pázsitot. Még a távolabb matató öreg kertészt sem vette észre. Furcsa gondolatok foglalkoztatták. És különös félelmek rohanták meg. Összerázkódott, menekült volna, - de bárhogyan is igyekezett, nem tudott szabadulni tőlük.

Híradó

A bemondónőből megint kitört minden:

- Hát ez nem igaz! Itt állok kettő és fél perccel adás előtt, és a sminkesem nincsen sehol!

- Itt vagyok - szaladt oda a fiatal lány. A rendező a keverőpult mögött ült, a hangmérnök mellett. Csak az égre pillantott, és halkan morgott valamit egy hülye libáról, akinek fejébe szállt a dicsőség. De majd meg fog lepődni, hogy ennek milyen hamar vége szakad…

- Kettő perc - mondta a mikrofonba. Az üvegfal másik oldalán még inkább felbolydult a méhkas. Most már szinte mindenki rohangált. Oldalt egy képernyőn a most sugárzott műsor ment - reklámokat adtak. Már csak másfél perc maradt, amikor a bemondónő idegesen belepillantott a szövegébe. Majdnem összegyűrte a papírt:

- A francba, hogyan lehet ezt normális fejjel és arccal elmondani? „Kettéfűrészelte áldozatát”. Bulvárosan hangzik, megértem, hogy el kell mondani, de a fenébe, reszketni fog a hangom… Ha belegondolok, mennyi vér volt ott, mindenfelé! Még a falakon is!

- Mi a baja ennek a hülye ribancnak? - érdeklődött a hangmérnök fásultan. Évek óta minden reggel bejárt ide, és minden reggel ugyanazt látta, hallotta. Hát nem dobta fel túlságosan a dolog, de nem is csodálkozott.

- Csak a szokásos. Agybaj. Intenzív és krónikus hülyeség, a már gyógyíthatatlan, végső stádiumban.

- Öt másodperc! - dörrent a hangszóró, és csönd lett. A sminkes és társai eliszkoltak a kamera látóteréből. Az egyik operatőr az ujjain mutatta a visszaszámolást: négy, három, kettő…

A bemondónő eligazította az arcát. Még nem mosolygott, de már készen állt erre is. Közben kétségbeesetten igyekezett memorizálni az első mondatokat. Amikor a szeme sarkából látta, hogy véget ért a híradót bevezető szignál, kép és hang, és az ő arca bukkant fel - gyorsan elmosolyodott. Kicsit gépiesre, művire sikerült, annál is inkább, mert a köszönés után azonnal visszarendezte vonásait és beszélni kezdtet.

- Tagadhatatlanul szép, de végtelenül ostoba - állapította meg az üvegfal mögött a hangmérnök. A rendező vállat vont:

- Ez egy vizuális műfaj, no. Ilyen kell az embereknek. Legyen valami kellemesebben a reggeli órában, ha már bekapcsolták a tévét. Mielőtt elmennek a munkába, és ott elviselik a hasonlóan ostoba főnöküket meg a többi hülyét.

A hangmérnök is nézte a bemondónőt, és csak félhangon mormolta:

- Azért ha már szép, lehetne okosabb is. Olyan nagy dolog lett volna a teremtőnek, hogy ad neki egy kis észt is?

- Öregem, ezt még ő sem tudta megtenni - nevetett csikorogva a rendező.

A bemondónő vigyázott, hogy a hangja ne remegjen:

- A tegnap reggel felfedezett gyilkosság megdöbbentette a közvéleményt. Sorra nyilatkoznak róla a szakértők. Abban mindenki egyetért, hogy ilyen rafinált és könyörtelen, kivitelezésében pedig szokatlanul kegyetlen gyilkosság még nem történt Európában. Ha csak nem számítjuk az orosz maffia módszereit és eseteit, amelyekről viszont eddig keveset hallottunk… Mint már tegnap is jelentettük, ismeretlen tettesek a Város egyik házának tulajdonosát saját asztalosműhelyében élve kettéfűrészelték…

- Csak nehogy rosszul legyen ez a tehén.

- Miért ne? Mennyivel izgalmasabb lenne az adás, és bizony életszerűbb is! - kapta fel a rendező az ötletet. Már fel is állt volna, hogy kimenjen és rábeszélje a nőt, amint vége a híreknek. Ám visszaereszkedett, reménytelenül legyintve: - Á, nem fog menni. A liba ezt is elrontaná. Hiszen semmire sem képes. Nem egy színésznő alkat.

Ezzel a hangmérnök is egyetértett.

Rémemlék

Felnyögött.

Alaktalan árnyak keringtek körülötte. Most nem volt tudatában, hogy álmodik. Az emlékálom valóságnak tetszett, és valamilyen értelemben az is volt. Hiszen itt történt. Most történt. Vele történt. Ismét vele.

Arcok jöttek, a hozzájuk tartozó testek furcsán kicsik voltak, jellegtelenek. Nem fontosak. Az arcok az ő arcába néztek, vigyorogtak. Majd érezte, hogy kezek ragadják meg. Durva kezek, rosszakaratúak. És már felismerte a helyet is.

Fájdalmasan villant bele, hogy ismer ott minden folyosót. Minden szobát. Minden termet.

A zárak csikorgása az agyába vágott, a félelem pedig szétgördült. Mint akkor. Eltaposta a lelkét. Kétségbeesetten küzdött, mert nem akarta, hogy ismét elvigyék. Elhurcolják. Megesett, hogy csak szép szóval hívták, és azt hitte, valóban nem bántják. Most, talán most nem fogják bántani.

De ezt túl gyakran megtették, és attól kezdve nem hitt senkinek. A félelem viszont nem múlott el. Akkor még nem tudta, nem tudhatta, hogy sohasem múlik el.

- Hát itt vagy! - mosolygott a férfi, amikor közeledett hozzá. „Most én is olyan fehér vagyok, mint a fal”, jutott eszébe. És a falak mögött azok a fehér csempék. Az ágyak. Az egész ház.

- Nem megyek. Nincs szükségem semmire-motyogta, de nem volt határozott. Talán ez volta baj? Vagy amúgy is rászálltak volna? Mint máskor, mint már annyiszor.

Félt, és ezt látták rajta. Röhögve megragadták a karját, vonszolták máris. Az egyik támadó arca elébe került, rávigyorgott. De ő nem viszonozta a nevetést-akkor nem. Most viszont… Az idő hirtelen kettéugrott. Váratlanul felfogta, hogy van - volt - múlt, és van ez a mostani idő. A mostani idő mögött is van egy múlt, de csak attól számítva, hogy az a másik múlt véget ért, jelenné vált.

Vagyis ez az arc már nincs itt, nincsen sehol. És csak ő tudja, mi történt időközben. Ez valamiféle örömet adott neki. De nem volt benne biztos, hogy csakugyan így történt, és ez lehangolta.

Különben is, a jelen eltávolodott, ismét a múltban volt, ebben szenvedett. Mert szenvedett. Amazok csak vitték ót magukkal, de szándékosan nem siettek vele. Mintha húzni akarnák az időt. Hogy lássák, mennyire fél. És hogy féljen, csak féljen minél tovább…

Arra nem számítottak, hogy ez a rettegés nagy erőt szabadít fel benne. Maga is meglepődött, amikor izmaiban érezte. Valahonnan beléje folytak ezek a meleg, duzzadó erők, izmait átitatták, és a testét is feldobták. Az elméje is működni kezdett, most sokkal jobban, mint eddig. Amikor már biztos volt benne, hogy fel tudja venni velük a küzdelmet, nem habozott.

Mindkét kezét egyszerre nem téphette ki amazok szorításából. De az elméje cselt sugallt, hitt neki és engedelmeskedett. Elernyedt, a lábait mintha elkaszálták volna. Majdnem összeesett, a férfiakra nehezedett. Elvárta volna, hogy vigyék. Csak az ármány kedvéért, és mindössze pár pillanaton keresztül…

- Te, ez úgy megijedt, hogy mindjárt elájul itt nekünk.

- Tarts ki, te barom, mindjárt odaérünk! - biztatta amaz.

Akkor meg úgy tett, mint aki csakugyan összeszedte magát.

A karjain érezte, enyhül amazok szorítása. Azt hitték, most már sínen vannak, még pár méter, és célba érnek vele…

Akkor egyetlen erős rántással kiszabadította az egyik karját. És máris ütött vele. Kísérője-elhurcolója erre nem számított. Egyenesen az orrára kapta az öklét, nagy erővel. Azonnal elengedte azt a karját is. Közben félfordulatot tett és elhajolt - éppen jókor, mert a másik kísérő éppen rátámadt volna. Akkor már lábbal is védekezett, eltalálta a férfi sípcsontját, az fájdalmasan összegörnyedt. Ekkor csapta tarkón a tenyere élével… Majdnem győzött hát?

Arra nem számított, hogy a háta mögött jött a harmadik is. Ez sem habozott. De szerencsére elvesztett pár értékes pillanatot, ez alatt a férfi felkészülhetett. Összecsaptak, és most is érezte magában azt a hatalmas erőt. Amely talán szabadulást is adhat? Egy rácsos ablakot látott, nem, arra nincs kiút. Csak az ajtókon át! Ott is vannak rácsok, és kamerák, és kulcsok, meg elektromos lámpák, hol zöldek, hol pirosak…

Ütött, és ütött, és ütött. Aztán félrelökte amazt és máris meglódult. A legközelebbi ajtó felé szaladt. Csak a szeme sarkából látta, hogy valaki követi. Egy vékony férfi loholt a nyomában, valami fekete volt a kezében. Csak nem fegyver? Ha az is, úgysem meri használni, gondolta. Remélte.

A rácsos ajtóig futottak. Megrázta, nem engedett. Az erő még ott volt benne, nem ülepedett le, nem veszett tova. Tagjaiban érezte, feszítette hát az izmokat, de az ajtó nem engedett. Éppen eszébe jutott, oldalt van egy gomb, azt szokták megnyomni ezek is, ha ki akarnak jutni. Nekik persze szabad volt kimenni, amikor csak akarták…

A kis férfi utolérte. Maga előtt tartotta azt a fekete tárgyat. Ő viszont megsejtette a veszélyt, arra is fordult, de már késő volt. Még látta a kékesen pattogó szikrákat, hallotta is az elektromos sercegést. „Sokkoló”, jutott eszébe, akkor fogta fel, mivel került szembe. A kistermetű férfi arcát nem látta, akkor sem.

Most sem tudott rá visszaemlékezni. De már nem számított. Az a régi idő elmúlott, helyette újabb jött. Ez a jelen? Vagy egy másik jelen?

A férfi felnyögött.

Nem szenvedett, most nem. Az a régmúlt elmerült, ködös tengerbe süllyedt. Sőt, valamilyen halvány kis öröm bukkant fel, párás sziget volt még, valószerűtlen. Talán nincs is? De minek is örülhetne? Akkor végre kezdett kristályosodni benne: az egyik kísérő, sőt talán a másik sincs már itt. Elmentek.

Megszabadult tőlük, és ez mérhetetlen örömmel töltötte el. Az öröm hát napfény lett, egy vörösessárga gömb, amely most kelt fel az emléktenger fölött, és ellenállhatatlan fénnyel világított be mindent. Új fényt adott, és új árnyakat. Más megvilágításba került múlt és jelen.

Ő pedig félig aludt, már csak félig. Ébredezett. Mielőtt kinyitotta volna a szemét, már felfogta, hogy hol van. Hogy most hol van. A csatornaszag az orrában. A kényelmetlen fekhely a háta alatt. A Rejtekhely, amely most az otthona. Ahová haza igyekszik, bárhol is van éppen a Város alatt, vagy a Városban. Az a hely, ahol nem érheti bántódás.

Mielőtt kinyitotta volna a szemét, már felfogta, hogy nem is kell kinyitnia. Ha jól érzi - és általában jól érezte - akkor most odafent is éjszaka van. Ha pedig éjszaka van, akkor idelent semmi fényt nem tapasztalhat. Csak a szokásos tapogatózás várna rá, de minek tenné? Ha még éjjel van, nyugodtan alhat tovább. A sötétség fátylát ő sem tépheti szét.

Don

- Erre még ráérünk. Most sokkal fontosabb dolgunk is van - mondta Don Wilkes a kolléganőnek és egyetlen kicsiny, alig észrevehető kézmozdulattal elküldte onnan. Amikor egyedül maradt, felkapta a telefonkagylót, és idegesen gyors, szinte kapkodó mozdulatokkal tárcsázott. Ahogyan szokott:

- Leon? Szedd már össze a bejelentéseket, öt perc múlva a főnöknél találkozunk.

Aztán egy másik számot hívott:

- Nem jött valami komolyabb? Nem? A fenébe, pedig már három napja megy ez a dolog… no, mindegy, reménykedjünk.

Négy perc múlva a főnök íróasztala előtt ült, és paksamétát tett az asztalra:

- Itt vannak a bejelentések. Telefonálnak, e-maileznek, még levelet is írnak. Persze a kilencvenkilenc százalékuk névtelen.

- És mi a fenét csináljunk vele? - kérdezte a főnöke.

Majdhogynem fiatalabb volt Donnál. Egyike azoknak a nyegle harmincasoknak, akik elvégeztek valami főiskolát, menedzserképzőt, és egy évvel később már öreg rókáknak tartották magukat a szakmában. Gyorsan jutottak fel a csúcsra, gyorsan éltek - és gyorsan használódtak el, csak ezt ilyenkor még nem tudták. Álmukban sem tételezték volna fel, hogy negyvenkét évesen már munkanélküliek lesznek. Hiszen már most is ott toporognak mögöttük a huszonnégy évesek, és nekik is hely kell majd. Hely és nagy kereset.

- Egy részét át kéne adnunk a rendőrségnek, Ismertem jól a nyomozást vezető hadnagyot és a társát is - hazudta szemrebbenés nélkül. Persze csakugyan ismerte Endort, de nem ismerte Laurát.

- Ők tudják használni?

- Az nem a mi gondunk-vontvállat Don, teljesen gondtalanul. Igazán nem érdekelte a kérdésre kapható válasz, aminthogy a rendőrséget is lenézte. És valahol a lelke mélyén ezt az alakot is, aki a laptulajdonosok furcsa ízlése és választása folytán most az ő főnöke is lett. Ám Don, bár még csak harminc éves volt, nem egy főnököt látott elvérezni ebben a szobában, ezen a poszton. Tisztában volt véle, hogy ez a fickó sem sokáig bírja majd. Ezért csak annyit tett meg a kedvéért, hogy megjegyezte az arcát és a nevét. Ideiglenesen, mint mondogatta bizalmasabb körben. „Főnökök jönnek és mennek, de a lap marad az, ami volt. És Wilkes is marad”, mondogatta. Inkább afféle önmagát megvalósító jóslatnak szánta persze. Hiszen tudta, ő is csak egy cérnaszálon lóg, és az olló mindig a főnökök kezében van.

- És mi legyen a többiekkel? Az értékesebbel? Mert gondolom, azokat tartjuk meg a magunk számára.

- Természetesen, uram. Azokat, amelyekből valamit ki lehet hámozni. Tényeket, útmutatókat. Aztán ezeket szépen adagolni kezdjük a lapban. Ezzel megmozgatjuk nemcsak a tettest, de másokat is. Az eddigi áldozatok hozzátartozóit, és főleg olyan szemtanúkat, akik valóban látták a gyilkost. Nagy előnyünk, hogy a rendőrség még sehová sem jutott el. Fogalmuk sincs a tettesről, nemcsak a személyéről, de a külsejéről sem. Azt sem tudják, fiatal vagy öreg, alacsony vagy magas, kövér vagy sovány, milyen színű a bőre vagy a haja? Semmit, a szó szoros értelmében nullát tudnak róla!

- És nagy dobás lenne, ha a Mai Hírek szerezné meg elsőnek a személyleírást egy hiteles szemtanútól - a főnök arca felderült. „Na, végre felfogtad, te hígagyú!”, gondolta Wilkes bosszúsan. Ámde közben az arca álarc volt, hűséges és megdicsőült mosoly feszült rajta:

- Igen, uram, ez lenne a legnagyobb dobásunk! Szerencsés esetben hónapokig élhet majd a lap ebből, ráadásul emelt példányszámon. Ha a fickó még garázdálkodik pár hónapig, és mi folyton a nyomában leszünk…

-… vagy ha nem is sikerül, de legalább ilyen benyomást keltünk…

-… akkor veszik majd, mint a cukrot. Még talán az előfizetések is emelkednek. Majd gondosan tudatjuk az olvasóval, hogy mi ketten: az olvasó és a lap meg fogja találni a rémisztő sorozatgyilkost. Az emberek úgyis szeretik, ha fontosnak érezhetik magukat. Hát még, ha a rendőrséget is átverhetik, legalább ennyire kockázatmentesen, mások által!

- És végig azt fogják hinni, hogy valóban nyomozunk - vigyorgott a főnök. Don Wilkes arca - az igazi, ott belül, az a láthatatlan - eltorzult. Hát ez a hülye semmit sem ért? Hogy ők valóban nyomoznak majd! Az olvasók segítségével is, de majd ő, Wilkes is nyomában fog járni a rendőröknek és a gyilkosnak!

Az arcán mégis ott maradt a mosoly, amikor lelkesen helyeselt:

- Így lesz, főnök! Mi mindent megteszünk, hogy kézre kerítsük a gyilkost!

Együtt

- Még mindig semmi? - kérdezte Endor.

Amikor kimondta a szavakat, már tudta a választ is. Fölösleges volt tehát a kérdés, és ezt is felfogta. Mégis, a csönd már idegesítette. Zenét nem akart hallgatni, itt különben sem lehetett volna. Ma délután kaptak a kapitányságon egy külön helyiséget, ahol Dabber kapitány szerint „összpontosíthatnak”. Nos, ezt teszik már órák óta, de az eredmény több mint szánalmas.

Ezt megerősítette Laura mozdulata is. Csak a felsőtestét mozdította, azt sem nagyon. Elutasítóan, tagadóan. Vagyis ő sem talált semmit.

A nagy asztalon - amely majdnem kitöltötte az egész szobát, a falak pedig kopárak voltak - jegyzetlapok hevertek. Már vagy száz lapot elhasználtak fejenként, számok, nevek hevertek itt-ott. A számítógépes nyilvántartók olykor beküldtek egy-egy kinyomtatott iratot, csengett a telefon is. De igazából nem jutottak előre.

- Részletesebb életrajzok kellenek - morogta a férfi, és mintegy vádló mozdulattal felemelt egy papírlapot. - Azt írják a jelentésben erről az elfűrészelt Valdesról, hogy „számos munkahelye volt”. Mire megyünk ezzel? Hát normálisak ezek?

- Egyelőre ennyi tudható, de hamarosan jön a részletes lista - reménykedett Laura. Fáradt volt. Mióta látta Vernon Valdest két részletben a fűrész két oldalán, igazából semmit sem evett. Ez is rossz hatást gyakorolt rá. Most kezdte megérteni, miért gyomorbajosak az idősebb kollégák, és miért rakoncátlankodik a szívük - még jóval a nyugdíjba vonulásuk előtt. Nem volt ez kellemes helyzet, és nem volt kellemes nap sem.

- Már ideje lenne - morogta Endor halkan. Ő is fáradt volt és rosszkedvű. De lassan leeresztette a papírokat az asztalra. A tekintete megállapodott a nőn. Laura is érezte ezt, de úgy tett, mint aki másnak tulajdonítja:

- Valami nem stimmel rajtam? - és végigsimított a haján, megnézte ruháját.

- Dehogy, minden stimmel. Minden… jó - nem akarta kimondani, hogy „szép”. De még azt sem, hogy „tetszel”. Persze, igazából kimondta, éppen most, más szavakkal. Laura szeme rávillant. A lány tisztában volt vele, hogy a fáradtság lerontotta a külsejét. Hirtelen elment a kedve mindentől. Egy zuhany és egy hosszú alvás… Még enni sem tudna, nem is volt éhes.

- Menjünk - állt fel.

Endor azonban nem mozdult:

- Megvárom a további jelentéseket.

Olyan határozottan mondta ezt, közben a hangja kicsit reménytelen volt. Laura hirtelen felfogta, miről van szó:

- Nem akarsz hazamenni az üres lakásba.

Endor alig észrevehetően bólintott. Laura sóhajtott:

- Mióta nincs ott a feleséged, nem szeretsz hazajárni.

- Két és fél éve - mondta a férfi. Laurának ismerős volt ez a válasz. Igen, amikor napokkal korábban is erre a témára terelte a beszélgetést, a férfi ugyanígy válaszolt. Ez a két és fél év ott lüktet benne. Érzi minden pillanatban. És ha ennyire érzi, akkor még az asszony emlékét sem csalta meg. Két és fél év… Rettenetesen hosszú idő lehet. Egy férfinak. Egy nőnek.

Most nem is merte mindezt tovább gondolni. Hát csak intett, és elment. Már a kocsiban ült lent a garázsban, amikor rájött: nem tud nem gondolni Endorra. A férfi arca ott volt előtte, míg haza nem ért. De az ismerős falak között aztán elcsábult, már csak az ismerős bútorok vonzását érezte. És a fürdőszobáét. Utána meg az ágyét.

Külön

Ezenközben Endor négyfelé osztott egy papírlapot. A részeket elkeresztelte:

Paul Halland

Fiora Lasser

Otto Volterra

Vernon Valdes

Közben megjött egy újabb jelentés. Ez nem változtatott azon, amit írni akart. Csinált még néhány ugyanilyen lapot. Aztán az egyikre a múltat, a másikra a jelent írta fel - négy változatban, négy ember vonatkozásában. A harmadik csoportra egyéb adatokat gyűjtött ki, majd gondolt egyet, és kintről hozott egy nagy várostérképet. Felrakta a falra, aztán bejelölte az áldozatok lakóhelyét. A gyilkosságok helyszínét.

Jó régen, még gyermekkorában látott egy krimit, és máig emlékezett rá: a detektívnek ott valahogyan sikerült kinyomozni a térképből, mi kapcsolja össze a gyilkosságokat. És hogy ki lesz a következő áldozat… no persze, ott is sorozatgyilkosról volt szó. De hát most akármeddig állt a térkép előtt és nézte azt a négy pontot, semmivel sem lett okosabb. Nemhogy az ötödik, a következő nem jelent meg szeme előtt, de a már megtörtént négyről sem tudott meg semmi újat. Ekkor felvette a nemrég érkezett újabb jelentést. Hát persze… Rossz minőségűek a képek, de nem is ez a fontos. Aminek látszani kell rajtuk, az látszik. A többi úgyis a szakértők dolga.

Az orvosok mellékelték ezeket a jelentésükhöz. Amikor megtisztították a fél-holttesteket, kiderült: ezeken is vannak harapások. Éppen olyan hiányos fogazat nyomai. Az egyik az áldozat vállán volt, a másik közelebb a nyakhoz, de az ellenkező oldalon. Talán akkor harapdálta őt kéjesen, amikor tolta a forgó fűrészlaphoz? Vagy még előbb ejtette ezt a sebet a szerencsétlen Valdesen? Endor semmi rokonszenveset sem talált Vernon Valdes életrajzában, de ez a vég… Hát ezért az egyért sajnálta a pasast. Még csak ötvennégy éves volt, és tegnap este úgy feküdt le: reggel felkel, és folytatja az életét. Új nap következik, amely szintén tele lesz napfénnyel, eseményekkel, emberekkel. Férfiakkal és nőkkel, tévéhíradókkal, autózajjal, madárcsicsergéssel. De nem lett új nap, Valdes számára már nem.

Endor visszatért hát a lapjaihoz. Még írt beléjük, de hirtelen elfogta a nyugtalanság. Ennek nem sok értelme van, értette meg a saját agyából érkezett üzenetet. Akkor összecsapott mindent, és felvette zakóját. Jó zakó, szép zakó volt. Remek anyagból varratta. Kedvelte ezt a ruhadarabot. Olyan puha, leomló, mégis van tartása. Emlékezett rá-tavaly csináltatta. Volt egy pár hetes korszaka, amikor úgy döntött, nem hordja többé azokat a ruhadarabokat, amelyek a feleségéhez kötik. Az emlékek korbácsa a legváratlanabb pillanatokban vágott végig rajta, ostor volt, fájó csapások sorozata. Akkor készíttetett magának csupa új ruhát, és vásárolt is. Egy ideig csak azokat hordta - mostanában megint kezdi keverni őket. Hiszen nem rakta szét más és más szekrénybe, összekeveredtek. Akárcsak az ő tudatában az emlékek. Meg a szándékok. Most már annyi volt, hogy maga sem tudta, melyikhez miért ragaszkodik, másikról meg miért mondott le oly hamar… Semmit sem tudott.

Fél órával később - már tizenegy felé járt, és az éjszaka egyre inkább magába fordult, látszólag egyre sötétebb lett - a folyóparton sétált. Ott, ahol a tizenegyedik kerület tölti ki a kanyarulatot, szemben a kis szigettel. A túlsó oldalon látta a másodikat és az ötödiket. Ha jobbra ellátott volna, talán felfedezi a nyolcadik néhány fényét is. De a magas középkori román stílusú templom útját állta. Tekintete csak szürke, régi kőfalakra tapadhatott.

De őt most nem ez érdekelte. A hidak alá igyekezett. Tudta, kit keres. Vagy kiket. És pontosan ott is voltak, mert minden éjjel ott vannak. A nappal meleg nyomai megmaradtak még, itt-ott szinte a sarkokban rejtőztek.

Aminthogy a hajléktalanok is.

Jobbára árnyékban feküdtek. A legtöbbnek nem látta az arcát, befelé fordultak. El az úttesttől, el attól a néhány még pislákoló kis tűztől, amit előbb raktak. Raklapokat és italos deszkaládákat bontottak szét, plakátpapírral gyújtottak a szilánkok, kézzel kitépett lemezek alá. Volt hát fény, ha nem is sok.

Akadt olyan is, aki fejére húzott valamit, ne lássa őt az idegen. Megint mások valóban aludtak - azzal a súlyos elterültséggel, mérhetetlen fáradtsággal, amire csak ők képesek. Hiszen napközben alig álltak meg, le sem ülhettek, hisz elzavarták őket mindenhonnan. És különben sem maradt idejük üldögélni. Valamit mindegyik tett-vett, vagy legalább koldult, hogy így szedjen össze pár garast.

- Jó estét, fiúk - állt meg az egyik beszélgető csoport mellett. Jó érzékkel néhány értékesebb fémpénzt vett elő. Biztosan ők is szeretik az eurót. A koldus semmit sem utasíthat vissza: Endor feldobta az egyik pénzt, az megcsillant a homályban. - Keresek valakit. Egy erős férfit, aki szó nélkül képes felemelni egy másikat… Egy legalább akkorát, mint maga - mutatott az egyikre.

Mások talán tegezték volna ezeket, de ő nem, nem. Valahol ezek is emberek, fogta fel ösztönösen. Különben sem viselte volna el ezt az ál-arisztokrata stílust. A grófok tegezték az inasaikat. Szerencsére Endor már nem látott grófot, igazából inast sem. Ezek itt már más idők, kisfiam - szokta mondogatni az anyja. Még él a mama, és valahol most is biztosan rá gondolt. Hiszen ő az egyetlen gyereke.

- És akkor mi van? - kérdezte az egyik férfi. Olyan piszkos volt az arca, akárha indián harcos hadiösvény-csíkjait festette volna magára. De ez csak korom volt és piszok.

- Egy név kellene. Meg hogy hol találom a fickót. De van itt még valami, urak - a „fiúk” a jelek szerint már „urak'’ lettek. - A pasas szeret harapni, és jó nagyokat tud harapni, mondhatom. Másokat sem kímél. Nem hallottatok róla?

Nem említette a híjas fogsorát. Ennyi elég kell, legyen, ha ismernek ilyent. De Endor hadnagy hiába állt és forgatta ujjai között a pénzt - senki sem szólt. Csak az egyik méltatta őt annyira, hogy egyáltalán megrázta a fejét.

Már elment volna csalódottan, de csöppet sem csodálkozva, hisz éppen erre számított - amikor az egyik férfi utána szólt:

- Inkább az eltűnt társainkat keressék meg.

Ebben benne rejlett a kimondatlan is. „Tudjuk, hogy zsaru vagy”. Endor megtorpant, és félfordulattal nézett vissza rájuk:

- Mi az, hogy eltűntek?

- Hát csak úgy. Még a nagy eső előtt elmentek valahová. Talán a folyó partjára. Valamit terveztek, de nem tudjuk, mit.

- Ketten voltak?

- Igen. Jó erőben, fiatalok…

- Nem ilyen rozogák, mint én.

- Vagy mint én.

Endor szótlanul állt még egy pillanatig. Lám, az ő kérdésére nem akartak válaszolni, de ha valamiféle személyes ügyük kerül szóba, akkor hirtelen milyen bőbeszédűek lesznek hirtelen! Már mindhárman beszéltek, tüsténkedtek ott a tűz körül. Voltak ott mások is, hátrébb, a nyirkos kőfal alatt ültek, igyekeztek beleolvadni a homályba. De aligha tudtak a harapósról. A pénz kicsalogatta volna belőlük az információt.

- Megtaláljuk-ígérte. Nem mondta, melyikre értette. De amazok megint csak álltak, csöndben. A hallgatás falába ütköztem? - kérdezte magától. Ám valami azt súgta neki, ezek tényleg nem tudnak semmilyen harapós gyilkosról.

Aztán Endor beült a kocsijába, és lassan gurult az éjszakában. A következő híd alatt is vannak csavargók. Hátha ők többet tudnak majd, mint ezek? És közben csodálkozott, mert alig hajtott el onnan vagy száz métert, már semmit sem látott amazokból.

Óriás

Az Óriás lassan haladt.

Megfontolt volt, hisz elég ideje élt már idelent. Soha semmit nem kapkodott el. Azért élt még, és azért lett Óriás.

Amikor a társai megpillantották, azonnal elmenekültek előle. Eltakarodtak az útjából.

A mérete tiszteletet parancsolt, és ezt el is várta. Soha nem ment gyorsan, de így is erőt sugárzott. És nem csupán a nagy mérete révén.

A járat, ahol haladt, szűk volt. Akadályra nem számított. Megszokta már, hogy mindenki folyton elsöpör előle, más irányba fordulnak, lehúzódnak a kőfalhoz, hogy neki elég helyet adjanak. Fiatalok vinnyognak rémülten, ha meglátják. Ha egy sarkon szembejön valamelyik társa, felborzolja a szőrét, és farkát maga után vonszolva menekül be egy lyukba. Járatba. Barlangba. Másik folyosóra, csatornába.

Az Óriáspatkány lassan sétált.

Jóllakott volt, és erős. Ezt nem mutatta ki, ösztöne azt parancsolta, ne hirdesse állapotait. Sem azt, ha beteg lenne és gyenge - de azt sem, hogy egészséges és erős. Ebben a Csatornában nincs nála erősebb.

Csak egy valaki, de azzal még nem találkozott. Senki nem tudhatja, hogy az Óriás eddig gondosan elkerülte az egyetlen ellenfelet. Mindig úgy sétált mindenfelé, mint aki ura annak a járatnak, annak a félhomályos Csatornának, folyosónak.

De most valami történt ott elöl. Nem tudta, mi lehet az… Azt is hallotta ugyanakkor, hogy ott oldalt néhány társa mozog a homályban. Észrevehették őt, mert egy nőstény hangosan szedte a levegőt. Ezt csak ők csinálják. Így.

Továbbment. Elöl ismét történt valami, és ő nem tudta, nem tudhatta, hogy micsoda… De gyanakodott, hát lassított. Nem, nem állt volna meg. Most a többiek is látták őt, és ekkor viselkednie kellett.

De valahol valami mintha indulna. Valaki van ott. Ha nem elöl, akkor odafönt? Felemelte a fejét, bajusza szétmeredt, mindenfelől vette a jeleket. A füle, a szeme, még az oldalán a szőr is arra figyelt, honnan jön egy kis légmozgás.

Nem látott semmit. De az a szag… Már nagyon erős volt. Vagy itt ment el az Ellenség, vagy itt várakozik valahol. Az Óriás körbement a fal mellett. Ha itt lenne, most megérezné a jelenlétét. Így hitte. De hát így is érzi. Itt lenne hát, vagy csak erre ment, nem is olyan régen, és itt hagyta a bűzét?

A veszély nagyon közel volt, és az Óriás egy kicsiny idővel túl későn eszmélt rá.

Hullottak fentről azok a porszemek, lassan lebegtek alá, és már amikor első ízben nézett bele a homályba, akkor is jól látta őket. De hát itt mindig pereg alá pár porszem, hiszen odafönt zajong a város.

De ez más volt. Némelyik porszemnek szaga is volt. Nem a szokásos pállott-állott levegőbűz, a fenti világ leszakadó kicsiny darabjai. Ez más volt.

Amikor az a nagy test elvált a faltól, ahol addig lapult, kapaszkodva egy-egy kiálló kőbe, az Óriás felvisított. Már nem gondolt arra, mennyire lerontja ez a tekintélyét. Amit az imént még lassú ideballagásával ellensúlyozott, őrzött. Most viszont éles hangon felvisított, amikor megérezte a zuhanó test szelét. Mielőtt azonban feleszmélt volna, az Ellenség máris ott volt mellette. Talán hozzá is ért a szőréhez, ami újabb rémülethullámot indított el ellene. Majdnem ledöntötték ezek a hullámok, egy pillanatra úgy tűnt, minden sarokból feléje gördülnek… Nehezen lélegzett.

Az a másik hihetetlenül gyors volt. Azelőtt az Óriás nem hitte volna, hogy valami ilyen sebesen is történhet a Csatornában. Amely neki a Haza volt. A Mindenség volt. Rajta kívül nem létezett semmilyen egyéb hely, látvány, szag, táplálék. Minden itt volt a Csatornában, ez lett tehát a Haza.

Addig a pillanatig. Mert akkor valami iszonyatos dolog történt Az a másik, az Ellenség roppant gyors volt. Amikor az Óriás maga mellett érezte, és rárohant a kibírhatatlan emberbűz, valósággal beleszédült. Ám még inkább a rémület hatott rá. Mozdulni szeretett volna, de egy végzetes pillanatra szinte lebénult.

Pedig minden akkor dőlt el. Az Ellenségnek talán tíz mancsa volt. Vagy több? Az Óriás visítva próbált menekülni, ugyanakkor már felkészült a harcra is. A teste egyetlen energiagóc volt, minden izma megfeszült, és tudta: küzdeni fog.

De erre nem sok ideje maradt. Az a másik igen gyorsan tette, amit tennie kellett. Az Óriás csak azt érezte, hogy valami megragadta a testét. Hátramart dühösen, de nem érte el a mancsot. A kezet. Ugyanakkor olyasmit érzett, amit még sohasem.

Repült. Mert az Ellenség is féltette a kezét. Ezért csak egy pillanatra ragadta meg őt, és máris lendületet adott testének. A farka volt a másik kezében, az Óriás kis híján elszédült. A lábai nem érték a földet, egyik sem - ez megrázta a tudatát. Közben azonban el is szédülhetett volna. Ha az Ellenség még háromszor megfordul a tengelye körül és őt is pörgeti, talán nem éli túl… Akkor nem.

De mielőtt kicsavart testtel hátrafordult volna, hogy megmarja az őt markoló kezet, az elengedte. A teste szabadon repült. Ez is ismeretlen érzés volt, egyszerre csodaszép és rémületet keltő. Mielőtt azonban elfogta volna az émelygés, vagy élvezhette volna ezt a súlytalanságot - a falnak csapódott.

Minden porcikája megfájdult, de nem adta fel. Amikor leesett, az Ellenség máris ott volt, és ismét nyújtotta mancsát a fal tövébe. Megragadta az Óriást, de ezúttal sem sok időre. Csak felragadta, erősen markolta a patkány testét, de az megint nem sokat tehetett. Mire a fájdalomtól magához tért, és odamart volna abba a bűzös ellenséges kézbe - ismét tett egy fordulatot a levegőben, majd megint repült. Most a másik fal felé. Csak annyit értett az egészből, hogy mindjárt ismét jön a fájdalom.

Dühítette, hogy semmit sem tett. Hogy semmit sem tehetett.

De a repülésnek ismét vége szakadt, és a falnak ütközve csaknem ájultan zuhant le a földre. Az Ellenség már ott volt…

Akkor lett annyi ereje, és talán szerencséje is, hogy odakaphatott a másikhoz. Nem a mancsára célzott, azt a kezet nem foghatta meg még magasan fölötte járt, bár közeledett. De nem tudta emelni a nyakát, az izmaiba görcs költözött. Hát inkább az Ellenség lábára összpontosított, az ott volt mellette. Most lépett oda, és az óriáspatkány hirtelen nagyon közel érezte őt magához. Annyira közel, hogy támadhatott…

Sikerült odakapnia a fejével, most már mozogtak az izmai, bár egyetlen mérhetetlen fájdalom volt belül minden. Lánggal égett, tűz lett az a test, amely egy pillanattal előbb még őt szolgálta. Minden porcikája az övé volt, neki engedelmeskedett. Most viszont mintha az a test elárulta volna őt… El is árulta.

Az Ellenség, minden baj okozója viszont most egy pillanatra figyelmetlen volt. Vagy eleve így akarta? Az Óriás a fogával odakapott, és sikerült is belemarnia a lábba. Ám csak egy kiskéséssel értette meg. Ez nem test. Ez nem az Ellenség teste. Ez valami védőburok lehet? Kemény volt, ízetlen. Ellenséges.

De már vége is lett a világnak. A Csatornának. A Hazának.

Az Óriás csak a szeme sarkából látta, hogy valami sötét tömeg mozdul a félhomályban. Amikor követelőző-harcias fogait abba a kemény bőrbe mélyesztette és rájött, ez nem az ellensége - valami gyorsan felemelkedett, aztán lecsapott.

Egyenesen rá.

A teste most eltörpült. Lehetett ő bármilyen Óriás - eltiporták. Csak annyit érzékelt, hogy az eddigi fájdalom semmi sem volt ehhez képest. Valami még megrebbent benne, de ennek már csak annyi ereje volt, mintha egy lepke szárnya mozdult volna - utoljára.

A szeme megtört. Az Ellenség legyőzte, és ezzel a tudattal halt meg. Egy pillanat volt az egész haldoklás - aminthogy az élete sem látszott többnek, amikor az Óriás most visszanézett. Vagy azt hitte, visszatekint - de máris vége volt.

Az Ellenség még ott táncolt rajta, de ezt már nem érezte. A teste egyre kisebb lett.

- Kitaposom a beledet! - ujjongott a férfi torz mosollyal. - Te akartál szembeszállni velem?

Lehajolt, megszemlélte azt a mozdulatlan kupacot. Hús, bőr, csont, szőr… Más semmi. A két szemét nem is látta. Hisz nem csillogott már.

Fellélegzett, elégedetten. Ez igen, ez jó érzés - gondolta és karjaival tornaszerű mozdulatokat tett. Mint aki egyszerre integet a tömegnek, a láthatatlan sokaságnak, amely a képzeletében létezett csak. De ott volt, üvöltő tömeg ünnepelte őt, mert legyőzte az Óriást, a Csatorna rémét. Hallotta is azt a diadalittas üvöltést, visszaintett hát a tömegnek…

Mint egykor.

Hirtelen a falhoz támaszkodott. Elfogta a gyengeség. Tisztában volt vele, hogy ezt is csak ennek a pillanatnak köszönheti. A fejében van VALAMI, az teszi ezt vele. Most például elvette az erejét, szédült is. Szerencsére ott volt a fal, a Csatornában mindig ott egy fal, vagy több is. Van minek támaszkodni, ez rejti és védelmezi őt…

Behunyta a szemét, hogy lássa, amit akart. És látta is. Olyan élesen ugrott eléje a kép, amilyennek talán akkor sem látta. Az „akkor” meghatározhatatlan volt, régmúlt talán. Egy napfényes időszak, amikor sohasem volt este és éjszaka, sohasem esett az eső, mindig olyan csodálatosan világos volt. Minden világos, vakító volt…

Egy téren ment, egyedül, de olyan sokan voltak körülötte, hogy ezernek, tízezernek érezte magát. Mindenki az ő nevét kiabálta, karok nyúltak feléje, nem, nem fenyegetően. Éppen ellenkezően, mindenki ölelte volna őt, érezte a simogatásokat, a férfiak az ujjait keresték, hogy megszorítsák a kezét. De neki csak két keze volt, akinek nem jutott, az a vállát veregette, megérintette és már ennek is örült…

Ment hát előre. Ez a múlt volt. Valahol még mindig a nevét skandálták, de bárhogyan igyekezett most visszaemlékezni - nem sikerült. Bár mindegy is volt. Különösen most. Mert még akkor is, amikor belemerült az AKKOR-ba, itt volt. Halványan érezte ezt a Csatornát, a szaga, a tapintása, a homálya ott lüktetett a szemhéján kívül. Csak itt, az agyában és a szemgolyóban voltak azok a képek. Méghozzá nem csak látványok, de fények, illatok és hangok. Annyira élethű volt minden. Azelőtt évszámra nem jutottak eszébe ilyen szavak, mint élethű. Most meg olyan természetesen jutott eszébe, cikázott át a fején.

Igen, akkor más volt, más volt…

Állt még a falnál. A mérhetetlen keserűség elomlott rajta. Maga alá temette. Most maga sem volt különb, mint az Óriás, amely már elmerült mögötte a homályban. Lassan, nagyon lassan nyitotta ki a szemét. Az a kép elszökött, nyoma veszett, többé nem kerül elő? Kétségbeesetten behunyta ismét, de most csak a fájó sötétséget látta. A semmi mélyfekete árnyékát.

Hát állt még a falnál. Belülről rázta a zokogás, de könnyek nem törtek elő a szeméből. Nem is emlékezett már, mikor sírt utoljára? Sírt-e felnőttként is, vagy csak gyermekkorában?

A keserűség, mint már annyiszor, ismét elöntötte. És halvány akarattal párosult. A bosszú… Igen, a bosszú.

Lassan távolodott el a faltól. Beállt a Csatorna közepére, itt nem verhette be a fejét, ez kellemetlen emlékeket ébresztett volna. De mára elege volt az emlékekből. Ment csak tovább, a Folyó felé, hogy aztán elkanyarodva megnézze, ma nem érkezett-e Csomag? Mert ha végre jött, akkor ma éjjel ismét lesz dolga. Keze ökölbe szorult. Felnézett. Nem látott mást, csak a koszos betonfalat a feje fölött. De ha jobban megerőltette magát, a szeme széttördelte a betongyűrűket, a kavicsréteget, a kövezetet és tetején akár az aszfaltot is. Hirtelen kirobbant, láthatatlan volt és mégis mindent látó, testetlen akarat. Kicsiny periszkóp, amely oda megy, ahová akar, és azt látja, amit akar. Mindent.

És akkor látja az ellenfeleit is. Akik még élnek, és akik rá várnak. Nem tudják, fogalmuk sincs róla, hogy mire várnak, hogy kire várnak. Hogy egyáltalán várnak valamire! De egy napon megérkezik a Csomag és akkor ő elindul.

Most hát nagyot nevetett, helyreállt a világa, minden a régi kerékvágásba döccent. Ebben, és itt, otthon érezte magát. Itt biztonságos, itt nem bántja őt senki.

Ment hát megnézni, jött-e Csomag?

Töprengés

- Megjött már néhány munkahelyi jelentés - mondta Endor.

Ugyanott ült, ahol előző este. A ruhája gyűrött, az arca borostás. Vagyis - nem sok változott. Laura ezt szóvá is tette:

- Te nem is mentél haza egész éjszaka? Mert úgy nézel ki… itt, most.

Endor fel sem emelte a fejét:

- Haza nem, de jártam a városban. Nyomokat kerestem. Nem találtam.

Ez a távirati stílus irritálta a lányt, de persze nem tette szóvá. Elment, hozott két kávét. Automata-íze volt a folyadéknak. Fém-íze. Műanyagpohár-íze.

- Halljuk - és letelepedett Endor mellé. Szándékosan nem ült most a saját íróasztalához. Ebben a szobában csak ők voltak. Persze a falon akadt néhány nagyméretű belső ablak. Egyszerű szimpla üvegtáblák. És itt nincsenek reluxák, amit leengedve elválhatnának a külső világtól. A nagy teremből látták őket, és ők is látták a sok asztal körül nyüzsgő kollégákat. Mindenki fel alá járkált, még nem volt kedvük leülni. De a terem másik végén a bejelentő pultnál már felbukkantak a szemmel láthatóan károsultak. Idegenek. Kinek ezt lopták le, kit amott támadtak meg. Ki feltörve találta a lakását, amikor hazajött, ki a kocsija helyén bámulta egy percig az üres aszfaltot, hitetlenül. Most jegyzőkönyvek születtek az éjszaka és a hajnal eseményeiről. És ez így megy majd egész nap, tudta Laura.

Endor most végre felnézett. Meglepte, milyen üde a lány. Látszott, kialudta magát. Az arcbőre kisimult, most még nevető ráncai sem voltak a szeme sarkában. Vajon használ-e valamilyen ránctalanító krémet? - gondolta bambán. A legfurcsábbnak azt találta, hogy ilyen gondolat egyáltalán született a fejében. Mit is gondoljon önmagáról? Laura olyan dolgokat váltott ki belőle, mint eddig egyetlen kolléganője sem. A rendőrnő nem társ, nem lehet partner sem - kódolta be magának, valaha régen. Az értelmén nem töprengett, már régóta nem. Talán soha.

Endor maga elé terített néhány papírlapot. Laura látta: mindent négyfelé osztott. Nyilván a négy áldozatra vonatkozó iratokat. Boncolási jegyzőkönyvek, jelentések. És voltak ott sajátos firkált lapok is. Ezekre a gondolatait, ötleteit jegyzete fel? De szöveget ott sem látott. Néhány furcsa ábra, felkiáltójelek, kérdőjelek… Ezzel nem sokra ment volna, ha egyedül marad ezzel a különös „irattárral”.

- Megáll már az eszem, annyit töprengtem rajta. Makacsul keresem a közöset a négy áldozatban, a helyszínekben, a múltjukban, a jelenükben. De semmit sem találtam.

Laura hallgatott. Ha azt hitte, most többet megtud, hát tévedett… De a férfi előbbre hajolt. A haja kicsit a homlokába hullott. Világos volt a frizura, de nem szőke. Mindenesetre világosságot kölcsönzött a férfi fejének még félhomályban is.

- Halland, Lasser, Volterra és Valdes… a nevük nem kezdődik ugyanazzal a betűvel. Nem laktak egymás közelében. Az egyetlen, hogy mind a négy ház közel volt a folyóhoz, semmi több. Egy ideggyógyász professzor, egy laboránsnő, egy vegyész és egy… egy valaki, aki volt taxis, katona, kórházi ápoló és vállalkozó… és… a fenébe, nem illenek össze!

- Meg kellene nézni tüzetesebben - mondta Laura félénken. Ez a hang, ez a stílus meglepte a férfit. Mintegy álomból meredve ránézett:

- Igazad van, de nem olyan egyszerű. Manapság már nincs olyan szigorú rend a munkaügyi nyilvántartásokban. Sok intézményben öt vagy tíz évnél tovább nem őrzik meg az efféle papírokat.

- Mi hát a megoldás?

- Ha az illető maga írta le valahol, mondjuk egy-egy szakmai életrajzban, hol is dolgozott azelőtt. Hiszen hivatkoznia kellett valamire, hogy egy másik helyen felvegyék.

- Illuzórikus, mert nem érdeke az ilyesmi, ha egy egészen másik szakmába jelentkezik át. Mint ez a… Valdes - Laura szeme megrebbent. Nyilván maga előtt látta az elfűrészelt testet. Endor szerette volna elűzni a lányból ezt a lidérces látványt, hát gyorsan megszólalt:

- Tudom, hogy kevés az esély. De valahol mindenki megírta, hol lakott régebben, mit csinált… Mert az is lehetséges, hogy nem egy munkahely, hanem egy lakóhely köti őket össze. Vagy egy esemény, aminek a helyszínén együtt voltak, és ez hozta rájuk a veszedelmet.

- Ezt szinte reménytelen kinyomozni.

Endor is tudta, hát nem válaszolt. Megint csak néztek maguk elé. Aztán a férfiban valami megmozdult. Valami… talán valami. Ez lehetne egy nyom?

- Nézzük csak! Halland professzor valamikor kórházban is dolgozott, ami nem is olyan csoda. Most már egy előkelő klinikán volt professzor. De fiatal korában akár egy közkórházban, akár másfajta gyógyintézményben lehetett.

- Igen. És akkor? - Laura szkeptikus volt.

- Fiora Lasser, az egyetlen női áldozat mindig is egészségügyi intézményben dolgozott. Voltaképpen most is, mert egy orvosi analíziseket végző kis cégnél dolgozott, amikor a tettes végzett vele.

- Tegyük fel, hogy így volt, illetve van - Laura sóhajtott. - És mi van a többiekkel?

- Volterra doktor vegyész volt, de milyen szereken dolgozott? Gyógyszereket gyártott! Vagyis itt is fellelhető ez az egészségügyi vonulat.

- Kicsit erőltetettnek tűnik.

- Lehet. No és a végén erről a Valdes nevű fickóról csak mellékesen említik meg, hogy volt kórházi ápoló is!

Laura kézbe vette a papírokat, megnézte, aztán bólintott:

- A négyből legalább kettő esetében nem vagyok meggyőzve. De azért elfogadom. Egyelőre, amíg nincs komolyabb ösvény, amelyen elindulhatnánk.

Endor felvette a telefont. Három számot is kinézett a telefonkönyvből, beszélt ismeretlenekkel. Laura csak annyira figyelt, hogy hallja: valamilyen egészségügyi nyilvántartásokat keres. Közben ő is átnézte a papírokat. Próbált a régi nyomvonalon haladni, és azt kereste, mi lehet közös ebben a négy emberben? A végén odament a falon lógó nagy várostérképhez hogy megnézze, hol laktak az áldozatok. Endor akkor végzett, és elfordult a készüléktől:

- A lakóhelyeket figyeled? Azt is megnéztem.

- És mi van, ha csakugyan véletlenszerűen vadászik rájuk? Azt élvezi, hogy nem tudjuk őt megfogni. Éppen az neki a poén, hogy mi valami összefüggést keresünk az áldozatok között, amelyek nem léteznek.

- Ha igazad van - mondta a férfi szokatlanul komolyan, - akkor ezzel az üggyel megyünk nyugdíjba.

- Ne túlozz.

- Nem túlzók. Már rájött a gyilkolás ízére, a szó szoros értelmében is az áldozatokba mélyesztette a fogait. Nem fogja abbahagyni. És ha össze-vissza gyilkol, ha nincs benne rendszer, akkor még huszonöt vagy harminc évig csinálhatja - hirtelen víziószerű képet látott maga előtt és már erről beszélt: - Képzeld el, egyszercsak eljön az a korszak, amikor a Város elkezd néptelenedni. Aki csak teheti, elköltözik - mert többé senki sem lesz biztonságban. Minden szembejövőben a gyilkost sejtik, sötétedés után senki sem mer kimenni az utcára. Az emberek bezárkóznak, elhal az éjszakai élet… Már csak rendőrök, mentősök, tűzoltók lesznek az utcán estétől reggelig. A rendőrök felét elbocsátják alkalmatlanság miatt, a másik felét a média és az utca népe folyton támadja majd az ügyetlenségéért, talán nem is csak szavakkal. Akik nem bírják a félelmet, azok elköltöznek Évről évre kevesebben élnek majd itt, hát számos szolgáltatás kezd deficites lenni. Egy idő után már nem jelennek meg az újságok, akadozik a víz-és áramszolgáltatás, sorra mondanak csődöt a helyi kábeltévék, senki sem fog hirdetni bennük, no mert kinek is? Minek is?

- És az az egyetlen férfi, a Harapós Gyilkos átveszi az uralmat a Város fölött? - Laura számára mindez ártalmas és csöppet sem hihető fantazmagória volt. A lány hát nagyot legyintett, és közelről, figyelmesen megnézte a férfi arcát: - Neked pihenned kellene. Legalább huszonnégy órát egyfolytában. Akkor talán magadhoz térnél, hadnagy úr.

- Semmi bajom, hadnagynő - felelte Endor ugyanabban a stílusban. Ekkor kopogtak, és egy rendőr faxot hozott. Most érkezett valahonnan. Endor felkapta, megköszönte. Látszott a mozgásán: örül, hogy végre valami történik. Ami félbehagyatja velük ezt a vitát, és talán előbbre löki az ügyet?

- Nos, jól sejtettem - mondta elégedetten. - Vernon Valdes tizennégy évvel ezelőtt huzamosabb ideig a Város egyik jobb kórházában dolgozott. A Szent Ferencben.

- Ez még semmit sem bizonyít - húzta a száját a nő. De ismét rápillantva már eldöntötte, másképpen beszél a férfihoz. A hangja hát azonnal meleg és érdeklődő lett: - De remélem, hogy nincs igazam. Ideje lenne már találni valamit. Szerinted mi hasznunk van abból, ha tudjuk, hogy Valdes a Szent Ferencben húzta az igát? Apropó, milyen beosztásban?

- Betegápolóként, úgy látom. De nem írják, milyen szakképesítése volt.

- Vagy, hogy volt-e neki egyáltalán?

- Ennek utána kell nézni.

Te maradj csak itt - döntött a nő. - Nagyon rossz bőrben vagy, így nem is vezethetsz. Igyál még egy kávét, és addig reggelizz meg. Én elugrom a Szent Ferencbe, és mire visszajövök, remélem, magadhoz térsz… hadnagy úr.

Homály 2.

- Te megőrültél? Ilyenkor hívsz?

- De kedves Pola, ez…

- És még a nevemet is kimondod! Hát te nem vagy normális. Senki sem hallhatja meg, miről beszélünk.

- A mobiltelefonokat nem lehet lehallgatni…

- Azt csak hiszed, ostoba! Már nehogy beleéld magad az efféle dajkamesékbe. Ha valakik valamit nagyon meg akarnak tudni, akkor azt meg is tudják, légy nyugodt.

- Hát nem mondhatom, hogy most megnyugtattál…

- Nem is az volt a célom. Mi a fenét akarsz, éppen most?

- Bármikor hívlak, azt mondod: ne most. De egyszer már beszélnünk kell…

- Ha ügyes leszel, nem kell találkoznunk. Közeledik az idő, amikor azt már nyugodtan megtehetjük. És társaságban, legalábbis először, ahogyan elterveztük. Kell, hogy lássák, megismerkedünk… Kezdünk együtt járni… Még arra is kell tanú. Nem elég ehhez egy barátnőm, akinek majd mesélek, részletesen… Ez kevés, hidd el.

- Mit érdekel az engem, mi lesz akkor? Mi van most, az érdekel!

- Maradj nyugton, és ne izgulj. Minden jól megy, nem vetted észre? És hamarosan mi ketten is találkozunk.

- Együtt leszünk…

- Együtt, te kis buta. csak most már kapcsold ki…

- Előbb te…

- Mindegy. Kérlek, most egy ideig ne hívj. Ezt komolyan kérem.

- Rendben van, Po… szóval, kedvesem.

Kórház

Laura átvágott az udvaron.

Ahogyan haladt előre, úgy tetszett neki egyre kevésbé ez az intézmény. A falak kopárak voltak, bár sehol sem fedezett fel rajtuk mállott részt, sehol sem hiányzott a vakolat, nem kacsintott ki tégla a piszkosfehér hőszigetelő vakolat alól. Az mindenütt egyformán vastagnak, megbonthatatlannak tűnt. Szolid nyugalmat és minőséget sugallt.

Laura mégsem ezt érezte. Idegenek voltak ezek a falak, nem tetszett neki, hogy ide kellett jönnie. Persze maga vállalta, ez is igaz. De organikusan utálta a kórházat. Már gyermekként sem szeretett ilyen helyekre járni. A szülei hozták el néha, nagynénit, nagybácsit látogatni - utálta azokat az órákat. Az az átható gyógyszerszag, meg a fertőtlenítő furcsa szaga, no, ezek ketten eléggé elvették a kedvét. A végén már elérte, hogy hadd maradjon az udvaron, míg a szülei megjárják a fehér emeleteket. Ahol fehér ajtók mögött fehérfalú szobákban fehérruhás emberek nyüzsögnek a fehér ágyak körül, fehér gépekkel körülvett emberek között. Laura arra is emlékezett, hogy egészen addig kedvenc színe volt a fehér. De már a harmadik kórházi látogatás után elment tőle a kedve.

Most is ugyanez az illat áradt. A hőség csak fokozta a hatást. Amikor egy-egy nyitott ajtó mellett haladt el, fokozottan csapott le rá a gyógyszerszag, valósággal menekült előle.

Az udvar végén állt egy külön épület. Hogy nem pont olyan, mint a többiek, azt az első emeleti ablakok mutatták.

Rácsok.

Amikor Laura közelebb ért, és felnézett a falra, vette észre: a magasabb szinteken is vannak rácsok. De ott már modernek, vékonyabbak, és fehérre festették őket. Ezeket a lentieket talán még ötven éve, vagy régebben tették ide. Amikor a kórház épült. Akkoriban még az volt a divat, hogy mindent erősen kimutattak, ami volt - és ami volt - az volt. Nem álcáztak, nem magyaráztak, nem mentegetőztek. Nem rejtegettek semmit.

Hát a földszinti vaskos fekete rácsok elvették a kedvét. Ez már majdnem olyan, mint egy börtön. A bejárat melletti felirat tudatta vele, hogy jó helyen jár. Ide igyekezett.

SZENT FERENC KÓRHÁZ

PSZICHIÁTRIAI OSZTÁLY

Volt ott még néhány név, mindegyik előtt a „dr.” betűk, de ez őt már egy csöppet sem érdekelte. Lenyomta a kilincset, de az ajtó nem engedett. Akkor jutott eszébe: ez egy zárt osztály, aminek nem csupán a neve az, hanem a lényege rejlik ebben a szóban.

Így hát Laura is fennakadt a záron. A rácson, a falon. A korlátokon.

Márpedig utálta, ha korlátozták a mozgását. Valahol a tudata mélyén már gyermekkorában azért szeretett volna rendőr lenni, mert a filmekben azt látta: csak felmutatják az igazolványukat, és máris szabad útjuk van. Bárhová beléphetnek, még talán olyan helyekre is, ahová akár a képviselőket sem engedik be…

De hát ez most az élet volt. Már megtanulta, hogy az az igazolvány nem nyit minden ajtót. Már vele is előfordult, hogy amikor ezzel akart bemenni valahová, előbb felhívták az őt kiküldő kapitányság ügyeletesét, és megkérdezték: valóban dolgozik náluk egy ilyen nevű fiatal lány, és az csakugyan rendőrtiszt? Azért sem hittek neki, mert nő volt. Ez roppant módon bosszantotta, és az ilyen helyen elveszítve objektivitását, keményen és nemegyszer durván, igazságtalanul viselkedett.

Az ajtó előtt várakozva, megalázva érezte magát. No, most majd megmutatom én ezeknek, hogy ki itt az úr! - fogadkozott dühösen.

De minden dühe elszállt, mert az ajtót egy… apáca nyitotta ki.

Fehér főkötője makulátlan volt. Amilyen az arca és biztosan a lelke is. Nagy, világos szemek csodálkoztak Laurára:

- Laudetur Jesus Christus - mondta az apáca tökéletes latin kiejtéssel. Illetve, Laura úgy sejtette, ez a tökéletes kiejtés. A gimnáziumban ó is tanult egy kis latint, de csak egy évig, és mellékesen. Furcsa volt arra gondolnia, hogy ez a „holt” nyelv nem halt meg, máig él, és talán örökké fog? Hogy valaha latinul udvaroltak szerte Európában, latinul káromkodtak, és nem csak az orvosok használták szavait és nyelvtanát, mint most? Orvosok és papok, bár mostanában már inkább csak az utóbbiak.

- Laudetur… - lihegte, mintha futott volna idáig. Aztán suta mozdulattal felmutatta igazolványát: - A rendőrségtől jöttem. Egy volt dolgozójuk felől szeretnék érdeklődni.

- A rendünk csak tavalyelőtt vette át az osztályt - mondta a nővér, mégis készségesen félreállt az útból. - Viszont megvan még a régi irattárunk, és akadnak itt néhányan, akik sok éve dolgoznak nálunk.

Laura megkönnyebbülten fellélegzett.

Álom 2.

Nem tudta, hogy álmodik.

És talán nem is volt ez álom. Újraélte azt a régit. Amit már annyiszor. De nem ugyanúgy.

Lebírták, ráestek, kéjesen rá is feküdtek. Még a mellére is. Régi trükk volt, maga is tapasztalta már. Mert mindig ő volt az, akit legyűrtek. Nem kapott levegőt, ellenállása csökkent.

- Készen van? - kérdezte a professzor.

Ő mindig így hívta magában. A Professzor. Nem volt neve, arca is csak ritkán, mert mire eléje került, ő alig látott. Nem látta tisztán. De végül is mindegy volt. A homlokán érezte a hideg, matató kezeket.

- Mindjárt, uram - mondta egy női hang.

Félt. Rettegett, és lassan eleresztette az izmait. Annyit már tudott, hogy mielőtt bekövetkezik az ÜTÉS, jobb, ha semmilyen izma nem feszült. A csapás persze így erősebbnek tűnik, de utólag könnyebb. Már ha lesz utólag. Azok az idegen, sürgető kezek a pizsamanadrágja szárát is lehúzták. Mezítláb volt most, így nem is szökhetett volna el. Pedig nagyon szeretett volna elmenekülni innen.

- Siessenek, nincs sok időm.

Ez megint a Professzor volt. Az egyik segédje, maga is orvos talán, ott nyüzsgött ezek között. Addigra a két kezét már leszíjazták.

- Szóval ő a Dühöngő, azt mondják?

- Igen, uram, az ápolók nevezték el a reggeli váltásból.

- Vagyis csak reggel és délelőtt csinálja?

- Nem, professzor úr, bármikor képes rá. Még éjszaka is. Akkor több bajunk van vele.

Aztán elhallgattak. Ő meg ott feküdt, lassan eresztette ki a levegőt a tüdejéből.

- Engedjék el - mondta a Professzor.

Elengedték. De ettől benne nem lett semmi könnyebb. Hiszen nagyon is jól tudta, mi vár rá. A kötések fogták, nem menekülhetett. Az emberek eltávolodtak tőle, és ő már azt is tudta, miért teszik. Várta az ÜTÉST.

Mégis váratlanul érkezett. Amikor az az első kicsiny bizsergés megérkezett, már nem nyitotta ki a szemét. Nem is tehette volna.

Jött a Villám!

Belecsapott és megsemmisítette. Azt hitte, hamu lesz belőle, fehér por, és semmi egyéb nem marad. Egy pillanatra a pusztulás rémlett fel előtte. Az ütés, villanás volt, zöldeskék villanás, amelynek utóvisszhangja, visszfénye is lett. Ez mind mélyebb vörösben erősödött fel, és feketébe hajlóan halványult el. Így látta. Így vélte látni, érezni. Minden izma megfeszült, és már nem az volt, aki akarta, hogy legyen. Nem az volt, aki lehetett volna. Nem volt egyéb, mint egy test, nyolcvan kiló hús hevert lekötözve az ágyon.

Amikor megérkezett a második ütés, még érezte azt is, hogy az a test, ami állítólag az övé volt, elmozdult a helyéből. Felugrott volna, ámde magatehetetlen volt akkor is, amikor ez a mozdulat bekövetkezett. Nem ő feküdt ott, akkor nem.

A tudata kezdett elszakadni a testétől.

De maga is látta, hogy ezek csak tudatfoszlányok, és érdekes módon ebben a szörnyű állapotban is tudta, hogy ez mi. Milyen állapot, amikor szeretné látni önmagát, szeretné érteni, hogy mi történik vele - de valami visszafogja. Mintha a lelkét is lekötözték volna. Pedig azt… nem, nem lehet…

Az ÜTÉS most mintha párosan jött volna. Egyszerre kettő, lehetséges ez? A színek felvillantak és kirobbantak. Mint sötét éjszakában a tűzijáték. Hangtalan volt, pedig valahol valami sistergett. Aztán a tudata végre otthagyta a testet, felemelkedett. Most egyetlen nagy szem lett, amely csak önmagát látta. Mindenki más - bár ott volt a személyzet, csupa fehérruhás ember, pár férfi és egy nő - apró darab lett, jelentéktelen kis figura, babszem. Az ő teste félmeztelen, minden végtagját lekötözték, még a homlokát is fogja egy pánt, és a két nedvesített halántékán ott vannak a fémlapocskák. Beléjük vezetik az áramot azok a disznók…

Nem volt ez igazi testelhagyás. Hiszen nem szabadult meg a fájdalomtól. Bár a lelke-szeme ott volt fenn, azért egész valója most is a testében vergődött. Abban a testben, amelyet ugyanakkor onnan fentről, a mennyezet magasságából látott, vagy áttörte már azt is, és valahonnan a sokadik emeletről nézett le? Vagy az éjszakából?

Feküdt odalent, és azok - az ellenségei - gyötörték. Kínozták.

A következő ÜTÉS az utolsó volt. Ezt onnan tudta, hogy amikor teste összerándult, az a nagy szem - ön-szeme - lejött onnan fentről, és ismét alulról látta a világot. Látta volna, ha az a szem nyitva van. De most már rátört a homály és az eszméletvesztés, akár egy jótékony menedék, ráhullott. Fentről jött az is, olyan volt, mint egy háló. Lassan hullott alá és elmosta a fájdalmakat. Semmi sem maradt belőle, pedig ott volt. Valahol majd előjön. Amikor holnap magához tér, és az ajka nem engedelmeskedik. Amikor egy-egy szó nem jut majd eszébe, és hosszan próbál gondolkodni. Még az is lehet - elfelejti, kicsoda ő. Ettől görcsösen félt. A lelke most ordított - némán. Az a fekete fátyol ráhullott, belepte, de nem csillapította a történteket. Lelke egyetlen vérző seb volt, hatalmas, világnagy seb, amelyet a legkisebb szellő is bánthatott. Idegvégződések milliárdjai meredtek szabadon, védtelenül.

Nem tudta, hogy most álmodik. És talán nem is volt ez álom. Újraélte a régit.

Parton

- Jó napot, ügyész úr.

- Jó napot. Harapnak?

- Hát… Mondjuk.

A párbeszédet előre kottázhatta volna. Ha jóslásra adja a fejét, vagy ismeri a testbeszédet, akkor el sem kellett volna kezdenie. Hiszen előre tudta, hogy az majd így zajlik le. Nem csak a szavak sorrendje, a mondatok kicsiny értelme, de még a hangsúlyok is előre ott voltak a fejében. Fogadhatott volna rá, hogy éppen ez a párbeszéd zajlik le most is.

Mert máskor sem volt különbül. Legalábbis ezen a nyáron.

Az ügyész nem volt már ügyész, de ez nem fájt neki. Elszálltak az évek. Három éve vonult nyugdíjba és hamarosan rákapott a horgászásra. Addig ez eszébe sem jutott volna. Most azon kapta magát, hogy a két év után megkedvelte a Folyót és ezeket az embereket is. Akik mint máskor, most is ott álltak végig a parton. Mindenki a maga helyén, ahogyan ezt a sohasem szabályozott, önkéntes sorrendet valaha nagyon régen megállapították maguk között. A sor végén, egészen a régi vámháznál az az öreg áll, aki csavargónak néz ki, de Maximilian DeGarry jól tudta róla, hogy nagyon gazdag. Csak így öltözik. Talán nem akarja, hogy kirabolják? Vagy ezt a ruházatot tartja ideillőnek? Úgy néz ki, mint egy csavargó. Aztán ott állnak az ikrek is, egy férfi és egy nő, valóban hasonlítanak, és mindig szótlanul élnek egymás mellett. Ezek sem fiatalok már, legalább ötven éve elmondtak egymásnak mindent. Ilyen benyomást keltenek.

Aki megszólította az ügyészt, az örökös „szomszéd”, Fabion a neve, de a keresztneve most nem jutott az ügyész eszébe. Hát aztán ennek sincs jelentősége, gondolta. Valahol a tudata mélyén ugyan ott fészkelt a nyugtalanító gondolat: feledékeny vagyok, csak nem az Alzheimer-kór előjele? De azzal nyugtatta magát, hogy annak már régebben kellett volna kezdődnie, és már javában tartana, hát észrevenné. De lehet, hogy éppen javában tart, de azért nem veszi észre, mert már benne van? Mert csökken az ítélőképessége, különösen, ami saját magát illeti?

Túl sokat foglalkozom magammal, mint minden öregember - dohogott. Szóval Fabion a neve, és legyen elég ennyi… Ezeket gondolta, miközben eltávolodott tőle vagy harminc méterre. Tehette, kevesen jártak ide, és az új évezredben, mióta ő is nyugdíjban van, fogynak a horgászok. Manapság kinek van ideje órák hosszat állni a parton, és csak nézni az úszót, mozdul-e? Persze annyi minden mást is láthat itt az ember. Néha uszályok húznak el, vontatók és tolóhajók zörögnek, kisebb hullámokat keltenek. A másik parton ipari kikötő van, nagy néha áll oda valamilyen hajó, hatalmas tartályokból olajat vagy szenet eresztenek a gyomrukba, vagy kicsit odébb az elevátorok gabonával töltik az uszályokat. Meg kaviccsal. Hát ez nem sok.

Maximilian DeGarry, most már csak egyszerű nyugdíjas, lassan ledobta hátizsákját. A fű itt puha volt, mégis akaratosan meredeztek fel a szálak. A férfi lassú mozdulatokkal dolgozott, nem sietett. Mióta nyugdíjas lett, ez egyike az okos gondolatoknak, amelyek ellepték az agyát. Nem kell sietni. Semmivel, soha, sehová nem kell sietni. Nem is tudna, a kor akadályozza mindenben. De most, amikor közelről nézett a vízre, felvillanyozódott egy kicsit és ez talán a mozgásán is meglátszott. Most is magas volt és kicsit testes, nem afféle egyszálbelű, mint sokan az ő korában. Mindig is erős férfi volt, és szeretné hinni, hogy ma is az. Széles a válla, talán még sportosnak mondható. Az arca napbarnított, hiszen itt süt a nap is sokszor. Bár most már estefelé jár. Szeretett ilyenkor kijönni, a hőség is enyhült, és este is harapnak a halak. Különösen némelyik fajta. Ez a Fabion, ugye, így hívják, szóval ez délután jön. A többiek meg kora reggel vagy délelőtt. Hamarosan eltakarodnak innen. Remélhetőleg mindenki el fog menni, ő meg egyedül marad… Az ügyész most már ennek is örült. Nem kedveli annyira az embereket, mint azelőtt. Igaz, régebben sem rajongott értük - de akkor még megértette őket. Most már nem vágyott erre sem.

Állt hát, háta mögött a lebukó nappal, és néha gépiesen odaköszönt a parton elvonuló horgászoknak. Vagy terhet vittek, vagy alig - nem sokat fogtak. „Több marad nekem”, gondolta még kicsit diadalmasan-kesernyésen, aztán magára maradt a parton. A szürkület lassan köréje osont, otthonosan, megszokottan. Aztán már nem kellett sokáig várnia horgászbottal a kezében, amikor a csönd puha talpain máris megérkezett az éjszaka.

Adatok

Endor arra ébredt, hogy rázzák a vállát.

Amikor ezt tudatosította magában, rögtön úgy érezte: baj van. Ha a vállát rázzák, akkor közel férkőztek hozzá. Akkor már bent vannak a hálószobájában, vagyis ő már teljesen védtelen?

De ez csak egyetlen pillanatig tartott. Még nem nyitotta ki a szemét, amikor már rájött: nem otthon van. Érezte, hogy a teste ülő helyzetben van egy asztal mellett, arra borult rá. És ismerős volt az asztal magassága, ismerős volt saját derekának hajlata. Még a zsibbadó karja és az orrába hatoló illatok is azt sugallták, hogy ez a rendőrség. Az a szoba, ahol az Ügyet nyomozzák.

Laura újabb pohár kávét tett eléje:

- Igyál, te nyomorult. Mert az vagy, nyomorult, akin nem lehet segíteni. Mondd, hát hiába beszélek azzal a makacs fejeddel? Nem azt mondtam, menj haza, pihenni?

Endor máskor kiborult volna a stílus és a szavak hallatán. Most viszont kellemes érzés fogta el. Ezen maga is csodálkozott. De jó volt hallani, hogy valaki így anyáskodik fölötte. Ilyent eddig csak egyszer érzett. Igaz, régen volt. Vagy úgy tűnik most.

Mosolygott. Ezen kellően csodálkozott is a lány:

- Nicsak, nicsak! Végre valami emberi külsőd kezd lenni, nem is beszélve egynémely emberi vonásokról… Már mosolyogni is tudsz!

- Ezt úgy mondod, mintha én lettem volna olyan morcos kezdettől. Az első napon azt hittem, leharapod a fejemet egy óvatlan pillanatban…

- Ami azt illeti, nem sok hiányzott. De nem én vagyok az a bizonyos harapós.

Ez eszükbe juttatta, miért is vannak itt. Hogy kit keresnek. Endor körülnézett. Itt van minden eszköz, amire szükségük van. A falon a térkép, a sok papír az adatokkal az asztalon. No és ez a két fej. Nem is akármilyen fejek… Véletlenül az ablak felé fordult és pislogott. Odakünn már javában délelőtt volt, a fény a szemébe tűzött. Megragadta a poharat. Még forró volt a kávé, de most izgatta az illata.

- Egy pillanat - mondta, kisietett a mosdóba. Jólesett a sok friss lépés, egészen ellazította az izmait. Odabent megmosta az arcát, visszajött és kortyolt a kávéból. Ezúttal mennyeinek érezte az ízét.

Laura ekkor már az asztal mellett ült, és egy papírt nézegetett. Lábait egymásra tette. A combjának szép, telt vonala volt, izgatót formázott. Endor rábámult. A lány nem vette észre. Vagy csak úgy tett, mintha? És közben esetleg maga készítette elő ezt a pózt, hogy a belépő férfi azonnal észrevegye? A saját gyanakvása idegesítette Endort. „A fenébe, szakmai betegség”, gondolta, és leült az asztal másik oldalára. Innen nem láthatta Laura combjait. Sajnálta is.

- Mit tudtál meg?

- Vernon Valdes tizenegy évvel ezelőtt, negyvenhárom évesen volt ápoló a Szent Ferenc Kórház Pszichiátriai Osztályán.

- Olyan későn?

- Mihez képest későn? - ütődött meg e szavakon a lány.

- Az ember fiatal huszonéves fiúkat szokott látni a kórházakban…

- Azok beteghordók, meg afféle képzetlen segédszemélyzet! De Valdes elvégzett valami gyorstalpaló tanfolyamot is, amit mellesleg szintén a kórház rendezett. Égető hiány volt akkoriban ápolókból. Különösen a nehezebb osztályokon, mint például éppen a pszichiátrián.

- No, jó, de mi derül ki mindebből?

Laura nem azonnal válaszolt. Egymás mellé tett három papírt. Az egyik a saját jegyzete volt egy fénymásolt papírral, a másik egy jelentés.

- Sorban mondom, Endor. Még az is lehet, hogy neked lesz igazad. Talán jó volt a megérzésed…

- Az egészségügyi kapcsolatokra gondolsz?

- Igen. Miközben Valdes adatait kerestem a pszichiátriai osztályon egy nagyon kedves apáca társaságában, a „V” betűs dossziék között teljesen véletlenül megpillantottam Volterra doktor nevét.

Endor lázba jött:

- A mi Volterránkét?

- Ellenőriztem, és az összes részadat egyezett. Kétségtelenül az ő személyéről van szó. Otto Volterra egyelőre meg nem állapított minőségben dolgozott azon az osztályon.

- Mikor? - Endor behunyta a szemét. „Most derül ki minden”, érezte. Hiszen, ha egyezik a két időpont, talán ez adja kezükbe a kulcsot? A megoldás kulcsát - vagyis a gyilkos személyét?

- Tizenhét évvel ezelőtt kezdte és tizenkét éve ment el onnan.

- Kár - a férfiban hirtelen hűlt ki minden. - Ha ugyanabban az időben lett volna ott, amikor Valdes…

- Az sem bizonyítana semmit - vont vállat Laura. - Az egyik orvosdoktor, vagy kutatómérnök, gyógyszervegyész, a másik meg csak egy ápoló. És mondom, mire Valdest felvették az osztályra, Volterra már vagy egy éve nem volt ott. Tehát nem ismerhették egymást.

- Vagy legalábbis nem a kórházból.

- Ne ragaszkodj hozzá mereven, mert akkor hamis vágányra kerülünk. És tudhatod már, milyen nehéz utána kiirtani az ember fejéből egy ilyen ötletet.

Ezt Endor is sejtette. Járt már így. Mégsem tudott most másra gondolni. Laura pedig töprengve nézett rá. Mintha tőle várná a megoldást. Vagy csak a választ arra az egyszerű kérdésre, amit nem mondott ki, de ott ült az arcán, a tekintetében:

- Most akkor hogyan tovább?

Horog

Az éjszaka leszállt.

Maximilian DeGarry mellett csak egy kicsiny lámpa világított. Része lett a partnak ez az apró fényecske is. Senki sem volt már ott. Bár lehet, az ikrek még ott maradtak. A partnak erre a szakaszára csak a vámház melletti kőlépcsőn lehetett lejutni. Minden horgász erre járt.

A sötétség eluralta már az eget is. Bár a város fölött sokkal világosabb volt az égbolt, mint másutt. A lenti fények felültek a magasba, arra a pár felhőre is, akár a tyúkok a létrára estefelé. Fénytyúkok a felhőlétrán, gondolta a férfi. A víz távoli lámpák kósza fényeit tükrözte vissza.

Lépteket hallott. Valaki jött a parton. Talán valamelyik horgász. Az éjszakaiak közül. Bár ők meg nem jönnek ki ilyen korán. Az ügyész senkit sem látott. Talán képzelődtem, jutott eszébe, és ez ismét aggodalmakat ébresztett benne az egészségi állapotát illetően. Lassan hátrált hát. Volt ott egy fa, régen meghalt már, halott ágakkal kapaszkodott a homályba. Annak egyik elszáradt ágán lógott a hátizsákja. Előveszi a termoszt, még félig van forró kávéval…

Meg is tette. Amikor kinyitotta a fedelét, az illat megcsapta az orrát. De jó, hogy vannak még az életben ilyen apró örömök. Amíg vannak, gondolta, és lassan, óvatosan az ajkához emelte a poharat. Meg ne égesse a száját…

Este

Az este az övék lesz, hitte Endor.

Olyan gyorsan elröpült a délután. Nyomokat kerestek, de csak papírokban. Mindenhová telefonáltak, és a vonalak végén - mintha csak összebeszéltek volna - azt mondták: holnap.

Majd holnap utánanéznek. Holnap lesz bent, akinek jogosultsága van hozzáférni az adatbázis ezen részéhez. Holnap kérdezik meg a főnököt, valóban kiadhatók-e az adatok… Holnap kell eljönnie valakinek a rendőrségtől. A legjobb, ha egyenruhát visel az illető, és van azonosító száma is, mert ilyen fontos ügyben csak akkor tudják kiadni az adatokat…

Holnap jöjjenek érte, elég, ha felmutatják az igazolványukat.

Holnap. Holnap.

De hát este lett, és most csak Laura volt fáradt. Amikor lementek a garázsba, a férfi átvette a kezdeményezést. Lelki szemei most is Laura combjait látták. Sajnos a lány is tudta ezt.

- Elmehetnénk valahová - javasolta vidáman, mégis félénken.

- Mire gondoltál? - kérdezte Laura. Sok keserűség összegyűlhetett benne, mert kicsit kegyetlen hanglejtéssel, cinikusan folytatta: - Egy vacsora? Ami után iszunk is valamit. Aztán valamelyikünk megkérdi a másikat: „Hozzád vagy hozzám?” Afféle yuppie-dolog lesz ez, Endor hadnagy? Két magányos szív, és két még magányosabb egyéb testrész találkozója, csak azért, mert a véletlen egymás mellé sodort bennünket?

Endor hamarjában nem tudott mit válaszolni - csak nézte a lányt. Aztán úgy döntött, huszárvágással oldja meg az ügyet. Egyszerűen a szemébe nézett. Közben tudatában volt, hogy a garázsban vannak mások is. Rendőrök magánautói várakoznak itt. Akik befejezték a szolgálatot, most mennek haza. Mások éppen ellenkezőleg, érkeznek. Még frissek, tele energiával, örülnek az életnek. Ha körülnéznek, mindent látnak. Hát őket is.

De Sabin hadnagy most a lány szemébe nézett, és úgy szólt, hogy csak Laura hallja:

- Tetszel nekem.

- No, fene, ez valami újabb megközelítési mód? Most essek hasra, amiért tetszem a hadnagynak? Méltóztattad észrevenni esetleges bájaimat?

- Nem is olyan esetlegesek - Endor kezdett dühös lenni. A fenébe is, hát ez a lány folyton kihozza őt a sodrából! Endor emlékezett: így csak egyszer viselkedett az életben, jó régen. Igaz, akkor is heteken át, sőt tovább tartott ez a dolog. De végül is - megérte. Annak volt eredménye.

Hát sok, sok levegőt szívott a tüdejébe, és halkan, de határozottan jelentette ki:

- Azt mondtam, tetszel nekem. Ezt két és fél éve nem mondtam senkinek.

Laura már nyitotta a száját, hogy visszavágjon. Persze úgy, mint eddig. De akkor megfogta őt a férfi szeme, és már nem tudott úgy tenni, mintha nem érdekelné, mit mond. Mit érez.

Nagyot nyelt, és még mindig a férfi szemébe nézve jegyezte meg:

- Ennek… igazán örülök.

Ilyen tanácstalan már régen volt utoljára. Hát csak nézett, és igazából kerülte a férfi tekintetét. Endor látta zavarát, sóhajtott. Nem szólt semmit. Elkísérte Laurát a kocsijához, aztán csak intett neki, és ment tovább. Az autója ott parkolt nem messze, a reménytelenül szürke fal tövében. Mire Laura beült, a férfi már el is száguldott.

A lány ujjai között tartotta a kocsikulcsot. Még nem indított. Maga sem tudta, mire vár. De a garázsban zajlott a szokásos élet, valaki elment mögötte, egy másik autó érkezett, nehezen farolt be a keskeny helyre. Akkor Laura sóhajtott egyet, és elindult.

Otthon nem mentek jól a dolgok.

Már az sem tetszett neki, hogy amit ő „otthonnak” nevezett, csak egy olyan semmi-hely volt. Nem érezte a magáénak. Ideiglenes volt, és semmit sem utált jobban, mint az ideiglenességet. Azon kívül ma este ez a kis búcsú-jelenet is bosszantotta. Főleg az, hogy a férfi éppen ilyen hangulatban, ilyenkor állt elő ezzel. No, és a saját reakciója sem volt jó, odaillő - ez még inkább dühítette. Csak azt az egyet nem tudta elviselni, ha önmagával került szembe.

Most éppen ez történt.

Hát csak csapkodott, még a zuhany alatt sem lett jobb kedve. Aztán hamar lefeküdt, és próbált semmire sem gondolni. Ez meglepően jól sikerült is, mert hamar elfogta az álom.

…Ami vad volt, érthetetlen kaotikus.

Egyszerre volt a megszokott helyeken, és egy másik világban is. Nem tudta, merre jár, és érdekes módon nem is akarta tudni. Ez furcsa volt, megdöbbentő, mert ismerte önmagát, és ez nem volt rá jellemző. Hiszen mindig mindent tudni akart.

Majd egy mélyebb fázisba jutott, amikor már semmi sem tarthatta vissza. Az álom sem. Így hát lemerült. Kút volt ez, az alvás és az öntudatlanság kútja. Néha sötét, mint egy barlang, máskor áttetsző, fala nem is volt, tengerré tágult. A folyadék benne hol mélyzölden nevetett rá, hol napfényessé szelídült. Aztán tintakékké változott és akkor még mélyebben járt. Mielőtt ismét fekete lett - vele együtt az álma is - már semmire sem emlékezett.

Egyszer felébredt, de csak félig. Nyitott szemmel fordult az ablak felé. Még sötét volt a téglalap alakú nyílás. A lék a lakás falában, ahol beömölhetett a külvilág akarva-akaratlanul is.

- Endor - mondta.

De jó lenne, ha a név kiejtése idevonzaná a férfit! Ha a szó testté válna. Ha elég lenne csak kimondani, amire gondolunk, és az máris része lenne a valós, a megtapintható világnak.

A tapintható világnak… Gondolatban levetkőztette Endort, ágyékát nézte, majd odanyúlt. Érezte a férfi bőrét, a meleg bőrét, selymes rejtekét. Már ez is édes borzongással töltötte el, és kiváltotta belőle a vágyakozást…

De az álom ezúttal is erősebbnek bizonyult. Lesből tört rá, amikor éppen máson járt az esze s bizony nem akart elaludni.

....Arra ébredt, hogy ismét zaj éri a tudatát.

A fülét.

Mert amikor végre lefoszlott róla az álom takarója, hallotta a zajt. Mi a fene lehet ez? Először azt hitte, igazából tovább folytatja az alvást és ezt a neszt is csak álmodja.

Aztán eszébe jutott, hogy este nem vette ki retiküljéből a mobiltelefonját. A készülék zenélhet, kétségbeesetten és mind hangosabban - de valahol a táska mélyén. Azért hallja olyan nehezen.

Mire idáig jutott, a hang elhallgatott. Laura mégis feltápászkodott. Odakünn biztosan meleg volt, hiszen nyár van - de itt azért hűvösnek érezte a levegőt. Talán megizzadt valamelyik álmától? De melyiktől?

Félúton volt az ágya és az asztal között, amikor ismét megszólalt a telefon. Odakünn már virradt, de a napot még nem látta. „Ezért nem jó rendőrnek lenni”, jutott eszébe. Egy időben gyűjtötte az efféle érveket a rendőrlét ellen. Egy könyvelőt vagy egy kéményseprőt sohasem riasztanak hajnalok hajnalán, nem lehet olyan fontos esemény, ami miatt ilyen hirtelen szükség lenne rá…

Mire előkaparta a telefont - a szeme még le-leragadt - a csöngetés már nagyon hangos volt. Szinte megkönnyebbült, amikor lenyomta a gombot és ismét csönd lett.

- Porton.

- No, végre - hallotta Endort. - Mondd, mit csináltál a telefonoddal? Eltetted a szekrénybe, a szennyes ruhák alá?

A férfi ingerültsége ismét felébresztette Laurában a cinikust. Ugyanakkor látta: most kel fel a nap. Hát igen, ez még korai. Lehet, nem is szolgálati ügyről van szó? Úgy döntött, egy kicsit meglepi és talán meg is leckézteti a társát:

- Lehet, nagyon mélyen aludtam. Az is lehet, nem vagyok egyedül és bizonyos okokból nem érhettem ide előbb…

A hangját női ravaszsággal mélyítette el. Talán ösztönösen. Szexuális együttlétet sugallt ezzel Endornak. A hadnagy egy másodpercig meglepetten hallgatott, aztán mintha belehallgatna a csöndbe, a lakás csöndjébe a telefonon keresztül, kicsit bizonytalanul megjegyezte:

- Talán mégsem. Azt hiszem, egyedül vagy.

- Azért hívtál fel, hogy ezt közöld velem? Tudod, hány óra van?

- Öt óra, huszonhárom perc és tizenöt másodperc… Tizenhat, tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc…

- Hagyjuk ezt. Szóval, mostanáig gondolkoztál, hogy felhívj, vagy el gyere hozzám?

A lehetőséget nem véletlenül csillantotta meg. Hallotta, ahogyan szaporodik Endor légzése. „Most megfogtalak. Erre vársz. Rám vágyódsz. Ha tudnád, hogy én meg rád. De ennek semmi jelét sem adta.

Kellett pár másodperc, mire Endor lecsillapodott:

- A magánéletet majd máskor folytatjuk.

- Mikor?

- Később. Nincs kizárva, hogy éppen ma. Bár… - elhallgatott. Laurát nagyon érdekelte volna, mi állította meg a férfit. Talán habozik? Aztán érezhetően mást mondott, másképpen folytatta, mint ahogyan eltervezte: - Szóval most vár ránk a munka.

- Nocsak! Ilyen korán kinyitott valamelyik hivatal, ahonnan adatokat kértünk? Nem várhat a dolog? Még szívesen aludnék legalább egy órát.

- Engem sem hagytak.

Laura akkor fogta fel, mi történhetett. A lélegzete is elakadt.

- Csak nem?

- De igen, Laura. Negyedórája fedezték fel.

- Megint neked szóltak - ez panasz volt, talán vád. De Endor úgy tett, mintha nem is vette volna észre:

- Felveszlek kocsival. Elég messze van, a folyóparton. Készülj fel lélekben.

- Mire?

- Ez is lesz olyan látvány, mint ott az asztalosműhelyben, a fűrésznél.

Kereszt

A nap felkelt.

A parti házak között volt egy foghíj. Az üres telek kopott kerítésén régi plakátok lógtak, félig tépettek, elrothadtak. A környéken ritkán jártak emberek. Most is csak egy könnyű szellő csavargott arra, megmozgatta a tépett plakátok szélét. Némelyik sokrétegű volt, régebben egymásra ragasztották őket, mielőtt a kerítés pozdorjafala átlyukadt és félig kidőlt.

Az utcán több autó állt. Látszott, nem ide valók. Nem szoktak itt állni. Egy kismotort támasztott valaki a kopott beton mellvédnek.

A nap azon a résen tűzött be, még vörösen.

A vörös, vörösre talált. A Folyó mellett letiport zöld füvön mászott végig a sugár, de inkább csupán ott, ahol az már majdnem az utca szintjén volt. Idelent még csak a kiszáradt fa ágain csorgott le a vörösség. Kétszeresen.

A vér és a rásütő nap együttesen sötét színt adtak. Ez ült az ágakon. Ott is, ahol a fa még száraz maradt.

Endor szemben állt a látvánnyal. Legyőzte a lelke remegését. Nagyon erősnek kellett most lennie. Legyőznie mindazt, ami benne háborgott. Maga a látvány is olyan volt, hogy a legszívesebben elfordította volna a fejét. De összeszedte az erejét.

Tisztában volt vele, hogy ez afféle vizsga is. Egyrészt ott van Laura is, bár ő fennmaradt azon a keskeny lépcsőn, ami a régi vámháznál vezetett ide. Még ötven méterre állhat tőle, tőlük: de majd ide fog jönni. Csak neki több időre van szüksége, hogy megszokja. Nem amit látnia kell, hanem a tényt. Meg kell barátkoznia a gondolattal, hogy ilyesmit is tehet egy ember.

Endor mereven tartotta a nyakát. Itt vannak a kollégák, és ők is azt látják, amit ő. Vagy többet is - mert senki sem jött ide egészen közel, ennyire közel. És azt nézik most biztosan, hogy Endor Sabin hadnagy meddig bírja. Mikor fordul fel a gyomra, mikor érzi úgy, hogy elege van? Mikor jön el a pillanat, amikor Sabin hadnagy behunyja a szemét és azt kívánja, bárcsak sohasem nyitotta volna ki?

Vagy legalább ma reggel ne nyitotta volna ki. Ne fogadta volna be szeme a pirkadat fényeit, ne autózott volna errefelé, ne jött volna le a Folyóhoz? Amely mellesleg olyan most, akár az olvasztott ólom. Szürke, kicsit olajos, néha a szivárvány színeiben játszadozó kerek foltok úsznak le rajta. És talán mégis élnek benne halak. Persze, hogy élnek, különben nem járnának ide a horgászok…

Endor mélyet lélegzett. Csak most érezte meg, hogy valahol belül furcsán remeg valami. Nem az izmai, hanem talán a lelke.

A fa törzsén több irányból csordult le a vér. Endor nem tudta, milyen fa lehet. Csak azt látta, hogy erősen állt ott a földben, annak ellenére, hogy már egy vagy két éve hallott volt. A horgászoknak biztosan jól jött, ráakaszthatták hálójukat. Sokszor itt voltak késő estig, vagy jöttek kora hajnalban… Mint az is, aki megtalálta EZT.

Vajon jönnek-e ezután is? Az a fiatalember, aki elsőnek érkezett ma hajnalban, biztosan nem jön ide már soha többé.

Endor most arra kényszerítette a tekintetét, hogy alulról induljon felfelé. A fa vaskos törzse tövében, a füvön is látott vért. Összegyűlt, bőven. Szinte minden vér kifolyt abból az emberből.

A törzsön az ágak felől érkező vérpatakok találkoztak, de biztosan csöpögött a levegőn át is, egyenesen a fűre. Endor tovább emelte a tekintetét. Először a zoknis lábat pillantotta meg. Csak utána, kicsit magasabban és távolabba másik lábát, ezen rajta volt a barna félcipő. A zöld nadrágon, a boka körül még az anyag színét sem lehetett felismerni. Annyi vér folyt rá, hogy egyszerűen piros lett a textil, mindenhol. Mindenhol.

A láb még mintha himbálózott volna. Az a zoknis. A cipője leeshetett valahol… De nem, nem mozdult. Természetesen nem mozdult. A vére már megalvadt minden sebében. Ami történt, még este lehetett. Aztán a holttest, a maga szörnyű valóságában, itt volt egész éjszaka. Egy ideig még csöpögött a vér, aztán az is elhalt, és mindent birtokba vett a rettenetes csönd - gondolta a férfi. Tovább emelte a szemét.

A halott egyik térde kissé kifordult, de a lábbal együtt. A combbal együtt, mert azt átütötte egy hegyes faág. Valaki nagy erővel törhette el a száraz ágat. Szándékosan tette úgy, hogy csak egy arasznál hosszabb, éles csonk maradjon. Akár egy lándzsa. Vagy szögnek is nevezhetném?

A másik lábat valamivel feljebb, majdnem a comb felső végén szúrta át egy ugyanolyan ágcsonk. Ez már majdnem az áldozat ágyékánál volt.

Maga az asszimetria is megütötte a hadnagyot. Közben félig tudat alatt érezte, hogy ez mennyire ostoba dolog. Hiszen semmi köze mindehhez. Ha szimmetrikusan lennének átütve a combok, akkor talán jobb lenne? Bárkinek, beleértve az áldozatot is? Neki úgyis mindegy, hiszen legfeljebb percekig élhetett még, vagy addig sem. Hamar kiszenvedett.

Endor most fogta fel, mit jelent ez a szó. Kiszenvedni.

Aztán tovább nézte a látványt. A testet átütő két hegyes facsonk vörös volt a vértől. A kiszáradt fának volt egy ága alul, és kettő felül. Az alsó vett egy kanyart, valaha talán makacs szelek késztették erre az irányváltásra. A vastag ágból kinyúló vékonyabb ágakat törte le a tettes, hogy valósággal felszögezze rájuk áldozatát a két lábánál. Nagyon erős lehetett - nyelt egyet Endor.

A szerencsétlen férfi testén alig maradt ruha. Letépték róla. A látvány egyre inkább emlékeztette őt valamire. Valakire. De még nem kapcsolt. Nem is volt fontos, igyekezett mindengondolatot elűzni, most először meg kell szoknia, amit lát. Az aprólékos megfigyelés, a részletek észrevétele csak utána jöhet.

Közben valahol belül megszűnt a remegés, helyette furcsa undor érzése kerekedett felül. És jött is felfelé rendesen, előbb még az ágyékában érezte, zsigeri volt az undor és a félelem. Csak egy pillanatra jutott eszébe: lehet, rá is ez vár? Hiszen ő jár a tettes nyomában. A menekülő vadállat is képes rá, hogy ha úgy érzi, bajban van - megperdül, és abba mar, aki a nyomában lihegők közül a legközelebb van hozzá…

Emelte a tekintetét.

A ruhákat letépték róla, ott hevertek, talán nem volt meg mindegyik Talán a zubbonyt és a csíkos flanelinget a Folyóba vetette a gyilkos? A férfi meztelen bőre is előbukkant itt-ott. Meglehetősen fehér, napot nem látott bőre volt. És vércsíkokat is látott a hadnagy. Ott csorogtak le, fentről…

A másik két sebből. Amelyek a két kart szúrták át. A fa felső ágának letört ágai helyén voltak azok a csonkok. Az egyiket nem is kellett kitörnie a tettesnek, letört az magától, már régebben. Meg is feketedett az éles csonk. Jó magasan volt ez, egy megtermett ember fejmagasságán túl. Tehát ahhoz, hogy oda felaggassa az áldozatot, jó magasra kellett nyúlnia. Nem lehet alacsonya tettes…

De ez is csak átvillant az agyán. A rettenetes látvány lefoglalta. Az áldozatot négy csonkra szegezték fel. Nagy erővel csapták őt oda, és valósággal odaragadt a „szögekre”.

A feje lelógott a mellére. A haja egyetlen vércsomó volt. Endor lassan mozdult. Látott a közelben egy ágat. Talán éppen azt, amit a tettes tört le? Akkor nem nyúlhat hozzá. Nem lenne jó, ha rajta maradna az ujjlenyomata…

Eltartott egy ideig, míg felfogta: csak szeretne szólni, de nem tud. A torka vékony lett, ismeretlen ujjak szorongatták. Nem jött ki belőle hang. Az áldozat fejét akarta látni. Még vagy ötször lélegzett mélyeket, aztán anélkül, hogy a fejét elfordította volna, felkiáltott a magas partra, ahol a rendőrök és a nyombiztosítók álltak:

- Hozzanak egy létrát!

Hallotta, ahogy futnak. A kocsikban van ilyesmi. Könnyű alumínium-létrával közeledett egy bakancsos lábpár. Nyilván arra bízták, akinek a legerősebb a gyomra. A legerősebbek az idegei.

Mielőtt odaértek, Endorban volt már annyi erő, hogy kimondja - egyelőre csak magának:

- Olyan, mint Jézus Krisztus. Nem keresztre, hanem egy fara feszítették fel. Így ölték meg.

Aztán a szavak megint idegenek lettek a torkától, szájától. Csak magában ismételgette őket. A rendőr hátulról a kezébe adta a létrát, és elment. Endor nehezen mozdult. Megkerülte a fát. Látta, ott is soka vér. Óvatosan és elég messziről támasztotta a létrát a fának, és lassan kapaszkodott fel rajta, hogy közelről vehesse szemügyre az áldozat fejét. Az arcát.

Megdöbbent. Érezte, hogyan közeledik valamihez, amihez talán nem kellene közelebb kerülnie. De hát nem volt más kiútja. Valami azt parancsolta ott belül, hogy nézze meg azt is. Aminthogy el kell majd mennie a boncterembe is, mielőtt az orvosok nekifognak a munkának. A saját szemével kell látnia a sebeket.

Hát most látta. Legyőzte undorát. Két papír zsebkendőt fogott össze, azzal markolta meg a férfi kevés haját. Nehéz volt az a fej, az izmok már nem tartották. Fél kézzel alig bírta felemelni, pedig a másik kezével a létra utolsó fokát tartata. A haj lucskos volt, talán az is véres?

Amikor felemelte a fejet, két dolgot pillantott meg.

Az egyik maga az arc kifejezése volt. Rettenetes félelemről és iszonyatról árulkodtak azok a vonások. Az áldozatnak nemcsak az arca, de szinte az egész feje eltorzult. A szája félig nyitva volt, a szeme beesett, de a nyitott sötét golyók tompa felületükkel is a rettegés bizonyítékai voltak. Ilyen félelmet nem látott még Endor soha, egyetlen áldozaton sem.

A másik - a harapások.

A férfi nyakát és a jobb arcát valósággal összeharapdálta a tettes. Endor gyomrában valami elindult felfelé. Az a teljesen valószerűtlen gondolata támadt, hogy milyen érzés lehet egy halottat harapdálni? A testében az undor már szinte belekövesedett. Csak később jutott eszébe, hogy a tettes aligha a halála után harapdálta meg áldozatát. Hanem még akkor, amikor élt. Talán szokása szerint előbb elkábította, hogy ne állhasson ellent, akkor harapdálta meg, majd utána végzett vele? Ezek a rettenetes torz vonások akkor ültek ki az összeharapott arcra, amikor már ide lett szögezve a fara?

Visszaejtette a fejet, a papír zsebkendő az ujjaihoz ragadt. Úgy érezte. Lassan mászott lefelé. Amikor lába a talajra ért, nem kellett megfordulnia, hogy érezze, ki van mögötte.

- Jézusom - suttogta Laura. - Jézusom… Jézusom!

Endor néma mozdulattal kérdezte: „Itt hagyjam a létrát?” De Laurának ez is elég volt. Innen alulról, nem túl közelről. Endor látta, hogy egész testben remeg. A férfi lassan körbejárt, miközben a papír zsebkendő még mindiga kezében volt. Lehajolt, nézte a füvet. Nem, itt nem maradtak nyomok. Éjszaka történhetett a dolog, a folyóparton elég nedves volt a talaj. Szépen nőtt a fű, a szálak kemények, egyenesek voltak. A tettes és az áldozat súlya alatt meghajlottak, akkor talán voltak is lábnyomok. De mire eljött a hajnal, a reggel, bizony kiegyenesedtek a szálak. A terület szűznek látszott. Endor látott ugyan néhány nyomot, de biztos volt benne: az esetet felfedező horgász, vagy az első rendőrök hagyták ott. Ezek az ő számára értéktelenek voltak.

Laura elfordult. Nagyon sápadt volt az arca. Endor megfogta a karját.

- Gyere, az már tényleg nem neked való. Meg nekem sem.

Az utolsó mondatot talán csak vigasztalásul tette hozzá.

Elmentek jó messzire. Laura leült és a folyót nézte. Még véletlenül sem fordította a fejét a fa felé. Endor hagyta, hadd lélegezzen. Szólt a rendőröknek, óvatosan közelítsenek, és szóljanak neki, ha megjönnek a hullaszállítók. Aztán telefonált valahová, majd elkísérte a videóst. Aki fényképeket is készített, de - igaz, sápadtan, összeszorított szájjal - filmre is vette azt a fát. Körbejárta „Krisztust”, és eltűnt. Ez alatt Endor kikérdezte a horgászt, majd gondterhelten ment vissza Laurához:

- Nos, ez a férfi már egyáltalán nem illik bele a listánkba.

- Miért?

- Nyugdíjas ügyész… volt.

Az utolsó szó ismét eszükbe juttatta az áldozat sorsát. Endor halkan folytatta:

- Láttam az arcán a harapásokat. Akkor csinálhatta, mielőtt felszögezte a fára.

- Nagy ereje lehet - bólintott Laura. Száraz volt a szeme, a hangja.

- El kell mennünk az áldozat feleségéhez-jelezte a férfi.

- Honnan tudod, hogy van neki?

- A rendőrök megtalálták az áldozat táskáját. A másik horgász azonosította, az övé volt csakugyan. Benne szépen csomagolt szendvicsek, termoszban kávé, papír zsebkendő és szalvéta… így csak egy feleség gondoskodhat a férjéről.

A feleség szó bántotta egy kicsit. De Laura érzékelte, hogy amikor Endor kiejtette, a hangja ellágyult. Valahogy hirtelen más, sokkal bővebb és szebb jelentést kapott ez a szó. Feleség… Valami bársonyos puhaság ömlött szét Endor körül, jutott belőle a nőnek is. Feleség. Társ, aki mindenütt ott van.

- Hát nem lesz könnyű - mondta Laura. Körülnézett. Itt még elég sok munka van. Végre a férfira nézett: - Akarod, hogy egyedül menjek?

- Nem. Együtt nyomozunk, hát a kellemetlenségeket is együtt vállaljuk - majd, mint aki belátta, hogy a szólamot egy igazi érvvel sem árt megtámogatni, hozzátette: - Különben is… szeretném látni, hogyan élt az ügyész. Hol lakik, kik voltak a barátai, milyen fényképek lógnak a nappalijuk falán?

- Való igaz, talán valami régi ismerőse lehet a tettes - bólintott Laura, bár efelől egy csöppet sem volt meggyőzve. De úgy érezte, most nincs rájuk szükség - itt. Később majd a helyszínelők elkészítik a rajzokat, mellékelik a felvételeket és a leírásokat. Ehhez jön aztán a rendőrök és tanúk vallomása, majd a boncolási jegyzőkönyv.

- Mivel nem eredhetünk a tettes nyomába, hát gyerünk, lássuk, ki volt az áldozat - mondta a férfi és elindultak a régi Vámház irányába.

Utána

Csak hevert kimerülten. Nem tudott magáról. Biztosan visszavitték a cellájába, amit előkelően „szobának” neveztek. Az intézet éppen arról volt híres - az ő számára különösen - hogy itt semminek sem az a neve, ami. Intézet, de börtön. Szoba, de cella. Börtönőr, de ápoló. Igazgató, de professzor. És a többiek is mind mások, mind mások, másmilyenek. Másvalakik.

Az álomnak fém íze volt.

Ez maradt a szájában, lassan átcsorgott a tudatába is. Ahogyan visszatértek érzékei. Először ezt a fémes ízt érezte, aztán saját remegését. Kívül és belül is remegett. Még később felfogta, hogy fekszik.

Sokáig nem tudta szétválasztani a két világot, és amikor ez már sikerült, elfogta a rettegés. Mindig félt az ÜTÉSEK után. A csapások elől nem volt menekvés. Nem is emlékezett már az előzményekre, csak a csapásra. Nem tudta, most miért ítélték erre. De mivel nem emlékezett, nem kutakodott az agyában. Lassan mozdult, már kinyithatta a szemét is. Az ismerős puszta falak megnyugtatták. Legalább annyit tudott, hogy hol van. Ismét „itthon”.

A külvilágra már alig emlékezett. Néha egyáltalán nem. Máskor meg színes, de formátlan kavalkád volt az egész, egyetlen felismerhetetlen forgatag. Csak apró villanások-részletek maradtak neki, amelyek önmagukban semmit sem mondtak, mit sem jelentettek. Ezért nem volt már súlyuk sem.

Az ÜTÉSEK megfosztották erejétől. Tudta, jó ideig fog itt feküdni. De hová is sietne? Semmit sem tehet ezek ellen. Ugyanakkor valami törpe lázadás újjáéledt a lelkében. Nem emlékezett korábbi lázadásaira, de mintha valami azt súgta volna benne: nem hagyhatja, hogy ismét azt tegyék vele, amit akkor. És így önmagát sorolta az egyik oldalra, és az összes többiek, akikből most egyetlen szóval ezek lettek, ott csoportosultak az ellenkező oldalon. Abban biztos volt, hogy nem lehetnek ott, ahol ő áll…

…Felnyögött. Az álom az álomban múlóban volt. Először az egyiknek szakadt vége, de ez is olyan furcsa volt. Már nem gondolt a múltra, és csak annyit érzékelt, hogy ott van még a cellájában, az üres falak között. Ezek ürességét most valamiért fájdalmasnak érezte.

De valami azt súgta, hogy az a cella sem valóság már. Az álom egyetlen megszakítatlan, hatalmas kép volt, a képzelet-látóhatár egyik oldaláról a másikig ért. De lám, a szélei kezdtek elrongyolódni. Mintha lángok érnék hátulról, valami fény felmagasodik, és talán annak hője marja-marcangolja szét a látványt?

A látványt, ami álom volt.

De már nem többszörös, mert a cellabeli érzések is eltűntek. Valahová a múltba süllyedtek az ÜTÉSEK, nem volt most egyetlen csapás sem, minden súlytalanná könnyebbedett. Az a kép is elúszott. És helyette jött egy újabb álom, de máris érezte: ez sem az.

Hiszen ébredezett. És mielőtt magához tért volna végleg, megérezte a Csatorna jól ismén szagát. Meg a sajátját. A teste ki párolgását. A távoli betoncsövekben keringő levegőt. Néhol az éjszaka vagy a hajnal ellenére is felmelegedett, akadtak részei, ahol közvetlenül a felső aszfaltréteg alatt futott, hát megnőtt benne a meleg. A levegő ilyenkor mozgásba indult a Csatornában, ide-oda vándorolt.

Ezt a kis szelet is érezte, és majdhogynem mosolygott. Hiszen ez jó volt, kellemes. Itt nincsenek börtönőrök, ápolók. Itt nincsenek ÜTÉSEK, és senki sem törhet rá. Nem rohanják meg azok az emberek Nincsenek ezek. Vagy ha mégis, hát elsüllyedtek valami irdatlan messzeségbe.

Amikor kinyitotta a szemét, majdhogynem boldog volt.

Homály 3.

Két órával később a kapitányság felé haladtak a férfi kocsiján.

Endor szokatlanul bőbeszédű volt, miután kijöttek abból a lakásból.

- Láttad azt a vaskos naplót az asztalon? Az ügyésznek aligha lehettek titkai a felesége előtt. Ha elment otthonról, kint hagyta az asztal lapján.

- Nyilván nem valami nagy titkokat írhatott bele…

- Amikor megkértelek, tartsd vissza a feleségét a másik szobában egy pillanatra…

- Tényleg, meg is akarom kérdezni, hogy azzal mit akartál?

- Csak három másodpercre volt szükségem, hogy belenézzek a naplóba. Az első oldalára.

- Vagyis a dátum érdekelt…

- Igen, az a nap, amikor kezdte írni a naplót. Nos, ez hat és fél évvel ezelőtt volt

- Nem akkor ment nyugdíjba? Mivelhogy most hatvannyolc éves volt.

- Majdnem. Persze lehet, nincs a naplóban semmi, ami nyomot adhatna a kezünkbe.

- Te már megint a múlton rágódsz - Laura ezt egyáltalán nem helyeslően jegyezte meg. Még csak nem is keltett olyan benyomást, mintha megértené a férfit, csak nem örülne ennek az elméletnek. - Azt hiszed, minden bűntény kulcsa a múltban rejtőzik?

- Messze nem mindegyiké. Amikor a sarokba szorított, vagy meglepett betörő lepuffantja a házigazdát, csakhogy elmenekülhessen a csapdából, ott nyilván értelmetlen lenne az áldozat múltjában keresni a tettest.

- De szerinted itt nem erről van szó. Ahogyan a többieknél, itt is a múltban keresel valami összeköttetést?

- Igen, Laura-a hadnagy mereven előre nézett. Mintha nem akarná látni a lányt, és benne a nőt. Laurának eszébe jutott a tegnap esti párbeszéd, és az, ami utána… nem következett be. Fura egy alak ez az Endor.

A férfinak is ez juthatott eszébe, mert csak egy pillanatnyi kihagyás után folytatta:

- Jó szó ez az „összeköttetés”. Mert lehet, nem igazi nyom, és még az is előfordulhat, hogy egyik vagy másik áldozat sohasem került a tettes útjába. Talán nem is tudott róla - akkor. De valamilyen formában okozhatott neki bajt az illető.

- Amazok kis túlzással az egészségügy terén dolgoztak, legalábbis egy ideig - szakította félbe a lány. Olyan volt a hangja, mint aki már tudja, mit akar mondani a férfi és ezért türelmetlenül elrövidíti a mondanivalót. - Ez viszont ügyész volt, tehát az igazságszolgáltatásban dolgozott. A felesége szerint soha nem volt más szakmája, egyetlen napig sem dolgozott másik állásban. És ez is elég régen volt már…

- Akkor sem zárom ki ezt a vonalat - jegyezte meg a férfi makacsul. Akkor értek a kapitányság elé. Az egyenruhás őr meglátva a kocsit felemelte a sorompót. Nem kellett felmutatniuk az igazolványukat. Ez az ismertség előnye, futott át a férfi fején.

A garázsban kiszálltak, és egyszerre jutott eszükbe a tegnap este - talán már pletykálnak is róla szerte az egész épületben? Laura elkapta a tekintetét, mert érezte, hogy a férfi éppen azt keresi. Előre ment, a liftekhez. Mire Endor becsukta az ajtót és utána eredt, többen gyűltek a liftajtó elé. Így hát nem beszéltek. Csak amikor beértek a szobába, Endor hirtelen szembefordult a lánnyal.

Laura azt hitte, meg fogja csókolni - de nem, ez öngyilkosság lett volna. A kapitányságon már teljes gőzzel folyt a munka, és az üvegfalon át vagy százan látták volna őket. Hát álltak egymással szemben, nekifeszülve a láthatatlan levegőnek, a képzeletbeli másiknak. Nevetséges látvány lehetett valahonnan oldalról, távolról.

De ők most csak a másik szemét látták. Azokat a villózó kis szikrákat. A harag vagy a remény, a várakozás vagy a csúfondárosság jeleit. Aztán a férfi elkapta a fejét, leült és maga elé húzta a telefont:

- Rávetem magamat az ügyész úr múltjára és az egyéb körülményekre - nem részletezte, mit ért ez alatt. Nem utasította a lányt semmire. Talán nem is tehette volna, Laura hát kiment a mosdóba, aztán a postázóba, és összeszedett mindent, ami tegnap délután óta érkezett. Csak faxokból volt vagy fél tucat. Leült a férfival szemben, és befogta a fülét. Ne zavarja a férfi, aki meglehetősen hangosan beszélt.

Mentségére szóljon, néha nagyon kellett kiabálnia. Ha értetlenséggel vagy nyilvánvaló rosszindulattal találkozott, bizony felemelte a hangját:

- Asszonyom, nem viccelek. Ha nem hiszi el, hogy a kapitányság gyilkossági nyomozója vagyok, megadom a számunkat és a nevemet, így ön visszahívhat. Ha a központ idekapcsolja önt, akkor hinni fog nekem? Elképzelheti, nem jókedvemben vagy unalmamban telefonálgatok önnek és másoknak is… Nem könnyű elhinni? Hát még, ha látta volna… Igen, az ügyész urat. A nyugalmazott ügyész urat, hogy pontosak legyünk… tehát engem nem csak az érdekel hogyan dolgozott az ügyész úr, hanem kellene egy kimutatás az ügyekről, amelyekkel foglalkozott. Mikor? Tudom, hogy ez nem könnyű feladat… Mikor vezették be önöknél a számítógépes nyilvántartást? Hogy mondja? Ezt ott ügyirat-nyilvántartó rendszernek nevezik, értem. Csak akkor… Hát ez nem jó hír. Hiszen ez azt jelenti, hogy DeGarry úr munkásságának utolsó négy-öt évében történt eseményeket, neveket, vádlottakat és másokat követhetünk csak nyomon… Igen, nagyon kérem. Legalább annak az öt évnek az anyagait. És még valamit, asszonyom. Ez talán fontosabb is lenne, mint az ügyek rövid leírása. Mén lehet, arra már nem is lesz szükség ha… Igen. Egy névmutatót, Minden olyan ügyből a neveket, amelyeket az ügyészség vezetője DeGarry úrra osztott ki a számítógépes nyilvántartás kezdete óta… Ez megoldható? Vagyon örülök, kedves asszonyom. Diktálok egy számot, amelyre elfaxolhatja… nem, sajnos a belső rendelkezéseink tiltják, hogy a rendőrségi számítógépeket összekapcsoljuk a külvilággal, más gépekkel… Ez biztonsági kérdés. Az információk kiáramlanának, a vírusok meg befelé… Ugye, megérti? Köszönöm. Tehát várom azt a névlistát.

Laura több lapot tett maga elé. Amikor Endor két hívás között visszatette a telefonkagylót és felnézett, éppen találkozott a tekintetük. A férfi ott olyasmit látott, ami arra késztette, hogy félretolja a vaskos telefonkönyvet.

- Mi van?

- Egyre inkább az az érzésem, hogy igazad volt - jegyezte meg a nő. Nem volt sok öröm benne. Inkább kelletlenül, de elismerte a férfi igazát. Olyan volt közben az arca, mint akit nagy csapás ért. De sápadtságát és kevéssé vidám vonásait a férfi magyarázhatta a reggeli sokkhatással is. Amit egy fára feszített, halott férfi látványa váltott ki belőle. Az ilyesmi nem múlik el egyhamar.

Hát Endor nem is tudta, mi van. Ezért megkérdezte.

- Mikor, és miben volt igazam?

- Az egészségügyi vonalat illetően - Laura felélénkült. - Tegnap oda jutottunk el, hogy Valdes és Volterra együtt voltak a Szent Ferencben, a pszichiátriai osztályon. Igaz, nem pontosan egy időben, de az azonos hely mintegy összekapcsolta őket.

- No és?

- Most találtam valami mást is. Helyesebben valakit - felemelte az egyik faxon érkezett jelentést. - Fiora Lasser, a laboránsnő.

- Ő is a Szent Ferencben dolgozott?

- Igen. Laboráns csak később lett. Húsz évvel ezelőtt már ott volt. Eleinte a kórház belosztályán volt ápolónő, aztán elvégzett egy iskolát, és az idegosztályra került szakápolónőnek. Újabb évek jöttek, és ezt a szorgalmas dolgozót ismét áthelyezték. Közös megegyezéssel került a… no, mit gondolsz, hová?

- A pszichiátriára!

- Talált, süllyed. Igen, Fiora Lasser a zárt osztályon dolgozott három és fél évet. Akkor történt valami baleset, állítólag megemelte magát. Magatehetetlen férfibeteget kellett egyedül emelnie, ami valami gerincproblémát okozott nála. A kórház is érezhette saját felelősségét, bár így utólag nem világos az ügy.

- Talán csak nekünk, kívülállóknak nem? Hiszen nyilván nem kötik az orrunkra a belső ügyeiket…

- Könnyen lehet, igazad van. Mindenesetre, ami az iratokból kiderül, az nem sok. Alighanem arról volt szó, hogy nem szabadott volna az ápolónőt egyedül hagyni egy éjszakai szolgálatban… Ha tényleg ez történt? Mindenesetre a kórház költségén újabb tanfolyamra küldték és így lett belőle laboráns.

- Olcsóbb, mint támogatni élete végéig, ha előbb egy szakértő bizottság valamilyen rokkantsági fokot ítél meg neki, aztán ráadásul bírósághoz fordul és beperli a munkahelyét…

- Biztosan ez történt. De kérdés, ennek van-e valami köze a mi ügyünkhöz? - kérdezte Laura, inkább csak önmagától.

Endor töprengve nézett maga elé. A homály az imént oszladozni látszott, amikor értesült az ügyről. Fiora Lasser is ott dolgozott a pszichiátrián! Mára harmadik az öt áldozat közül… Valaminek hát lennie kell itt.

De ha belegondolt, a kép semmiképpen sem akart összeállni.

- Mikor volt ez pontosan? Mikor dolgozott ápolónőként az osztályon?

- Kilenc éve kezdte, és öt és fél évvel ezelőtt fejezte be, akkor jött el onnan.

- Nem jó - ingatta fejét gondterhelten a férfi. Laura gúnyosan mosolygott:

- Vagyis hiába voltak ott mind a hárman, nem egyidőben, igaz? Akkor hát nem érvényes a tételed?

- Nyilván olyan eseményre vagy eseményekre kell gondolnunk, amely egyidőben történt mindhármuk számára.

- Miért?

A kérdés egyszerű volt, mégis alaposan megzavarta a férfit.

Csak bámult maga elé. A lány nem szólt többet. Tartotta a hadnagyot annyira intelligensnek, hogy ne kelljen magyaráznia semmit. Endor felállt, a fal mellett ment körbe, meg sem torpant a térkép előtt. Aztán csak állt, háttal az ajtónak, és nézte a lányt:

- Ez az! Igazad van! Tökéletes a logikád. Miért is kellett volna csak egyetlen eseménynek lennie? Sőt, miért kellene ehhez az, hogy ezek hárman egyidőben legyenek a Szent Ferenc Kórház pszichiátriai osztályán?

Laura még nem volt benne biztos, vajon nem gúnyolódik-e a férfi? Csak amikor már látta rajta, hogy komolyan vette a dolgot, engedett fel egy kicsit.

- Ezek után már tudom is, mi lesz a következő lépésed, Sabin hadnagy.

- Halljuk, Porton hadnagy! - Endornak rögtön jó kedve lett. Már nem látta maga előtt a keresztre-fára feszített ügyészt. Már nem minden piros tárgy - a golyóstoll az asztalon, például - juttatta eszébe a vért. A sok vért.

- Kérsz egy listát a kórháztól. Mindazokról a betegekről…

-… akik a jelzett időben…

-… a Szent Ferencben voltak ápolás alatt…

- Helyesebben csak a pszichiátrián. Legalábbis első menetben rájuk vagyok kíváncsi. Aztán majd meglátjuk, hogyan tovább.

- Gondolod, találsz ott egy nevet?

- Találok-felelte a férfi magabiztosan. Majd mintegy mellékesen jegyezte meg: - Kértem egy listát a mi nyilvántartónkból. Minden olyan alak rajta van, nemcsak a Városból, de az országból is, akik gyilkosságokat és más erőszakos bűncselekményeket követtek el, és álltak már elmegyógykezelés alatt is. Nem hosszú a lista, mindössze tizenegy név van rajta.

- Sok sikert - Laura felvette a telefonkagylót. - De ezt a távolból nem tudod elintézni, csak személyesen. Vagyis el kell menned abba a kórházba, az osztályra. Kívánod, hogy protekciót kérjek számodra a kedves Emerencia nővértől?

Újság

Don Wilkes türelmetlenül legyintett.

- Hagyjuk ezt most. Sokkal fontosabb dolgom van.

A munkatársnője, akit a főszerkesztő már hónapokkal ezelőtt rendelt melléje, nagyon jól tudta, mire számíthat. Az elmúlt időben kitapasztalta, mennyire hektikus a férfi munkarendje. És a munkakedve is. Pedig hát Don csakugyan igyekezett.

- Mi van még? De gyorsan, mert már ott kellene lennem.

- Itt van a Mentális Emberi Jogok Bizottságának szóvivője.

- Tud valami újat mondani? Mert a régi szövegét kívülről fújom. Megvan valahol az értesítőjük. Havi rendszerességgel kapjuk.

- Azt mondja, valami újat fedeztek fel… a múltban.

- Nem érdekel a múlt! - fakadt ki a férfi türelmetlenül. - Mikor fogják fel az emberek, hogy előre kell nézni? Ez itt már a huszonegyedik század, ébresztő! - úgy tett, mint aki trombitán fújja ezt az ébresztőt. A nő mozdulatlanul várta a kicsiny bohóc-jelenet végét, majd mintha mi sem történt volna, egy céduláról olvasta fel:

- Beszélni akarnak önnel a városi tűzoltók, visszahívást várnak. Valami elmaradt jutalékról van szó, azt hiszem. Telefonokkal bombáznak bennünket a Denres-negyed lakói, telekspekulációt gyanítanak a környéken. És az állatkerti dolgozóktól jönnek sorban a faxok, hogy miért nem számolunk be a…

- Unom, unom! - kiáltotta Don, kicsit színpadiasam. A nő ezért nem is figyelt rá. A vöröshajú férfi most nevetséges volt - ott állt a szoba közepén, és két kézzel fogta a fejét. A kétségbeesés szobra akart lenni, de maga is sejtette, hogy ez nem sikerült. Komikus volt alacsony termetével, lángoló fejével. A haja úgy világított, mint éjszakai tábortűz maradék parazsa. - Hát senki sem veszi észre, mi zajlik a Város utcáin? Egy sorozatgyilkos rohangál az utcákon, már szinte minden éjszaka eltesz valakit láb alól… és ehhez képest hol vagyunk mi? A ma reggel utcára került számunkban egyetlen szó sincs róla!

Hirtelen döntött, és a nőre nézett:

- Tartsa a frontot. Bárki keres, nem vagyok itt, nem leszek itt, nem létezem. Bemegyek a fafejűhöz - ez az ő bizalmas szóhasználatában az aktuális főszerkesztőt jelentette, - ráveszem egy különkiadásra! Hiszen az a fára feszített ügyész csak megér ennyit? De ha nem is lesz különkiadás, a holnapi számot telerakjuk azokkal a fotókkal, amit a riporterünk csinált teleobjektívval, messziről… a Mai Híreké kell, legyen ez a fickó! Elintézem azt is, hogy én legyek a sorozatgyilkos különtudósítója, az az ember, aki csak róla ír! És most napokon át én akarom megtölteni a lapot, méghozzá a Harapós Gyilkossal!

- Itt vannak a levelek - az asszony vagy harminc kisebb-nagyobb borítékot tett az asztalra. Don csak rájuk nézett. Látta, mindegyik fel van bontva, és ez így volt rendjén. Neki nincs ideje egy papírkéssel vagy bármivel bontogatni őket.

- Van valami fontosnak látszó?

- Talán csak egy. Ezt külön teszem - és a nő elhelyezte azt a szürke borítékot az asztalon. Don közben az órájára nézett, és sebesen indult az ajtó felé. Csak a küszöbről szólt vissza:

- Most vár a fafejű. Tíz perc múlva itt vagyok Vagy kirúg, vagy azt teszi, ami jó lesz a lapnak. Készüljön fel, mert mindenképpen nagy munkába ugrunk bele hamarosan.

Elrohant. A nő vállat vont, és kiment az üvegfalú szobából. Még nem ért az asztalához, amikor csöngött a telefonja. Először a telefonközpontos jelentkezett:

- Ide kell irányítani a Harapós Gyilkossal kapcsolatos telefonokat?

- Igen. Maga még új itt, hogy nem tudja?

- Tényleg új vagyok, ma reggel léptem be. Tehát erre a mellékre kapcsoljam őket? No, akkor ma itt az első.

A titkárnő állt az asztala mellett, várta a kapcsolást. Közben kinézett az ablakon. A szerkesztőségi szintnek ez az oldala egy kisebb térre nyílott. Az asszony látta a forgalomban araszoló autóbuszokat. Odakünn minden olyan lassan zajlott, akár egy filmen. Vagy egy álomban. Rémálomban. Innen a magasból gyermekjátékok értelmetlen mozgatásának látszott az egész.

Aztán meghallotta a hangot. Egy nő volt, biztosan az. De volt valami furcsa a hangjában. Fojtottan beszélt, vagy valamit tett a szája elé? Mintha el akarná titkolni az igazi hangját. Ha úgyis névtelenül telefonál, nem mindegy?

- Maguk keresik a Harapóst, igaz? Hát jegyezzék meg ezt a nevet: Rudolf Rheus.

- Rheus? - kérdezte vissza a titkárnő. De akkor hallotta meg azt a jellegzetes kis kattanást. Az ismeretlen telefonáló nem adott esélyt további kérdésekre. Még pontosításra sem. A titkárnő mindenesetre szó szerint feljegyezte a mondatot, aztán a cédulát bevitte Don Wilkes íróasztalára.

Egy perccel később ismét csörgött a telefon, most más ügyben keresték. El is felejtette a cédulát. Amikor pedig nyolc perc múlva Don visszajött, a nő már az arcán látta: jobb, ha most nem alkalmatlankodik nála. Nem kérdezni, nem javasolni, meg sem jelenni, eltűnni! - parancsolta az ösztöne. Ez utóbbit persze nem tehette meg. Ám a jelek szerint a férfinak egyelőre nem volt rá szüksége. Haragosan bevágta maga mögött az ajtót.

A titkárnő ebből tudta: a különkiadásból nem lett semmi. A „fafejű”, vagyis a főszerkesztő nyilván nyugalomra intette az izgága Dont. Megparancsolta neki, foglalkozzon tovább a harapóssal, de emellett végezze a többi ügyét is.

Ám hogy valamit mégis elért a férfi, azt a nő tíz perccel később fogta fel. A fotólaborból jöttek ketten is, rengeteg képet hoztak. Az egyik csak úgy odavetette neki:

- Donra bízták, „tekerje feljebb” a harapós ügyét. Holnap ezzel lesz tele a lap.

- Donnak ez nem elég. Többet akar - válaszolta a nő. De amazok már nem figyeltek rá, fontosságuk tudatában léptek be az újságíró szobájába, és mivel az asztala már tele volt, hát a padlóra öntötték a képeket. Amikor a titkárnő később benézett hozzájuk - gyanúsnak találta, hogy az üvegfal magasságában egyetlen alakot sem lát! - mindhárman a padlón ültek. Akár a kisvasúttal játszó gyerekek, a padlószőnyegen mászkáltak négykézláb, és egymás kezéből tépték ki a képeket, vitatkoztak. A fekete-fehér és színes fotók között válogattak, tetszés szerinti sorrendbe rakták őket, a sarokban már hevert egy kisebb kupac - alighanem ezek voltak a kiselejtezett, szóba sem jöhető felvételek. A titkárnő csak az egyikre vetett egy pillantást - színes volt, és a fatörzsön alácsorgó vér látványa máris feljebb hozta a gyomrát. Amikor pedig felfogta, hogy a furcsa fehér folt nem más, mint egy halott ember feje, arca - szó nélkül megfordult, és meg sem állt a mosdóig. Amikor negyedóra múlva sápadtan visszajött és a tükörbe pillantott, azt vette észre, hogy legalább olyan fehér az arca, mint azé a halotté… Már azt is elfelejtette, mit akart mondani Donnak.

Minisztérium

- Sajnálom, hölgyem, uram. Az államtitkár úr mégsem tudja fogadni önöket.

- De kérem! - a két érkező közül a férfi volt a határozottabb. És talán most az idegesebb is. Alig észrevehetően emelte fel a hangját, éppen csak egy fél hanggal, de a titkárság dolgozói pontosan érezték, hogy ezzel haragját és csalódottságát akarja kifejezni. Szó sem volt ennek eltitkolásáról, civilizált takargatásáról. Itt már álcázás nélkül szólalt meg, és dühösen: - Két hónapig tartott, míg idáig eljutottunk. Mi felkészültünk - csapott irattáskájára. - Nem volt könnyű elérnünk, hogy harminc percet kapjunk az igazságügyi tárca törvény-előkészítési bizottságának vezetőjétől. Az államtitkár úrtól. És akkor a cél előtt önök visszadobnak bennünket?

Mindketten negyvenesek voltak. Öltözetükön látszott, hogy ez a legjobb, amit ruhatárukban találtak. A délelőtti napfény besütött a patinás irodába. A régi épületben különleges hangulat uralkodott, amit leginkább az ott dolgozók maguk árasztották.

A titkárság vezetője, egy őszülő halántékú, sovány, középkorú férfi maga is legalább olyan fontosnak érezte magát, mint egy államtitkár. Minden mozdulata méltóságteljes volt. Kissé hátrébb húzta a felsőtestét, önkéntelen testbeszéde is azt jelezte: távol állnak tőle az efféle dolgok, elutasítja őket magától. Aminthogy a még kimondatlan vádakat is. Ugyanakkor posztja kötelezte arra, hogy magyarázatot adjon, és ezt haladéktalanul meg is tette:

- Megértésüket kérjük a minisztérium nevében. Mint talán hallották a ma reggeli hírekből, az a sorozatgyilkos ismét ölt. Az államtitkár úrnak számos feladatköre van, köztük ő az a tisztviselő az igazságügyi minisztériumban, aki az ügyészséget felügyeli. Meg kell érteniük, hogy az ötödik gyilkosság már sokféle hatóságot irritál, és szükség lett… hm… bizonyos intézkedésekre. Ezek halaszthatatlan volta nem kétséges.

Az utolsó szavak kicsit úgy hangzottak, mintha szellemi fejlődésben elmaradt gyermekeknek magyarázna. De elutasító testtartása sem változott közben, ugyanakkor egész közölnivalóját édeskés műmosollyal öntötte le, ami különösen ellenszenvessé tette őt a kérelmezők szemében. A férfi, erőt vett magán, de ez csak pár másodperces késéssel sikerült. Az érvek nem nagyon győzték meg. Női társa viszont résen volt, és amikor a titkárság vezetője abbahagyta a beszédet, ő azonnal lecsapott:

- Ez esetben az lenne a méltányos, ha számunkra egy másik, de nagyon közeli időpontot jelölnének meg.

Az őszhajú férfi éppen erre számított. Kezében a mappát széttárta, és úgy tett, mint aki más időpontot keres. A férfi odavágta neki:

- És természetesen harminc percre számítunk akkor is.

A világért sem használta volna, a kérünk szót. Kakasként feszült szembe a titkárral. Aki tudatában volt a jelenet jelentőségének, de nem nézett amazokra. Úgy tett, mintha sokáig keresgélne. Persze már akkor kiválasztotta az új dátumot, amikor a kétfős küldöttség még meg sem érkezett a minisztériumba.

- Három nap múlva, délután fél négytől négyig - mondta. Mivel amazok hallgattak, a mappát letette az egyik titkárnője elé, és utasította: - Ebbe a rubrikába írja bele, kérem a Mentális Emberi Jogok Bizottságának küldöttségét.

A teremben megsűrűsödött a levegő.

Tévé 2.

A fáradt arcú főszerkesztő most sem volt kipihentebb. De már délután volt, hát a reggeli csevegős műsor és a délelőtti fajsúlyosabb társadalmi témákkal tarkított riportok már mögötte voltak. Ezért egy kicsit fellélegzett.

Persze most sem volt nyugta. Szerencsére nem a babaarcú, de buta bemondónővel kellett bajlódnia. Viszont nem lélegezhetett fel - a napnak még messze nem volt vége. Amikor meglátta a segédjét egy csomó fotóval a hóna alatt közeledni, kellemetlen előérzete támadt. Nem tévedett.

- Főnök, itt vannak a fotók. Tudod, azok a véresek. A harapós fickóról.

- Nem az esti híradóban akarják őket mutogatni?

- Nem, a vezérkar megváltoztatta a műsort. Most hallottam én is. Fél hatkor lesz egy kerekasztal-beszélgetés a mára betervezett érdekvédelmi műsor helyett. Valami igazságügyi-szakértő, meg egy ügyész, valami főrendőr és a szokásos szociológus…

- Ezek nem normálisak. Mármint a vezérkar. Ez még beleesik a gyerekműsorok sávjába! Vagyis olyankor még fiatalkorúak is nézhetik az adást…

- Ezt kérdeztem én is. Erre azt mondták, vállalják a kockázatot. Tudod, a konkurencia…

Tudta. A másik kereskedelmi tévénél, amelyiknek az övékéhez hasonlóak a nézettségi mutatóik, abban az időpontban egy sokakat érdeklő riportműsor megy, mindenféle furcsaságokat, különös képességű embereket és botrányos eseteket szoktak bemutatni. Ráadásul az a tyúk, aki ott a műsort vezeti, szellemességben és mellbőségben is veri az itteni műsorvezetőt. Aki mellesleg férfi, és unalmasan beszél. Nem vonja magára a figyelmet, így aztán ahányszor ő jelenik meg képernyőn, szinte hallani, ahogyan a nézők tömegesen kapcsolnak át a másik csatornára…

- Ezek nem normálisak - mondta rendező. Bár valahol a lelke mélyén már nem volt erről meggyőződve. Hiszen ezek a fotók… Undorodva nézett rájuk, ugyanakkor el kellett ismernie: nem rosszak. Látszott, messziről készültek, szemcsések voltak, különösen a világos vagy szürke területeken volt az jól érzékelhető. Persze még nem tudni, hogyan fog ez „átmenni” a készülékekre, a közönséghez. De megrázó lesz, bizonyosan. Gyorsan visszaadta a fotókat a segédrendezőnek, közben azt mondta:

- Visszavonom. Talán mégsem hülyék. Ha ügyesen csinálják meg, és nem félnek a kockázattól, akkor ez bombajó lesz. A fél Város minket fog nézni. Feltéve, ha… - figyelmeztetően emelte a mutatóujját. De nem is kellett kimondania, mire gondol. Megtette ezt helyette a segédrendező:

-… Ha már ma délután reklámozzuk a műsorváltozást. Jó szöveget készítek, ne félj. Még a helyi rádióknál is nyomatjuk majd, miről lesz szó fél hattól. Mindenki minket fog nézni, erről biztosítalak!

„Ne nekem magyarázd, én is tudom. De tudják-e odafönt azok a hülyék?” - futott át a rendező fején a gondolat. Sejtette, nagy dobás lesz. De azzal is tisztában volt, hogy ha mégis baj lesz a dologból, akkor rá hullik majd minden átok. Hiszen ő van a rangsorban a legalsó helyen. A döntéshozatalban persze nem adnak neki teret, de a balhét neki kell elvinnie… Ez már csak egy ilyen intézmény - gondolta még, kicsit keserűen. És elment meginni egy kávét.

Félelem

Casper elszürkült arccal nézett maga elé.

Egy kávézóban ült, és az egyik lap délutáni kiadását tartotta maga előtt. A címlapon a fotó csaknem kitöltötte az egész teret. Felül alig maradt hely a szöveg számára. Ahol persze minden betű külön is ordított, már eleve úgy nyomták őket. Kicsit cakkosra sikeredett az alsó szélük, és azok az átkozott firkászok még fekete cseppeket is elhintettek ide-oda. A szöveg vértől csepegett. Még jó, hogy nem pirosra festették azokat a csöppeket - gondolta a férfi. Akkor vette észre, hogy reszket a keze. Az újságlap diszkréten ugrált a szeme előtt.

„Te jó ég, ennyire öreg lennék már?” - jutott eszébe, és eltelt pár másodperc, mire felfogta: nem a kortól reszket. Hiszen csak hatvanegy éves. Lassan leengedte a lapot. Szemközt tükröző üveglapot látott, a kávézó egyik alacsony válaszfalát ezzel a sötétített üveggel építették be. Voltak ott virágok is. De két leomló növénylevél-csomó között láthatta most önmagát. Nem, nem vagyok hatvanegy! - állapította meg, majd szomorúan hozzátette: - "Persze, nem hatvanegy, hanem legalább hetven. Minek lógatod a válladat, ülsz olyan szerencsétlenül, és főleg mi ez a kétségbeesett tekintet?”

Kedélyesre vette a figurát, de nem járt sikerrel. Önmagát nem csaphatta be. Csakugyan szerencsétlennek érezte magát. Ismét a szeme elé emelte a lapot, gyorsan fordított. Nem, nem kell az a fotó… Persze ezektől nem menekülhetett el. A következő oldalon is látott ilyesmit. Az egyiken akkor vették le a temetkezésiek a holttestet a fáról, amikor a lap fotóriporterének sikerült egy egészen jó helyet találnia. Valamelyik Folyóparti ház legmagasabb emeleti ablakába kéredzkedett ki vagy be, valószínűleg. Ez is teleobjektívvel dolgozott, a képek élesek és tiszták voltak.

Casper hátán végigfutott a hideg. Furcsa, jeges érzés lepte el, régebben ilyesmit még nem tapasztalt. Maga sem tudta, mit érez. Undort csak, vagy a félelem ennél is erősebb? Megmagyarázhatatlan nyugtalanság fogta el. Valahol a távolban - ami éppenséggel lehetett nagyon közel is - rejtélyes erők találkoztak, összefonódtak. Ez villámként hasított a tudatába, és attól kezdve már nem tudott másra gondolni.

Felfogta végre: ettől régóta tartott. Addig ösztönös és alig magyarázható volt az a félelem, ami benne fészkelt. Irracionálisnak tűnt, oktalannak, kikerülhetőnek. Eldobhatónak. Mégsem sikerült tőle megszabadulnia már kezdetben sem - hát még most! Ezek a fotók ezer gyökeret eresztettek beléje, kiirthatatlanul. Amit tudott, amit sejtett, de leginkább, amitől félt, az már átszőtte egész testét. Lelkét. A rettegés szövete hirtelen belenőtt csontjaiba is.

Nem is nézte tovább a fotókat, és nem olvasott bele a szövegbe. Csak annyi villant a szemébe, hogy „a tettes vadállati kegyetlenséggel megharapdálta áldozata arcát és nyakát, feltehetően még annak halála előtt”, és ettől elege lett. Letette a lapot, ismét látta, mennyire reszket a keze.

Elroncsolnak engem, elroncsolnak-hadarta némán. Ha ideges lett, mindig gyorsan beszélt. Amikor beszélt. De most még a szó is benne szakadt, és maradt a torkán, akár egy lepedék, üledék. Ott volt, és mégsem született meg, nem hallatszott. Nem hangzott el. Jobb is így.

Görcsösen kiitta a kávét, nem ízlett, közben már a tárcáját kereste. Meg a pincérnő tekintetét. Az asztalra tette a pénzt, és ment, ment.

Előbb nem tudta, hol van és hová siet… Az utcák idegennek tűntek. Csak később kezdett eszmélni. A félelmet nem hagyta a kávézóban, a sütemények és a kávépörkölő szerkezet illatai között. Az itt volt vele, és már itt is maradt. Sejtette, nem néz ki jól, a szembejövők olykor meredten megnézték őt, aztán elkapták a tekintetüket. Ahogyan elkapjuk a szemünket a sarki koldusról, aki feltárja csonkját, hiányzó keze-lába nyomát, sebhelyeit. Ahogyan nem nézünk oda, amikor két csibész feszül egymásnak és alaposan csépelik a másikat. Nem, ez nem a mi világunk, ezt mi nem is látjuk!

Megbélyegzettnek érezte magát. Mit tegyen? Megtorpant egy sarkon, és csak állt. A lámpa közben zöldre váltott, az embernyáj meglódult, egymást kerülgetve siettek át, fekete lett tőlük a gyalogátkelő minden fehér zebracsíkja. Majd ismét kifehéredtek a csíkok, a lámpa már piros volt, most az autók kerekei szaladtak ugyanazokon a csíkokon.

Casper meg csak állt és töprengett. Mit tegyen? Amikor felemelte a fejét, látott egy táblát.

RENDŐRSÉG

Talán valamelyik kapitányság lehet, a kerületi, villant bele. De még mindig ott állt, és bár közben a lámpa ismét zöldre váltott, és ismét sietős lábak taposták az aszfaltot, mintegy diadalmasan visszafoglalva azt az autósoktól - Casper nem mozdult. Csak állt és nézte azt a táblát. Majd ismét a forgalmat. Az embereket. A házakat. De nem látta őket, aminthogy a zajt sem hallotta. A tudata most másfelé ment.

Így nem látta azt a fiatalembert sem, aki egész idő alatt észrevétlenül követte őt. A férfinak nem volt nehéz dolga, hiszen Casper egyszer sem nézett hátra, a már otthagyott világ kicsiny részei nem érdekelték. Jószerével azt sem látta, ami történik körülötte. Olykor veszélyesen imbolygott, mint aki nincs teljesen jól.

A fiatalember most a mobilján hívott valakit. Aztán eltette a tenyérbecsúszó kis szerkezetet, és tovább sündörgött az öreg közelében. A kényszerű várakozás alatt úgy tett, mintha kirakatokat nézegetne szenvedélyesen. De nem tévesztette őt szem elől.

Megcsörrent Casper mobilja. A férfit az ismerős dallam nehezen rántotta ki hangulatából. Állapotából. Végre felfigyelt a hangra, és tétova, mégis gépiesen megszokott mozdulattal nyúlt a zakója belső zsebébe.

- Halló.

- Én vagyok, drágám - Pola hangja mintha egy másik világból érkezett volna. Idegen volt itt, nem ideillő. Szinte hihetetlen. Casper szeme előtt megjelent az otthona. Az a szép villa. Hát mit keres ő itt? Ez idegen világ.

- Merre csavarogsz, kedvesem?

A hang, a tónus meglepte a férfit. Belül a jeges ürességet mintha kezdte volna kitölteni valami. Valami, amit nevezni sem tudott. Csak érezni. Kellemes volt, jót sugallt.

- Nem csavargok - dünnyögte halkan.

- Nem hallak! Olyan nagy zaj van ott! Hol vagy, Casper?

A kiáltás régi időket idézett fel. Több mint ötven évvel ezelőttieket. Nemrégen volt egy háború, a felnőttek még mind arról beszéltek, pedig már évekkel korábban vége lett. A nagy háború, így mondták. Casper csak később tanult róla az iskolában, meg látott filmeket. De amikor még az anyja kereste őt ezekkel a szavakkal, tévé sem volt, és ő nem járt moziba. Egyedül nem is mehetett, alig pár éves volt.

- Casper, hol vagy? Merre jársz, drágám?

„De hát Pola erről nem tudhat - villant bele. - Csak ráhibázott, ugyanazokat a szavakat használja… Milyen különös. Vagy mégis én beszéltem neki ezekről a gyermekkori élményekről? Vagy az egész csak egy véletlen?” Ha lehunyta a szemét, már nem a fekete fehér fényképeket látta maga előtt, nem vágta fejbe az újságcikk címe. Inkább a villa merült fel előtte. Ahol most biztosan meleg van, de akadnak, hűs zúgok is…

- A városban. És… félek.

- Ne félj, Casper. Vigyázok rád.

„Ne félj, Casper, a mama mindig vigyáz rád…” „Nem, mama. Nem mindig vigyáztál. Egyszer-kétszer egyáltalán nem vigyáztál kicsi fiadra, és most itt az eredmény”.

- Csak gyere haza, minél előbb. Fogj egy taxit, és mondd a címet. Ennyi az egész, Casper. Itthon várlak - Pola a jelek szerint nem akarta túlzásba vinni a dolgot. A hangja mégis meglepően meleg volt. Szinte hívó, csalogató.

És Casper - bár ott állt még a sarkon egy teljes percig - nem habozott. Lassan elöntötte tudatát a menekülésérzet. Igen, elég hazamenni. Ott nem érheti baj. Nem csak azért, mert Pola vigyázna rá. Ha vigyázna. Hanem azért is, mert annak falai elzárják őt ettől a világtól. Ahol ilyen rettenetes dolgok történhetnek. És valóban megtörténnek.

Megint átfutott rajta a hideg. A lámpa éppen pirosat mutatott, amikor előrelépett. De nem az autók kerekei alá rohant. A közeledő kocsikat figyelte csak, és amikor megpillantotta az első szabad taxit, intett. A jármű azonnal jobbra indexelt, és éppen előtte torpant meg. Mögötte egy pillanatra feltorlódott a kocsisor, de ez csak egy villanás volt. Észre sem vehető lepkeszárny-rebbenés a Város életében, semmilyen következménnyel nem járó epizód. Amit a következő lámpaváltás és a gyalogosok kiözönlése a zebrára azonnal eltörölt, felejtésre ítélt.

Casper a taxiban robogott hazafelé. A fiatalember nem sietett utána. Lassan megtorpant a járda szélén, elővette mobilját, és beszélni kezdett valakivel.

Pihenő

Jólesett most ülni és semmit sem tenni.

A Csatorna fala itt erős volt. Talán meglehetősen új is - de ez nem érdekelte őt. Csak ült a pár éve kiszáradt homokos földön. Ez valaha a főág hordaléka volt. A záporcsatornák a törött vezetékeken át sodortak be homokot. Itt-ott régi üvegek, botok, korhadó fadarabok, cipők álltak ki belőle. Talán félig elrothadt óvszereket is rejtett a föld. Őt ez persze nem érdekelte. Már jó ideje ült a talajon, hátát a betonnak vetette. Vízszintes kút volt ez, betongyűrűkkel, ő pedig a széléhez tapadt.

Nem tudta, mennyi időt töltött itt - ennek igazából már nem volt jelentősége. A hátán át hatoltak testébe a rezgések, és ez nagyon kellemes volt. Szinte maga a kéj, amely régi emlékeket ébresztett benne. Amikor még nők is voltak az életében. De lehetnek ezután is! - villant bele egy reménykeltő gondolat. Ez tetszett neki - de nem mozdult, még nem. A Város minden zaja, gépe, autója, kábele és csővezetéke ott dübörgött benne. Most csak benne. Mintha a Csatorna fala egy nagyítóüveg lenne, amely magába olvasztja a napsugarakat, azok erejével gyújt tüzet…

Maga volt most a nagyító és a tűz is. Minden rajta keresztül történt. Jólesett itt ülni, a félhomályban. Alig száz lépésre volt a Folyóparttól. Ahol a Csatornának van egy kijárata is. Sőt, az egy nagy mellett több kisebb. Az összeset rácsokkal fedték be és lelakatolták. De hát a csavargók minden zárat kinyitnak. Ezeket is.

A Város hatóságai nem is tudták, hogy minden csatorna átjárható. Hogy elszánt emberek olykor-olykor nekierednek, és előttük nincs akadály.

De most ők sem számítottak. Tudta, bármikor kimehet innen. Ezer rejteket és folyosót, száz kijáratot ismert. Olyanokat is, amelyekben már a csatorna-munkások sem jártak évek óta. Amelyeket beomlottaknak hittek. Kiiktatták őket a rendszerből, aztán ahányszor felújították a térképeket, lassan lehagyták róla ezeket a nem működő folyosókat.

Ő persze nem tudta, hogy így van, és nem is érdekelte. Neki csak az volt fontos, hogy itt lehetett és senki sem zavarta. Nem bírta elviselni a patkányokat. Akkor sem, ha két lábon jöttek és egy kicsit hasonlítottak hozzá. Még beszéltek is.

Nem érezte most a bűzt, ez már tüdejébe ivódott. Valahol ismét csobogott a víz, a szennyvíz. Ide hallatszott. De lehet, más nem hallotta volna. A hátán át jöttek bele a rezgések. Néha valahol a közelben - talán az innenső rakparton? - elment egy hosszú kamion-szerelvény, vagy a vasút fényes sínein robogtak az alaposan megrakott vagonok. Sok, sok volt belőlük.

Ő pedig ült és pihent. Fárasztó volt az előző éjszaka. Nem sokat aludt.

De most nappal volt odafent, ezt a félhomály is jelezte. Le-lecsukódott a szeme. Az ölében volt a keze. Az egyik, az ekcémás, ahol pirosra vakarta a bőrt. Mind a két keze tele van sebhelyekkel, varokkal, foltokkal.

De nem nézett rá. A rezgéseket élvezte. Alaposan nekifeszítette a hátát, amikor nagyobbak voltak ezek a mozgások. A beton egy lett vele, a gerince görbülete átvette a betonfal hajlatát. Rongyos cipőjének sarkait belevájta a homokba, és nyomta, nyomta hátra a testét.

És akkor a gerincén át ismét belevillózott az a jó dolog. Most nagyon élvezte. Minden porcikája együtt reszketett az alagúttal. Nem is akart most pihenni, hisz a fáradtsága is elillant. Vagy azt hitte. De semmi más nem számított. Rekedten felnevetett, mocskos arca része volt a homálynak.

Nyomozás

Endor hadnagy elég késón érkezett vissza.

Közös ebédről már szó sem lehetett. Nagyon gyorsan repült az idő. A férfi szemében különös tűz égett, amikor belépett kettejük szobájába.

Laura éppen telefonált. Ahogy szavaiból kitetszett, valamilyen hivatalos ügyben beszélt valakivel, de már a testtartása is elárulta, hogy a beszélgetésnek nincs súlya. Endor sem figyelt tovább, amikor meghallotta, hogy valami szolgálati beosztásról beszélnek, amit át kell alakítani a lány itteni munkája miatt. „Még jó, hogy ma már senkinek sem kell magyaráznunk a testületen belül, ki az a harapós gyilkos!”

Amikor a lány letette a kagylót, már ott ült vele szemben.

Ez volt az a pillanat, amelyre tudat alatt mindketten vártak. És most, amikor végre találkozott a tekintetük, értették meg: erre vártak egész idő alatt. Amikor messze voltak egymástól, valami nagyon hiányzott. És éppen ez a meghitt pillanat volt az. Amikor ismét együtt lehetnek a védelmező falak között. Hiába vannak üvegből, hiába látják őket mások is - nem hallják a szavukat. Talán a testbeszédüket sem képesek megfejteni.

Nézték egymás arcát, szemét. Érezték közelségét, és örültek neki.

Ám közben komoly maradt az arcuk. Csak a szemük árulkodott, talán csak az. Endor mélyet lélegzett. Ez a kis nesz is kizökkentette őket. A révedező ábrándozás pillanata éppen olyan hamar ért véget, mint ahogyan elkezdődött.

Aztán visszavedlettek tisztviselővé. Rendőrtisztté. De Laura továbbra is nő volt, sőt most már sokkal inkább az, mint eddig. Endor kihúzta magát, és valami kellemeset érzett ott belül.

- Történt valami közben? - érdeklődött.

- Nem sok. Viszont ismét kiderült egy érdekes összefüggés.

- Halljuk.

- Maximilian DeGarry aktív ügyész korában, két korszakban is úgynevezett „gyogyós ügyész” volt.

Endor nehezen viselte el ezt a szót. Ugyanakkor tudta, mit jelent. Hát most inkább önmaga kedvéért tisztázta le az értelmét. És ezzel egy kicsit rendre is utasította kollégáját:

- Vagyis őrá osztották az elmebetegek ügyeit? Ezt inkább bírók szokták csinálni.

- Ma már igen. De amikor még más rendelkezések voltak divatban, akkor ezt a szerepet itt a Városban ügyészekre osztották. DeGarry tizennégy évvel ezelőtt kapta meg először ezt a posztot, de akkor csak egy évig volt rajta, utána átvette egy kollégája. Második alkalommal tizenegy éve osztották rá, és akkor csaknem három évig neki kellett törődnie a gyagyásokkal.

- Vagyis az önálló döntés jogától megfosztott személyekkel - Endor szerette a pontos meghatározásokat. - Akiket elmeorvosi vizsgálat és szakvélemény alapján soroltak ebbe a kategóriába.

- Így pontos, kedves hadnagy úr - mosolygott Laura. Most megint összenéztek, és ez a pillanat is nagyon hosszúnak tűnt. Elsőre a férfi kapta el a tekintetét. Mintha nem bírná tovább nézni a lány arcát. Pedig Laura csinos volt. Már kipihente magát a reggeli látvány után. DeGarry - Krisztus, kereszt-fára feszített alakja már nem lapult a szemhéja alatt, nem rebbent oda a látvány minden pillarezdüléskor.

Laura tekintete viszont továbbra is a férfi arcán maradt. Látta a férfi fáradtságát, amit hiába próbált leplezni. A szeme most mélyebben ült, mint az eddigi napokban. Szürkébb volt az arca. Laurát hirtelen elöntötte a sajnálat. Hagyni kéne, hadd pihenjen - gondolta. És jó érzés volt sajnálni Endort. Akkor is, ha a lány tudta: biztosan nem örülne neki Endor. Nagyon is férfiasnak és erősnek akarja mutatni magát.

De az sem volt kellemetlen. Hiszen Endor éppen miatta és érte akart férfiasnak látszani. Olyannak, aki rettenthetetlen és tud küzdeni. Még erejét vesztve sem adja fel. Ez olyan szép.

A lánylelke csak egy kicsinyt olvadt, szinte csak a széle. Miközben az egész belső része nagy lánggal izzott, égett, hevesen lobogott.

De görcsösen vigyázott, nehogy a férfi ebből bármit is észrevegyen.

- Beszéljünk hát róla - javasolta Endor. Jegyzeteit letette az asztalra. Laura éppen azokra intett, és megkérdezte:

- És te találtál valamit?

- Én kérdeztem előbb. Menjünk sorban.

Évődtek, de az előbbi hangulat nem tért vissza, most nem. Lefoszlott róluk. Elmúlt. Ám remélték, visszajön még. Talán éppen ma este. Hogy ne kelljen rá várni sokáig.

- Nem mentünk sokra - a férfi lemondóan legyintett az egyik lap fölött. Faxon érkezett, és Laura a másik oldalról is látta, hogy egy hosszú névsor az. Kiderült, több lapja van, és azokon is nevek sorakoztak. - Ezekkel az emberekkel foglalkozott DeGarry ügyész hivatali teendőinek utolsó öt és fél évében. A nevek megvannak, de nincs közöttük egyik eddigi áldozat neve sem.

- Hát persze, hogy nincs közöttük. Legjobb tudomásom szerint egyiket sem zárták be a pszichiátriára. Tehát a „gyogyós-ügyész”nem is találkozhatott velük.

- Akkor szerinted a páciensek között lehet, akit keresünk?

- Minden lehetséges. Ebben a szakaszban még senkit sem lehet kizárni. Nem emlékszel, mit tanultunka főiskolán?

- Emlékszem - Endor a homlokát ráncolta. - Emerencia nővér, az az apáca a kórházban, tudod, nekiáll, és majd elkészít nekünk egy teljes névsort. Az utolsó tizenkét év pácienseiről. Azt mondta, nem olyan nagy dolog az egész, csak sorban ki kell kapnia minden betegkartont az „elfekvőből”, vagyis ahová ezeket a már nem érvényes aktákat eltemették akkor.

- Vajon mivel vetted rá a nővért, hogy ilyen nagy munkát vállaljon? - kérdezte Laura. Maga is csodálkozott, mennyire felelősségre vonóra sikeredett a hangja. De rögtön észbekapott, és édesen mosolygott. Lássa Endor, hogy ez is csak része az incselkedésnek.

A férfi vette a lapot:

- Természetesen megcsillantottam a nővér előtt férfiúi bájaimat, és egyáltalán, hatottam rá, érted? Miért, szerinted egy apácában nem működnek a hormonok? De félre a tréfával - komolyodott el ismét. - Beletelik pár nap, amíg a nővér előás minden nevet. Természetesen ott is később vezették be a számítógépes nyilvántartást…

- Megkönnyíthetjük a dolgát - mondta hirtelen a lány, és most már ő is csak a munkára, az ügyre összpontosított. - Talán mondjuk meg neki, hogy kezdje a tizenkét, tizenegy és tíz évvel, ezelőtti ügyekkel. Hiszen azok a kartonok nyilván be vannak sorolva valamilyen rendszerbe.

- Ha ábécé sorrendben, a betegek neve szerint, amit gyanítok, akkor az semmit sem segít.

- Akkor nem - ismerte el a hadnagynő. - De ha keletkezésük időrendjében rakták őket össze, már csak a negyedéves, féléves és egész éves összesítések miatt is…

- Félelmetes, hogyan értesz ehhez a bürokráciához - Endor maga elé húzta a telefont és a kórházat hívta. Laura közben a beérkezett faxokat tanulmányozta.

- Össze kell majd hasonlítani azzal, amit DeGarry mint ügyész végzett el.

- Sajnos ott sincsenek elkülönítve a „gyogyó-ügyek” a többi munkájától.

- Ez biztosan így van, de azért jó lenne látni a két névsort.

- Meg még sok másfélét - Laura hirtelen a férfira pillantott. Odakünn már homályosodon, a délután lassan ment át alkonyatba. Jelentkezett a kórház, hát nem beszélhettek tovább. Laura visszatért kedvenc foglalatosságához. Míg Endor nem volt itt, szerzett valahonnan egy hatalmas piros kartonlapot, és azt a térképpel szemben, az átellenes falra erősítette. Most fehér krétát ragadott, és erre írt valamit. Némelyik név mellé nyilat is húzott. Endor beszélt a nővérrel, aztán félig hátrafordulva érdeklődéssel figyelte a műveletet.

Nem volt ez újdonság a számára. Hiszen mint Laura is megjegyezte - ugyanazt a rendőrtisztképző főiskolát végezték el. A nyomozói szakon ezt is oktatták.

Laura a piros táblára húzott vonalakat nem is nagyon magyarázta. Tudta, hogy Endor érti. Az eddigi áldozatok nevei alá különféle rövidítéseket tett. Aztán odaírta azt is, hogy Fiora Lasser, Otto Volterra és Vernon Valdes mikor dolgoztak a Szent Ferenc pszichiátriai osztályán. Dátumok helyett egy vagy két szám szerepelt ott - az illetők ottani kapcsolatait jelezték. Néhány nyíl is volt a szereplők között.

Endor megvárta, míg a lány elfordul és leteszi a krétát. Akkor nyugodtan megjegyezte:

- A nyilak irányában nem lennék olyan biztos. Mert miért mutat nálad Lasser asszonytól egy nyíl Volterrához? Miért nem fordítva? Az is éppen olyan illogikus lenne.

- Most, ebben a szakaszban…

- Hát éppen ez az. Mivel túl kevés információnk van az áldozatok múltjáról, hát szerintem még korai a köztük lévő kapcsolatokra, pláne munkahelyi érintettségekre vonatkozóan bármit is „kimutatni”. Most ez még… csak spekuláció.

Laura nem bántódott meg:

- Azért nem baj, ha elébe megyünk a dolgoknak?

- Baj is lehet belőle, éppenséggel. Hamis nyomra terel bennünket, aztán később egy olyan ösvényen szaladunk előre, amely mindenhová vezet, csak nem a tetteshez.

Ez csakugyan veszélyt jelentett. Laura hát lassan becsukta a száját. Ekkor szólalt meg a telefon. Most Endor volt hozzá közelebb, hát felvette.

A vonal másik végén valaki ordított.

Nem, nem halálordítás volt ez. Rosszabb.

Laura csak pár másodperc után értette meg - még pár méterről is hallotta, hogy mit ordít az a valaki. És ezzel már a kilétét is eltalálta.

-…Hát hogyan képzelik ezt a dolgot, Sabin hadnagy? Szabad kezet kaptak tőlem, hogy megtalálják azt az őrültet! Mert nem lehet normális az, aki összeharapdálja az áldozatait, és ilyen módon végez velük! De ehhez képest mit tudnak felmutatni csaknem egy hét után? A fickó már az ötödik áldozatot teszi el láb alól, maguk meg ott üldögélnek a szobájukban, és töprengeni méltóztatnak? Meg talán néha bátorkodnak elmenni egy-egy tetthelyre is? Meg talán, esetleg, netalántán a törvényszéki boncintézetbe? Ebben merül ki az egész tevékenységük?

Endor arca elsötétült. Dabber úgy ordított, hogy kénytelen volt eltartani a kagylót a fejétől. Laura jót nevetett volna a jeleneten, ha nincs benne ő is ugyanabban a pácban. Amit máris hallott a főnöktől:

-… és ott van a lány is, az a Porton hadnagy! Ő csinál valamit egyáltalán? Mondja, maguk ketten valóban nyomoznak, vagy csak úgy tesznek, mintha? Mert semmilyen eredményről nem tudok. Ezenközben itt az újságírók leszedik a fejemet! Rosszabbak, mint a harapós gyilkos! Kikészülők tőlük! Látták már a Mai Híreket meg a többit? Az egyik még délutáni különkiadást is hozott, tele olyan véres fotókkal, hogy ahhoz képest a városi vágóhíd egy steril kozmetikai szalon!

Laura intett a férfinak. Endor döbbenten nézett rá, aztán felfogta. Akkor meg azért nézett rá legalább olyan döbbenten: „Ide?” - kérdezte néma szájmozgással.

- Kapitány úr, szeretettel várjuk ide, a szobánkba. Most nem tudunk önhöz elmenni, mert… szóval itt vannak a papírok és a demonstrációs eszközök, körülményes lenne ezeket átvinni az ön irodájába… Ha erre jár, bármikor szívesen látjuk, mondjuk holnap délelőtt…

Megint elkapta fülétől a kagylót. Laura is hallotta a választ:

- MOST!

És csakugyan, öt perc sem telt bele, látták az üvegfalon át, hogyan robog feléjük. Dabber arca vörös volt és a járása - akár egy dühös orrszarvúé. Nem is „járás” volt az, inkább gyors száguldás. Ami önmagában is ellentétesnek látszott a természetével. Máskor nem mozgott ilyen sebesen.

Berobbant az irodába. A kicsiny szoba azonnal tele lett vele, és valami izzással. Mintha kiszippantotta volna az oxigént, Laura szinte levegőért kezdett kapkodni.

Endor megőrizte nyugalmát. De azért a szeme alatt egyet rángott a bőr, amikor Dabber haragtól vörös arca felmerült előtte. A két férfi egy pillanatig dühösen bámult egymásra. Azért is dühösek voltak, még plusz a saját haragjuk mellé, mert nem tudták, most mit kezdjenek a másikkal. Dabbernek imponált, hogy a hadnagy nem fél tőle. De ezt nem mutathatta ki semmi áron. Endort az gerjesztette haragra, hogy tartott Dabbertől és annak alkalmatlankodásától. Tapasztalatból tudta már, hogy kívülálló felettesek alaposan elronthatják a nyomozást. Hiszen aki csak úgy „beleugat” anélkül, hogy ismerné a kisebb, finomabb összefüggéseket, még azt is elérheti, hogy a tettest soha nem kapják el. Volt már példa ilyesmire.

- Nos, lássuk, mire jutottak!

Ez volt a kapitány köszönése. Így már Laura sem látta okát, hogy gúnyosan és hangsúlyosan köszöntse őt - éreztetve, hogy Dabbernek ezzel kellett volna kezdenie, ha már belépett az irodájukba. De persze ez eszébe sem jutott. Endor viszont legyőzte ellenérzéseit, és úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Még az is, hogy a kapitány idejött megnézni, hogyan dolgoznak?

- Kérem, kapitány úr. Nézze meg ezt a táblázatot. Elemeztük az áldozatok foglalkozását, korát, és legfőképpen a múltját… - folyamatosan beszélt. Úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Mintha Dabber nem üvöltözött volna velük, nem haragudna valamiféle késlekedés miatt, és főleg - mintha mindent tudnának. Mintha kezükben tartanák az ügy összes szálát, és már nem kellene sokáig várni a tettes elfogására. Ami kétségtelenül be fog következni, ezt garantálja!

Ezt sugallta már a testtartásával is. Laura bámulva látta, hogyan alakul át a két férfi. Dabber képzeletbeli „mellénye” egyre kisebb lett. Ahogyan értesült a részletekről, és kezdte látni: a nyomozók már ismerik az összefüggéseket az áldozatok múltjában, az öt ember közül jószerével négyet is be tudnak kapcsolni egy bizonyos folyamatba, ami biztosan azt eredményezi, hogy hamarosan a tettes nyomára jutnak - a férfi úgy lett mind kisebb. Összement, kiment belőle az a sok harag és levegő, amivel korábban felfújta magát. A végén mintha a testmagassága is csökkent volna, már majdhogynem alulról nézett fel Endorra…

Aki viszont mintha megnőtt volna. Nyugodt volt és alig érezhetően fölényes. Mindenesetre éppen ez a modor, ez az állítólagos tudás ébresztett tiszteletet Dabberben. Aki ha semmi másért nem is tisztelhette ezt a fiatalembert, hát a tudásáért és az elvégzett munkáért mindenképpen. Mert Endor nem volt szerény egy csöppet sem. Mindkettőjük nevében szólt, és ha nem is kereken kimondva, de átlátszó - Dabber számára is érthető - célzásokkal jelezte, hogy egyszer napfelkelte előtt jártak egy helyszínen, egyszer meg késő estig voltak bent a kapitányságon, egész nap loholtak és milyen sok helyen megfordultak a nyomozás folyamán!

Ez mindenképpen összetörte Dabber korábbi állításait. Nem lazsáltak, nem ültek a nem létező babérjaikon - dolgoztak! Laura csak néha bólintott. Amikor érezte, hogy ezzel segít Endornak, vagy amikor Dabber tekintete rátévedt. Közben támadt egy ötlete, összemarkolt egy csomó faxot és egyéb iratot, névsort és jelentést az asztalról. Külön halomban hevertek a fényképek is. Mindezzel felszerelkezve alig várta, hogy Endor befejezze kiselőadását - azonnal támadott ő is:

- Bizonyára érdekli a kapitány urat, hogyan jutottunk számos összefüggés nyomára - és mutatta a listákat. Endor röptében felfogta, hogy nem erről van szó. Dabbert viszont elrémisztette az a sok papír-már semmilyen kétsége nem volt afelől, hogy ebben a szobában kemény munka folyik. Feltartotta mindkét kezét, megadóan-elutasítóan, és meglepően szelíd lett hirtelen:

- Elhiszem, elhiszem. Bocs, hogy ennyire kikeltem magamból. De ha tudnák, milyen telefonokat kapok folyton… Fentről is, meg lentről is. És a média… Nem hiszik el, mennyire pofátlanok a hiénák Szétszedik az embert, naponta újra és újra. Már a legfőbb ideje lenne valami koncot vetni nekik, hogy békén hagyják a testületet.

Ezzel talán arra célzott-adjanak neki valami használható hírmorzsát? Ámde Endor úgy tett, mint aki nem érti, és nem szólt semmit. Laura is hirtelen a papírjaiba mélyedi Dabber állt egy másodpercig, aztán felfogta, hogy számára most a helyzet reménytelen. Itt nem kaphat segítséget - még nem.

- A nyomozás érdekében egyelőre hallgatnunk kell. Öt gyilkosság után nem riaszthatjuk el a tettest néhány sajtóhírrel. Most már mindenképpen el kell őt fognunk Ha nem kapjuk el, abból sokkal nagyobb média-botrány lesz - jósolta komoran.

Ez volt a kegyelemdöfés. Kimondta azt, amit Dabber amúgy is tudott, vagy sejtett már. Most nem kap „koncot”, egyedül kell szembenéznie - naponta legalább kétszer - a sajtó képviselőivel. Dabber kerek feje lekonyult, „palacsintasütő-arca” is mintha elkeskenyedett volna. Szemlátomást elvesztette régi formáját. Csak határozatlanul intett, és elkullogott. Amikor utána néztek az üvegfalon át, úgy vélték: sokkal kisebb, mint bármikor volt. És eléggé megtörten vonszolta magát. Az egyik kolléga a főnök után nézett, aztán visszafordult. Az üvegen át felmutatta hüvelykujját, elismerően: Ezt jól csináltátok!

Így érezte Laura is. Mosolya felfénylett. Endor nagyot fújt, a levegő hosszan, hosszan jött ki tüdejéből.

Akkor megcsörrent a telefon. Laura vette fel:

- Gyilkossági csoport, Porton hadnagy.

- Ezer kézcsók, kedves Laura - mondta egy édeskés hanga vonal másik végén. - Don Wilkes vagyok, remélem, emlékszik még rám?

- Hát lehet magát elfelejteni? - kérdezte a nő. De a hangjában nem volt semmi kedvesség. Ezt Don azonnal érezte, mintha lelki antennák százait nyújtotta volna át a telefonvonalon. Csápokat eresztett Laura felé, aki szintén érezte ezt, és megborzongott. Nem, nem bírja elviselni ezt az embert.

Don stílust váltott:

- Nem szándékozom udvarolni magának, Porton hadnagy - most már nem volt „Laura”, még kevésbé „kedves Laura”. Ugyanakkor Laura megérezte, hogy a férfinak van valamilyen mondanivalója. Valami, ami miatt nem kellene őt elriasztani.

Don komoly volt:

- A kollégája, régi barátom a múltkor meglehetősen hűvösen bánt velem. A lapunkhoz viszont sok új információ érkezett. Ezek egy része biztosan hamis, de nyilván akad köztük olyan is, amin érdemes elindulni. A szerkesztőségbe befutottak olyanok is, amiket mi egyszerűen nem értünk. De maguk talán használhatják, hiszen nyilván többet tudnak a háttérről, az összefüggésekről, mint mi, újságírók.

- Mit ajánl? - a lány hangja hűvös volt. De már nem olyan elutasító. Egy pillanat alatt átgondolta a dolgot, és belátta: a férfinak igaza van. Kár lenne kihagyni ezt a lehetőséget.

- Együttműködést.

- A részletek? - a távirati stílus tetszett Laurának. Már csak azért sem akart részletekbe bocsátkozni, nehogy Endor beleszóljon a dologba. Még nem döntötte el ugyanis, hogy elmondja-e a hadnagynak ezt a beszélgetést. Ezt a kétségtelenül „üzleti” ajánlatot.

- Megbeszélendők négyszemközt.

- Nyilvános helyen - szögezte le a lány. Don nem is várt mást. Az első pillanattól kezdve érezhető volt, hogy ahogyan ő nem tetszik Laurának, a férfi sem rajong érte, mint nőért. Bár ha úgy hozná a helyzet, nyilván nem mondana nemet… Laura kis híján megborzongott a gondolatra. Ha elképzelte önmagát az ágyban ezzel a nyálas, undorító kis féreggel, aki az ő tudatában Don Wilkes volt, hát majdnem elfogta a rosszullét. Ez biztosan nem esett volna jól Donnak, ha tud róla.

- Még ma este - így a férfi röviden, keményen.

- Fél kilenckor.

- Rendben. A Kék Sárkányban.

- Rendben - és letette. Endor eddig úgy tett, mint aki papírokat tanulmányoz. Aztán az órájára nézett és megjegyezte:

- Don sohasem adja fel.

Laura leült meglepetésében:

- Honnan tudod, hogy ő volt?

- Egyszerű. A hangod azonnal megváltozott, amikor beszélni kezdtél vele. Látszott rajtad az undor is. Éppen ezért nem értem, miért akarsz vele találkozni? Sejtheted, hogy infót akar belőled kicsalni. Olyan belső híreket, amiket az imént nem adtunk ki még a saját kapitányunknak, a felettesünknek sem… és az eszedbe jutott, hogy az ajánlatot nem véletlenül tette neked? Velem már próbálkozott, és nemet mondtam. Most úgy véli, kis nyomozó csapatunk másik tagja a gyengébb láncszem. Ha nem jött be neki a dolog, mint állítólagos „barátomnak”, akkor téged környékez meg. Mert egy nő szerinte úgysem képes tartani a száját.

Laurát ez bántotta. De nem Endorra haragudott, inkább önmagára. Ennyire nem tud leplezni semmit? Vagy Endor ilyen találékony? Nem is tudta, mit mondjon. Érezte, Endor most jogosan haragszik rá.

Ám a férfi leült vele szemben. Ismét nézték egymást, de most érzelmek nélkül. Ami bennük lapult, és ami ellenállhatatlanul sodorta őket egymás irányába, az most elaludt, vagy lenyugodott valahol a láthatár távoli szélén. A férfi hangja szelíd volt:

- Ha már így alakult és találkozni akarsz azzal a… no, mindegy. Hagyjuk a mellékneveket… akkor legalább csináljunk előre valamiféle stratégiát. Mert sajnos részben igaza van a fickónak. Mióta hirdetik az olvasóiknak, sőt arra kérik és ösztönzik őket, hogy adjanak információt, bármilyen hírt a tettesről, nyilván többet kaptak, mint mi, a rendőrség. Az emberek óvakodnak az igazságszolgáltatás menetétől, és annak sokszor valóban érzéketlen fogaskerekeitől. Nem akarnak túl közel kerülni hozzánk még akkor sem, ha nem érheti őket baj.

Laura megkönnyebbült. Endor nagyon tapintatos volt, és nem akarta őt sárba taposni a talán elhamarkodott ötlete miatt. Ezért most még hálás is volt neki, és figyelmesen hallgatta, mit ajánl a hadnagy.

Mirina

Az alkonyat keletről sompolygott a Város felé.

A sötétség látszólag még messze volt, és mégis közel. Néha a homály valósággal előugrott a sarkokból, az árnyékok pedig testet öltöttek. Fénytelenül, szürkén tompult az égbolt széle. Nyugaton még aranyfény omlott el, de már az is haldoklott.

A Belváros fölött alig látható fekete fátyol terült szét. A szmog csak jelezte létét, a lentiek talán nem is érezték. Odafönt kigyúltak a fények. Előbb csak a magas házak tetejét, körvonalait jelző piros lámpák kezdtek villogni, majd később néhány fényszóró öltöztette halvány fénybe a műemlékeket. A Belváros szívében a nagy szökőkút már szinte nem is vízzel, hanem fénnyel csobogott - vagy ezer kisebb-nagyobb lámpa lapult a kör alakú medencében, és itt-ott a szobrokban is. A víz alól lövelltek ki a mozgó lézerfények. A sajátságos „műsor” tizenöt percig tartott, utána újabb negyedórán keresztül nem történt semmi. Csak a víz ömlött lefelé, kerek formákon hártyaként szaladt szét, és úgy hullott le, át a levegőn is. A régi angyalokat, vízköpő sárkányokat és egy Neptun-formájú szakállas-szigonyos izmos férfialakot mintázó központi csoport majdhogynem víz alatt volt állandóan. Oldalról teknősbékák szájából lövelltek befelé a vízsugarak. A padokon késő éjszakáig ültek a bámészkodók, mindig akadtak idegen turisták is, akik még nem látták a híres művízesést.

A közelben volt egy éjszakai mulató, ahol ilyenkor még nem indult el az élet. A játékkaszinó előtt kisebb csoportban álldogáltak az egyenruhás kocsiparkoló-fiúk. Még nekik sem akadt sok dolguk.

A sötétség eloszlott, itt a Város közepén nem is érzékelték az emberek, hogy már majdnem beállt az éjszaka. A csöndet errefelé nem ismerték - sem nappal, sem éjszaka. Az autók tömött sorokban suhantak el a kivilágított üzletsorok előtt. A lámpák füzért alkottak, némelyik kilométeres lámpasor valóságos ékszerré lett. Gyöngysor volt a Város nyakán, az éjszaka gyémántfényű dísze. Meg nem érdemelt diadém.

Az egyik főútvonalon hosszú limuzin suhant. A sofőrt üvegfal zárta el az utastértől, ahol most ketten ültek. A férfi kövér volt és legalább ötvenes. A nő viszont fiatal és csinos. Termetét kiemelte a hosszú estélyi ruha. Még ülve is látszott, hogy amint kilép ebből a járműből, mindenki őt fogja nézni. Valódi gyöngysor ragyogott karcsú nyakán. Nem volt még huszonöt éves. A haját rövidre vágatta és vörösre festette. Méghozzá lángoló vörösre. Testhez simuló ruhája tökéletes idomokat sejtetett. Látszott, jól érzi magát. A férfihoz bújt:

- Úgy örülök…

- Hát még én! - a férfi valóban hálás volt a lánynak Apró szemei megcsillantak, kövér combján feszült a nadrág. Az ujjai is kövérek voltak, a szeme táskás, tokája lógott. Nem volt szép, és ezzel ő is tisztában volt. Realista lévén pontosan érezte a helyzet fonákságát. Talán ezért is érezte most magát olyan jól. Hiszen végre másnak látják majd őt az ismerősök, a barátok, mint eddig bárhol, bármikor. Feltolultak érzelmei, és egyszerre volt büszke is:

- Mirina kedves, hogyan mondjam el neked, mennyire jól érzem magam veled?

A lány hallgatott. De érződött, várja a további vallomást. A férfi ábrándozva folytatta:

- Ötvenhét éves vagyok, és tudod, mikor jártam utoljára ilyen fiatal lánnyal, mint te? Harminc éve, legalább harminc éve. Volt két unalmas házasságom, van egy fiam és annak is van egy fia… Az unokám. Ha visszagondolok, mi a fenét csináltam egész életemben, hát nem is tudok felsorolni semmi érdemlegeset.

- Sok emberen segítettél - búgta Mirina.

- Á - a férfi legyintett. Aztán még közelebb húzta a lányt: - Ha ma este belépünk abba a villába, minden férfi téged fog nézni. Az első percben. Aztán rögtön azt nézik meg, kivel jött ez az istennő. És nagyon fognak engem irigyelni.

Mirina hallgatott. Jól érezték magukat, már előre is. A kocsi pedig suhant az éjszakában.

Mélyen

Most nagyon fülelt.

Olyan távolból hallotta már azt a kis neszt, amit mások soha nem hallottak volna meg. De őt ez nem érdekelte, nem is gondolt rá. A távolságnak nem volt jelentősége, számára nem. Csak az izgatta, hogy birodalmában senki se háborgassa. Hát azért hallgatta néha a csatornákból érkező zajokat. És leszámolt a behatolókkal.

De aki most jött, az nem volt ellenség.

Magában csak Barátnak nevezte. Ritkán jött, inkább Csomagot küldött, hozott, adott. Ezeknek mindig örült, és élvezte a napokat, amikor ilyent kapott. Igaz, ezt követte a Feladat is. De hát azt teljesíteni is öröm volt.

Tudta, hogy jönni fog. A jelet már megkapta. Hát ezért jött ide, a keleti oldalra. Ahol nem volt messze a Folyó felőli bejárat. Itt szoktak találkozni. Ritkán.

Most a falnak támaszkodva állt, fülelt és várt.

A nesz ismétlődött. Aki most ezen a folyosón közeledett, nem látott a sötétben. Hogyan is látna, hiszen odafönti - és a szája gúnyos mosolyra húzódott. Halványan felfogta, hogy inkább most nevesse ki, ne akkor, ha már közel lesz. Ha már a Barát is értheti, hogy rajta nevet. Hát döcögve mosolygott. Az odaföntiek ügyetlenek, különösen itt lent. Semmit sem értenek, nem tudják, mi hol van. Ez a Barát sem mer beljebb jönni, ha pedig teljes sötétségbe kerül, megrémül. Még jó, hogy nem a csatorna kijáratánál akart találkozni vele…

Pontosan tudta, hogy odafönt már beállt az este. Ez akkor sem volt titok, ha a záporcsatornákon nem szűrődött le fény, ha nagyon mélyen járt, több szinttel lejjebb, ahol mindig sötét volt. Éjszaka megváltozik a Város ritmusa, másképpen haladnak a járművek, és másképpen rezegnek a falak.

A Barát közeledett.

Ő persze ismerte már a Barát lépteit és nem voltak kétségei, hogy az jön. Már látta is, mert annyira közel volt a csatorna kijárata, hogy legalább az alak körvonalait látta a beszűrődő távoli, gyenge fényben is. A szürkeség ugyan csak egy árnyalattal volt világosabb, mint az éj szénfeketéje, maga a csodálatos titkokat rejtő éj, minden sötétségek sötétsége. Amit annyira kedvelt.

Patkánycincogást is hallott. Még csak az hiányzik, hogy undort vagy félelmet ébresszenek a Barátban! Halványan sejtette, hogy az odaföntiek nem kedvelik ezeket az állatokat. Még annyi értelmet sem tulajdonítanak nekik, amennyi pedig kétségtelenül van bennük. Márpedig ha felvette velük a harcot, éppen azért tette, mert igazi ellenfelek voltak.

Most elég volt toppantani, és a szája sarkából kiadni azt a hangot, amellyel elijesztette őket. Szétfutottak azonnal. Kéjes ötlet is megfogant az agyában - hisz ismerte a másik jelet, amellyel idecsalhatja őket. Mások számára alig hallható hang ez. A föntiek, a tudósok ultrahangnak neveznék. Ha egy patkánynak valami tetszik, ha kellemes dologra lelt, ha nevetni van kedve, akkor ezt a hangot adja ki a szájával. És a többiek rögtön odamennek, mert ők is kellemesen akarják érezni magukat…

Ha idecsalna vagy százat, a Barát hanyatt-homlok menekülne el. A patkányokat sem egyedül, sem tömegben nem bírják a városiak. Sem a nők, sem a férfiak.

Ő hát várt, és hamarosan megpillantotta a zseblámpa kósza, himbálódzó fényét. Ez is megerősítette abban a helyes hitében, hogy a Barát jön. Nem voltak kétségei. Sohasem voltak kétségei.

A Barát tétován jött, valamilyen dalt dúdolt halkan. Ezt ismertetőjelnek szánta, vagy önmagát bátorította vele? Félt, akár a gyerek a sötétben. A Csatornában a felnőtt is gyerekké lesz. Elnyomja az agyát ez a földalatti világ, a megsemmisülést, a pusztulást sugallja bele… Ő ezt csak sejtette, de nem tudta végiggondolni. Bár néha akadtak olyan világos pillanatai - talán órái is? - amikor mindent tisztán látott. Érzett. Csak az emlékek ne lettek volna!

- Itt vagyok! - kiáltotta.

Furcsa volt szólni. Beszélni!

A Barát megdermedt. Kis késéssel nyitotta az ajkát:

- Jól… Jól van. Én is itt vagyok.

Ez a közlés teljesen felesleges volt. De talán köszönésnek szánta? Nem tudott mást kitalálni, de furcsa is lett volna azt mondania, hogy „jó estét”… Csakugyan furcsa lett volna. Bár ez az este biztosan jó lesz!

Ebben mindketten biztosak voltak.

Medence

Pola lassú csapásokkal úszott. Mivel a medencét túl szűknek és főleg rövidnek érezte, hát nem faltól falig úszott bukófordulókkal, hanem a széleken haladt, körbe-körbe. A szögletes sarkokat belülről vágta le. Rövidített is, és közben számolt. Már a huszonkettedik kört csinálta, és érezte, jóleső fáradtság kezd eluralkodni rajta.

A medence alulról volt kivilágítva, és az asszony ezt is élvezte. Különlegesen jó érzés volt úgy úszni, hogy szinte nem is vízben, hanem fényben lebegett. Erőteljes karcsapásokkal lendítette előre a testét, újra és újra, és végig jól érezte magát.

Majdnem végig. Mert a huszonkilencedik körnél - ezt tervezte az utolsó előttinek - megjelent Casper.

Már ahogyan jött át a kerti úton, és begyalogolt a lámpák fényébe, látszott rajta egész életérzése. Szerencsétlen volt, elhagyatott és tétova. Egyszerre hordozta magával, és hozta ide is azt a három állapotot, amit Pola nem tudott megérteni, elhinni, legkevésbé pedig elviselni. Ezek sohasem voltak az ő állapotai, érzései. Még nem volt ilyen helyzetben, és nem is akart lenni.

- Pola! - kiáltotta a férfi. Nyöszörgően, nem is hangosan. „Még kiáltani sem tud. Se ereje, se tüdeje. De legfőképpen nincs akarata: csak egytől retteg, a nyomorult pusztulástól…” Pola nem akarta abbahagyni a köröket. A fáradtság viszont már kezdte a fenék felé vonzani. Lenézett, látta a fénykévéket, a medence aljából mintha egyenesen feléje áradtak volna azok a vonzó sugarak…

De elkapta a medence szélét. Felhúzta magát, és egyik combjával felült a nedves kőpartra. Casper akkor már megcélzott egy széket, rárogyott és tanácstalanul bámult maga elé.

- Mi van? - kérdezte az asszony.

- Ez szörnyű.

- Szóval megint ugyanaz. Nem tudnál másra gondolni? - Polában felágaskodott a nyugtalanság. Nem is nézett most a férjére. „A fenébe, ez teljesen összetörik; mielőtt… De nem fejezte be a gondolatot, még önmaga számára sem. Valahol örülhetett volna, hiszen Casper szenvedett. De a látvány undorította, kicsit már elege is volt belőle. És valami mástól tartott. Még csak az hiányzik, hogy Casper teljesen becsavarodjon.

- Megviselt a város, szívem - mondta kedvesen, de nem ment oda hozzá. Pedig Casper talán éppen ezt várta volna. - Ne menj oda többet. Úgy értem, legalább pár napig maradj itthon. Hiszen amúgy sincs ott semmi dolgod. Nem kellene látnod az embereket.

Casper nem is hallotta, mit mond. A medencéből áradó fényeket bámulta. Mintha azok vonzották volna. Az arcán a hullámok játéka egészen különös mozgásokat és árnyékokat produkált. Közelről nézve úgy tűnt, mintha a férfi pillanatonként sok fintort vágna, pedig az arca mozdulatlan volt.

Pola rápillantott, aztán ismét a medencét nézte. Tudta, a férfi még fog beszélni. Kellemesebb lett volna odabent beszélgetni vele. De hát erre a terápiás negyedórára most itt került sor, nyugodott bele. Csak egy fürdőköpenyt kell felvennie, és máris kibírja itt vele.

Pedig nem volt hideg. A nyári éjszaka beburkolta a medencét, a villát, a kertet. És azokkal együtt őket is.

Casper a felesége hátát nézte, úgy beszélt:

- De mit követtem el? Hiszen nem akartam semmi rosszat. Akkoriban mindenki azt mondta, ez nagyon jó ötlet. Megtámogatták szakvéleményekkel. Érted? Nem akárkik álltak mellém! Ha mások elhitték, ha mindenki elhitte, akkor én magam miért maradtam volna kívül a körön? Hiszen én alkottam meg, enyém volt minden apró ötlete. Minden mondatot én írtam le. Emlékszem, ízlelgettem a szavakat, és igyekeztem kiválogatni közülük a legjobbakat. Hogy aki elolvassa, vagy hallja valahol, az is pontosan érezze, mit akarok elérni. Hogy aztán ezek a szavak belopózzanak az agyukba, és ott is elkezdjenek dolgozni. Afféle kicsiny partizánok, az ellenség vonalai mögé beférkőzött jóindulatú szabotőrök. Mert hát a szándék nem volt rossz, egy csöppet sem volt rossz! Nem akartam rosszat!

Pola behunyta a szemét. Ha teheti, befogja a fülét is. Meddig kell ezt még hallgatnia? Aztán eszébe jutott: már nem sokáig. És ez adott neki egy kis felszabadulást. Valamit, amitől fellélegezhetett, és azonnal jobban érezte magát. Hiszen van határidő. Ha nem is pontos. De ezt már kibírja, hiszen nem sok idő maradt. Ugyanakkor idegesítette ez a nyavalygás. Nagyon idegesítette. Dühítette.

„Belefojtom a medencébe”, gondolta kétségbeesetten. De persze meg sem mozdult. Szoborrá lett, a fény rátelepült, és az este részévé tette az asszonyt. Casper ebből semmit sem vett észre, egy idő után elhallgatott, és csak bámult, bámult maga elé.

Rettegett.

Sárkány

A neonfigurában csak nagy jóindulattal lehetett felismerni a sárkányt. Nem okádott tüzet, inkább szelídnek tűnt, simulékonynak, akár egy kutya. Laura csak ennyit látott belőle, amikor az épület elé ért. A Kék Sárkány-most már biztos volt benne - kínai vendéglő lehet.

Átmenet a büfé és az étterem között. Nem túl drága hely. És mivel a Belvárosban volt, hát azért biztosan jobb közönség járt ide, mint a külvárosi hasonlókba.

Kék fény villózott az arcán, amikor belépett. Odabent viszont kellemes színek simultak a szemébe. Füle befogadta a halk zenét, modern kínai volt, inkább diszkó és slágerkoktélok zenéje, semmint az a régi, amit gyermekkorában hallott még az efféle éttermekben. Látta, sokan csak egy italra tértek be. Nem kötelező itt vacsorázni.

Éppen fél kilenc volt. Laura az ilyesmire mindig ügyelt. Szeretett pontos lenni, ezt szadomazochisztikus alapon és mértékig csinálta. Korábban indult el, hogy találjon parkolót, és ha volt még ideje a találkozóig, inkább sétált a környéken, vagy úgy tett, mintha kirakatokat nézegetne. Nem akart előbb érkezni, de belehalt volna - úgy érezte -, ha csak egyetlen percet is késik.

Már-már felgyűlt benne a harag, mert az első percben nem látta Dont. Ha nincs itt, azonnal elmegy, meg lesz sértve, és szóba sem áll vele többé - döntötte el. Nem most, dehogy - már a rendőrségen, mielőtt elindult volna a Kék Sárkányba.

De akkor az egyik boxból kiemelkedett az a vörös fej, és a férfi barátságosan intett: „Itt vagyok”. Valamit mondott is, de azt a lány nem hallotta. Megkönnyebbült, de sajnálta is, hogy nem sértődhet meg, és nem mehet ki innen, most azonnal.

- Jó estét, Laura - így a férfi, a szokott negédes stílusban. Ami mögött a hadnagynő mindig egy kis lekezelést sejtett. Talán igaztalanul.

- Jó estét, Don - felelte ugyanolyan hanghordozással. Ez meglepte az újságírót. Az asztalnál természetesen egyedül lehettek. Sőt, már tányér is volt a férfi előtt, amit rögtön meg is magyarázott:

- Fél órája jöttem, és éhes voltam. Mit rendel?

- Hát, nem is tudom - Laurát az fogta volna vissza a vacsorától, hogy ebben az esetben a beszélgetésük túl sokáig is eltarthat. Így nem rohanhat el akkor, ha úgy látja, hogy azonnal távoznia kell. Mert minimum azt sejtette, hogy Don tesz majd valamilyen ajánlatot, amibe nem mehet bele. Viszont már orrába hatoltak az illatok. Rettenetesen éhes volt. És ennek a vágynak adta meg magát, csak ennek:

- Édes-savanyú levest, szecsuani csirkét jó fűszeresen, zöldséges-tojásos rizzsel. Ja, és pálcikákat kérek hozzá.

Don elismerően bólintott. Ezt percekkel később megismételte, amikor a lány már megkapta az ételét:

- Ügyesen forgatja azt az evőeszközt. Nekem, kiesnek a kezemből.

- Nem nagy ördöngösség - a lány felmutatta jobb kezét, ujjai között a két pálcikával. - Az alsót mindig ugyanott kell tartani, és a felsővel rakni rá az ételt, aztán összefogni finoman, nem görcsösen…

- Kösz, de maradok a villánál - a férfi akkor már majdnem végzett. Egy percig hallgattak. Laura evett, és jólesett, hogy eltelik az étellel. Minden nagyon finom volt. Körülnézett. Egyszer ide eljönne mással is. Azzal a férfival, aki most talán végre hazament, hogy kialudja magát, és aki ugyan kívánja őt, mégis olyan tartózkodóan viselkedik.

- Beszéljünk - javasolta a férfi. Bár Laura még evett, azért válaszképpen kegyesen intett: hát beszéljünk. Don megnyalta a szája szélét. Egy pillanatig összenéztek. A várakozó testtartás jelezte a lány részéről, hogy elsőnek nem fog megszólalni arra vár, hogy a férfi kezdje. Közben Laura látta, hogy a férfi mennyire szeplős. Ráadásul olyan csúnya szeplők voltak ezek, szabálytalan méretűek, hol kicsik, hol nagyok, szétfolyók. De a szeme értelmes volt, nagyon is az. Volt benne valami rejtett belső erő, amely néha kisugárzott. És ez most éppen egy olyan pillanat volt.

Ő is látta a lányt. Erőt vett magán, hogy ne, mint nőt nézze, hogy Laura kétségtelen és átütő nőiessége ne hasson rá. Nem volt könnyű dolga. Laura ilyenkor estefelé már elveszette nappali fegyelmét, ruhája megbomlott, arcáról letörlődött a hivatalos máz. A munka is a távolba süllyedt, magánember volt. És csinos. Kívánatos. A szép arca, a haja most szinte világított ebben a teremben, ahol túl sok fényt adtak az asztalokra. Pedig sötét volt a haja, és világos az arca.

Laura most nem gondolt Andréra. A férfi, az előző élettárs, már egyre ritkábban jutott eszébe, különösen ezen a héten. Ezért tulajdonképpen hálás lehetett a Harapós Gyilkosnak. Minden más gondolatot, vágyat, hiányérzetet kiölt belőle. Csak Endor iránt érzett valamit, de az sem volt, nem is lehetett olyan erős, mint lett volna máskor. Máshol. Más helyzetben.

Don, mint férfi szóba sem jöhetett, és ez az elutasítás talán ott volt a testbeszédében. Talán a pórusain át sugárzott kifelé, és a férfi tudata vette a láthatatlan kémiai jeleket is. Belső mirigyek választottak ki valamilyen anyagokat, ezek oszlottak szét a levegőben, az orr tudat alatt fogta a jelzést, és éppen úgy, nagyon mély csatornákon továbbította az agynak.

- Beszéljünk - ismételte a férfi. - Ugyanabban a cipőben járunk, tehát úgy logikus, ha összefogunk. Önökhöz is érkeznek információk, és hozzánk is. El kellene döntenünk, szövetségesek leszünk-e Harapós Gyilkos elleni harcban, vagy vetélytársak?

Nem mondta ki az ellenségek szót, és ezt Laura is értékelte.

- Említettem már a telefonba is. Hozzánk érkeznek levelek és telefonos bejelentések. Sőt, most már az internetes e-mail címünket is felhasználják az emberek… Persze ami jön, annak nagy többsége nem információ, hanem véleménynyilvánítás. Kevesen álltak a Harapós mellé, ezek inkább anarchisták, akiknek az tetszik, hogy a rend… szóval, hogy a hatóság tehetetlen. Az államszervezettel való szembenállásukat akarják demonstrálni azzal, hogy mindenki mellé állnak, akivel szemben az állam harcot vív.

- De gondolom, van másféle, értékesebb bejelentés is.

- Persze, akad nem is egy. Csak a felhasználásukkal van baj - ismerte el Don. Ebben is volt némi számítás, bizonyosan.

Laura feszülten figyelt. Már csak étele maradékát tologatta a tányéron, elfogyott a csirke, és a zöldséges rizs önmagában nem is ízlett annyira.

- Nem írhatják meg a lapban, hogy mit súgott be ez vagy az az olvasó.

- Persze, hogy nem. Sok hülyeséget közölnek velünk, és az sem ritka, hogy valaki a szomszédját vagy a haragosát jelenti fel. Mert szeretné, ha az bajba kerülne. Vagy azért, mert komolyan hiszi, hogy az a sorozatgyilkos. Az egyik szomszéd például szeret „harapni”, vagy, mert neki is rossz a fogsora, és ezért máris rásütné a bélyeget.

- Ki kellene szűrni ezekből, hátha ott van köztük az igazi tettes, de a Mai Híreknek nincs ehhez apparátusa.

- Pontosan. Tehát egyfelől közfeladatot adnánk a rendőrségnek, vagyis én adnék önnek ilyen bejelentéseket. Ahol pontos cím van, azt mindet, és olyanokat is, ahol egy kis utánajárással azonosítani lehet a tettest. Másfelől érkeznek… hogy is mondjam csak - sugallatok. Ma reggel például kaptunk egy olyant, amely az egész ügy megoldását sugallja, de nem mutat semmilyen konkrét személyre, hanem valamilyen szélesebb dologra. Amiről a külvilág, a laikusok milliói, de még mi újságírók sem hallottunk soha.

Ez érezhető csábítást jelentett. Don alaposan megtervezte, mit fog mondani, hogy sikeres legyen ez a tárgyalás. Ezzel most már Laura is tisztában volt.

- Mit vár cserébe?

- Néhány bizalmas infót. Hol tart a nyomozás? Azt nem kell sugallnia, merre tartanak, milyen irányt vettek. Vagy ha mégis, azt nem írjuk meg, nehogy elriasszuk a tettest. Csak éppen szeretnénk jobban értesültek lenni, mint a többi lap. Merthogy hivatalosan semmi sem tudható. Dabber kapitány magára vette „a sajtó tájékoztatásának jogát és kötelességét.” Ami a valóságban azt jelenti, hogy naponta kétszer semmitmondó közleményt ad ki, miszerint a nyomozás halad, és hamarosan elfogják a tettest. Ez már lassan vicclapba való.

Laura gondolkodott. Beszélt erről Endorral, mielőtt idejött. A helyzet nem volt reménytelen, de tudnia kellene, mennyi információt tartalmaznak azok a bejelentések? Nehéz dolga lesz, ha meg akarja győzni Dont: előbb adja át az eddig befutott információkat, és majd akkor megmondják neki, hogy kötnek-e egyezséget vele. Vagyis a Mai Hírek szerkesztőségével.

Barát

- Gyere velem.

A Barát hangja parancsoló volt. Határozott. Nem is fordult meg a fejében, hogy ellentmondhat neki.

De nem is akart ellenkezni. Így volt jó, így volt természetes. Követte hát. Amaz elöl ment, világított a zseblámpájával. Szívesen mondta volna neki, hogy elolthatja a lámpát, hiszen így is lát. De aztán felfogta: a Barát önmagának világít, hiszen ő nem lát olyan jól. Vagy egyáltalán nem lát ebben a sötétben.

De hamar a Csatorna végére értek. A rácsos kapu nyitva volt. A barátnak volt hozzá kulcsa. Most bezárta mögöttük, aztán eloltotta a lámpáját. A távolban láttak néhány kósza fényt. És a Folyót.

- Ha végeztél, nem erre fogsz visszajönni - mondta. Halkan beszélt, mert közel volt. A földről felvett egy zsákot és eléje lökte:

- Öltözz át. Azok a régi rongyok… Már nagyon büdösek. Tedd be helyettük a zsákba.

Megtörtént. Pedig ő lassan mozgott, és ez szemmel láthatóan idegesítette a Barátot. Egyszer meg is nézte az óráját, aztán sürgette a férfit. A patkányok nesze elhalta távolban, amikor a Barát felkapta a zsákot. Keresett egy nagyobb követ, berakta a zsákba, bekötötte a száját, és a Folyóhoz ment. Most nem járt erre senki. Már éjszaka volt.

A zsákot nagy lendülettel a vízbe dobta. Hosszan merült, és nagyot csobbant. De a zajnak nem volt folytatása. Senki sem reagált - mert rajtuk kívül ilyenkor nem volt itt senki. Csak mesze csillogtak a folyami kikötő lámpái, néhány daru is mozgott, uszályokat rakodtak. És távolabb az egyik rakparton autók haladtak, lámpák fénykévéit tolták maguk előtt, lassan, szinte ünnepélyesen. És persze hallatszott a Város zaja is.

- Ott van a kocsi - intett a Barát előre. - Gyerünk.

Mentek.

Hazafelé

Mirina tündökölt.

Éjfél felé járt már az idő, és a legtöbb vendég hazament. De Philip és ő még maradtak Learatták a dicsőséget, az utolsó cseppig kiitták az öröm kelyhét.

- Jöjjetek el máskor is-mondta a házigazda.

Philip Thebar visszanézett. A teremben maradt vendégek-maroknyian voltak már, csupa öltönyös úr és estélyi ruhás hölgy - utánuk bámultak. Hát intett nekik, barátságosan, ám közben is élvezte azt az örömöt, ami egész este benne volt. Úgy lüktetett a szívében és az agyában, hogy azt már nem is fokozhatta tovább.

- Jövünk, természetesen. És majd mi is rendezünk egy partit, ahová elvárunk benneteket - mondta a szája. Közben a szeme ismét Mirinára fordult. Csodás ez a lány. Fiatal, de nem ostoba. Szép, de nem hülye. Tud viselkedni, és nem kacérkodott senkivel egész este. Hagyta, hogy a férfiak körülrajongják, ám soha nem tett egyetlen félreérthető mozdulatot, nem nézett másokra megengedően vagy egyenesen biztatóan. Ez jó jel volt.

Philip már nem bánta meg, hogy annak idején olyan jónak bizonyult ehhez a lányhoz. Nem is volt olyan régen - mert alig másfél hónapja -, hogy megpillantotta egy bevásárlóközpontban. Az élelmiszeres gondolák között tologatta a kocsiját. Az ő kocsija már tele volt - hetente egyszer vásárolt, de akkor sokat, és élvezte, hogy egyedül lehet. Megszabadult minden kötöttségtől, ez valósággal elkábította.

Mirina meg ott sétált, egyszerű ruhát viselt, a haja is barna volt, akkor még az. Barna-semmilyen a ruhája, majdhogynem szürke verébke, és a kocsijában alig volt valami. Látszott rajta, hogy szívesen venne sok mindent. Ezt, azt, amazt… Néha vágyódva emelt le a polcról valamit, megnézte, habozott. De látva az árat, fájó szívvel visszatette.

Philip hamar döntött. Úgy tett, mint aki szintén válogat, bámészkodik, keresgél - és folyamatosan haladta lány mögött. Amit az keserű arckifejezéssel visszatett a polcokra, azt egy perccel később a férfi levette és a saját kosarába helyezte. Így haladtak, fény és árnyék, összetartozva. Csak akkor Mirina még semmit sem tudott róla.

Aztán amikor a lány már érezhetően befejezte a vásárlást és azzal a pár szerény áruval tolta a kosarát a pénztár felé, Philip megelőzte, gyorsan fizetett a sajátjáért. Majd összemarkolta mindazt, amit Mirina nyomán vett. Amikor a lány eljött a pénztártól, odament hozzá, és szó nélkül a kosarába helyezte mindezt:

- Jó estét, kisasszony. Én vagyok a Mikulás, csak ilyenkor nyáron inkognitóban… Láttam, mit szeretett volna megvásárolni. Egy igazi Mikulás pedig szeret örömet szerezni.

A lány megzavarodott. Közelről nézve szép volt. Szebb, mint ahogyan a kissé rövidlátó Philip távolról hitte. De ez is csak növelte az örömét.

Mirina furcsa arccal nézett rá. Talán nem örült eléggé. Mert azt mondta:

- Fiatal nő vagyok, ön pedig férfi. Higgyem el ezt a Mikulás-mesét? Ha nyolcvan éves anyóka lennék, vagy egy férfi, akkor is megajándékozott volna mindezzel?

- Nem - ismerte el Philipp azonnal. Habozás nélkül. És éppen ez volt az, amivel nyert. Még nem is sejtette, milyen sokat nyert.

Mirina nevetésben tört ki, és a férfi is vele nevetett. Rögtön megkönnyebbültek mindketten, hogy így kimásztak az igazából kissé kellemeden helyzetből. Akkor döntötték el, hogy többé nem beszélnek a megismerkedésükről. Mirina így nem kell, hogy megalázónak érezze a dolgot. És anélkül, hogy egy szót is váltottak volna a dologról, nem beszéltek róla többet. Philipp segített hazafuvarozni a dolgokat a kocsiján, de nem volt tolakodó. Csak egy telefonszámot kapott, és az első napokban még a lány nevét sem tudhatta meg. Később persze összejöttek.

Mirina számára olyan volt ez az ismeretség, akár egy mese. Egy vérbő, csodálatos, mai mese. Hiszen egyszerre olyan jólétbe csöppent, amiről azelőtt csak ábrándozhatott. És hálás volt ezért a férfinak Nem érezte, hogy megvásárolták a testét, a szerelmét - akkor sem, ha voltaképpen csakugyan az történt.

A limuzin várt rájuk, a sofőr azonnal indított. Egy pillanatig sem volt kétséges, hogy haza mennek. Vagyis abba a gyönyörű lakásba, amit Philip már régóta a sajátjának mondhatott.

Amely most - hetek óta - a szerelmi fészkük is volt.

Lepel

Az éjszaka lepel volt. Ő ugyan nem tudta ezt, vagy legalábbis nem voltak ilyen gondolatai. Azt, hogy a sötétség elleplezi, ami benne történik - értette. Ez olyan normális, érthető dolog volt, és soha nem gondolkozott rajta. Talán csak régebben…

Ez a „régebben” is meglehetősen ködös dolog volt.

Maga sem tudta pontosan, mennyi idő telt el az óta. És ennek nem is volt jelentősége, vagy legalábbis ő erre sohasem gondolt igazán. Az a másik élete, ami a Csatorna előtt volt, teljességgel homályba veszett. Mintha csak ma éjjel álmodta volna. Azért is olyan volt, mint az álom, mert amikor reggel felébredt, az igazi álmai is ilyen zavarosak, időhöz kötetlenek voltak. Nem mindenre emlékezett, és ahogyan haladt előre a reggelben, a nap folyamán, úgy veszett el a többi részlet is. Nem is törekedett megőrzésükre.

Most viszont gondolkozni sem tudott. Egy autóban ült, igazi autóban! A Barát vezetett, akinek nem volt neve, de erős fogalommá lett, helye volt az életében. A csatornában is sokszor eszébe jutott. Ő adta le fentről a csomagokat, néha sok egyebet is adott mellé. Például csokoládét, amit imádott. Ha megtalálta a Csomagban azt a kis zacskót, szinte ugrált örömében. Más édességhez odalent nem jutott.

Most a szeme beitta a látványokat: A Belvárosban haladtak, és neki elállt a szava. A Barát biztosan tudta, értette, mi játszódik le benne. Ezért nem szólt hozzá, nem zavarta.

Az „álom”, vagyis a régmúlt fel-felvillant az agyában. Mosolygott torz arccal, amelyen végigsiklottak a kinti fények. A lámpák kavalkádja valósággal elszédítette.

Behatoltak a fények a szemén át. Az elméjébe. Olyan volt, mintha kábítanák. Egy régi emlék most is felvillant, de aztán elnyomta a sok újabb élmény. Inkább az sugallt valamit, hogy autóban ült.

Mint akkor, régen.

Sofőr vezette a kocsiját és haladtak az utcán. Körös-körül nagy tömeg, a járdákon álltak, integettek. Igaz, nem mindenki. Volt, akik az öklüket rázták feléje. Nem voltak kevesen ők sem. De azért a többség mosolygott, és voltak kisebb csoportok, amelyek összeálltak, szavalókórust alakítottak. A nevét skandálták szakadatlanul.

A nevét?

Kitartóan bányászott az emlékezetében, újabb rétegeket tárt fel, vagy csak azt hitte. Mert nem jutott elég mélyre. A külvilág most nagyon zavarta ebben. Az a sok, az a rengeteg fény, mindenfelől támadták, rohamozták. Néha már a kezét is a szeme elé emelte. Takarta volna arcát, tudatát. De bármit is tett, nem szabadulhatott.

Ez a világ - a fenti világ volt. Éjszaka is tele fényességgel, színekkel. Mozgott most is, ahogyan mozogtak a járdán az emberek, az úttesten az autók. Fényreklámok kúsztak fel az épületek sarkán, a falakon, fentről villogtak alá, kitöltöttek mindent. És a zaj…

Néha befogta a fülét, de akkor sem tudta kizárni teljesen. Hiszen az úttest is rezgett. Nem volt ez olyan kellemes, mint odalent. Mint otthon. Itt ez a környék a magáévá tette nemcsak a testét, de itt belül is.

Pedig védekezett. Gerince húr lett, megfeszült, kemény volt. Akár az izmai. Az egész teste ellenállt, de semmire sem ment vele. A Város úgy bánt vele, mintha tollpihe lenne - elsodorta, és a maga világába vitte.

A Barát hallgatott. Irányította a kocsit. Nagyon jól tudta, hová igyekszik. Ha néha megtorpanni kényszerült egy piros lámpánál, akkor is ment - legalább gondolatban. Már tudta, hol a cél, jól kitapasztalta az elmúlt hetekben. Sok éjszakája és nappala feküdt ebben a mai éjszakában. Nem akart kudarcot vallani. Önmaga előtt sem.

Aztán befordult egy mellékutcába. Ez is jó környék volt, csak éppen a házak hátsó bejáratai sorakoztak itt. Néhány garázslejárat kivilágítva, szemetes tartályok, keskeny bejáratok. A Barát leparkolt, még mindig hallgatott. Aztán a hátsó ülésről egy nagy sárga borítékot húzott elő.

Az éjszaka még mindig hallgatott, és - sokkal inkább, mint eddig - lepel volt. A sötétséggé érett homály, a szürkületből lett végzetes feketeség lapulva várakozott. Éjfél körül járt, amikor a két férfi kiszállt a kocsiból.

Otthon

Philip Thebar kinyitotta az ajtót.

A folyosón mindig égett néhány lámpa. Aranykeretbe foglalt, kicsiny faliképnek álcázott finom égők voltak ezek, a lakberendező ízlését dicsérték. Ha nagy néha vendégek jöttek hozzá, ebbe a „legénylakásba”, ahogyan mostani lakhelyét a férfi, nevezte a férficimborák előtt, és olykor incselkedve néhányuk feleségének, párjának is - büszkén vezette őket körbe. Ilyenkor valahogyan hallgatott a lakberendező közreműködéséről, inkább azt sugallta, ezt a lakást az ő ízlése és utasításai szerint rendezték be.

A japán szobára volt a legbüszkébb.

Ez a nappali mellett volt, meglepően kicsi, mégis tágasnak tűnő helyiség volt. A falakon vászon, itt-ott kilátszott alóla a szövettapéta. Fekete és vörös. Az egyiken, szemben az ablakkal egy stilizált japán zászló, a fehérségben csakugyan felkelő napnak tűnt az a kissé szabálytalan, elnagyolt vörös gömb. Mindenkinek a napot sugallta mégis volt benne valami a vérből, a tragédiából. A festményt egy bolhapiacon látta meg, egyetlen galériában sem látott hozzá hasonlót. Pedig éppen eleget járt műkereskedőkhöz is, mióta meggazdagodott, és nem kellett törődnie mással, mint a pénze forgatásával. Szaporításával.

Philip most csak benézett a helyiségbe. Mindig így tett, ha hazajött. Talán azért, mert valahol a tapéták alatt rejtőzött a titkos széf. No meg a kardok miatt. A régi szamuráj kardok a hatalmas, fonott mintás, tenyérbe csúszó markolatukkal egymás alatt-fölött pihentek a falból kiálló kicsiny tartókon. Vízszintesen, fenyegetően. Mindig hatást gyakorolt a látogatóira. Hát meg is mutatta a kardokat. „Eredeti középkoriak. Mármint az európai időszámítás szerinti középkorra gondoljatok”, tette hozzá egy szakértő mosolyával. Aki elvárja, hogy azok is értsenek hozzá legalább ennyire, akiknek méltóztatik megmutatni a kincseit. Néhányan sejtették, hogy nem pár garasért vásárolta őket. Valóságos műremekek voltak. Izgatóak - a házigazdának. Míg a látogatók legfeljebb egzotikus díszeket sejtettek bennük, nem többet. Nem mást.

Mirina ledobta magas sarkú cipőjét. Beszaladt a hálószobába, és leült a nagy, kétszemélyes ágy szélére. A bokáját dörzsölte.

Philip még nem sietett utána. Elfogta az a jó érzés, amit csak mostanában, esténként tapasztalt. A teste és a lelke zsongott, és mindinkább vitte bele őt egy erő ebbe a zsongásba. Tompultak az érzékei, ugyanakkor örült, hogy hamarosan ágyba bújhat kedvesével. Ha neki pár évvel ezelőtt valaki azt mondta… De hagyjuk, hagyjuk a múltat! - gondolta. Most az a szép, hogy senkinek sem tartozik felelősséggel. A múlt elszállt a kellemetlen közelségeivel együtt. Most nincs munka és nincs hivatás, de van pénz és vannak az életben nagyon kellemes dolgok. Mint egy fogadás, ahol érezhető a levegőben vibráló irigység. Mindenki őt irigyli Mirina miatt. No, és persze itt van Mirina, aki olyan hálás azért, amit kapott. Minden éjjel szereti őt, és Philip is szeretheti őt. Kell-e ennél több?

Ugyanakkor egy apró, különös, idegen érzés lopózott beléje.

Nem tudta volna megmagyarázni - még önmagának sem. Valami nem volt rendben. Gyorsan elemezte magában a dolgokat. Őbenne történt valami? Nem. Mirina mondott vagy tett rosszat? Nem. Az este folyamán történt valami gyanús vagy kelletlen? Nem.

Így haladt, mígnem a lakáshoz ért. És akkor kezdte sejteni, de nem tudni. Valami történt. Valami apróság nem úgy van, ahogyan volt. Talán egy tárgy csúszott tovább pár centiméterrel? Valaki járt itt?

Valaki járt itt. Vagy… talán még most is itt van? A gyanú teljességgel hihetetlennek tűnt számára. El is hessegette. De ismerte már magát - minél inkább hessegeti, minél inkább próbál nem gondolni rá, annál erőteljesebb a dolog. Annál több lesz belőle, erősödik, felnő. Már ott magasodott mögötte, erős árnyék lett, láthatatlan mása. Egy második Philip Thebar, talán olyan, amilyen ő volt valaha. Céltudatos, legázoló, senkivel nem számoló?

Elindult volna, hogy kinyitogassa az összes szekrényt, bekukkantson minden helyiségbe, keresse az esetleges betolakodót. A tolvajt?

- Philip? - szólt ki Mirina a hálószobából.

És Philip minden kétsége elszállt azonnal. Most már csak az izgatta, az a kicsiny selymes árnyalat, amit a lány hangjából hallott ki. Mirina vele akar lenni. Ő pedig Mirinával. Akkor hát? Mire várjon? Semmi sem lehet fontosabb ennél a lánynál, és az igazi életnél! Amit éppen Mirina adhat meg neki, most csak ő.

Elment hát a nappaliból. A háló felé tartott. Valami feketeség suhant át az agyán, amikor elment a folyosón álló régi láda mellett. Ezt is egy műkereskedőtől vette, és bizony nem volt olcsó. De megérte, biztosan megérte, hiszen látszott: szépen megfaragták az oldalát, a kereskedő mondta is, hogy ezt a fajtát mire használták régen, és melyik királyról nevezték el a kort, a stílust. Valaha a gazdag urak ebben tartották az irataikat és könyveiket. Már ha volt nekik. A függőlegesen álló és ugyanúgy nyíló szekrényeket még nem ismerték. Mindent ládákba pakoltak, és ha költözésre került a sor, a szolgák feltették egy-egy szekérre, és kész. Egyszerűbb dolguk volt vele, mint később a szekrényekkel.

Elment most mellette. Philip Thebar lelkén átsuhant valami kétség. Ha belenézne… Ha csakugyan van itt valaki, bárhol elbújhatott. De miért tenné? Már régen elmenekült volna, hallván, hogy hazajöttek. Nem, nincs itt senki…

Teste fékezett, léptei lassultak.

- Philip, jössz már? - kérdezte a hálószobából Mirina. A lány vetkőzött - ez érződött a hangjából. Philip valahogyan tudta, hogy a lány ilyenkor jóval éjfél után már csak arra vágyik, hogy…

„Én is arra vágyom”, mondta magában a férfi, és belépett. Az ajtót behúzta maga után.

…Az előszobában egyetlen rés volt a világ. Vízszintes rés. Amelyen át semmit sem lehetett látni. Csak feszült várakozás volt, ez töltötte ki az időt. Az időt, amely igazából nem is létezett. Hiszen nem voltak benne szabályosan ismétlődő események, a szabálytalanok pedig nem tűrtek határidőket. Minden bekövetkezhetett bármikor, vagy nem is következett be, és akkor sem történt semmi. Nem voltak következmények.

A sötétség ismerős volt. Mint odalent. És a várakozás hangulata is.

A leselkedés. A kucorgás egy rejtekben. A meleg, amely körüllengte a lakást. A nyári meleg áthatolt a falakon, ha nehezen is. Kellemes volt itt bent.

Rés volt a világ, nagyon keskeny. Aztán amikor az az idegen folt elvonult a közelből, és csukódott egy ajtó, a rés tágulni kezdett.

Reggel

A nap volt is, meg nem is.

Biztosan fel fog kelni, gondolhatták sokan. Akik ekkor már ébren voltak. Sőt, már fel is kelt, tudták a műveltebbek. A még műveltebbek számára pedig világos volt, hogy egyáltalán soha le sem nyugszik, és nem is kel fel. Az egész látszólagosság annyira jellemezte az emberiséget… Évezredekig hiszünk valamiben, aztán jön a tudomány, és bebizonyítja, hogy az nem is úgy van, hanem amúgy. De a nyelvhasználat, és ezért a gondolkodás sem változik olyan gyorsan, vagy éppen századok múlva sem. Egyszer eltökéltük, hogy a nap reggel felmászik az égre, este meg lecsúszik róla és „meghal”. Elhittük, hogy a napfelkelte a mindenkori újrakezdés jele. Az alkony az öregség, az elmúlás, a mindenkori pusztulás…

A nap még a láthatár mögött járt. De a fénye felülről csapott le a városra, pár vékony felhőréteg verte vissza, tompa, gyöngyházas szürkeséggel. A felhők már akkor vékonyodni kezdtek, amikor az első aranysugár rátűzött a tévétoronyra. Abban a pillanatban kialudt a torony tetején a repülőktől óvó vörös jelzőfény. Mintha azt is a nap kapcsolta volna ki.

Varázsérintések sora következett ezután. Odalent sorban hunytak ki a fény-gyöngysorok, utcák dermedtek szürke semmibe, várva a fentről érkező fényáldást. Új mozgás indult be. Az eddigi elhaló, végső, hazafelé igyekvő, lassú mozgásokat felváltották a hajnal, és a reggel első, otthonról induló mozgásai. Még a föld alatt is másképpen szaladtak a metrókocsik.

Az utcákon buszok robogtak. Kocsik indultak, még sok volt a furgon és a teherautó, árukat vittek szerte. Munkások ültek a szélvédők mögött, testmozgásuk gyorsult. Szemetesek ragadták meg a tartályokat, daruk lánca csikordult. Súlyos vashorog csapódott a nagyobb tartályok közé. Kóbor macska menekült, förtelmes szagcsapott a munkások orrába. De mozdult a tartály, mozdult a nap.

Amikor már felbukkant a nap, egyenesen egy ember szemébe tűzött.

Az az ember nem hunyorgott. A szeme közömbösen nézte a napot. A félelmetes és vörös sugarak nem ébresztettek fájdalmat. Nem pislogott, nem fordította el a fejét. Igaz, lassan fordult, de ezt inkább a szél miatt tette.

Mögötte a luxuslakások hátsó ablakai feketék lettek. Ilyenkor hajnalban ott még senki sem mozdult. Minden lakásban csönd volt. A beszögellés falán mindössze néhány egyszerű, négyszögletes kis ablak volt. A fürdőszobák ablakai nyíltak arra. Némelyiket belülről műanyaglapok védték a fénytől. A kíváncsi tekintetektől?

De az, aki most velük egy magasságban volt, már nem volt kíváncsi semmire. Lassan, nagyon lassan fordult el, mintegy habozva. A fény az imént az arcára esett, szemébe sütött, most meg féloldalról kapta ugyanazt a vöröses, narancsszínű, szinte meleg áradatot.

Mert lassan a levegő is átvette a sugárzást, magába fogadta és feldolgozta. Odalent szemetesek jöttek, nagy autójuk igen lassan haladt. A meleg közben lecsúszott a házfalak mentén. Aki még megborzongott könnyű ingében, az is tudhatta: hamarosan szétterjed a meleg. Hiszen nyár van, nyár lesz ma is.

Kellemes, ezer élményt adó, örömtengeren hullámzó, érdekes nap.

Laura 2.

Korán felébredt. Még csodálkozott is, hogy ez már ilyen jól ment neki. Ráadásul kialudta magát. Don Wilkes csak egy pillanatra jutott eszébe, nem volt kellemes rágondolni. Különösen most nem, amikor csupa napfény ígérkezik!

Kinézett a háló ablakán.

Nem látta ugyan a napot, a többi ház eltakarta, de ott volt, már világított, már szórta sugarait a falakra. Ez tehát biztos, az égen azok a fátyolfelhők hamarosan eloszlanak. Fél órával ezelőtt még biztosan vastagabb rétegben terültek a Város fölé - és újabb fél óra múlva talán nyomuk sem lesz.

Gyorsan kiment a fürdőszobába. A magány most nem nyomasztotta annyira. A zuhany alatt mindig remekül érezte magát. Most, amikor a fürdőkesztyűre csöppentette a testápoló-mosó-simogató gélt, és fejére a sampont, a tisztaság örömén túl más is volt benne.

„Ma lesz, ma lesz!” - gondolta. Nem akarta végigmondani magában, még a tudatából is irtotta volna, bár nem tehette. Endor… Bárhogyan is lesz, ma együtt lesznek. A vágy elhatalmasodott rajta, és alig bírta ki, hogy ne érintse önmagát, ne simítsa végig saját melleit, combja hajlatát. Ne közelítsen azokhoz a pontokhoz, amelyekről jól tudta, mit tesznek vele, hová röpítik. André… Hát a férfi már majdnem teljesen semmivé foszlott. Már csak mérföldkő volt az élet országútja mentén, afféle nagy, fehér, régimódi kő, fekete számmal és jellel. Még gyermekkorában látott ilyeneket valahol. De hát André kő lett, mozdulatlanul maradt egyre távolabb, jön majd egy kanyar, és örökre kitűnik az emlékeiből, az életéből.

Állt hát a forró vízsugarak alatt, és élvezte, hogy él.

Csak akkor nézte meg az órát, amikor már az erkélyen állt és a haját szárította a napon. Micsoda élvezet, hogy nem kell bekapcsolnia a hajszárítót, hogy nem fúj forró levegőt a saját fejére, amit olyan nehéz szabályozni. Hol langyos, hát hidegnek tűnik, hol meg égeti a fejbőrét. Most a nap kellemesen dolgozott. Ült a vászon kempingfotelben. Felcsatolta óráját. Hat óra múlott tíz perccel. Odahozta a rádiót is, közben fésülte a haját.

Csak később hallotta mega mobil hangját. A Kwai-folyó dallama felívelt, katonásan pergett a dob és a füttyszó, amit persze itt géphangok utánoztak elég tökéletlenül. Dühösen letette a fésűt - a haja már majdnem megszáradt - amikor végre meglelte a kis készüléket.

- Porton - mondta egyszerűen. Valahogyan biztos volt benne, hogy szolgálati ügyben hívják. Ilyenkor ki más hívná? És egyáltalán, van-e bárki is ezen a világon, akinek ő fontos?

Persze talán Endor. De ha ő telefonál reggel negyed hétkor, az mindig mást jelent.

Ám most nem Endor kereste őt. Egy női hang - ügyeletes tiszt volt a tizenegyedik kerületi kapitányságon - beszélt idegesítő gyorsasággal. Laura nehezen hámozta ki belőle a lényeget, és rögtön ezer kérdése támadt:

- Biztos benne, hogy köze van a mi ügyünkhöz? A hetedik és a harmadik emeleten? Megállapították már, hányadik lakás? És a kommandósokra miért lenne szükség? Szólok a kollégámnak. Kérem, szóljon oda, hogy a kommandósokat ne vessék be, amíg oda nem érünk! Tudom, miféle környék. Túl jó, ha érti, mire gondolok… Máris indulok. Nehogy bármit is tegyenek, míg oda nem érünk!

Felkapkodta ruháit. A hajáról megfeledkezett. Farmernadrágot öltött és tornacipőt, a pisztolyát rutinos mozdulatokkal csatolta fel. Közben nem is gondolkodott. A holmiját bedobálta a mindenes táskájába, amelynek erős szíja máris a vállára került. A mobilt sem hagyta ott. Kulcs a kézbe, és irány az utca, a kocsihoz!

…A tizenegyedik a Folyó kanyarulatában feküdt. A cím, ahová mennie kellett, kilométerekre volt a Folyótól. A Belváros egyik legjobb helye. Valamit nem értett a lány, és ez gyötörte. Gyanús volt, hogy talán téves riasztás. Azért nyomta a gázpedált. Egyszer félrehúzódott, és elővette a térképét is. De amikor befordulva abba az utcába, a magasabb, szépen festett, jó külsejű házak közé ért, megpillantotta a kék fényüket villogtató rendőrautókat. Néhány zöld színű, komor autó is volt ott, furgonok. Katonás jellegük értette meg Laurával, hogy azok a kommandósok járművei.

Már mindenki itt van, lehet, elkéstem? - villant bele. Leparkolt, és futott a rendőrök felé.

Endor nem sokkal távolabb fékezett. Látta Laurát sietni, és igazolványát felmutatni a rendőröknek, majd az egyik egyenruhás átmutatott két ház között: arra! A férfi hát gázt adott, berobogott egy kis parkba, és a füvön hagyta a kocsit. Mire egy rendőr odaért volna, hogy dühösen leteremtse, csak futtában mutatta feléje az igazolványát, és rohant át a díszbokrok között.

Akkor ért oda Laurához, amikor az éppen megkerülte a ház sarkát. Már álltak ott sokan, rendőrök és bámészkodók, mindenki az égnek szegezte a fejét. Sok emelet magasságban fókuszálódtak, egymást keresztezték a láthatatlan tekintetek.

- Egy nő lóg kötélen - mondta Laura üdvözlés helyett.

A hadnagy még hallgatott. Az egyik rendőr kezében látott egy távcsövet. Hát odalépett hozzá, és elkérte. Közben Laura folytatta:

- Nem tudom, miért éppen minket hívtak ide?

Endor felfelé nézett, fekete szemei hirtelen arasznyi nagy bogárszemekké lettek. A látcső közel hozta a látványt. A férfi rekedten szólt:

- Ez bizony a mi ügyünk, Laura.

- De miért? Honnan tudod? - az értetlenkedést inkább gyermekes makacsság válthatta ki, nem az értelem. Laura nem akarta elfogadni a hírt, pedig már a férfi arckifejezéséből, hangjából is sejtenie kellett, igazat szól. Endor visszaadta a távcsövet a rendőrnek, és csak annyit mondott:

- Gyere a házhoz. Az a nő ott a kötélen… anyaszült meztelen.

- És?

- Harapások vannak a testén - felelte a férfi komoran

Laura elnémult. Követte a hadnagyot. Most eszébe sem jutott semmi azokból a gondolatokból, amelyek a zuhany alatt támadták a tudatát. Endor férfivolta a távolba süllyedt, nem is létezett. Most mindketten rendőrök voltak, és valahol tudat alatt a lány örült ennek. Hogy képes elvonatkoztatni a magánélettől, hogy Endor most nem a férfit jelenti számára, hanem kollégák csupán, és semmi egyebek. De ez is mindössze egy villanás volt. Újabb rendőrkordonon hatoltak át sebesen, és máris a ház halljában voltak. Az egyik sarokban fürdőköpenyes, zilált öltözetű, de szemlátomást jól szituált emberek álltak sápadtan.

- Majd tanúkat kell keresnünk - jegyezte meg Endor, voltaképpen fölöslegesen. - Hátha láttak, hallottak valamit. Hosszú volt az éjszaka.

- Ki vette észre a halottat a kötélen? - kérdezte aztán a férfi, akkor már a liftben voltak.

- A kerületi ügyeletes tiszt szerint a szemetesek. Jó sokáig álltak ott, és nem tudták, mit tegyenek. Először azt hitték, valaki éretlen viccet csinált, és egy bábut lógatott ki. Felfújt guminőt vagy bolti öltöztető bábut. Tudod, azok is meztelenek, lényegében…

Endor megnyomta a hetes számú gombot. Nem volt jelentősége már a dolognak. A tény az, hogy felfedeztek egy nőt, aki négy emelet mélyen lógott le az egyik ablakból. A kötelet a nyakára hurkolták

- Ilyen még nem volt. Mi baja lehetett egy ilyen fiatal nővel? - suttogta Endor. Laura sejtette, most talán egy másik fiatal nőre gondol. A feleségére. Hát hallgatott.

Kettejük csendje nem tartott sokáig. A lift máris a célba röpítette a két rendőrtisztet. Mielőtt kiléptek, a férfi megjegyezte:

- Ha már tényleg itt van a kommandó, nem lesz könnyű dolgunk. Mégis, nekünk kell bejutnunk elsőnek. Ezek a bakancsosok összetaposnak, megsemmisítenek minden nyomot.

A hetediken hatalmas rendetlenség fogadta őket. Feketeruhás, álarcos, állig felfegyverzett alakok álltak, guggoltak mindenfelé. Géppisztolyok závárja kattant. Tárakat illesztettek a helyükre. Néhányan csodálkozva néztek a párosra. Hogy ne legyen félreértés, mindketten azonnal felmutatták jellegzetes kártyaigazolványukat.

- Ki a parancsnok? - kérdezte Endor metsző, éles hangon. Laura hallgatott. „Hát ilyen helyzetben ezért jobbak a férfiak. Nekik mindenki engedelmeskedik, senki sem vonja kétségbe a szavukat. A férfiak és a fegyverek összetartoznak, sajnos. Ahol e kettő van, ott mindjárt jelen van a hierarchia is. Az egyik parancsol, a másik engedelmeskedik… Közben megszólalt a telefonja. Dabber jelentkezett és kérdezte, mi van? Csakugyan a Harapós Gyilkossal van dolguk, ismét?

- Itt vannak a kommandósok is. Be akarnak törni a lakásba - Laurának volt annyi tapasztalata, hogy lássa, mire készülnek a feketeruhások - Endor szerint akkor annyi a nyomoknak és a nyomozásunknak. Kapitány úr, kérem, intézkedjen, hogy várjanak.

Dabbert előző nap ott az irodájukban Endorral alaposan meggyőzhették, mert azonnal kikapcsolta a telefont. Nem kérdezősködött, és nem akadékoskodott. Laura tudta, a férfi máris újabb számokat hív. „Felfelé” telefonál, intézkedik Az ő érdekükben. Az ügy érdekében. Ezért jó, hogy maguk mögött tudhatják őt. Érződött, hogy azonnal tevékenykedni kezd.

- Én vagyok. Vetter őrnagy - jött elő egy negyvenes férfi. Nem volt rajta maszk, de ő is a kommandósok fekete ruháját viselte. Ugyanolyan fegyvereket hordott, mint a társai, az alárendeltjei. De neki gázálarc is lógott az övén.

- Endor Sabin hadnagy a gyilkosságiaktól. A sorozatgyilkost üldözzük már… jó ideje. Ez a hatodik áldozata.

- Felmerült a gyanú, hogy bent van a lakásban - így az őrnagy. Látszott, célratörő és nem híve a sok beszédnek. Kommandós.

- Nem hiszem - így Endor. - Mindig éjszaka gyilkol, és utána eltűnik. Eddig legalábbis soha nem tért el ettől a formulától.

Az őrnagy vállat vont:

- Az egyik szomszéd zajt hallott a lakásból, nem sokkal ideérkezésünk előtt - mutatta is, melyik az. A kommandósok és a rendőrök akkor terelték a lifthez a környező két lakás gazdáit. Az asszony, akire a férfi csak az állával mutatott, öreg volt, ősz hajú, madárcsontú. Félénk.

- Szerintem siket az öreglány - jegyezte meg Endor halkan. Az őrnagy arca nem változott:

- Mi megyünk elsőnek. És ha „tiszta” a lakás, akkor átadjuk a terepet.

- Addigra már hiába keressük a nyomokat - mondta Laura is.

- Nincs vita - így az őrnagy. - Nem kockáztatjuk, hogy még valakit meggyilkoljon a pasas. Ha odabent van, nem menekülhet.

- Lelövik? - kérdezte Laura. Volt valami a hangjában, ami arra késztette a kommandóst, hogy szánakozó kicsiny mosoly fusson át az ajkai körül. De ez csak egy pillanat volt, láthatatlan és könnyen felejthető pillanat:

- Ha ellenáll, akkor igen.

- Lassan a testtel - Endor felemelte a kezét. - Mi van, ha odabent van a lakás tulajdonosa? Mert aligha az áldozat lakott itt egyedül. Még azt sem tudjuk, hányán lehetnek a lakásban?

Ezzel a kommandós lelkébe gázolt. Az őrnagy megsértődött:

- Azt hiszi, nem tudjuk a dolgunkat? Már intézkedtem, hogy kerítsenek egy illetékest, aki tudja, pontosan ki lakik a hetvenkettes lakásban, vagyis itt. Hányan lehetnek? Már csak erre vártunk, amikor maguk ide tolakodtak

Laura válaszolt:

- Értesítettem a kapitányomat, aki majd intézkedik. Arra kérem, őrnagy úr, ne hamarkodja el a dolgot. Hiszen ha van is bent valaki, már nem menekülhet. Ha túszt vagy túszokat ejtett, azt jelzi, hogy a tettes maga is tudja: csapdába került. Ha meg nincsenek túszai… Nem ugorhat át a szomszédos erkélyekre, csak ez az egy kijárat van. Pár percen hát semmi sem múlik

Az őrnagy a nő szemébe nézett. Mielőtt válaszolt volna, Endor zsebében csörgött a mobil. Aztán majdnem ugyanakkor megszólalt az őrnagy készüléke is. Ami egyik társánál volt. Az máris odatörtetett hozzájuk:

- Őrnagy úr…

Endor nagyot sóhajtott. Még nem tudta, mi a helyzet. De nem örült volna, ha amazok betörnek a lakásba. Az őrnagy arca elsötétült, amint hallgatta a felettesét. Aztán hirtelen visszaadta a készüléket addig türelmesen várakozó emberének. Endorra nézett, aki szintén befejezte a beszélgetést. Ugyanazt tudták meg mindketten, ugyanakkor, ha nem is ugyanabból a forrásból.

- Rendben van. Mi várunk. De csak pár percet. Maguk mehetnek elsőnek.

Az őrnagy rekedten kiáltott embereinek. Olyan parancsszavakat, amelyeket Laura még sohasem hallott, jószerével nem is értett. Látta, hogy a hetvenkettes ajtó elől elvonulnak a kommandósok, de nem mennek messzire. Ott maradtak az ajtó közelében, és fegyvereiket markolták. Ha meg kell védeni ezeket az eszetlen rendőröket, akik mindenáron hősi halált akarnak halni… Ez volt némelyik arcon. A rendőrökén is, meg az őrnagyén. A többiek álarcot viseltek.

- Meghozták a kulcsot - mondta valaki. Egy portást hoztak fel a liften. Az idősebb férfi sápadtan mondta:

- A lakásban csak Philip Thebar úr lakik. Üzletember, úgy tudom. És néhány hete folyton vele van egy fiatal hölgy… Tulajdonképpen itt is lakik már.

- Az, aki odakünn lóg a kötélen? - kérdezte Endor. Nyersen, kegyetlenül. De célratörően. Nem is vette észre, hogy most az őrnagy néz rá elismerően. Így kell ezt csinálni.

A portás megzavarodott.

- Kérem szépen, mondták ugyan, hogy ott lóg szegény… De nem mertem kimenni, megnézni. Meg aztán olyan messze is van. És meztelen…

A magyarázkodása már senkit sem érdekelt. Amint kiderült, hogy nem képes azonosítani a holttestet, elfordultak tőle. A kulcs Endor kezébe került. Laura máris ott volt mögötte. Mindketten előkapták a fegyverüket. A pisztoly olyan pontosan illeszkedik az ember tenyerébe, mintha oda tervezték volna. Odatervezték. Sok millió tenyérbe, egyszerre. Az emberek olyan egyformák, még anatómiailag is.

Endor lassan kinyitotta a zárat. Odabentről semmit sem hallott. Idekinn néhány pisszentés után halálos csönd támadt. Az őrnagy intésére négy embere az ajtó mellett sorakozott, fegyverüket markolták.

- Mehetnek, hadnagy. Ha baj van, lőjön. Ha segítség kell, kiáltson… mi majd fülelünk. Ha minden rendben van, ha tiszta a lakás, egyikük jöjjön vissza és jelentsen. Akkor elvonulunk és átadjuk a terepet a rendőrségnek.

Endor belökte az ajtót. Nem nyikordult, érződött, ez egy luxus környezet, itt mindenről gondoskodtak, soha semmi nem romlott el. A lakásban volt egy különös illat, amit nem tudott azonosítani. De ez egy szagkeverék lehetett. Bár amikor az ajtó kinyílott, a huzat hamar kivitte. Még nem ért a hall végére, már nem érezte.

Nem is hall volt ez, szélesebb folyosó. A pasztellszínű falakon aranykeretbe foglalt, kis képnek álcázott lámpák égtek. Nyilván így égtek egész éjjel. Laura nagyon óvatosan kinyújtotta a kezét, és megérintette az egyik égőt. Visszakapta az ujját - forró volt. Endor látta ezt, és nem kellett beszélniük, értették egymást.

Mentek tovább. A nappali ajtaja félig nyitva volt. Mindenütt égtek a fények. Vagyis ha van is itt valaki, félt a sötétben? Vagy egyszerűen így maradt? Nagyon lassan mentek tovább. Laura mindenütt a férfi mögött, és élénken forgatta a fejét. Egy ajtó került az útjukba. Endor lassan benyitott. Nem lökte be, mint a kommandósok tették volna. Szépen, lassan nyomta az ajtó könnyű, szinte súlytalan lapját egyre beljebb, s mind több látvány tárult eléje. Aztán vállat vont és tovább ment. A helyiség - egy toalett volt. Kicsi, alacsony, egy ember éppen megfordulhatott benne, a kagyló mellett kicsiny kézmosó, semmi több.

Aztán benéztek a nappaliba. Itt dulakodás, közelharc nyomai tárultak eléjük. Feldöntött bútorok. Függönyzsinór darabja eltépve, italos tálca a padlón. A padlószőnyegbe ivódott barnás ital nyomai. Üvegcserepek.

Megálltak a küszöbön. Laura csak bepillantott, és máris hátat fordított az ajtónak. Nem szerette volna, ha a gyilkos hátulról ugrik nekik, miközben ők a nappalit bámulják. De a lakásban csönd volt. Endor sejtette, elmúlott már a perc, a kommandósok idegesek. Hát kikiáltott.

- Egyelőre minden rendben van, várjanak még!

Láttak egy kis konyhát, itt klinikai tisztaság uralkodott. Itt aligha járt bárki is. Ugyanez volt a helyzet néhány másik helyiségben - az egyiket talán vendégszobának használta az a, hogy is hívják… Thebar?

Már csak két helyiség volt hátra. Az egyik a hálószoba, amit nem láttak még. És egy másik, keskenyebb ajtó a nappali bejárata mellett. Leírva egy kört a lakásban most ahhoz közeledtek Laura pillantott be a hálószobába. Itt is rendetlenség volt. Az ágynemű összegyűrve, néhány párna és egy takaró a padlón. Endor a lány válla fölött nézett be és körül, közben két kézzel markolta fegyverét. Ha mozdulna valahol valaki is… De már csak egyetlen helyen rejtőzhetett. Abban a helyiségben a nappali mellett.

- Lehet, megerőszakolta, mielőtt kilógatta az ablakon? - suttogta Laura. A fürdőszoba ablaka nyitva volt, a kötél végét az előbb is látták. A fűtőtesthez hurkolta a tettes. De nem mentek az ablakhoz, amíg nem győződtek meg arról, hogy egyedül vannak a lakásban. Mert ha nem… könnyen a fűbe haraphatnak

Hátat fordítottak hát a fürdőszobának. És most már csak a keskeny ajtót látták maguk előtt. Izgultak. Endor elsőnek nyúlt a kincshez, bár nem a kezével, hanem a zakós könyökével nyomta le. Ha maradtak volna ujjlenyomatok… De jó lenne, mennyivel előbbre jutnának!

Az ajtó lassan tárult fel. Laura még nem látott semmit, amikor Endor szeme már a szoba közepére villant. Nem is bírta sokáig. Behunyta a szemét, de ez alig volt hosszabb, mint egy pillantásnyi szemhunyás. Aztán a pillája ismét felszaladt, beitta a látványt a tudata. A torka kiszáradt.

Közben azért az ösztöne is működött. Körülnézett. Nem látott senkit. A mozdulatlanság és az a tragikus csönd… Azt sugallta, hogy nincs itt senki.

- Légy erős - mondta Laurának. - Szörnyű látvány.

Ő maga elfordult a szoba közepétől, körbement, és egy zsebkendővel nyitva a szekrényeket, benézett. A pisztolya csöve ráirányult az ajtókra, de sekély, kicsiny polcos szekrények voltak ezek. Afféle gardróbként is használhatta az a Thebar… Női holmikat is látott az egyikben.

Magára hagyta a döbbenten álló lányt. A folyosón elment egy nagy láda mellett. Szemlátomást az is régi darab volt. Endor felnyitotta, belenézett. Üres volt. Visszacsukta a nehéz fedelet, és ment a bejárathoz.

Az őrnagy arcán még nem csökkent a feszültség.

- Megtaláltuk a lakás tulajdonosát is. A tettes nincs a lakásban.

A kommandósok testtartása megváltozott. Ellazultak, feszültségük csökkent. Vetter őrnagy valakihez beszélt egy telefonon, utasítást kért. Aztán csak annyit mondott Endornak:

- Elvonulunk.

- Köszönjük a segítséget - mondta a hadnagy. Komolyan. És csak az őrnagy értette a mondatot. Az a tudat, hogy egész idő alatt a hátuk mögött várakoztak… Amikor minden ajtó mögül, minden szekrényből előugorhatott a Harapós Gyilkos, vagy akár több gyilkos is - erőt adott nekik. A feszültség Endorban is csak most kezdett csökkenni. Ám érezte, valamit kell tennie. Hirtelen nem jutott eszébe, mit. Aztán kapcsolt: Laurát magára hagyta ott. Ezt nem teheti meg máskor. Most is csak a kényszerhelyzet miatt történt így. Ha nem megy vissza a kommandósokhoz, azok gyanúsnak találják a csöndet, és berontanak a lakásba…

Laurát még mindig a küszöbön találta. A japán szoba közepét nézte. A fekete padlón annyi vér volt, de annyi…

És az a holttest! Egy székhez kötözték a férfit, és a teste furcsán alacsony volt. Alig magasabb, mint a szék támlája. Egyetlen véres massza ott felül, ahol a vállai vannak. Ahol a nyaka kellene, legyen.

És nem messze tőle hevert valami kerek. Tárgy. Bár a tudata mélyén Laura sejtette, az nem tárgy. És az is véres volt, vörös-iszamos-véres.

- Lefejezte egy szamurájkarddal - mondta halkan Endor.

Dabber 2.

- Maga ezt komolyan mondja? - kérdezte a kapitány.

Endor bólintott. Délelőtt volt már, és egyedül ült a kapitányirodájában. Laurának még a helyszínen volt dolga, ahonnan nemrégen telefonált. Endort elhívatta a kapitány, de a hadnagy most nem is bánta. Látta, hogy Laura elég jól viseli a dolgot. Hát, akkor csak szokjon hozzá. A vérhez, a vad helyzetekhez. Amit megtehetett érte ott a helyszínen, azt megtette persze. Igazából nem hagyta magára a lányt.

- Komolyan, kapitány úr. Így reményeink szerint sok újabb információhoz juthatunk. A nyomozása mostantól kezdve intenzívebb kell, legyen, mint eddig. Nem hozhatjuk a világ tudomására, hogy a Szent Ferenc Kórház felé vezetnek a szálak. Már csak azért sem, mert fölösleges pánikot keltenénk, és a tettes is tudomást szerezne a dologról.

- Ennek fényében még különösebb, amit a sajtóról meg arról a Wilkesről mondott - Dabber fintorgott. - Én is találkoztam már a pasassal. Nemcsak itt, hanem a polgármester fogadásain is. Az a típus, aki mindenhová be tud férkőzni, és mindenütt vannak vagy barátai, vagy olyanok, akik tartoznak neki egy szívességgel…

- Talán így kell lennie abban a szakmában - vont vállat Endor. - Náluk nagyon nagy a konkurencia, azt hiszem.

- No, de hogy még mi is információkat adjunk ki neki?

- Wilkes tegnap már átadott Porton hadnagynak néhány levelet, amelyeket a szerkesztőség kapott. Ígért további, nekik címzett e-maileket is. Ezen felül a szerkesztőség számítógépéről leszedi majd nekünk azokat az anyagokat, amelyek az ügyre vonatkoznak, és nekünk is hasznosak lehetnek.

- Azokat mi is megszerezhetjük

- Nem mindet, bizonyosan nem mindet.

- Fordulhatunk a tévéhez is - a kapitány makacsul kitartott amellett, ami egyszercsak eszébe jutott. - Van egy keret-megállapodásunk, hogy körözéseket és lakossági felhívásokat tesznek közzé, ha kérjük…

- És mit mondjunk egy ilyen felhívásban? „Van egy gyilkos a városban, aki hol elégeti, hol megfojtja áldozatait, de megesik, hogy lefejezi vagy keresztre feszíti őket”?

Dabber belátta, igaza van. Ez így túl általános, és ezeket a híreket amúgy is elmondják a tévék, írják az újságok. A hadnagy talán mégsem mond akkora butaságot. Együtt kell működni, ha nincs más lehetőség. Még ezekkel a hír-hiénákkal is.

- Arra gondoltunk, hogy Porton hadnagyon keresztül időnként átadunk olyan információkat, amelyek kiszivárgása nem gyakorol hatást a nyomozásra, viszont egyrészt az érte cserébe kapott hírek talán érnek valamit, másrészt jó, ha a nagyközönség megtud néhány dolgot a tettes szokásairól. Már ha ilyent feltárunk. Akkor valaki esetleg felismeri és jelentkezik. Vagy a rendőrségnél, vagy a Mai Híreknél - végül is mindegy, ha tökéletesen működik a közös érdek.

- Csinálja, de ne feledje: a rendőrség és a nyomozás érdekeit kell szem előtt tartani. A Harapós gyilkos elfogása a fő cél, sőt az egyetlen cél, hadnagy.

Ezzel végül is beleegyezett. Endor már ment volna, de akkor Dabber - most is az ablaknál állt, háttal, az utcára nézett, úgy kérdezte:

- Csakugyan lefejezte a pasast?

- Igen, uram. Láttam a fejét, külön, távolabb. Ahová elrepült a szoba sarkából. És a vállát is megharapdálta. De látszott, nem nagy élvezettel csinálhatta. Talán csak afféle „gyári jel” számára a dolog. Most már csak így „írja alá” a tetteit.

- És a nővel mit csinált?

- Még nem tudjuk, de… Ott voltam, amikor felhúzták a kötelet, és a fiatal nőt beemelték a lakásba. A legkülönbözőbb helyeken voltak harapások. A mellein, a hasán, a combján, még a hátán is. Kiderül majd, hogy még életében tette-e vele, vagy a halála után… Feltételezzük, hogy a gyilkosság előtt a hálószobában az ágyhoz kötözte, és megerőszakolta. Majd a vizsgálat eldönti.

- Melyikkel végzett előbb?

- Nem tudom, és talán nem is fog kiderülni. Ha mondjuk fél órán belül elvégzett mindent, már nem tudjuk kideríteni. A végeredmény viszont ismert. Csak az nem fér a fejembe, hogyan jutott be a lakásba. Senki sem látott bemenni senkit. A hátsó járaton, vagy a garázson át. De ahhoz kártya kellett, az nyitja a bejárót…

Dabbert ez már nem érdekelte. Csak nézett maga elé, aztán tétova mozdulattal jelezte: elég volt, ennyi volt. Endor kisétált az ajtón, egy pillantást vetett a titkárnőre, és már ott sem volt.

Műsor

- Ezt nézzétek meg! - szólt be Laura egyik kollégája az ajtón. Mivel hevenyészett irodájuk egyik sarkában volt tévé is, Laura azonnal felkapta a távirányítót, és végigszaladt a csatornákon. Hamar rátalált a keresett adásra, hiszen a látvány, ismerős volt…

Meztelen női holttest himbálózott kötélen. Közömbös házfalak szürke háttere előtt. Még közömbösebb, nem is csillanó fürdőszobaablakok előtt.

Endor is nézte a képet, de nem kommentálta. Mit is mondhatott volna? Még csak pár óra telt el azóta, hogy ott voltak. Nem kerülte el figyelmét, hogy a tévések most halvány, elmosódott foltot varázsoltak a halott arcára, amikor a kamera ráközelített, és már felismerhető lett volna az arca. Még később azt a jelenetet kapták el, amikor a hatósági emberek felhúzták a halottat a lakás ablakába. A szerencsétlen lány teste ide-oda himbálózott, sőt forgott is a kötélen, a feje furcsán félrebillent a kötél mellett. Olykor hassal, mellel fordult a kamera felé. Ilyenkor az ágyékára is tettek egy foltot. Ne sértsék a közízlést.

- Nem látszanak a harapásnyomok - suttogta Laura.

- Nem tudták, hogy azt kell filmezni. Rámentek volna gátlástalanul. Semmi sem tartja vissza őket.

A riporternő közben beszélt:

- A megrázó látványra többen rosszul lettek a környéken. Jelenleg csak a rendőrségi közlemény áll rendelkezésünkre, amely szerint ismeretlen tettes végzett a fiatal nővel és a lakás tulajdonosával. Ez utóbbi kilétét most nyomozzuk. Az a hír terjedt el, hogy a tettes azonos az úgynevezett Harapós Gyilkossal, de ezt még nem erősítették meg…

A tévéadásból kiderült, hogy az egyik városi napilap, a Mai Hírek aznap késéssel jelent meg. És amikor a délelőtti beszélgetőműsorban felolvastak belőle egy részletet, mindenki felfogta, mi volt a késés oka.

- Pontosan azt írta, amit tőlem hallott - így Laura.

- Vagyis Don Wilkes elintézte, hogy visszatartsák a lapot a nyomdában csak azért, hogy lehozhassa a cikkét. Ez eddig jó:

- Mi benne a jó?

- Az, hogy ilyen fontos neki minden hír, amit tőlünk kap. Ez azt is jelzi, hogy befolyást szerzett a vezetésben, legalábbis hallgat rá a főnökség. Most már csak az kéne, hogy mi is kapjunk tőle valamit cserébe.

- Kaptunk - Laura egy papírcsomót tett az asztalra. Mivel maga elé helyezte és nem tolta a férfi elé, Endor egy rövid pillanatig gondolkozott. Még az a töprengő-ránc is felbukkant a homloka közepén, amit Laura már olyan jól ismert. A férfi eldöntötte, mi legyen, és Laura néma várakozása azt jelezte neki: belenyugszik a döntésbe.

- Túl sok lett a munka hirtelen, főleg az újabb két halott miatt - jelezte a férfi - meg kell osztanunk a dolgokat. Azt hiszem, én vállalom a mai esetek nyomozását, te pedig folytasd az összefüggések keresését, és foglalkozz azzal az anyaggal is, amit Dontól kaptál.

- Rendben van - a lány azonnal maga elé húzta a papírköteget. - Már intézkedtem, hogy küldjék el a nyilvántartóból az összes adatot erről a Mirináról, akiről egyelőre nem tudunk többet, mint a keresztnevét, és persze Philip Thebarról is.

- Én meg visszamegyek a helyszínre, hátha tudnak már valamit a fiúk… Ha megtudsz valamit, hívjál!

- Te is engem - felelte Laura, de érződött, máris a papírjaiba temetkezett és nem vesz tudomást a férfiról. Ez meglepte Endort, lassan vette fel a zakóját, és közben a lányt nézte. Laura érezte ezt, hát visszanézett rá és röpke mosolyt eresztett meg a hadnagy felé. Endornak ennyi is elég volt, „akkor hát minden rendben van”arckifejezéssel távozott.

Laura az egyik papírt maga elé tette, majd a telefonért nyúlt. Belső számot hívott:

- Egy pszichológus szakértővel kellene beszélnem, aki meg tudja mondani, mi az a „Rudolf Rheuss-módszer”…

Endor tizenegy előtt érkezett a luxuslakáshoz. Már semmi jele sem volt a hajnali eseményeknek - nem volt már rendőrkordon, és bámészkodók sem ácsorogtak a ház előtt vagy mögött. Csak ő tudta, hogy az a két, zöld-fehérre festett, felirat nélküli furgon kikhez tartozik. A „fiúkat” a hetediken találta meg. A lakással nagyjából végeztek, most a folyosón, a bejárati ajtó körül szorgoskodtak.

- Hello - az alacsony, kopaszodó, szakállas férfi volt a vezetőjük, majdnem egykorú Endorral. Együtt jártak a főiskolára is, csak persze más szakra. - Az emberünk feltehetően egyedül volt. Nem tudjuk, hogyan jutott be a házba. Talán egy lakó jött haza a garázsba, ő meg a közelben várakozott? Bejuthatott úgy, hogy mielőtt a garázs ajtaja visszacsukódott volna, besurrant, és megbújt a sötétben.

- Hogyan ment fel a hetedikre?

- A lépcsőn. A portás a hallból ugyanis nem látja a lépcsőt, ellenőriztük, ott nincsenek kamerák. Mellesleg a garázst is csak egy monitor mutatja, és a lépcsőfeljárat nem fér bele a képbe…

- A lakásba viszont kulccsal jutott be?

- Igen. Ez teljesen biztos. Erőszakos behatolásnak sincs nyoma.

Endor valamit feljegyzett a noteszába. A kopaszodó kolléga sejtette, mit: ellenőriznie kell a portásokat. Kik ők, miféle kapcsolatokkal rendelkeznek, hol laknak, mit csináltak azelőtt? Mert erős a gyanú, hogy valamelyikük révén jutott kulcshoz a tettes.

- És odabent?

- Van néhány cipőtalpnyom. Méghozzá véres… Miután lefejezte a férfit, átment a hálóba. A lányt ott kötözte meg előzőleg. Nem tudjuk, hogyan támadt rájuk, és kit ütött le előbb… Talán a férfit. De a szomszédok nem hallották a lány sikoltozását sem. Gyanítjuk, amikor hazajöttek, ezek ketten különváltak. Az egyik bement a fürdőszobába, talán a lány. Ez alatt a Harapós leütötte a férfit, és megkötözte, ahhoz a székhez például, amelyiken aztán megtaláltuk. Majd a lány után lopózott a fürdőszobába. Aki akkor már feltehetően meztelen volt. Őt is leütötte, és így szép csöndben leszámolt a lehetséges ellenfelekkel, ura lett a lakásnak, a helyzetnek és két foglyának.

- Később jött be, vagy előbb?

- Jó kérdés. Nem tudjuk a választ. Mind a két variáció megtörténhetett.

- Induljunk ki abból, hogy már itt volt, amikor azok hazajöttek. Valahol el kellett rejtőznie

Most mindketten bementek a lakásba. Endornak úgy tűnt, még mindig érzi a vér jellegzetes szagát. Régebben a boncolásokon is részt vett, volt rá ideje, és érdekelte is a dolog. Hát ott megszokta már ezt a szagot. Már amennyire meg lehet ezt szokni.

- Vagy valamelyik félreesőbb helyiségbe bújt, vagy… - körülnézett, és meglátta a ládát. Már reggel a szemébe tűnt, de akkor nem gondolt ilyesmire. Most a kopasszal összenéztek, és egyszerre nyúltak a fedélhez, hogy felemeljék.

- Van a fenekén egy kis piszok.

- Talán föld?

- Nem tudom, majd elemezzük a laborban.

Ez kicsi győzelem volt, Endor legalábbis annak tekintette. Az egyik technikus azonnal behajolt, és finom eszközeivel összegyűjtötte. Endor csak remélhette, hogy az anyag majd „mesél” valamit.

Megcsörrent a telefonja. Laura jelentkezett:

- Ülsz vagy állsz, kedves hadnagy úr?

Ebből a férfi már tudhatta: meglepő hírt fog hallani. Nagyot sóhajtott:

- Ne kímélj.

- Az elméleted egyre inkább beigazolódni látszik. Philip Thebar csak mostanában lett vállalkozó. Azelőtt, mint egészségügyi menedzser, tizennégy éven át a Szent Ferenc Kórház igazgatója volt.

Homály 4.

Nagyon jó kedve volt. Amikor felébredt, odakünn már alighanem jól beindult a nap. Ezt abból is tudta, hogy különféle rezgések érték a testét. A Rejtek elég mélyen volt, de azért nem annyira, hogy a felszíni világ hangjai ne törjenek be oda.

Kinyitotta a szemét, és nézte a homályt.

Nem azt látta, nem azt látta. Valamilyen másik, sokkal fényesebb világ volt előtte. Az emlék hirtelen ugrott be, és nem tudta, mire vélje. Hát nem is vélte, csak élvezte. A látvány kiszélesedett, és vakítóan fényes volt már.

Tisztára olyan volt, mintha ott lenne, és most történne. Ezért hát ott volt, és most történt. Nem voltak előzmények, és mintha az óta sem telt volna el egyeden óra sem. Ez most volt, jelenné lett, benne volt ő is.

De még mennyire, hogy benne volt - hiszen ő volt a főszereplő! Egy hatalmas teremben állt, jókora régimódi ablakokon ömlött be a fény. Több százan ültek félköríves padsorokban, valahol gótikus vagy ál-gótikus mennyezet is feszült, ezt csak röptében látta, és most azon sem csodálkozott, hogy tudja, mit jelent ez a szó. Minden álomszerű volt, mégis valóságos. Nagyon is valóságos. Mert a lelke odaröppent és egyszerre érezte, hogy ott van most, hogy az ő, és nem más.

Beszélt, de nem hallotta a saját hangját. A padsorok egy részében füttyel, és a nemtetszés sok más jelével fogadták a szavait. De a másik oldalon meg egyenesen ünnepelték. Mégis érezte, nem azokhoz kell tehát szólnia, akik örülnek mondanivalójának - bár feléjük is nézett, mosolygott, egy-egy mondat végén a csattanót azokhoz is címezte - de jobbára csak az ellenfeleket figyelte. Őket akarta bántani, velük volt baja. Metsző gúny ömlött ki a szájából, olyan volt, akárha vékony, izmos, feketenyálkás csápok indulnának ki a szájából, hogy befonják, lábáról ledöntsék és nevetségessé tegyék amazokat. Akik olyannyira ellene vannak…

De érezte most is, hogy nem róla volt szó, nem magáról beszélt, nem ő volt a célpontjuk, és ő sem a saját igazát adta ott elő. Valami egészen más, sokkal fontosabb, nagyobb téma lehetett napirenden…

A gótikus álmennyezet hirtelen repedezni kezdett. Földrengés? Nem, ez álomrengés volt, abban a féltudatlan állapotában történt valami. Összezavarodott a kép, a látvány, de még inkább az emlékek sora. Hirtelen vad képek villantak fel. Össze-visszajöttek, és ő még ebben az állapotában is érezte, hogy felborult az időrend…

Autóban ült, mellette egy szép nő. Nem nézett most rá, mégis tudta, hogy szép. Meleg érzés volt a mellében… De a kép szétrobbant. Valahol futott, sötét volt, egy folyosón talán? Valakik várták a végén, feléjük közeledtek. Ellenségesen…

Most ismét váltott az emlék, egyetlen kicsiny foszlány volt csupán. Egy arc egészen közel a szeme előtt. Fiatal nő lehet. Él, még él, de vergődik. Benne pedig erő feszült, és ezt az erőt a nő ellen fordítaná… de megint villámlás, fényvillanás, és az idő már teljesen összezavarodott. Egy fehérfalú szobában ül, megint önmagáról van szó, sejti, de persze nem látja saját magát. Viszont itt egyedül van, rácsos ablakon néz kifelé. Odakünn nincsen semmi. Az eget sem látja. Egy ház van a másik ház mellett, kopár fal, amelyen nincs ablak. Most mintha arra is emlékezne, hogy nézte azt a falat, és egy idő után - napok, hetek hónapok? - alakokat vélt látni a falon. Mintha valamiféle képet ábrázolna az a malter, pedig talán csak nedvességfoltok rajzolódnak rá. Vagy az sem…

Aztán ÜTÉS érte, sötétség borult rá. Édeskésen terjedt a semmi az agyában. Az izmok ellazultak, de nem volt kellemes állapot. És az a fémes íz a szájában…

Nem tudta, mennyi idő telt el, mire itt a Csatornában magához tért. De hát ennek sem volt jelentősége. Valami történt tegnap… Igen, már emlékezett. Erre még emlékezett. Kellemes volt, nagyon jó volt. A Barát… Ő eltűnt. Visszahozta még ide, adott csokoládét is, és elment. Most majd megint várhatja, hogy csomagot küld. Vagy jelet ad, hogy személyesen találkozzanak…

Valami volt a kezében. Igen, a fényképek. A Barát adta, hogy megismerje. Pedig hát emlékezett az arcára. Megismerte volna ezer közül is…

Nem tudta, mi az a meleg az arcán. Odanyúlt, tétova és gyakorlatlan, ráadásul nehezen mozduló ujjakkal. Az egyik meleg csöpp rágördült, a szeméhez emelte. Nem látta jól. Pedig csillant, valahonnan bejutott egy kósza fénysugár, és éppen azt világította meg.

Kirázta szeméből a könnyeket, és hosszan, hosszan ült biztonságos vackán. Emlékezni próbált. Vagy azt hitte, azt akarta.

Nagyon akarta.

Szakértő

A szakállas férfi nagyon otthonosan viselkedett. Látszott, hogy régóta dolgozik a rendőrségnek, és szívesen áll rendelkezésre. Ezt sugallta a mozgása, a tekintete. Láthatóan kellemes meglepetést okozott neki, hogy egy fiatal és csinos hadnagynővel került össze. Ráadásul kettesben lehettek a kopár, de szakmaiságot sejtető szobában. A férfi elmormolta nevét, amit Laura nem jegyzett meg. De kapott tőle névjegyet, és később, ha jelentést ír erről is, idézi a férfi véleményét.

- A Harapós Gyilkosról nyilván hallott - kezdte tárgyilagosan. Az első pillanattól kezdve két dolgot éreztetett a férfival: hogy nincs ideje, és hogy foglalt, mint nő. Ezt azért akarta tudatni vele, mert a szeme villanásából látta; nőként nézte meg őt, és talán szívesen udvarolna is. Ez most nem tetszett volna Laurának. És nemcsak Endor miatt. Ha nyomozott, szeretett az ügyre koncentrálni. Igaz, Endort éppen a nyomozás hozta vele össze, és a jelenlétében nem tudott összpontosítani. Ez hát a szerelem, állapította meg incselkedő, csak maga ismerte beletörődéssel. - őt keresi a csoportunk. Különféle lakossági bejelentések érkeztek hozzánk, és… nem csak hozzánk. Ezek egyike mindössze egy célzás, amelyben a Rudolf Rheuss-módszert hozzák összefüggésbe az esettel.

A férfi elkomolyodott:

- Nézze, vannak komoly erők, amelyek támadják a pszichiátriát, és ezek között a legkülönfélébb szervezeteket találja meg, még egy olyant is, amelyik magát vallásnak nevezi. De nem ez a lényeg. A Rheuss-módszert nálunk találták ki - ebben az országban, sőt ebben a városban. Itt is alkalmazták, de nem sokáig. Nagyon korlátozott módon terjedt csak el, már ha egyáltalán elterjedésnek lehet nevezni azt, hogy néhány tudós néhány intézetben alkalmazta. Nem tovább, mint mondjuk tíz éven át, és lecsengett a módszer.

- Hatástalannak bizonyult?

- Így is lehet mondani - a férfi valami okból visszahúzódott csigaházába. Talán a hadnagynő rámenőssége nem tetszett neki? Pedig Laura még meg sem mutatta az oroszlánkörmeit. Ha a férfi nem szakértő, hanem gyanúsított lett volna, egészen másképpen viselkedik vele ettől a perctől fogva.

- Figyelmeztetem, mi most hivatalosan beszélünk-mondta erre a lány. - Érzem, hogy kelletlenül beszél, és nem szereti ezt a témát…

- Igaz. De megvan ra az okom. Én csak pszichológus vagyok, míg, amiről kérdez, az a pszichiátria területe. Tehát nem én vagyok a megfelelő ember, a megfelelő szakértő, aki ki tudja elégíteni a kíváncsiságát. Annyit tudok a Rheuss-módszerről, amennyit az egyetemen tanítottak nekem. Amikor én a pszichológia szakra jártam, még elég sok szó esett róla, sőt egyszer azzal a Rheussal is találkoztunk, tartott nekünk egy előadást a módszeréről. Csak arra emlékszem, hogy „lerombolni és újjáépíteni”, ez volt a jelszó. A módszer kulcsszavai. De egy pszichiátert kell majd kérdeznie, bár… - elhallgatott.

Laura figyelmesen nézte közben a férfi arcát. Látta, hogy az most kerüli a tekintetét, hát lecsapott:

- Ezt kifejtené bővebben? Mi nem stimmel a pszichiáterekkel? Vagy ezzel a Rheuss-szal?

A férfi sóhajtott, és már nem úgy nézett rá, mintha nő lenne. Kicsit neheztelt ezért a stílusért. A „kihallgatási attitűdért”, ahogyan megfogalmazta magában. Mert hiszen pszichológus lévén rögtön el is nevezte ezt a helyzetet, amibe került.

- Sem egyikkel, sem a másikkal. Rheuss nem volt bizalomgerjesztő alak, bármennyire is tudós, vagy annak hitte magát. Mások is annak hitték, persze, hiszen megszerezte az ilyenkor szokásos tudományos fokozatokat és címeket… De az igazi baj nem ezzel, hanem a pszichiátriával van. Most meg még nagyobb lesz ez a baj, ha véletlenül kiderül, hogy a Harapós Gyilkosnak bármi köze is van a pszichiátriai eseményekhez.

- Miféle eseményekhez? A Rheuss-módszerhez, például?

- Igen - a szakértő kínlódott, végül nagyot sóhajtott. Laura folyamatosan figyelte az arcát. Ha ez egy gyanúsított lenne, most azt mondaná neki: „no, mondja már ki, legyen rajta túl, meglátja, mennyire megkönnyebbül utána, leteszi a gondját, és végre mi is békén hagyjuk…” De ez egy szakértő volt. Végső soron, ha nem is rendőr, nekik dolgozik.

- Nézze, hadnagy, nem szeretnék belekeveredni ezekbe a dolgokba. De tudnia kell, legalább nagy vonalakban, hogy a pszichiátriával mostanában nagy bajok vannak. Nem csak nálunk, hanem világszerte. Különösen az Egyesült Államokban, de az angol-szász országokban és Dél-Európában és Ázsiában és mindenütt. Ahol ezek a fickók hatalomhoz jutottak, ahol már-már eluralták a társadalmi élet bizonyos területeit, ott törvényszerű, hogy egy idő után az emberek kezdenek a körmükre nézni. Már az is felmerült, hogy a pszichiátria nem is tudomány, hanem egy tipikus áltudomány, amelynek képviselői csak állítják, hogy képesek ellátni a feladatukat, hogy gyógyítanak, holott a valóságban mindettől nagyon messze vannak. Ismétlem, ez nem az én véleményem, én csak idézem, amit hallani mindenfelé. És amit sajnos már tudományos berkekben is állítanak, mi több, olykor éppen pszichiáterek és pszichológusok, tehát a dolgokat belülről ismerők mondanak el a kívülállóknak.

- Nem hallottam erről - rázta fejét Laura.

- Persze, hogy nem. Nagyon kevesen tudnak erről - a szakállas egy kicsit maga elé nézett, aztán kijelentette: - Attól tartok, nem segíthetek. A Rheuss-elmélet megbukott, ez már biztos. A szakma csak ennyit jegyzett fel róla. Pedig akkoriban néhány nevezetesebb páciensről is szó esett. Ha jól emlékszem olyan nevek merültek fel, mint Ruppert, Morales, Vetrino és talán volt ebből több is. Mindenesetre, mióta én pszichológusként dolgozom, a módszerről nem beszélnek.

- Elhallgatják, mert kudarcot vallott?

- Igen, erről van szó. Mindenki szeretné gyorsan elfelejteni. Fogadni mernék, hogy a mostani pszichológus diákoknak már nem is említik. Mintha sohasem létezett volna. Kérem, keressen meg egy nálam idősebb kollégát. Lehetőleg olyant, aki annakidején talán még alkalmazta is.

- Melyik intézményekben került sor erre?

- Nem tudom.

- A Szent Ferencben is?

- Talán. Ott mindig híresek voltak arról, hogy befogadják az újat, és merészen kísérleteznek. Bár amennyire tudom, ez ma már nem igaz.

- Köszönöm, uram.

Laura nem nyújtott kezet. A férfi némi bűntudattal állt egy pillanatig, aztán kiment. Laura pedig maga elé húzta a papírokat, közben a fax is szép csöndben nyomta ki magából a papírcsíkot, már vagy két méter érkezett reggel óta. Hát most letépte, és kiterítette az asztalra. Már az első után hívta Endort:

- Laura vagyok, szia.

- Szia. Megtudtál valamit?

„Eszébe sem jut, hogy más ügyben is kereshetem. Mindig csak a szolgálat, a munka…” De mivel valóban szolgálati ügyben kereste, hát nem tette szóvá. Ez amúgy is belső dolog volt. Csak az ő ügye. Laura észrevétlenül sóhajtott:

- Szerintem ezt a fiatal nőt kizárhatjuk az ügyből.

- Szívesen megtenném, de ha nem tűnt volna fel neked, őt is megölték ma éjjel…

- Tudom, tudom. Úgy értem, nem illik bele az érdemi áldozatok közé.

- Ez egy érdekes, új kategória. Ha jól emlékszem, annakidején a főiskolán még nem tanították…

- No, elég a viccelődésből. Érdemi áldozat az, akit a Harapós konkrét okból választ ki, és gyilkol meg. Ez a lány csak amolyan véletlen „függeléke” lehet az ügynek.

- Értem. Rossz időpontban rossz helyen tartózkodott?

- Pontosan. Itt van előttem az egész élete. Huszonnégy éves volt, nem járt egyetemre, de tudott viselkedni, és szép volt. Néhány kapcsolat után most éppen sínre került volna a jövője. Hiszen ha nem történik meg az a ma éjszakai sajnálatos esemény, akkor egy-két évig ezzel a Thebarral marad, aki alaposan felruházza, ellátja ékszerekkel, mellette kikupálódik, meg tanul még szebben viselkedni, és végül még vihette volna valamire az életben, már gazdag pasik nélkül is. Voltak adottságai.

- Nem lehetett a Harapós cinkosa?

Ez a feltételezés csak egy másodpercre lepte meg Laurát.

- Lehetett, persze. De nem mutat rá semmi. Gondolod, minden leendő áldozata mellé már jó előre beépített egy cinkost? Azért, hogy a kritikus órában az illető beengedje őt a lakásba?

- Például ezt sem zárhatjuk ki.

- De amennyire tudjuk, az eddigi öt áldozatnál nem volt szüksége ilyesmire.

- Már csak azért sem, mert azok könnyen megközelíthető helyen laktak…

- Akkor sem tartom valószínűnek. Ez a Mirina nem tartott kapcsolatot bűnözőkkel.

- Talán csak eggyel összesen, és arról sem tudta, hogy bűnöző? - Endor ekkor véget vetett a témának. - Mi van Thebar múltjában? Mit mondanak a papírok?

- Nem orvos volt, ahogy már elmondtam neked. Tudod, a nyolcvanas évek végén kezdődött az a trend, hogy ne orvosok igazgassák a kórházakat, hanem gazdasági szakértők, jó szervezők… a Szent Ferenc is követte a divatot, és pályázatot hirdettek. Akkor nyerte el ezt az állást a jó hírű Thebar, akkor még volt családja, később elvált.

- Utoljára mikor volt ott?

- Kilenc éve. Összesen viszont négy évig vezette az intézményt, ennyi időre szólt a megbízatása.

- Vagyis tizenegy évvel ezelőtt ott volt, igaz?

- No, helyben vagyunk. Szóval kitartasz a vesszőparipád mellett, hogy körülbelül tíz-tizenegy évvel ezelőtt történnie kellett valaminek a Szent Ferencben, aminek köszönhető ez a mai… helyzet?

- Pontos a definíció, kedves Laura. És ahogyan megyünk előre az időben, és szaporodnak a gyilkosságok, egyre inkább az a benyomásom, hogy voltaképpen nem is annyira a gyilkost kell keresnünk, hanem azt a régi eseményt. És ha azt ismerjük, akkor…

- Akkor ölünkbe hullik a megoldás, azt mondod, Endor?

- Azt mondom. A megoldás, és a tettes is.

Minisztérium 2.

A titkár kényszeredett mosollyal jött eléjük. A férfi és a nő meglehetősen fagyosan néztek vissza rá. A titkár tudta, mégis mosolyognia kell. Sovány termetén remekül feszült az öltöny, és tudta, hogy az őszülő halántéka is ér valamit. Ezért az érkezők közül a nőre mosolygott:

- Jó napot, hölgyem, uram. Az államtitkár úr most várja önöket. Parancsoljanak.

Nehéz ajtón mentek be. A férfi előreengedte a nőt, majd behúzta az ajtót. A kilincsen a keze a titkár kezével találkozott - az máris ment kifelé. Ezek szerint célhoz értek?

Célhoz, de még nem a célba - futott át a férfi fején a gondolat. Most is a legjobb ruháját viselte.

Az államtitkár középkorú férfi volt. Mint az igazságügyi minisztérium törvényelőkészítő bizottságának vezetője, fontossága tudatában jött elő tekintélyes méretű íróasztala mögül. Ezen - ma már ritkaság - nem volt számítógép. Csak iratok. Minden barna volt, a textiltapéta pedig vörös. Ez a két szín dominálta a helyiséget. Az ablakon kevés fény jött be, az igazságügyi palotának ez a szárnya észak felé nézett. Odakünn délután volt már.

- A nevem Teltow, a kolléganő pedig Sandane asszony.

Helyet foglaltak az íróasztal előtt. Minden bútort bőr fedett, hideg és síkos bőr. Ez is növelte a jövevények ellenérzését. Az államtitkár rutinos mozdulattal pillantott a faliórára. Antik órát utánzó nagyon is modern készülék mérte az időt. Az időt, amelyből oly kevés jutott nekik. Teltow nem kételkedett abban sem, hogy a simulékony modorú titkár biztosan méri a perceket, és bejön, ha lejárt az idejük.

- Gyorsan a tárgyra térek. Államtitkár úr, mi ketten a Mentális Emberi Jogok Bizottságát vezetjük ebben az országban. Szervezetünk nemzetközi, több mint ötven országban jelen vagyunk, és az egészségügy terén elkövetett jogsértéseket figyeljük. Az utóbbi években pedig elsősorban a pszichiátria jogsértéseit gyűjtjük.

- Láttam a hirdetéseiket a lapokban - vetette közbe az államtitkár. Olyan hangon, amellyel csak azt próbálta jelezni: „Tudom, kik vagytok, és mit akartok. Csak azt nem tudom, miért jöttetek éppen hozzám?”

Máris megkapta a választ.

- Szeretnénk egy olyan törvényt előkészíttetni az igazságügyi szervekkel közösen, amely megfékezi azt az ámokfutást, amit a pszichiátria tesz manapság a civilizáltnak nevezett társadalmakban. Minket itt és most természetesen a mi országunk helyzete érdekel, de talán nem ártana tudnia, uram, mi minden zajlik ezen a téren másutt.

Elhallgatott. Az előre megbeszélt koreográfia szerint most kísérője szólalt meg. A negyvenes nőnek kellemes mély hangja volt. Társasági beszélgetésben élvezet lehetett hallgatni - de most nem is titkolt belső indulat feszítette őt, ez fűtötte a hangját is.

- Államtitkár úr, én most nagyon kevés adattal fogom önt terhelni. Csak az utóbbi évtizedekből, és csak a néhány kiragadott példával akarom jelezni, miféle kolosszális világcsalás folyik ezen a téren. Már azon is el kellene gondolkozniuk az illetékeseknek: a pszichiátria, mint „tudomány”, a semmiből bukkant fel, azelőtt semmilyen formában nem létezett, mellesleg a pszichológiával együtt. Hagyunk itt önnek egy listát, amelyben mindössze néhány ország csak egyetlen évtized alatt leleplezett csalásairól és bűntényeiről szól. Ezeket mind pszichiáterek követték el a tudományuk nevében…

- Minden téren akadnak csalók - vetette közben az államtitkár komoran. Józanul. Sandane asszonyt azonban nem téríthette el mondanivalójától:

- Természetesen igaza van, uram. A világ még soha nem látott ennyi ál-festőt, ál-szobrászt, ál-zenészt és ál-tudóst, mint manapság. De itt másról van szó. Itt kialakult egy szakma, amelynek tagjai többségükben biztosan tudatában vannak annak, hogy az egész „tudomány”, amelyre felépítették a szakmát és a saját jövőjüket, igazából nem is létezik. Egy csalás az egész. El tudja képzelni, hogy van az orvostudománynak olyan ága, amelyben orvosi kézfeltartással szavazzák meg, mi a betegség és mi nem? Száz évvel ezelőtt alig néhány mentális kórt ismertek, vagyis bizonyos tünetekből azokra következtettek. A huszadik század második felében, elsősorban Amerikában aztán a pszichiáterek totális rohamot indítottak a társadalom ellen, és hihetetlen mennyiségű „betegséget” találtak ki, amelyek azelőtt nem léteztek. Nos, mi kételkedünk abban, hogy ezek valóban léteznek-e? Ilyen például a gyerekek hiperaktivitása, vagy a felnőttek számos „lélektani baja”. Nem lehet normális az a dolog, ahol szintén az USA-ban a pszichiátriai magánklinikák száma hat év alatt majdnem a másfélszeresére emelkedik… Ott igenis valamiféle irányítottságról van szó. A pszichiáterek előbb elhitették a társadalommal, aztán a hatóságokkal meg az állammal, hogy már nagyon sok a lelki beteg, ezeket magángyógyítás útján alaposan megfejik, kiforgatják őket a pénzükből. De ez nem elég, és ez már ránk, a mi országunkra is vonatkozik

Egyre-másra hitetik el az állami egészségüggyel is, hogy finanszíroznia kell a rengeteg beteget. Akiket természetesen csak ők tudnak meggyógyítani. Holott mint a nemzetközi, pártatlan statisztikák kimutatják, igazából a pszichiátria még egyetlen beteget sem gyógyított meg. Már csak azért sem, mert azok a betegségek, amelyekben állítólag szenvednek, nem is léteznek.

- No, de kérem… - az államtitkár megrendült. De nem attól, amit mondtak, hanem ahogyan mondták. - Önök azt állítják tehát, hogy van az orvostudománynak egy ága, amely nem valós? Amely nemlétező betegségeket kreál csupáncsak azért, hogy aztán ezek állítólagos gyógyítása címén megfejje az államkasszát?

- Ön nagyon pontosan fogalmazta meg - szólt most ismét Teltow, bár érződött, hogy Sandane asszonynak lenne még éppen elég mondandója - Hagyjuk a példákat. Ha ön csak pár oldalt is elolvas a beadványunkból, rá fog jönni: legalább húsz országban derült ki a pszichiátriáról és a pszichiáterekről olyan botrányos csalás, sőt törvényszegés, ami mind arra utal: ez nem komoly tudomány, és akik mögötte lapulnak, azok ezt csak álcaként használják. Pénzt és hatalmat szereznek, illetve sokfelé már meg is szerezték azt. Ma már ott tartunk, hogy a pszichiátria, és nem kevésbé a pszichológia is, rossz hírbe hozták a tudományt, mint olyant. Mint amikor egy jó házból való lányról kiderül, hogy titokban kiáll a sarokra, és prostiként él. De itt ráadásul még az is fennáll, hogy idővel kiderül: a lány nem is ebből a családból származik úgy igazán. Csak ármányos módon beférkőzött oda, és folyton úgy viselkedett, mintha oda tartozna.

- Ezek súlyos vádak - jegyezte meg az államtitkár. Sandane asszony legyintett:

- Ön még szinte semmit sem tud. Érthető, hogy ha csak kevés időt kaptunk az önnel való tárgyalásra, akkor nem tölthetjük ezt azzal, hogy elmesélünk önnek mindent, amit ez az áltudomány már eddig is lerombolt. Viszont inkább arra kell koncentrálnunk, mit tehetnénk ellenük.

- Ne feledjük azt sem - szólt ismét a férfi, - hogy ez egy hatalmas iparág. A pszichiáterek egy része befolyást szerzett nemcsak pácienseik fölött, és azok életét irányíthatják, de beférkőztek már az egészségügy pénzelosztó rendszerébe is. Ma már szorosan összefonódnak a gyógyszergyárakkal - náluk jobban egyetlen egészségügyi szakma sem növelte mostanában a gyógyszerfogyasztást. A depressziósok táborát éppen ők szélesítették ki hihetetlen méretekben, éppen azzal, hogy egyrészt számos emberrel hitették el: rosszkedve nem más, mint tartós betegség, a depresszió, ami ugyebár az elmebajok egyik enyhébb formája - másrészt pedig a gyógyszeriparral összefonódva hihetetlen összegeket költenek el ezekre a voltaképpen hatástalan gyógyszerekre. Mindezeken felül a pszichiátriai intézmények, és a vele kapcsolatos személyek egyre gyakrabban követnek el bűncselekményeket. Embereket záratnak be az intézményekbe, ott gyógyszerezik őket anélkül, hogy igazi orvosok vagy hozzátartozóik ezt a folyamatot ellenőrizhetnék, vagy arról tudomást szerezhetnének.

- Arról nem is szólva - és ebben a kérdésben már itthon vagyunk, nem külföldi példákra hivatkozunk - hogy a pszichiátria hihetetlen mennyiségű pénzt pumpál ki az egészségbiztosításból. Elég, ha azt mondom önnek - az asszony hangja még mélyebb és indulatosabb lett -, hogy nálunk az elmúlt tíz évben ez az összeg tizenhat százalékkal emelkedett?

Az államtitkár sóhajtott. Most már ő is úgy érezte, hogy kevés lesz az idő. Ám ez talán nem aggasztotta őt. Nem nézett az órára.

- Két dolgot tehetünk - folytatta Teltow. - Az egyik nem érinti az igazságügyi tárcát, vagy legalábbis nem azonnal. Megpróbáljuk leleplezni az áltudósokat és mindazt a rengeteg csalást, amit elkövettek és elkövetnek, a jelenben és a jövőben. Szépen, fokozatosan haladunk, lépésről lépésre buktatjuk le az intézményeiket és őket magukat is. Ám minket, a Mentális Emberi Jogok Bizottságát elsősorban a jogsértések érdekelnek. Ezeket szeretnénk megelőzni azzal, hogy egy egészen újfajta, meglehetősen szokatlan törvénytervezetet nyújtunk be. Abban a reményben tesszük ezt, hogy a tárca támogatja kezdeményezésünket.

- Ha nem, akkor is megyünk tovább ezen az úton, csak tovább fog tartani a harc - jegyezte meg az asszony. Teltow szeme az államtitkár tekintetét kereste. Amikor megtalálta, már csak annyit mondott, jelentőségteljesen:

- A törvénytervezet szövegét természetesen itt hagyjuk önnél. Kérem, olvassa el figyelmesen. Az a célunk, hogy az állam és intézményei erőteljesen csökkentsék a pszichiáterek befolyását a társadalomban, és főleg az egészségügyben. Az állam csökkentse a nekik nyújtott anyagi támogatást, és törölje el azokat az orvosi előjogokat, amelyeket szerintünk csak bitorolnak. Elsősorban a személyi szabadságjogok korlátozása terén.

Huszonkilenc perc telt el a harmincból, amikor kinyílott az ajtó. A titkár jelent meg. Helyesebben be sem lépett, csak megmutatta magát a küszöbön. Ha ennyi nem elég - sugallta ez a testtartás - akkor közli az államtitkárral, hogy a miniszter úr várja. Ez volt a bevett gyakorlat, persze a miniszter mit sem tudott erről.

Sandane asszony és Teltow felálltak. Az államtitkár átvette a dossziékat. Megkönnyebbült, látva, hogy a törvényjavaslat nem több két oldalnál. Amit értékelni tudott, mint jogász - az a rövidség volt. Ha éppen olyan magvas is az a szöveg, amilyen rövid - talán komolyabban foglalkozik majd vele. Ezt ki is mondta, afféle ígéretként, amikor sorban kezet fogott az aktivistákkal.

Összegzés

- Foglaljuk össze, mit tudunk.

Endor hangjában már ott lapult a fáradtság. De ettől nem lett rosszkedve. Sőt, az események alighanem feldobták, és igyekezett megfeledkezni a kimerítő előzményekről. Délután volt már, és ők egymással szemben ültek a nagy asztal két oldalán. Hol az egyik, hol a másik emelt fel egy papírt, és beszámolt a tartalmáról. Most éppen Laura beszélt:

- Mirináról már elmondtam telefonban, amit megtudtunk. Szerintem véletlen áldozat volt csupán. Eggyel több, akivel a Harapós végzett. Csak azért, mert éppen ott volt.

- Biztosan nem ő volt a célszemély - értett egyet a férfi is. - De ha már ott volt, csúnyán elbánt vele. És… hogy is mondjam csak… bizonyos testi vágyait is kielégítette alkalomadtán.

- Megerőszakolta?

- Sok jel mutat rá, de végső soron az orvosok hiába kerestek spermát a lány hüvelyében. Ha történt is efféle erőszak, a Harapós vagy nem jutott el addig… a csúcspontig… vagy valami közbejött.

- Vagy menet közben elveszítette a… az érdeklődését?

Egy pillanatig zavartan néztek egymásra. Aztán a férfi váltott hangot:

- Ne szégyelljük egymás előtt, ha ilyesmiről kell beszélnünk Ez sajnos nagyon is hozzátartozik az élethez.

- És a halálhoz, mint láttuk - tette hozzá a lány. Valóban felszabadultak kissé.

- Mirina körmei alatt nem találtak idegen maradványokat? Nem védekezett?

- Semmit sem találtak. Ez is azt bizonyítja, hogy még a fürdőszobában leütötte és megkötözte, amíg eszméletlen volt. Később szegény meg már hiába is védekezett volna. Csúnyán összeharapdálta őt is.

- És Thebart?

- Persze őt is, de nem annyira. Ott voltam, amikor a fejetlen hullát lemosták a boncasztalon. Az orvosok szerint egyetlen csapással metszette le a fejet, semmi jele marcangolásnak, nyiszálásnak, vagdosásnak.

- Nagyon erős lehet.

- Az. Elküldik majd a jelentést. Már intézkedtem, hogy nézzenek utána Thebartnak a bűnügyi nyilvántartóban, de aligha találnak bármit is. Minden jel szerint „tiszta” volt, legalábbis e tekintetben.

- Akkor viszont csak Halland professzor nem illik bele a képbe. Ő sohasem dolgozott a Szent Ferencben.

- Mit is tudunk róla?

- Hát annyit, hogy hatvankét éves ideggyógyász professzor, egy híres klinikán volt jónevű prof. Mígnem egy napon arra jött a Harapós, és hogy, hogy nem, erős ujjai közé szorította Halland úr nyakát.

Ez az előadásmód nem nagyon tetszett Endornak, de elnézte, mert értette az okot. Laura a sok szörnyűség között szeretne már egy kis lazítást. A humor - legyen mégoly morbid is - ebben biztosan segíthet. Endor hát napirendre tért a dolog fölött, és folytatta a hangos töprengést:

- Paul Halland látszólag sehol sem kapcsolódik az ügyhöz. Már majdnem azt hittem, csak afféle „gyakorló áldozat” volt, az első a sorban, akin a Harapós kipróbálta a fojtogatást. Kipróbálta, képes-e megölni valakit és milyen módszerrel? De ez túl kezdetleges elmélet. Nem jó, nem életszerű.

- Persze, hogy nem - vágta rá a lány - Valami köze biztosan volt. Elég nehéz lehetett becserkészni az öreget, be kellett hatolni a villájába, és ott végezni vele… Nem hiszem, hogy a Harapós ok nélkül vállalt volna ilyen kockázatot.

- Valami biztosan volt Halland számláján is. De micsoda?

Laura még egyszer átolvasta a professzor életrajzát. Nem azt, amit a rendőrség állított össze róla, hanem amit egy szakmai „Ki Kicsodában” talált. Volt ott egy mondat, ami felkeltette az érdeklődését:

- „Halland professzor több új pszichológiai és pszichiátriai módszer bevezetését pártolta az 1970-es és 1980-as években, és nem szégyellte bevallani tévedéseit sem”.

- Hát ez nem sok. Van ötleted?

- Talán - Laura egy pillanatig elgondolkozott. Valamit feljegyzett, aztán témát váltott: - És mi van Emerencia nővérrel?

- Kivel? Ja, vagy úgy. Már dolgozik a betegek, ápoltak listáján. De nincs könnyű dolga, azt hiszem.

- Hívd fel őt. Kérlek.

Laura hangjában volt valami, ami meghökkentette a férfit:

- Tessék?

- Egyre inkább az az érzésem, hogy ez az egész ügy a Szent Ferenc Kórház Pszichiátriai Osztályán kereszteződik, oda sűrűsödik be. És mint mondtad, a megoldást a múltban kell keresnünk. Az intézmény, az ott dolgozók és talán az ott ápoltak múltjában is.

- Sürgessem meg a nővért? Ne feledd, neki ott igazából más dolga is van.

- A rendőrség százezer eurót ajánlott fel annak, aki használható információt tud adni.

- És én erről mit sem tudok? - döbbent meg a hadnagy.

- Nincs még egy órája, hogy Dabber rászánta magát, persze a belügyminiszter engedélyével. Az előbb mondták be a rádiók, tévék.

- Ha arra célzol, hogy a százezerből jusson az apácának is…

- Jusson - bólintott határozottan a lány. - Nem sok, de jusson. Biztosan nem körömcipőt vagy bikini fürdőruhát vesz belőle magának, és nem is utazik el Las Palmasba nyaralni. A pénzt az apácarend kapja meg. De Emerencia nővér helyzetét ez is erősíti majd, és ő maga is nagyon büszke lesz magára.

- Igazad van, ők a pénzt úgyis a szegényekre fordítják… - Endor máris nyúlt a telefonjáért. Laura még hozzátette:

- És tudja meg a nővér, vajon Paul Halland nem dolgozott-e az osztálynak, mint külső szakértő, vagy bármi egyéb formában megjelente a neve az iratokban?

Casper 2.

- Látom, nem érzed jól magadat.

Pola hangjában volt valami nyugtalanító. Nem volt ott semmi sajnálat, vagy csak ő nem érezte ki belőle? A férfi most kapaszkodott minden szalmaszálba. Kész volt inkább önmagát elítélni, mint Polát. Mert hiszen kitől is kaphatna segítséget, ha nem a feleségétől?

Bent ült a nappaliban, és tévézett. Amikor az előbb a felesége belépett, levette a hangot. A kert fölött már lassan szürkült az égbolt. Az alkony készen állt, hogy ideszaladjon, megrohamozza a fákat, még a pázsitot is.

- Csak… néztem a tévét - mondta halkan.

- Azt látom. De ha ez ilyen hatással van rád, talán inkább nem kéne nézni - Pola gyakorlott mozdulatokkal tett-vett. Alighanem az asztalt készítette elő. Vacsorához? Igaz, itt szoktak enni, ha nincs kedvük a konyhában szorongani a kis étkezőasztalka mellett. A személyzet nem zavarta őket, ha a nappaliban vacsoráztak.

- Ma este lesz valami vitaműsor - jegyezte meg a férfi. Mintha nem is hallaná Polát. Csak a magáét mondta. Az asszony rápillantott, és már nem szólt. Tudta, úgyis elmondja, ha akarja. És mostanában mindig akarja. Annyira magányos és elesett, mióta… Nem is gondolta végig. Elég volt ennyi. Caspernek vége, vége - kiáltotta benne egy idegen hang.

A férfi ekkor felemelte a tekintetét. Nézte a feleségét. És mégsem neki beszélt, csak úgy maga elé mondta:

- Szakmailag érdekel, hogy mit fognak mondani. Biztosan sok ostobaságot fecsegnek majd, mert ilyenkor így szokták. Megjátsszák, hogy értenek hozzá, lesz ott talán egy ember, aki valóban tudja is, miről van szó, a közönség meg semmit sem ért az egészből.

- Akkor mi értelme van? - kérdezte az asszony. Csak úgy, hogy kitöltse a csöndet. Amely mostanában egyre fájóbb szokott lenni. De Pola nem aggódott. Emiatt nem. Sőt valahol a lelke mélyén még elégedett is volt. jól haladnak a dolgok.

Casper lassan az ablakhoz vánszorgott. Nézett kifelé, és valamit motyogott. Pola megterítette az asztalt. Sok erőt érzett magában, és sok… szépséget. Ha belül nem is, de kívül… Jó ötlet volt harmincnyolcnak hazudni magát. Neki is. El is hitte. Hiszen a férfiak oly buták, istenem, de buták! Mindent el lehet velük hitetni, és ha egy szép nő úgy dönt, valakit az ujja köré csavar, akkor…

Megszólalt egy telefon. Az ő mobilja játszotta el a szokásos dallamot. Az asszony lassan mozdult. Casper csak állt, nem szólt. Pola hát átsietett a másikszobába, onnan pedig kiment a teraszra. Látta a nappali ablakát, és benne Caspert. Így jó - oda nem hallatszik, amit mond, viszont látná, ha Casper erre indulna. Nem lenne jó, ha ilyesmit hallana.

- Szia, drágám - mondta a férfi a telefonban. - Mit szólsz, milyen szépen mennek az ügyeink?

- Gyönyörűen - búgta az asszony. Ez a hangfekvés maga volt az ígéret, a kéjes jövő sugalmazása. És a férfi pontosan így értette:

- Mikor találkozunk?

- Most még nem hagyhatom itt ezt a szerencsétlent, de holnap éjszaka, ha elaludt, kilóghatok a házból. - Pola szép arcán nem volt kelletlen fintor. A torzulás odabent volt, a lelkén. És a férfi is hallotta.

- Mondjuk tizenegykor?

- Addigra biztosan elalszik. Különösen, ha rábeszéled, hogy vegyen be valami jóféle szert…

- Elég lesz az altató is - Pola ügyelt rá, nehogy Casper leolvassa az ajkáról, mit mond. Úgy tartotta a telefont, hogy az eltakarja a száját. Közben azért figyelte a férjét. Izgató volt már maga az a dolog is, hogy az egyik férfit látja, de közben a másikkal beszél meg egy randevút. Ami nagyon tüzes lesz, ebben egy pillanatra sem kételkedett.

A lovagja csak annyit suttogott.

- Az utca sarkán leszek a kocsival, drágám. Tehát tizenegykor.

- Tizenegykor-suttogta Pola nagyon sok kéjt ígérő hangon.

Ketten

Nem tettek semmit ezért külön, mégis úgy jött ki a dolog. Egyrészt ismét egyszerre fejezték be a munkát, és érezték úgy: no, most már elég volt, irány haza. Másrészt a köztük lévő láthatatlan szálak apró pókhálókká változtak, kicsik, de erősek maradtak, összekapcsoltak

Endor csak akkor kérdezett rá, amikor már mentek le a lifttel. Most egyedül voltak benne:

- Meghívnálak hozzám.

- Mi lesz a vacsora? - kérdezte azonnal a lány. Érződött, ő is erre gondolt. Talán ha Endor nem rukkol ki ezzel a szóval, akkor ő jelenti be ugyanezt, csak nem annyira bizonytalan, feltételes módban? Persze - jutott eszébe - „kérdezhettem volna azt is: mi lesz a reggeli? De akkor persze egészen más lenne a helyzet. Más lennék én, és más lenne ő is”.

Endor megkönnyebbülten mosolygott:

- Útközben veszünk valamit. Mondjuk pizzát. Szereted?

- Talán inkább kínait. Az finomabb - és mosolygott hozzá.

A férfi nézte a lány arcát, és hirtelen úgy érezte, nagyon jó neki.

…A férfi lakásában nem volt különleges hangulat. Pedig Laura azt várta, most majd megfejti a titkot, miért ilyen Endor, és miért nem más. Azt a kis, már alig észrevehető merevségét is eldobja tán, ami napközben annyira jellemzi őt? Laura azt is látta, hogy a hadnagy másokkal szemben nagyon is természetesen viselkedik. Csak vele olyan kimért néha. Mintha még mindig tartani szeretne egy bizonyos távolságot.

Ezt a távolságot Laura rúgta fel azonnal, amikor beértek a lakásba. Körül sem nézett, egyszerű és otthonos mozdulattal odabújt a férfihoz, és megcsókolta.

Endor is sejtette, hogy ez fog történni. Nem lepődött meg-legfeljebb azon, hogy máris, hogy szinte azonnal. Alig értek be a lakásba, máris elkezdődött…

A kínai büféből hozott dobozok a padlóra hullottak. A férfi mindkét kézzel magához ölelte a nőt. Régi vágy ébredt benne. Olyan régen érezte már ugyanezt… Másutt, mással. Máskor.

De az a máskor most véget ért. Annyira vége lett, hogy azt abban a percben még nem is tudhatta.

De valamivel később - már igen. Még az előszoba közepén állva marcangolták egymás ajkát, és ruháját. Csókolták a másikat mohón. Mint akik nagyon régen vártak erre. És csakugyan régen várták már. Most szavak nélkül derült ki mindaz, amit eddig csak félve odavetett tekintetekből, lopva, rejtett pillantásokból tudhattak volna meg.

Ez volt az igazság perce, negyedórája. Éjszakája. Most minden kiderült, nem volt értelme tovább játszani. Most már nem hadnagyok voltak, nem is rendőrök. Nő és férfi, semmi más. Ennél nem is lehettek volna több.

- Szeretlek - nyögte a férfi két csók között, rövid szünet volt az, éppen csak levegőt kaphatott. Édes tengerben fuldokoltak mindketten. A lány már lehúzta róla az inget, Endor pedig gyorsan gombolta ki, és ráncigálta Lauráról a ruhadarabokat.

- Szeretlek - felelte Laura, de már szinte szavak nélkül. Egyetlen sóhajtás volt ez, tele vágyakozással. Aztán a lány lefogta a férfi mohó karjait: - Hol van a fürdőszoba?

Az ételről megfeledkeztek. Fáradtak voltak, hiszen hosszú, nagyon hosszú volt az a nap. De az elejét már elfelejtették, vagy azt hitték. Most nem volt a gondolataikban a reggel, a délelőtt, sem a délután. Páncélok, erős és törhetetlennek hitt védőburkok roppantak szét, messzire repültek. Itt, e falak között Laura sem az volt, aki eddig, oly gyakran. Magával és másokkal.

Itt Endor is megváltozott. Bár itt élt eddig, minden megváltozott. Visszamenőleg is, és egyáltalán. Azzal, hogy Laura idejött, a külvilág ellenséges volta megszűnt. A külvilág követe, a nő végre átlépte a küszöböt. És Endor lelkében - talán egy kicsi sajnálattal ugyan - de elmúlott egy korszak. Amelyben olyan sok fájdalom és dac voltavilággal szemben.

…Nem tudták, hogy az egyik népszerű tévécsatornán ekkor kezdődött egy vitaműsor. Amely biztosan érdekelte volna őket, más körülmények között. A képernyőn ismert és ismeretlen arcok bukkantak fel. A vitát a csatorna egyik népszerű háziasszonya, a vakítóan szőke Claire Montero vezette. Máskor néha elmosolyodott a képernyőn, de itt sem a napszak, sem a téma nem adott alkalmat a nevetésre.

Az ultramodern díszletek visszaköszöntek a nézőknek - hetente kétszer ugyanitt folyt a legfontosabbnak tartott témák boncolása. A fotelok mögött ügyesen elhelyezett színes lámpák vetítettek a falakra kubista mintákat, ugyanilyen, csaknem száz évvel ezelőtti divatirányzatot követő papírmasé tárgyak álltak a székek mellett. Csak a vitatkozók elé helyezett dohányzóasztalka volt otthonos, normális. Rajta fejenként pontosan kimért egypohárnyi üdítő. Jég nélkül.

Teltow és Sandane jobboldalon foglaltak helyet. Középen Claire ült, igaz, csak két perccel az élő adás kezdete előtt ért oda, és egy sminkes kislány még így is ecsettel simogatta az arcát. „Utolsó ecsetvonások”, jutott a férfi eszébe. A másik oldalon egy jogász és egy pszichiáter ültek. A jogász nyugodt volt, semmi sem ingathatta meg. Nemegyszer szerepelt már a tévében, és általában az emberi jogokkal foglalkozott. Nemrégen szó volt róla, hogy a személyiségi jogok ombudsmanjává választják meg, de ez egyelőre nem következett be.

A pszichiáter szemmel láthatóan nyugtalan volt. Amúgy kövérkés, jó kedélyt sugalló alkat lehetett, de pozitív hangulatának most nyoma sem maradt. A piknikus külső, a kerek, piros arc és a kövérkés ujjak máskor talán egy tréfálkozó, anekdotázó, nevetős embert jelöltek. De itt most kevés alkalma lesz nevetni, ezt mindnyájan sejtették. Még a jogász is. Amikor reggel megkapta a témát, nem kellett utánanéznie a szakirodalomban. Magabiztos volt, hiszen - hitte - ami ebből az egészből rá tartozik, azt kirázza a kisujjából.

- Hölgyem és uraim, csak nyugodtan. Meggyőző, nem személyeskedő stílust és hatásos érvelést kérek, indulatoktól mentesen - Claire eltolta a sminkes lány kezét.

- Egy perc - mondta egy hang valahonnan a külső térből. A jogász érezte, hogyan változik a hangulat. Keményedtek a gerincek, izgultak a többiek. Mindnek van oka félni, csak nekem nem - jutott eszébe. A szembenálló felek valóban szemben állnak egymással, méghozzá nagyon. Itt valaki talán a puszta létezéséért fog küzdeni, és egyáltalán nem biztos, hogy az csak a pszichiáter lehet. Ezek a jogvédők is pórul járhatnak, ha alulmaradnak a vitában. A Városban ekkor éveken át csöndben maradhatnak. Sehová sem hívják őket, és sehol sem veszik majd komolyan, amit hirdetnek.

A pszichiáterre pillantott, aki mellette ült. Máris fényes a homloka - látta-vagyis izzad. Tehát izgul. Nos, ez már rossz jel, gondolta még a jogász, aztán felhagyott a többiek tanulmányozásával. A fények kialudtak a stúdióban, persze csak innen nézve hitte így. A díszletek között ülőket megvilágították, a körön kívül az operatőrök és a stáb többi része félhomályban maradtak.

- Fél perc - szólt ugyanaz a hang. Mintha a magasból jönne. „Az Úr hangja”, futott át Teltow agyán. Sandane asszonyra pillantott. Mindkettőjüknek volt családja, és csak a munkájuknak éltek. A közhasznú alapítvány, amelyben tevékenykedtek, nem fizetett éppen sokat a státuszban lévőknek. De lelkesen csinálták. Csak hát az idő… Ahogy múlnak az évek, felőrli őket a szélmalomharc-érzés. Pedig ez a mai műsor is… Talán fontosabb lesz, mint látogatásuk az államtitkárnál. Ezzel, ha ügyesek lesznek, talán sok emberben hinthetik el a kétség magvait. A jelen szinten ez is több, minta semmi.

- Tíz másodperc - mondta a hang, és kicsiny habozás után hozzátette: - Öt másodperc.

Claire a közvetítést vezető fiatal nőt látta csak. Az pontosan szemben állt a műsorvezető nővel. A kettes kamera mellett látták egymást. A lány feltartotta ujjait: öt, négy, három, kettő, egy…

Claire a kettes kamerába nézett. Hosszú haja festett volt, nem szégyellte szőkeségét akkor sem, ha mesterséges. Hogy a férfiak többsége ostobának tartja a szőke nőket, nem izgatta - nagyon jól tudta, hogy ugyanezt a többséget viszont semmi sem izgatja jobban egy csinos szőkénél. A haja praktikus volt ehhez a munkához, szépen eltakarta azt a vékony drótot, amely a fülébe vezetett a ruhája alatt. A rendező utasításait közvetítette a fülébe.

Kigyulladt a kamera piros lámpája.

- Jó estét - mondta Claire kedves mosollyal. Közben érezte, kicsit túl vastagon rakták fel a rúzst az ajkára, nagyon halványan mintha egy kicsit túl kemény réteg lett volna rajta, de ez nem fékezhette a beszédét. - A „Firtató” mai vendégeivel egy izgalmas, és minden bizonnyal igen fontos társadalmi-egészségügyi-jogi kérdést járunk körül a rendelkezésünkre álló időben. Amely nyilván túl kevésnek bizonyul majd, de éppen ezért vágjunk a közepébe. Hadd mutassam be a résztvevőket…

…Endor teste még őrizte a zuhany ízét-vizét. A bőre pórusaiban lapult az a friss nedvesség, amit csak pár perccel a zuhanyozás után hozhat magával az ember. Laura akkor már a hálószobában várta. Pár perc előnye volt csupán, miután vetkőzés közben megtudta Endortól, hol van a hálószoba. Az előszobán és a fürdőn kívül más helyiséget nem is látott ebben a lakásban. Még nem.

A hálószobában csak egyetlen dologra ügyelt, nem látja-e valahol Endor egykori feleségének fényképét. Feltételezte a férfiról, hogy valahol itt tartja. De pszichológiai ismeretei a jelek szerint csődöt mondtak, mert ilyen fotóra nem lelt. Néhány olcsó festmény és egy ismert kép reprója lógott csak a falon. Ez is bérelt lakás, vagy saját? Nem tudta, és most nem is érdekelte.

A férfi bejött. Nagyon határozott volt. Meztelenül jött, nem leplezett semmit. Laura szeme rányílott Endor sötét ágyékára, és ugyanakkor már le is dobta magáról a takarót. Amit csak valamiben hamisan értelmezett szégyenkezés miatt húzott magára, amikor bejött a hálóba, belebújt az ágyba. Talán egyszerű ösztön volt ez, megszokás…

Most nem volt szükség megszokásokra, begyakorolt mozdulatokra. Most csak ketten maradtak ezen a világon, és egymás előtt nem kellett megjátszaniuk semmit.

…Claire tudta, érezte, hogy ez lesz. Amikor meghallotta Sandane asszony hangját, ezt a mélyről jövő, indulatoktól fűtött és csak látszólag szelíd, bársonyos hangot, már tudta, baj lesz. Csak azzal indította az imént a vitát, hogy „önök ma az Igazságügyi Minisztériumban jártak, miért?” - és lám, mi lett belőle. Kezdte sejteni, ez az este nem lesz egyszerű, és a műsor is szenvedélyesebb lehet, mint az eddigiek. Volt már gyakorlata az ilyesmiben, két éve csinálta, és a nyári szüneteket leszámítva majdnem száz adást vezetet. De bár fiatal volt, azt is tudta, hogy minden adás kicsúszhat a vitavezető kezéből - ha nem figyel, ha nem elég erélyes. Viszont furcsa lett volna máris az elején beleszólni és fékezni akár az egyik, akár a másik oldalt.

-…Két dolog miatt emeltünk szót a pszichiátria ámokfutásának megfékezéséért. Az egyik vádpontunk a csalás bűntette, a másik a gyógyítás nevében elkövetett erőszak. Mielőtt tisztelt ellenfelünk a szavunkba vágna, hadd tegyem hozzá: más, legalább ilyen fontos vádpontjaink is vannak még, de egyelőre maradjunk az említetteknél.

- Csalás? - csodálkozott Claire, és most nem játszotta meg magát. Erre csakugyan nem számított. Alapelve volt, hogy a téma ismeretében szervezte a vitákat, és a felekkel előre semmit sem egyeztetett. Ezzel nyerte el a hitelességet, amit a tévécsatorna, és személy szerint ő maga alaposan ki is aknázott. Nem egy jó ügyet vittek így diadalra, és a tévé nem habozott ezt is reklámozni. Ha ők nincsenek, számos emberszervezet, intézmény vagy társadalmi réteg szenvedne tovább valamilyen igazságtalanságtól, helyzettől.

- Igen. A jogász úr tanúsíthatja, hogy csalásnak többek között azt nevezzük, ha valaki elvesz valamit valakitől, és nem ad érte cserébe semmit, vagy értékesnek feltüntetett, ámde teljesen értéktelen valamit ad érte cserébe. A pszichiátria egésze azzal vádolható, hogy minden ország minden kormányától hatalmas összegeket csalnak ki „mentális betegségek gyógyítása” címén, viszont igazából nemcsak, hogy nem gyógyítanak, hanem rontanak a betegek állapotán. Hónapról hónapra újabb „betegségeket” találnak ki, azt maguk között megszavazzák, és attól kezdve ismét azzal „fejik” az egészségügyi biztosítókat, hogy íme, egy újabb betegség, amelyet csak a pszichiátria tud meggyógyítani. Mivel pedig a pszichiátria, és majdnem ugyanolyan mértékben a pszichológia, kezdettől aktívan törekedett arra, hogy a mentális gyógykezelés az ő kizárólagos joguk legyen - hát végül is a társadalmak látszólag elfogadták ezt az állapotot. Ma már a legtöbb ember úgy nő fel, hogy teljesen természetesnek hiszi: azért vannak pszichológusok és pszichiáterek, hogy a különféle lelki és elmebeli betegségeket gyógyítsák.

- Ön szerint tehát ez a tudományág nem máson, mint csaláson, megtévesztésen alapul? - kérdezte a jogász. Inkább csak a szakmai pontosítás kedvéért. A pszichiáter még hallgatott.

- Már ott vitatkozunk önnel, vagy inkább a szóval, hogy ez tudomány lenne - most Teltow vette át a szót, miután egyetértő pillantást váltott Sandane asszonnyal. Claire kezdte sejteni: megosztották egymás között a témákat. Ha már megkapták azt a jogot, hogy ketten jöhettek a műsorba, okosan megosztoztak a felmerülő vitatéma-részeken. - Mi azt állítjuk, hogy az említett két ágazatnak igazából semmi köze a tudományhoz. Ezek tipikus áltudományok, vagyis művelőik által tudományos köntösbe, mondjuk így: álruhába öltöztetett témák, amelyek nem felelnek meg a tudományos kritériumoknak.

- Ön mit szól ehhez? - fordult Claire hirtelen a pszichiáterhez. Teltow dühös lett:

- Hiszen még el sem mondtam az érveimet, mivel szállna vitába a tisztelt… a tisztelt úr?

A pszichiáter most hirtelen megérezte a pillanatban rejlő lehetőséget, lecsapott:

- Ennyi elég is volt, hiszen érveket valóban nem hallottunk. Talán azért, mert ilyenek nincsenek. A világ minden számottevő tudományos akadémiáján, a természettudományok, az orvosi tudományok között foglal helyet a pszichológia és a pszichiátria tudománya. Ismétlem: a tudománya. Szerintem roppant naiv álláspont azt állítani, hogy egy vagy több tudományág nem is létezik, miközben tíz és tízezer művelője van, szakfolyóirataiban szakcikkek jelennek meg, évente talán millió vizsgálatot is elvégeznek a pszichológusok, a két tudománynak törvényszéki szakértői tevékenykednek számos ország igazságszolgáltatásában - ugye, jól mondom? - fordult meglepetésszerűen a jogászhoz. Aki erre csak rábólintani volt képes. Így van, ő is így tudja. A pszichiáter ezt máris úgy könyvelte el, hogy a vita egyetlen semleges résztvevőjét a maga oldalára állította, és diadalmasan folytatta: - Ilyen körülmények között akár a matematika vagy a fizika is megkérdőjelezhető lenne.

- Nem egészen úgy van - Teltow visszafogta magát, de a metsző gúny vágya ott lapult a tudatában és a nyelvére kéredzkedett. - Hogy a matematika tudomány, senki sem vitatja, ezer módon bizonyított már az elmúlt évszázadokban. Ha fizikai ismereteink nem lennének, és a fizika tudománya sem létezne, akkor nem tudnánk házakat, hidakat, gépeket építeni, és ezer más dolog sem működne az életünkben. A szóban forgó két… nem tudomány, hát nevezzük őket inkább „témának” - szóval ez a két téma soha nem bizonyított semmit. Minden vonatkozásában, akárhol lebbentjük fel a fátylat és nézünk belé, döbbenetes dolgokat tapasztalunk. A legfájdalmasabb ezek között, hogy a pszichiátria például nem gyógyít. Nem túlzás, ha kijelentem, hogy még soha egyetlen beteget sem gyógyított meg véglegesen, de talán részlegesen sem. Senki nem tud mutatni egyetlen olyan embert sem, akit egy pszichiátriai intézményben kezeltek, és onnan gyógyultan távozott, soha többé nem esett vissza, és minden tünetétől megszabadult. Míg az igazi tudományoknál, az orvostudomány más, önmagukat szintén gyógyítónak nevező ágazataiban ez mindennapos jelenség. Egy bőrgyógyász például csakugyan meggyógyíthat valakit, egy belgyógyász szintén…

...Laura úgy érezte, még sohasem volt ilyen boldog.

Ez volt a helyes szó, és ott ébredt rá, hogy mi a boldogság. Nem csak a testi gyönyörűség adta ezt az érzést, sőt talán elsősorban nem is az. Hanem a közelség. Az, hogy megtalálta azt a másik embert, aki ennyire törődik vele. Akinek ő ennyire fontos. Aki mindent megtenne azért, hogy ő biztonságban és jól érezze magát, aki ilyen közel kerülhetett hozzá.

Most visszagondolva az elmúlt hétre, már nevetségesnek érezte, mekkora ellenállás volt benne a férfival szemben. Hogy Endor Sabin hadnagy milyen ellenszenvesnek mutatkozott az első percekben, órákban, sőt napokban. Mi volt közöttük az a nagy taszító erő, ami aztán fokozatosan elolvadt - sőt, egyenesen összekapcsoló erővé változott?

A lány hanyatt feküdt, és várta, hogy a férfi megérintse őt.

Már túl voltak az első vehemens szeretkezésen, már ismerték egymás testének rejtekét. De ez csak felületes dolog volt, nagyon nevetséges is, ha Laura igazán belegondolt. Mit tudhat ő még Endor testéről? Nem is szólva a lelkéről.

Egyetlen szó nem hangzott el közöttük, mióta bejöttek a hálószobába. Nem kellett beszélniük, és ez is olyan csodálatos volt. Minden pillanatban érezték, hogy a másik ugyanakkor ugyanarra gondol, ugyanazt akarja - ugyanúgy. Úgy, ahogyan a másiknak a lehető legjobb, legkéjesebb lesz.

Ezért nem siettek. Csak a túl fiatal, túl tapasztalatlan, mohó kezdők esnek a gyorsaság áldozatául, azt hiszik, az valami jó dolog. De akik már megállapodtak, akik már nem először vannak valakivel - azok becsülik a megfontolt lassúságot ott is, ahol mások még rohannának. Pedig ez a világ amúgy is gyors, szédítő.

Laura néha bele is szédült. De most… Most elkapta egy kozmikus nyugalom. Behunyta a szemét, barát lett a homály, szövetséges az éjszaka. A férfi simogatta őt - finoman, csak három-négy ujjának a begyével. Óvatosan, szeretettel. A lány agyát megrohanta ez a másfajta, kifinomult kéj. Egyszerre érzett csiklandozást, amitől dobálta volna a testét - de jó volt legyőzni önteste ellenállását és lázadását egyszerre. És jó volt hallani Endor lélegzését. Ez olyan biztonságot adott, olyannyira meséssé tette még a valós világot is, amilyen az csak ilyenkor lehetett. A tömény boldogság óráiban.

…Claire alig jutott szóhoz.

De voltaképpen nem bánta. A vitázók eddig még betartották a szabályokat, egymást nem támadták, nem hangzottak el cenzúrázatlan kifejezések. A jogász is megszólalhatott, de igazából afféle papos, kenetes szöveget mondott csak, azt is röviden. Most egyik fél sem ügyelt rá. Az erőszakos beutalásokról volt szó, ahol Sandane asszony hangsúlyozta:

- Egyikünk sincs biztonságban. Bármikor megjelenhet nálunk néhány mentős, és arra hivatkozva, hogy X. Y. pszichiáter veszélyesnek látja viselkedésünket, erőszakkal bevitethet egy zárt osztályra is akár. Ez még gyerekekkel is előfordul a világ számos országában, és az is, hogy szüleik nem is tudnak erről. Aminthogy arról sem, miféle gyógykezelésnek vetik őket alá…

De ez már a pár perccel korábbi múlté volt. Most Teltow érvelt:

- A pszichiáterek évről évre kiadják vaskos könyveiket a „mentális rendellenességekről” és „betegségekről”. E könyvek mind vastagabbak, és egyre több kór van benne. De kérdezem én, miféle betegségek ezek? Minek alapján gyógyszerezik be az emberek milliót, immár nem csak a tengeren túl, ahol a pszichiáterek hihetetlen hatalomra tettek szert - de itt nálunk, Európában is? Ma már ott tartunk, hogy a világszerte a pszichiáterek bibliájának tartott „szakkönyvekben”, mint az ICD-10-esben vagy a DSM-IV-ben, amelyek mellesleg minden tudományos alapot nélkülöznek, mentális kórként szerepelnek a koffein-rendellenességek. Vagyis, aki túl sok kávét iszik, vagy erősebben hat rá a koffein, az lelkibeteg és pszicho-módszerekkel gyógyítandó, no persze drága pénzeken, amely összegek legjava a pszichiáterek zsebébe folyik bele. Vagy mentális betegség az írásbeli kifejezési rendellenesség, vagyis, aki bizonyos betűket másképpen ír, vagy nehezebben tud leírni, mint mások, az máris egy betegséggé nemesül ezen irományok listáiban. Ugyanígy, ha valaki nehezen fejezi ki magát a saját nyelvén, az is mentális kór, és mennyi „viselkedési rendellenesség” tapasztalható a felnőtteknél és a gyerekeknél is? De most kapaszkodjanak meg: a „biblia” szerint mentális betegség a „kezeléssel egyet nem értés” is! Vagyis, ha önök közül bárkit akarata ellenére pszichiátriai kezelésnek akarnak alávetni, de ő ebbe nem egyezik bele - máris tanújelét adta egy újabb „betegségnek”, amely így aztán mégis feljogosítja az erőszak bevetésére ezeket a „tudósokat”!

A pszichiáter most egyszerűen nem jutott szóhoz, olyan felháborodás fogta el, hogy a máskor legendás beszélőképessége pár másodpercre eldugult. Ezt használta ki Sandane asszony, és könyörtelenül, mégis udvariasan folytatta:

- Ahol pszichiátriai szakvéleményt kérnek vagy adnak, ott már mindenki ezt a kétkötetes „bibliát” veszi alapul. A pszichiátereknek hatalmas világcsalást sikerült elkövetniük - bebeszélték az emberiségnek, hogy a viselkedés alapja az agyban rejlik, és ők az egyetlenek, akik ehhez értenek. A megtévesztés a kormányokon, az egészségügyi hatóságokon keresztül zajlott le, mivel az állampolgárok többsége hitt ezeknek az intézményeknek, hitt a tudomány fellegváraiban és annak véleményében.

- No, de mégis hogyan képzeli ezt? - kérdezte Claire, közben egy megnyugtató pillantást vetett a pszichiáterre, akin az idegesség jelei már mutatkoztak. - A világon mindenki elfogadja a pszichológia és a pszichiátria létezését, annak képviselőit, sőt azt is, hogy e kettő orvostudomány, és gyógyítással foglalkozik… Akkor az önök alapítványa milyen jogon bírálja ezt a régóta fennálló rendszert?

- A rendszer csöppet sem olyan régi, mint a legtöbben hiszik - Teltow egy apró mozdulattal visszafogta kolléganőjét, most ő beszélt. - Alig ötven éves a pszichiáterek rémuralma. És, hogy mi alapján mondjuk, amit mondunk? Hatalmas tévedést kell eloszlatnunk hölgyeim és uraim. Sokan úgy vélik, hogy belülről, a tudomány felől senki sem vonja kétségbe a pszichiátria és pszichológia tudomány voltát, annak „eredményeit” és módszereit. Nos, hány olyan kiadványt soroljak fel, amelyek tudományos forrásokban jelentek meg, tudósok írták, és ezek mind-mind ez ellen szólnak?

Mint bűvész a kalapból, az előtte fekvő dossziéból előrántott egy sűrűn telenyomtatott lapot, és Claire kezébe adta:

- Kérem, asszonyom, megmutathatja a kameráknak is. Ez csak csepp a tengerben. Ismert tudósok véleményeinek kivonatát tartalmazza, és persze a forrásokat is, ahol megjelentek. Könyvek, folyóiratok hasábjain hirdetik, hogy minden betegség-meghatározás, amit a pszichiáterek a szakmájukban alkalmaznak, követnek - a valóságban nem létezik, már csak azért sem, mert az elmezavarok osztályozása lehetetlen. Nem létezik olyan meghatározás, amely pontosan körülírná e fogalmakat. Ezek a mentális rendellenességek a valóságban nem különálló betegségek, sőt mi azt állítjuk, hogy egyáltalán nem kóros dolgok. Aminthogy a gyermekek hiperaktivitása sem kóros. Ezen felül jó, ha tudják: két mentális zavar között lehetetlen határvonalat húzni, aminthogy ilyent még az ép és a zavart elme között sem húzhatunk!

Claire döbbenten nézett rá. A jogász volt csak nyugodt. Sejtette, miért hívták őt ide. Ha majd a zárt osztályokra beutaltakról esik szó, akkor jön el az ő ideje. A kényszerkezelések csakugyan érdekes problémakör, sokat beszéltek róla egy időben. Most mintha csönd lenne e területen, de azért nincs nyugalom. Most sincsen.

- Legalább ötven nevet sorolhatnánk fel így hirtelen, mindegyik a maga tudományterületén ismert és elismert tudós, aki csak az utóbbi két évtizedben a pszichiátria ellen szólt. Néhányan ezek közül még csalásnak is nevezték mindezt… természetesen, hiszen az. Csak egyet idézek most, mivel kevés az időnk: „A vélt vagy valós viselkedési zavarokkal küzdő embereket döbbenetes mértékben félrediagnosztizálják. A legtöbbnek valójában nincs semmilyen pszichiátriai problémája, hanem egy testi probléma megjelenése produkál látszólagos mentális tüneteket. Ez alapján aztán félrediagnosztizálják, intézetbe zárják, drogokkal kezelik, és innentől kezdve nincs visszatérés”. Úgy vélem, ez világos.

- Azt gondolja, bárki elhiszi ezt önöknek? - kérdezte gyorsan a pszichiáter. - Hogy egy világméretű összeesküvéssel állunk szemben?

- Én is ezt kérdezem - Claire a saját szempontját feledve, a logika és az értelem alapján akarta elvetni az összeesküvés-elméletet. - El tudják képzelni, hogy a világon jelenleg létező nem tudom, hány tízezer vagy százezer pszichiáter között egy sem akad, aki felfedné a titkot, aki úgymond „árulóvá” válna?

- Ki mondta, hogy ilyenek nincsenek? Hiszen információink és állításaink nagyobb része éppen ezektől az emberektől származik. Akik átláttak a szitán, és feláldozva mindent, addigi szakmai hírnevüket is, szembefordultak kollégáikkal. Akik többre becsülték a tudományt, mint a sarlatánok gyülekezetét.

- Ez erős volt - így Claire, feddően.

- De igaz - Teltow éppen olyan gyorsan szólt közbe. - Sok nevet említhetnék, de ugye elég, ha a szakma egyik nagy öregét, annakidején Freud követőjét, a világhírű Thomas Szasz professzort említem?

Claire ismerte a nevet. A pszichiáter legyintett. Ami persze nem kerülte el Sandane asszony figyelmét, és lecsapott:

- Azt hiszem, senki sem legyinthet erre a névre. A szakma - már ha szakma, már ha tudomány? - világhírű és nagy alakja ő. Nincs mégolyan régen, hiszen ezerkilencszázkilencvennégyben jelentette ki: „A pszichiátria az egyetlen és legpusztítóbb erő, amely hatással volt a társadalomra az utóbbi fél évszázadban”. Nos, hát ő csak tudja. Az egész Freudtól indult ki, aki mániákus harcával elérte, hogy a pszichoterápia végül a fizikai betegségmodellnek előbb egyenrangú társa, majd vetélytársa lett. Vagyis minden lehetséges, kissé is különös viselkedésre ráhúzták az elmebeli viselkedészavart, a mentális probléma elnevezést, majd az egészhez kerítettek egy kis szószt a gyermekkori szexuális élményekről vagy azok hiányáról, pár komplexust is kigondoltak, és máris készen volt a recept. Kérdezem: a jelenlévők között hányan hallották eddig, hogy a mai tudományban Freud teóriáit alapvetően elhibázottnak tekintik? Ma már csak egy tudományos tévedés az egész, egy dogma, amelynek soha nem volt semmilyen alapja, tehát elvetendő.

- Ez egyszerűen nem igaz! - kiáltotta a pszichiáter. Claire nagyon figyelt, nehogy kicsússzon a kezéből a vezénylet. Ugyanakkor fékezni sem akarta a szenvedélyeket - amíg sikerül azt bizonyos határok között tartania.

„Most vigyázz”, hallotta a fülhallgatóban a rendező figyelmeztetését. Ő is a pszichiátert nézte, aki ugyan szemmel láthatóan igyekezett csillapítani önmagát. De remegett a keze, és gúnyos mosoly jelent meg szája szegletében, amikor szót kapva kijelentette:

- Nincs itt igazi vita. Az ellenfelek innen-onnan kiragadott nézeteket és mondatokat sorolnak fel. Természetesen minden tudományágon belül akadnak partizánok, ellenzők, kudarcra ítéltek, akik szembefordulnak a tudománnyal és mindazzal, amit az hirdet. Ezek a szakadárok azonban kevesen vannak. Ami pedig Freudot illeti, nem hirdették ki sehol, hogy tévedett volna, aminthogy még a Darwin-elméletről sem bizonyították be, hogy hamis lenne.

- Pedig úgy tudom, hamis - mondta váratlanul a jogász. És lettek volna érvei, mert ezzel foglalkozott néha üres óráiban. Sikerült meglepnie a vitatkozókat. Claire most csapott le, jó érzékkel fordult a pszichiáterhez:

- Ön szerint tehát Thomas Szasz, aki csakugyan nagy név a szakmában, nem mond igazat?

- Ezt nem merném állítani - óvatoskodott a férfi. - De hogy a pszichiátria tudomány, és komolyan veszi, amit csinál, és más tudományok is annak tartják, az teljességgel biztos. Amit eddig itt hallottunk a… a tisztelt ellenfelektől, nem mondanak semmit a dolgok lényegéről.

…Endor csak annyit érzett, hogy elszáll az ereje.

Most közeledett a csúcshoz, és olyan boldogság fogta el, amit eddig még nem igazán érzett. Egyetlen egyszer jutott eszébe Tamara, a felesége. Vele volt ilyen jó, vagy… még vele sem?

Ösztönösen menekült az összehasonlításoktól. Nem, nem szabad erre már gondolni sem. És sikerült azonnal megszabadulnia az emléktől, bár tudta, nem végleg.

Lihegtek, egymás nyakába, arcába, Laura torkából apró sikolyok törtek fel. Ő is most közeledett ODA, és ez doppingolta a férfit is. Valahol az ágyékában szétterjedt az a különös, az a nagyon jó érzés, amit már olyan régóta nem tapasztalt. Most zökken helyre a világ, jutott eszébe, most zárul be egy hurok. Az életút egy szakasza érvéget, önmagába fordul vissza az, aminek tovább kell haladnia. Tovább kell élnie. Még nem érezte ezt ilyen erősen az eltelt hónapokban - egyszer sem.

Laura torkából a sikolyok egyre hangosabbak lettek, végre egyetlen hosszú üvöltéssé változtak. Ekkor ért a csúcsra a férfi is. Ő is üvöltött, sokkal mélyebb hangon, vadállat módjára. Maga az őserdő elevenedett meg, a szobában, azokban a lanyhuló percekben mintha színes madarak repkedtek volna. Valahol majmok ugráltak ágról ágra. Odalent ragadozó osont csíkos-foltos bundában, bogarak másztak szerte és fentről, még magasabbról madarak kerek szeme figyelte a zöld rengeteget…

Aztán lihegve fordultak le és el egymástól. Még bennük volt az erőkifejtés, az utolsó mozdulatok izgatták csípőjüket. Ágyékukat. De már csillapult minden, és ez is jó volt, nagyon, nagyon jó.

…- Ha csak a tizenhét, leggyakoribb „mentális zavarban”, és csak az USA-ban nyilvántartott betegek számát adjuk össze, az összlakosság számát kétszeresen meghaladó mennyiséget kapunk - mondta Teltow. És sajnos ez sem vicc. Az emberek többsége ugyanis többféle „zavarban", vagyis a pszichiáterek szerint „betegségben” szenved. És akkor még nem is említettük a többi állítólagos nyavalyát, amit ők úgymond „gyógyítanak”. Egyszerűen el sem tudjuk képzelni, mekkora összegeket szipolyoznak ki a fejlett országok társadalombiztosítási rendszereiből. Itt ezermilliárd dollárokról és eurókról van szó, még akkor is, ha nem értjük bele a pszichiáterek által személyesen zsebre tett összegeket. Hiszen például a gyógyszeripar szinte felerészben csak belőlük él. A pszichológusok és pszichiáterek ezernyi olyan anti-depresszánst és más „gyógyszert” írnak fel hihetetlen mennyiségben - naponta sok millió tablettát világszerte! - amelyek hatástalanok. Nem gyógyítják a pácienseket, nem is gyógyíthatják, mert azok az esetek többségében nem is betegek. Csak azt hiszik, mert bebeszélték nekik. Kik? Hát a pszichiáterek.

Claire hátradőlt. Teltow is érezte, hogy sokáig beszélt, most szünetet kellene tartania. Átadni a szót a másik oldalnak. A pszichiáter arca már vörös volt az erőlködéstől. Nehezen türtőztette magát. Most kitört:

- Mivel érveljek? Eszembe sem jutott volna idehozni mindenféle statisztikákat arról, hogy évente hány beteget gyógyítunk meg. Akár itt a Városban, én és a kollégáim, akár szerte az országban vagy a földrészen. A pszichiátria tudomány, ez szerintem nem kétséges. És elsősorban nem azért, mert vannak tudósai és vannak szakfolyóiratai, vannak pszichiátriai rendelések, és vannak a céljait szolgáló gyógyszerek. Hanem tudják, miért? Mert vannak betegei. Olyan emberek, akiknek valami okból sérült a pszichéje. Ezt senki sem tagadhatja! Mondjanak bármit az ellenfelek vagy bárki más, az ember két részből áll: a testből és abból, amit közönségesen csak léleknek nevezünk. Eddig, ugye, egyetértünk a tisztelt ellenfelekkel is? Ha pedig beteg lehet a test, márpedig az lehet, mindnyájan tanúsíthatjuk, akkor beteg lehet a lélek is. Mindenki ismer olyan tüneteket, amelyeket lelki bajokra vezethetünk vissza. Túlzás szerintem azt állítani, hogy minden lelki baj kizárólag testi bajokra vezethető vissza, és azoknak mintegy lelki lenyomatait látjuk a pszichés zavarok esetében. Már csak azért is, mert mostanában népszerű egy fordított teória is, amely azt hirdeti: minden komolyabb fizikai baj, beleértve még a rákbetegségeket is, lelki eredetű… Hát eldönthetnék végre, mi honnan ered, és mit lehet vagy érdemes támadni, akár hazug érvekkel is!

Claire a „hazug” szóra összeráncolta szemöldökét. Majd hirtelen eszébe jutott, hogy ez neki nem előnyös, nem szép ilyenkor az arca. Félszemmel látta a nézők látókörén kívül elhelyezett monitoron, hogy a rendező most éppen őt mutatja. De rögtön váltott a kép, és újra a pszichiáter elégedett mosolya töltötte ki a képernyőt.

…Olyan jó volt csöndben feküdni. Érezni, hogy jön az álom, de még csak ólálkodik. Mint jótét farkas a kertek alatt. Nem hoz veszélyt az akol népére, nem azért jön, hogy vért ontson.

De közeledett.

Laura adta meg magát elsőnek Az oldalán feküdt. A fejét a férfi egyik karjára helyezte. Endor másik karja a lány csípőjén nyugodott. Amikor pedig Endor rájuk húzott egy könnyű takarót is - amit hosszas matatás után a szőnyegen lelt meg a sötétben - teljes lett a kényelem, a biztonság. Soha nem érezte magát ilyen jól, mint most a férfi karjaiban. Miért nem volt ez így soha Andréval? - villant még az eszébe. De ez is elfelejtődött, elsodorták az álom egyre erőteljesebb, meleg hullámai.

Endor sem gondolkodott már. Még eszébe jutott, hogy ugye bezárta a lakás ajtaját. Aztán megérezte a lány illatát. Eddig is érezte biztosan, de nem figyelt rá. Most az alvó Laurára összpontosított, annak melege sütötte a bőrét, az ő lélegzetét hallotta. Az a különleges illat lengte körül, már nem csak Laurát, hanem őt magát is. Volt ebben valami nagyon jó, nagyon otthonos - az illatuk egyesült, eggyé lett. Ahogyan a testük, és még inkább a lelkük.

Anélkül, hogy egész este egyetlen szót váltottak volna. Egyetértettek mindenben. Az igazi szerelmesek nem szégyellik testüket a másik előtt - de nem szégyellik tetteiket sem. A szerelem széles mező, sok minden elfér rajta. Ezen az úton haladva még a legfurcsább dolgok is elfogadottak lehetnek - ha a résztvevők úgy döntenek.

…- Tisztában vagyok vele, hogy témáról témára csapongunk, és semmit sem merítettünk még ki - Claire megfontoltnak szánta e szavakat, de az órára pillantott, amit a kamerák mellett helyeztek el. Rémülten látta, hogy alig tíz perc maradt. Ugyanakkor a közvetítést vezető lány is felmutatta két tenyerét a szétterpesztett ujjakkal. Tíz, csak tíz!

Most éppen a tudományos közleményekről volt szó. Teltow beszélt:

- Ellenőrizték a főleg amerikai és angol eredetű pszichológiai és pszichiátriai szaklapokban megjelent, úgymond tudományos cikkeket. El tudják képzelni a gyászos eredményt? Míg más tudományágak szakcikkeiben az utólagos, pártatlan ellenőrzések maximum 1-2 százalék hibát hoznak ki, addig ezek aránya a pszichológiai és pszichiátriai folyóiratokban minimum 40, de sokszor inkább 45 százalék volt! Hát komolyan lehet-e venni egy ilyen „tudományt”? Már csak azért is, mert ezeket is pszichiáterek szerkesztik, és tudományos, vagy annak mondott előképzettségű embereknek kellene őket ellenőrizni!

- Ez nem is lehet másképpen - Sandane asszony nagyon pontosan csatlakozott az előtte szólóhoz. Olyan szorosan utána kezdte mondandóját, hogy Claire-nek esélye sem maradt félbeszakítani. - Hiszen ha egy „tudomány” eleve csaláson alapul, vagyis áltudomány, akkor művelői nagyobbrészt szintén csak csalók lehetnek.

- Ez azért túlontúl erős állítás - szólt közbe a jogász. - Amit már a törvény is büntethet.

- De nem abban az esetben, ha sikerül bebizonyítani az alaptételt: mind a pszichológia, mind a pszichiátria áltudomány. Nem valós eredményeken alapul, és soha nem is gyógyított meg senkit. Én bízom benne, hogy ez a két szó: pszichológia és pszichiátria - száz év múlva már senki számára nem lesz ismert. Csak néhány olyan kutató ismeri majd, akik az elmúlt századok tudománytörténeti érdekességeivel és a tudományos csalásokkal foglalkoznak…

…Endor felébredt.

Odakünn még nem hajnalodon. Az éjszaka osztatlannak látszott. Lassan húzta ki karját Laura feje alól - elzsibbadt, hát jólesett most letenni maga mellé, mozdulatlanul. Az éjjeliszekrényen álló kis ébresztőóra világító számlapjára pillantott. Éjjel két óra múlott.

Mióta fekhetnek itt? Mikor fejezték be a szerelmeskedést, talán éjfélkor?

Nagyon éhes volt. Hát csak feküdt korgó gyomorral, és hallgatta a lány egyenletes lélegzését. Ám Laura egyszercsak megmozdult. Érződött, hogy magához tért, és nem tudja, hol van. Felült az ágyon.

- Nyugalom, itthon vagyunk - mondta halkan.

Kétszeres hatást gyakorolt ezzel a lányra. Egyrészt Laura hirtelen felfogta: nem álom volt, amire ébredése után az első percekben gondolt. Csakugyan Endorral volt, van. És itt annak lakásában.

A másik az a jóságos, simogató szó volt… Itthon. A szemébe könny szökött, úgy meghatódott saját érzéseitől. Vagy azok teperték le a lelkét? Itthon, itthon. Istenem, itthon! Most fogta fel, hány éve hiányzik neki ez a szó. Maga sohasem ejtette ki. Az otthon nem az a bérelt lakás volt. Az otthon inkább egy másik ember. Ház nélkül is lehet otthonod, ha vele vagy.

Visszafeküdt, és kislányosan bújt a férfihoz:

- Köszönöm - mondta.

Nem a szexre célzott, és a férfi ezt pontosan értette. Magához ölelte a lányt, betakargatta. Takaróval, önkarjával, testével. Melegével. Gondolataival. Laura behunyta a szemét. Ennél már nem, nem lehet jobb, gondolta, és azonnal elaludt.

Mélységek

Üvöltött.

A fájdalom váratlanul tört rá. Kétszeres volt, egyszerre kétszeres. Hiszen az emlékek is feléledtek és rárohantak - most is egy ÜTÉST érzett. Megfeszültek az izmai, és a szíjak is, amelyekkel ahhoz a nagy fehér asztalhoz, a kínpadhoz kötözték azok a nagydarab férfiak. Női hangot is hallott. Tudata halványan érzékelte, hogy meztelen. És itt nők is vannak. Azelőtt ilyesmi soha nem történhetett volna meg, villant bele.

Azelőtt…

Sokféle azelőtt volt. Addig nem is hitte volna. Az idők egymásra rakódtak, mint trágyadombon a rétegek, mint a föld mélyén a különféle színű kövek. Talán láva volt némelyik - vagy egykor mindegyik? Azelőtt?

Mert most itt feküdt a Csatornában, és erről is tudott. Egyszerre érezte a régi csapást, amikor árammal kábították és bombázták az agyát - és amikor valami még azelőtt is volt. Valami békésebb, normálisabb… Színesebb. Amikor minden olyan egyszerű volt még, és bajoktól mentes. Most csak ennyire emlékezett.

Fájt már az is, hogy ennyi réteg van benne. Hogy ennyi létezik egyáltalán odakünn a világban is. Vagy ott még több van? Most ez is elszédítette. Micsoda változatosság, hány dologból hányféle létezik a világban?

De az ÜTÉSek nem hagyták el. Már régen, nagyon régen nem volt amazok hatalmában. Mégis, ma és tegnap és régebben és régóta itt bujkált, és érezte a kettő között az összefüggést. Néha akadtak világosabb, napfényesebb pillanatai, amikor látta, hogy mi függ mitől. Hogy miért kell neki itt élnie. Mert az a másik világ rátörne, ha elkapná. Ezért is élvezte olyannyira, ha a Baráttal mehetett a Városba. Az nagyon finom dolog volt. Hatalmas élmény, úgy kitöltötte az agyát, hogy utána jó ideig nem is tudott másra gondolni. Még enni is elfelejtett. No, nem a csokoládét, azt nem felejtette el. A Barát jól tette, hogy hozott - hálával gondolt rá, csak hálával.

De most üvöltött.

Feledve csokoládét, és bármi egyebet - még az ÜTÉSeket is. Az érzés, amely rátört, maga volt a borzalmas reménytelenség. Olyan erő, amely megborzongatta a hátgerincét, és így keltett benne félelmet. Amely kemény, feszes acélfésűként száguldott el bordái között, így ébresztve fel a benne mindig is lapuló félelmet.

Hisz mindig rettegett.

A Csatorna menedék volt, de talán nem végleges - ez is halványan ott lapult az agyában. Nem tudott már igazán gondolkodni, csak olykor, és rövid időkre. Az emlékek összezavarodtak egyetlen kibogozhatatlan masszává változtak, összefolytak. Az itteni lét éppen egyszerűségével segített rajta. Tiszták voltak a határok. Tudta, meddig mehet el úgy akármilyen irányban, még le vagy fel is - amíg nem találkozik másokkal. Ha akarta, átléphette a határt, de tudnia kellett, hogy aztán már az a FENTI VILÁG kezdődik. Benne azokkal az emberekkel, emberpatkányokkal, akik elől ide menekült.

Idelent a falak hallgatták teste neszeit, a mozgását. Ritka szavait, és még ritkább üvöltéseit. A patkányok sem voltak igazán ellenfelek. Idelent biztonságban érezhette magát. Biztonságban érezte magát. Magát. Csak önmagát.

De hát mások nem is léteztek!

Ebben az üvöltésben ez is benne volt. Az a halvány vágy, amely a lelke mélyén keletkezett. Pedig nem is tudta, mi az: lélek. Nem tudta, mi irányítja a tetteit, és ezen nem is gondolkodott. Gondolkodni is ritkán tudott. Sohasem hosszan, még elégséges ideig sem. Rövid céljai voltak, hamar elérhetők. Egyszerűek.

Más persze, amikor vele volt a Barát. Az megmondta, mit kell tennie. Fényképeket adott a kezébe. Az utat is mutatta. Volt néhány tárgy, furcsák, idegenek, rossz szagúak, amiket a kezébe adott:

- Ezt vedd fel - mondta ilyenkor.

- Enélkül egy lépést sem - figyelmeztette.

- Meg ne próbáld másképpen! - fenyegette.

- Ha nem teszed így, többé nem jövök el érted.

Ez hatott, mindig hatott. És nem csak a csokoládé miatt.

Kedvelte a Barátot, pedig nem is olyan régen ismerte. Ám a Barát mindent tudott róla. És tudta, hogyan kell vele beszélni. Simogatta a lelkét, és ha fel is horgasztotta benne a haragot - olykor - mindig le is csillapította. Egy ideig. No, és hozta a Csomagokat, vagy küldte őket, és mindig kedves volt hozzá. Ettől elszokott - csakúgy, mint bármi mástól.

De most akkora volt benne a fájdalom, hogy csak ült a Rejtekben és üvöltött.

Patkányok rohantak szét, mindenfelé. Néhány denevér a Folyóparton, amelyek beszoktak néhány régi, nem használt járatba, mozdulatlanul függtek tovább, nem ébredtek fel. Most nappal volt, és az ő számukra még nem jött el az Idő.

Az idő… a Patkányember csak ült a száraz földön. Hátát a betonfalnak támasztotta. Aztán másra támadt kedve. Talán azért, hogy elriassza a fájdalmat, elküldje a rossz érzéseket. Amelyek úgy ellepték most őt, mint piszok a szennycsatorna falait. Megindult, előbb lassan, aztán gyorsabban.

Tudta, hová igyekszik. Nagy néha kedve támadt erre a látványosságra, hát ment. Nem volt az messze, csoda, hogy gyakrabban nem jutott eszébe. De úgy bánt ezzel is, mint a csokoládéval. Ritkán jutott hozzá, és ha ez csak tőle függött, akkor is takarékoskodott vele. Most kedve támadt, hát ment. Ez a szabadság halvány érzését adta neki. Milyen jó, hogyha eldönt valamit, hát oda mehet. Ment.

Két szinttel alább szállt. Egy most is működő csatorna mellett ment el, ezt lezárták a csatornamunkások. Akik jelenlétét néha észlelte, de sohasem mozdult, amíg azok odalent jártak. Most belépett egy másik folyosóba is. Ovális volt, alig ember-magas, behúzta a fejét. A csatorna elég régi lehetett, csupa kőből épültek a falai. Fent az összetartó íves mennyezeten zárókő-sor húzott vékony csíkot. Oda is beette magát a piszok. Ezt most is használták, de alig volt benne szennyvíz. Az is besűrűsödött. A szag az orrába hatolt, csípte is. De mivel megszokta, nem érezte igazán.

Patkányok cincogtak szerte, néhány lassúbb példányt kéjjel eltaposott. Halálkiáltásuk megtisztította előtte az utat. A figyelmeztetést értették, értelmes népség ez, dünnyögte magában. Kevés volt a fény, néhány záporcsatorna-nyílás akadt csak, százlépésenként, és azokba is igen magasról jött a már fogyatkozó fény. De neki elég volt, a szeme inkább a nagy fényben vakult volna el.

Ismét váltott, mert ez az ovális csatorna véget ért. Egyszerűen egy lefolyó volt a végén, rozsdás ráccsal, rézsútos lejtéssel. Itt már többször elcsúszott, hát most vigyázva lépegetett. Fekália ömlött be egy nyíláson, a szag fullasztotta. Furcsa gömbök emelkedtek a szennyfolyam tetején, a folyadék lassan sodródott a mélyebb pont, a Folyó felé.

A gömbök óvszerek voltak, a rothadás gázai fújták fel őket, különösen lebegtek a sötétben. Átgázolt közöttük-rajtuk, az egyik eldurrant, és koszt vetett a falra. Nem is nézte, hogyan indul lefelé csorogva, tapadósan. Nem érdekelte. Látta már. Ezerszer.

Most egy szárazabb járatba került, amely egyenletesen emelkedett - de ezt csak ő érezte, vagy sejtette. Itt is voltak patkányok, de elszaladtak. Egyet mégis sikerült elcsípnie, felmarkolta a meztelen farkánál fogva. Az állat ügyesen felhajolt a farka felé, már nyitotta pofáját, hogy apró fogaival belemarkoljon a férfi ujjaiba - de nem jutott rá ideje. Már repült is, egyenesen a falnak. A robbanásszerű ütés - az ÜTÉS! - szétroncsolta a fejét. A testéből sem sok maradt. Jószerével a farka csak, amit a férfi markolt.

ÜTÉS…

- Ti is kaptok! Nem csak én! Nesztek, nesztek! - kiáltotta és az arasznyi farokkal csapkodta a levegőt. Aztán azt is eldobta, a fal tövébe esett. Múlttá lett, a háta mögé került, ha erre is jön vissza, észre sem fogja venni. Talán nem is emlékezik majd rá.

Most céltudatosan haladt. Elég volt egyet pillantania balra, jobbra. A sötétség nem volt akadály. Most megint felfelé ment. A Főcsatorna alatt haladt el az imént, az nagy és komoly építmény volt. Ő is tisztelte. Az az igazi Csatorna, szokta gondolni. Olykor.

De már a másik oldalán volt, és a következő kanyarban már a hangok jelezték, nem tévedt el. Jó felé jár. Rázkódás közelített, valahol a mélyben, vagy minden irányból? Majd elrohant a másik irányba. Itt soha nem lett igazán csönd.

Hamarosan furcsa területre jutott-mintha egy padláson járna. Alul egyenletes beton, hatalmas térség. Itt-ott föld hullott rá felülről. Fölötte barlangszerű üregek. És a lenti nyílásokon át feljön a fény. Kis bokrokban jut a mennyezetre, apró lyukakon kis kerek foltok vetülnek oda. Óvatosan ment rá. A rázkódás megint közeledett. És megint eltávolodott.

Ő tudta, hová kell mennie. Átvágott ezen a térségen, gyorsan ment, és nem nézett le egyik lyukba sem - most nem. A „padlás” túloldalán meredeken lejtett a talaj, a földből furcsa betondarabok álltak ki. Formátlan tömbök is voltak, hatalmas tartályokból kénytelen-kelletlen odaöntött és megmerevedett alakzatok. Ügyet sem vetett rájuk, most már valami bizsergett benne, az ösztön vezette. Csak az.

Résbe tömörült a teste, lábai lecsúsztak, de oda, ahová ő akarta. Itt is sötét lett, de valahonnan fények szivárogtak be. Hiszen odalent, és itt mellette éjjel-nappal égnek a lámpák. Ez is a föld alatt van, nagyon mélyen. Most egyszerre kétfelől hallotta a közeledő dübörgést, már ügyet sem vetett rá. Másfajta láz vitte őt előre.

Nem tudta, mennyi idő lehet, sőt még arra sem gondolt, hogy az időtől függ, mit lát. Bár voltak halvány fogalmai erről. Nem mindig sikerült. Viszont volt ideje, hát, ha várni kellett, egyszerűen várt.

Most remélte, nem lesz rá szükség. Hogy OTT azonnal megkapja, amire most vágyik. Vágy ébredt benne.

Mintha egy hatalmas építmény külső falán mászott volna ide-oda. És éppen ez történt. Amikor megint eldübörgött odalent az a nagy zaj, maga elé képzelte. Nem volt könnyű, mégis szinte maga előtt látta. Egy régi emlék ébredt benne, csak egy pillanatra. Ez mindig itt történt vele.

A Metró…

Az egyik állomás fölött volt. Azokban az üregekben, amelyeket a készítők hagytak itt sok tíz évvel ezelőtt. Az állomás belméretét túltervezték, a méretekre ráhagytak, hogy a betonozóknak és gépeiknek legyen elég hely. A hatalmas félkörívű zsaluzat fölé kellett jutniuk, hogy onnan öntsék bele a folyékony betont. Aztán, amikor végeztek, egy keskeny kijáraton mentek le ismét, amit befalaztak. A sötétség meg ott maradt az üregekben.

De egy idő után a lenti fény áttörte a betonfalakat is. Nem az alagutakban, ahol a szerelvények száguldottak, nem. Hanem az állomások szélén, főleg ott, ahol a belső építmények és helyiségek voltak. A mozgólépcsők energetikai gépei, az elektromos vezetékek, a javítóműhelyek. Az öltözők, a raktárak.

A beton megfáradt, a belső csempék kis darabjai búcsút mondtak a falaknak Különösen a mennyezetnek Sohasem volt odafönt elég világos ahhoz, hogy lentről észrevehessék. Kis és nagyobb rések támadtak, ahol a lenti lámpák fénye felvetült a Metrón Kívüli Semmibe. Aminek nem is lett volna szabad léteznie. Miután felépültek az alagutak és a kiszolgáló helyiségek, az állomások és a mozgólépcsők - soha többé senkinek sem jutott eszébe megnézni, mi lehet azokon kívül, a föld alatt?

A Csatorna és a Metró olyan közel voltak egymáshoz.

Az utasok sokszor nem is sejtik, milyen kevés választja el őket saját szennyüktől, amely odalent hömpölyög. Többnyire követve a gravitáció általános szabályait, bár vannak kivételek. Van, hogy eldugulnak a csövek, van, hogy megszaporodik valahol a szennyanyag, és átfordul az ellenkező irányba. Nem véletlenül szállnak le nap, mint nap a csatornamunkások, és nemegyszer úgy robbantják fel a gátakat.

Csak egyeden ember ismerte az összes járatot, csak egyetlen ember járt erre oly gyakran.

A patkányok embere, az emberek patkánya.

Most lihegve kaptatott fel egy romos falrészen. A metrószerelvények robogása alig hatolt el hozzá. Másra vártak az érzékei.

Belehuppant abba a nyílásba. Kényelmes volt, mert azzá tette régebben. Idehordott szemétben talált, alig koszos puha rongyokat, párnát. Szigetelőanyagot. Valóságos kis fészek lett itt.

Az a lyuk most is a helyén volt. És amikor bepillantott, a lenti fény először elvakította. Mindkét szeme könnyezni kezdett - de tudta már előre, hogy így lesz. Hát beletörődött, és várt. Még kétszer nézett bele, és mindkétszer elárasztották a könnyek. De kevesebb volt már, kevesebb. És hamarosan megszűnt a könnyáradat.

Láthatott! Azt látta, amit akart! Amiért idejött, annyi akadályon át.

Odalent sárgás foltok mozogtak. Nem voltak messze, talán húsz lépésre tőle. Hát kis erőlködéssel rájuk fókuszálta a szemét. A lenti helyiségben itt-ott gőz csapott fel, kicsiny válaszfalak mögött. De elöl is voltak ilyen vízforrások, és…

A nők.

Meztelenek.

Fürödtek. Mind meztelen volt. Legalább nyolc vagy tíz volt odabent, egyszerre. A metró munkatársnői, akik a műszak végeztével lefürödnek, átöltöznek. A hivatalos szagú, átizzadt egyenruha helyett visszaveszik önmaguk igazi színeit. A szoknyákat, nadrágokat, blúzokat. Törölköző-izgatta bőrre illatszert fecskendeznek, krémet kennek…

És mindezt az ő szeme előtt tették.

Régóta járt ide. Amikor egyszer ide-oda bolyongva felfedezte a dolgot, nem ritkán fordult meg itt. Most is bekucorodott a rejtekbe, és dülledt szemmel bámulta a nőket.

Fiatalok és öregek voltak. Szépek és csúnyák.

De mind meztelen, hát neki mind szép.

Egyforma kedvvel nézegette a fiatalok feszes mellét, combját, a sötétlő háromszöget az ágyékukon. A középkorúak domborodó hasát, megereszkedett bőrét. Némelyik lógó mellét. És az sem kerülte el a figyelmét, hogy akadnak ott még idősebbek is, kiknek melle már petyhüdten feküdt a mellkasra, nem volt bennük semmi izgató. Másnak nem lett volna. De neki… Az ő számára ez is az volt.

Látta, ahogyan mosakodnak a zuhany alatt. Ahogyan emelik a karjukat, hogy beszappanozott hónaljukra is jusson a vízből. Izgatottan nevetgélt, és aprókat lihegett. Látta, hogyan mossák a mellüket körkörös mozdulattal. Majdnem elharapta a nyelvét, amikor az egyik nő a combjai közé nyúlt. A zuhanyfülke átláthatatlan magányában, nem hitte volna, hogy onnan fentről, a magas csempézett mennyezetről valaki látja őt.

Nem voltak itt kamerák, nem voltak lyukak a falakon - hát a nők biztonságban hitték magukat.

Ő viszont mindent észrevehetett. Látta, hogyan mossák testük rejtekeit, hogyan élvezik a forró vizet. Az egyik zuhanyfülkében két nőt látott, akik élvezettel, simogatva mosták egymás testét. Érződött minden mozdulatukon, hogy párt alkotnak Ezen is elbámészkodott, de közben a tekintete ide-oda ugrált. Annyi szép testet láthatott, és egyszerre!

Még azt is élvezte - igaz, ezzel nem nagyon volt tisztában, inkább ösztönösen érezte - hogy most ő lett az ismeretlen nők ura. Hiszen csak ő tudja, hogy látja őket, amazok ezt nem sejtik. Olyankor láthatja őket, és úgy, ahogyan és amikor senki másnak nem mutatják meg magukat…

Még azt is élvezte, amikor néhányan törülközőbe burkolták az imént még szégyentelenül mutatott testüket, és kigyűltek a mosdó előterébe. Valaki cigarettázott, ketten a körmüket festették, egyikük az arcát festegette. Közben beszélgettek. A hangok nem hallatszottak fel, és neki erre nem is volt szüksége. Zavarta volna, ha érti szavukat, ha tudja, miről beszélnek. Neki itt és most csak a látvány kellett. Ahhoz, hogy ő maga is jól, nagyon jól érezze magát…

Egyik keze máris ruhájában matatott. Combjai közé nyúlt. Aztán ütemes mozdulatokkal evezett közelebb a vélt szerencséhez. A szemét egyetlen pillanatra sem vette le a nőkről. Amikor érezte, hogy teste közeledik ahhoz az örömhöz, amire máskor, máshol, mással is vágyott, de hiába. Hát most és itt kiválasztotta a legszebb, legfiatalabb nőt, és hitte, hogy az övé, hogy most vele van. Hiszen ott volt előtte annak meztelen, párolgó teste, látta a bőrét, az arcát, teste hajlatait, mindenét. Őt nézte, és vele képzelte el azt az örömöt, ami most elárasztotta a testét…

Később ernyedten ült, de a szemét akkor sem vette le a lyukról. Odalent véget ért a műszak utáni váltás, a nők sorban felöltöztek és elmentek. A legtovább egy idősebb nő tollászkodott, de amikor becsukta maga mögött az ajtót, a fény is kihunyt, ő meg csak ült a hirtelen beállt sötétben, szemhéja alatt villózott a sötétség. Jó ideig ült ott, már nem tudta, mit tegyen. Fáradtnak érezte magát.

De akkor rezgések hatoltak a testébe. Az egész betonszerkezet finoman rezgett - újabb szerelvény érkezett valahonnan valahová. Akkor már eszébe jutott, mit kell tennie. Hiszen ezt is tette már máskor is, éppen elégszer.

Tovább vándorolt hát. A fények felszivárogtak itt is. Amikor elérte a legmagasabb pontot - görnyedten haladt, itt-ott négykézláb mászott, csúszott - a metróállomás fölé került. Itt is volt néhány kedvenc rése, amelyeken át lelátott a peronokra.

Hát most ugyanúgy élvezte ezt is, mint az előbb a meglesett nőket. Amikor szeme a nyílás fölé került, két peront látott egyszerre. Az egyiken sokan voltak, a másikon alig lézengett valaki. Most mehetett el egy szerelvény, lassan gyülekeztek a következőre várók. Amott viszont rengetegen álltak. Odakünn nappal volt, biztosan munkanap - bár a férfi ezt halványan érzékelte. Igazából ilyen gondolatok meg sem fordultak a fejében. Csak nézte őket - most nem csupán a nőket. Mindenki érdekelte, hiszen ahányan voltak, annyifélék. Idősek ősz fejjel, innen felülről jól látszott némelyik férfi kopaszsága is. Testes asszonyok, szatyrokkal, retiküllel. Fiatal lányok, csapatosan vagy egyedül. Fehérek, feketék, sárgák. Ide-oda járkáltak, álltak, beszélgettek, vagy csak méregették egymást. Mindenkin látszott a türelmetlenség, a várakozás. És amikor megjött egy szerelvény-onnan fentről ő csak hirtelen becsúszó szögletes fémtetőket látott, amelyek eltakarták az addig meztelenül árválkodó sínpárt, a vágányok gödrét - elnyelte a várakozókat.

Ki türelmetlenül, ki megnyugodva, ki meg közömbösen lépett be. A várakozók eszköznek tekintették a szerelvényt, az egész metrót, meg sem fordult a fejükben, hogy a dolgok történhetnének másképpen is, mint így. Hogy ők jöttek, vártak, beszálltak, elmentek. Így volt természetes. Nekik.

De nem neki, odafönt. Elfelejtkezett minden másról. Tehette, az idő múlását nem érzékelte, és nem is voltak következményei. Elhelyezkedett odafent, szinte egész testtel ráterült a durva, eldolgozatlan külső betonburkolatra. És csak nézte, nézte az ember-kavalkádot. Percenként változott minden, és ezzel nem tudott betelni. Jöttek a szerelvények, vitték az embereket. Az egyik peronon lévők erre mentek, a másikon várakozók az ellenkező irányba. Ezt is élvezte. Mi dönti el, hogy ki merre megy? - motoszkált a fejében halványan. Rögtön tudhatta, ki merre akar menni, mert arra a peronra jött. Színes ruhás nők, szépek és csúnyák. Olykor jött egy-egy csapat, szemmel láthatóan összetartoztak. Együtt nevettek, lökdösték egymást viccelődve, aztán amikor megjön a vonat, vidáman beözönlöttek. Néha felbukkant egy-egy hajléktalan is. Ők mindig egyedül voltak, nem beszéltek, nem nevettek. Álltak a peron szélén. Sokáig álltak, szinte sohasem szálltak be az első érkező szerelvénybe. Mintha tartanának valamitől - és csakugyan féltek is. Látszott a testtartásukon, amit a férfi még innen, pontosan felülről is jól látott. A hajléktalanok piszkos ruhát viseltek, és ő nagyon jól tudta, kik ezek. Nem érzett részvétet, aminthogy nem érzett gyűlöletet sem. Voltak persze, akiket gyűlölt, de már nem sokan.

Sokáig feküdt odafönt, és nézte az embereket. Egy másik világot lesett meg. Amazok odalent nem is sejtették a dolgok. Az ilyenek sohasem sejtik. Azt sem, ha a sajátjaik, az ő világbeliek leselkednek utánuk. Azt meg végképpen nem tételezték fel, hogy egy nagyon is idegen figyeli őket. És talán ha tudják, vállat vonnak, és mennek tovább. Nem érzékelték, hogy a résen egy patkány les rájuk Egy nagy, roppant erős, olykor mit sem értő, csodálkozó és izgalomtól fűtött patkány.

Együtt 2.

- Tudod, mi jutott eszembe? - kérdezte Endor.

A konyhában ültek, és reggeliztek. Még minden olyan zsongító volt. Laura alig érzékelte a jelent, az állapotot, a helyet. Az időről nem is szólva. Csak azt látta, hogy odakünn világos van, biztosan eljött a reggel. Tehát ismét nappal van. De semmire nem tudott gondolni ezen kívül. Olyan bársonyos volt minden - legfőképpen ő maga, és nem kívülről, nem a bőre, hanem belül. Az egész énje egyetlen gondosan hajtogatott szövetdarab volt. Puha és elomló. Teli, magába szívó, szétterülő. Érzékeny.

- Fogalmam sincs - lehelte a lány. Hagyta, hogy a férfi kenje meg neki a kenyeret. Pirítós volt talán, de ezt sem érzékelte. A szemét nem vette le Endorról. Szerelmes volt, és ebben a pillanatban ennél fontosabb dolgot nem tudott volna mondani. Érezni.

Endor is ráfeledkezett egy pillanatra. A fürdőköpeny - az ő tartalék férfiköpenye! - jól állt a lánynak. Kicsit nagy volt és hosszú, de a nők ősi ösztönével Laura megoldotta, hogy ez is nőies legyen. Összehúzta derekán az övét, a mellén kicsit széthajtotta. Nem kacéran - természetesen. Endor látta a lány két melle közti árkot, ez a dekoltázs előbukkant. Bőségesen, szépen. Vágyat keltően. Egy pillanatra még eszébe jutott, hogy tulajdonképpen lenne még idejük, és ha most felhagynak a reggelizéssel, berontanak a hálószobába, ahol az éjszakától fáradt ágy várja őket… Mert az ágy most is várakozik.

Laura eltalálta a gondolatát. Fáradt mosollyal megfogta a férfi karját. Kicsiny érintés volt ez, nem több. De érződött: a lány tudja, mire gondol, és eltanácsolta tőle. Hiszen így is szép, most minden gyönyörű. Itt az asztalnál ülve is szinte kéjes érzés, hogy együtt lehetnek. Így és nem másképpen, most nem máshogyan.

- Ne haragudj, de az előbb, a fürdőszobában megérintettem a nedves csempét, és ott maradt az ujjam lenyomata…

- Ujjlenyomatok - mondta azonnal a lány. A férfi bólintott:

- Hogyan felejtkezhettem meg róluk?

- Nincs jelentősége, a nyombiztosítók biztosan elvégezték a dolgukat.

- De annyi minden egyéb történt tegnap… - látva a lány, incselkedő, vidám tekintetét, elmosolyodott, majd ismét komolyra váltva folytatta: - A munkában történt olyan sok esemény, hogy elfelejtettem rákérdezni.

- Ha találnak valamit, úgyis szólnak.

- Nem tudom elképzelni, hogy a tettes gumikesztyűben hadonászott volna a szamurájkarddal.

- Pedig légy erős, ma már mindenki látott ezer krimi-filmet, és tudja, hogy ez alapvetően szükséges. Mit gondolsz, miért nem maradtak ujjlenyomatok a többi gyilkosság helyszínén sem?

- A folyóparton, ahol az ügyésszel végzett… Ott talán nem. De a lakásokban?

- Sehol sem találtak semmit. Lehet, becsöngetett, és amikor kinyitották neki, se szó, se beszéd, a házigazda torkának ugrott…

- Ezt csak Fiora Lasser esetében tehette meg. A többieket lesből meglepte.

- De ki tudja, mennyi időt töltött előtte vagy utána a lakásban, villában? Mégsem hagyott nyomokat. Vagyis vigyázott erre.

- Elég baj az - bólintott Endor, de nem adta fel. Remélt.

Látszott, az ügy foglalkoztatja, ám közben a szeme vagy a keze nemegyszer végigsimított a lányon. És ez jólesett mindkettőjüknek.

Aztán az események felperegtek. Endor telefonált. Laura öltözött. Mivel már világos volt, a hadnagynő remélte: az elmúlt éjjel nem történt újabb gyilkosság. Mert, ha mégis, talán már felfedezték volna? Eddig mindig hajnalban riadóztatták őket. A Harapós éjszaka gyilkol, ez lehet az ő kedvenc napszaka. A sötétben oson… a lány megborzongott. Az ismerős ruhadarabok azonban önbizalmat adtak, visszatért a tegnap, és percről percre rendőrebb lett a lány. Ugyanakkor biztos volt benne, hogy ma éjszakától kezdve semmi sem ugyanolyan, mint azelőtt. Valami megváltozott, de alaposan. És elég volt a férfi szemébe pillantania, hogy ott is ugyanazt fedezze fel. Ez olyan kellemes érzés volt.

Egyikük sem mondta ki - de az indulásuk már mintha a jövőt vetítette volna előre. Hiszen egyazon otthonból, egyszerre indultak ugyanarra a munkahelyre. Endor bezárta a lakást, előreengedte a lányt a lépcsőn, mert egy lakó jött szembe, kevés volt a hely.

- Jó reggelt, asszonyom.

- Jó reggelt - köszönt vissza a lakónő. Laura magán érezte az asszony villámgyorsan végigszáguldó, vetkőztető-analizáló pillantását, mindazonáltal ő is kedvesen rámosolygott:

- Jó reggelt, asszonyom!

A hangja csilingelt, és arra gondolt: lehet, összeköltöznek Endorral? Akkor neki is lakótársai lesznek ezek az emberek, ez a nő is. Még magán érezte az asszony tekintetét, amikor a lépcsőfordulóban belekarolt a férfiba, és együtt, lépteiket önkéntelenül is egymáshoz igazítva robogtak le a garázsba.

A kettejük közti hangulat nem szakadt meg. Mintha láthatatlan kötelékek egész sora nőtt volna ki tegnap óta. Valami látszott ebből az arcukon is - vagy a testbeszéd, a hangulat árulkodott? Odabent többen utánuk fordultak, egy civil ruhás nyomozó - Endor csak látásból ismerte, alighanem a kábszereseknél dolgozott - kimérten biccentett, és kutató pillantásokat vetett mindkettőjükre, míg ki nem ömlöttek a liftből, és maguk mögött hagyták a szerkezetet a kollégával együtt.

De, amikor beértek az irodába, a belső világ elcsitult. Létezett, ám lapulva. Most már más foglalkoztatta őket, nagyon.

- Megjött az a lista?

- Milyen lista?

- DeGarry ügyész titkárnőjétől. Ha nem, felhívom.

- Még csak fél nyolc. Szerintem az ügyészségen ilyenkor nincs egy lélek sem.

- Tegnapra ígérte! Nyolc óra nulla-nulla perckor fogom hívni, és ha nincs a helyén, alaposan leteremtem…

- Nekem is hiányzik még valami.

- A boncolási jegyzőkönyv másolata.

- És hol van az a… no, mindegy, majd megtalálom.

Így indult a napjuk.

Wilkes

- Tegnap este láttam egy műsort az egyik tévében - kezdte Don.

Még eléggé korán volt, a szerkesztőségben ilyenkor kevesen lézengtek. A kolléga, akivel leült beszélgetni egy kávé mellet, csodálkozott is. Minek jön be a „nagy Don” ilyen korán? A napilapok szerkesztőségében az élet csak déltájban indult. Délután pereg fel teljesen, és este, a lapzárta előtt az őrület eléri csúcspontját. Az ott már idegőrlő is lehet.

De ez a kolléga nyugodt volt. Neki az állandó anyagokat kellett gondoznia. Semmi aktualitás, semmi hajsza a hírek után. Ennek megfelelően sokkal nyugodtabb volt a társainál.

Kiegyensúlyozott, jól táplált, annyit mozgott, amennyit akart, azt evett, amit akart, oda járt sportolni vagy kirándulni, ahová akart. Nem függött a szenzációktól, sőt kifejezetten tiltották tőle. A lapnak egy tekintélyes részét mégis ő töltötte meg, - no, nem a saját írásaival. Szervező volt elsősorban, külsősök egész hadát dolgoztatta a lap számára, és a belső munkatársaktól is gyakorta rendelt anyagot különféle témákról. Igaz, a fizetése kisebb volt, mint a „lótifutiaké”. De majd tovább élhet, ebben biztos volt. Az ő szíve nem megy tönkre idő előtt. Veszélyes foglalkozás ez – a szerkesztőségekben is annyian halnak, vagy többen, mint a haditudósítók a frontokon.

- Erről fogunk beszélgetni? - a kolléga sovány arcán csalódott kifejezés ült. A számítógépére intett: - Tudod, hogy száz oldalt kell ma átnéznem? És ki is javítanom, mert a helyesírási program sem bír el azokkal a marhaságokkal, amiket a kedves kollégák gyártanak nap, mint nap.

Don ügyet sem vetett a panaszkodásra. Jól bevált fogásként nézte a férfi arcát, kimondatlanul is arra kényszerítve, hogy az nézzen vissza, rá, a szemébe. És akkor kezdett beszélni:

- Az a műsor arról szólt, hogy a pszichológusok és a pszichiáterek világszerte visszaélnek az emberek bizalmával. Rémisztő példák hangzottak el arról, hogy ezek áltudományok, és művelőik igazából egyetemi diplomás sarlatánok.

- Még jó, hogy én nem járok egyikhez sem…

- Figyelj, ez fontos dolog. Utána kell nézni. Van egy Mentális Emberi Jogok Bizottsága nevű szervezet itt a városban, egészen komoly munkát végeznek, úgy tűnik. Nyilván sok adattal tudnak szolgálni. Arra kérlek, járj utána, hívd meg őket, vagy küldj hozzájuk valakit. De ne egy huszonkét éves gyakornok kislányt, de olyant sem, aki éppen most jött ki az egyetemről, és olyan zöld, mint az éretlen szilva, világos?

- Értem. De miért?

Az egyszerű kérdés jogos volt, és Don számított rá.

- Csak azért, mert nincs kizárva, a dolog összefüggésbe hozható a Harapós gyilkossal.

- Hát ezt én nem látom. Egy csöppet sem látom - rázta fejét a másik. De Dont persze nem lepte meg, szilárd hangon folytatta:

- A két esemény valahol összeért, és a tegnapi műsorban is volt rá egy halvány célzás. Persze ezek a jogvédők ott nem fejthették ki a véleményüket teljesen, mert nem jutott rá idő. Igaz, az ellentábort képviselő pszichiáter sem jeleskedett, és az idő neki sem kedvezett. Nos, az a lényeg: van egy lakossági bejelentésünk, amely szerint a Harapós Gyilkos egész sorozatának az oka egy bizonyos pszichiátriai módszerben rejlik. Tudjuk is a módszer nevét, és azt hallottam, hogy aki kitalálta, az ma is él még, itt a Városban.

A kolléga keskeny arca most már egészen más kifejezést öltött. Mint a keselyűé, amelyik dögöt szimatolt. Zsákmányt. Témát.

Donnak nem kellett tovább magyaráznia.

- Írd le a módszert vagy azt a nevet, parancsolj egy papír…

- Köszönöm. Mi legyen benne?

- És hogyan tálaljuk?

- Egyelőre nincs más cél, csak az, hogy behozzuk a köztudatba: a két tudománynak - egyelőre nehogy idézőjelbe tegyétek a szót! - komoly ellenzéke van. Természetesen megszólaltatjuk mindkét oldalt, és komoly, hatásos érveket sajtoljatok ki belőlük. Senki sem fogja tudni, még a főszerkesztő sem, csak te és én - hogy mire megy ki a játék. Ha közben kiderül, hogy a két ügy között még sincsen összefüggés, nem égünk le, hiszen a probléma valós, nagyon éles, és roppant izgalmas. Ez önmagában is lehet leleplezés. Én egyelőre nem folyok bele, szólj az embereidnek: csinálják, és minden nap közöljenek valamit. Ezzel előkészítjük az olvasók egy részét, és amikor aztán kiderül, ki is a Harapós, vagy valami közvetlen bizonyítékra bukkanunk, ami egyértelművé teszi az összefüggést, azonnal összevonjuk a két szálat, eggyé sodorjuk, és attól kezdve közösen futtatjuk tovább a lapban.

- A főszerkesztő még meg is dicsér majd bennünket, milyen ösztönünk és megérzésünk volt… - örült a másik. Don felállt, az ajtó felé igyekezett. A keselyűarcú utána szólt: - A tegnapi késleltetésre miattad került sor, igaz?

- Igen.

- Honnan szerezted azokat a belső információkat? A tévések is csak órákkal később jutottak el oda, ahonnan neked már reggel olyan friss értesüléseid voltak.

Donnak jólesett a dicséret. De esze ágában sem volt kiadni informátorát. Hát csak ravaszul mosolygott, vállat vont, karjait szétterpesztette. „Öregem, te is szakmabeli vagy, tudhatnád, hogy ilyesmiről soha nem beszélünk” - és elégedett mosollyal lépett ki a szobából.

Papírok

- A hét eddigi áldozatból csak hat az igazi, egy pedig afféle plusz fő.

- Mirinára gondolsz, természetesen.

- Igen. Nos, a titkárnő már faxolja a névsort. Nálad mi újság?

- Emerencia nővér elküldte az első részletet. Óriási adathalmaz, mondanom sem kell. Az a baj, hogy nem ábécé-sorrendben vannak, hanem időrendiben. Ahogyan a páciensek jöttek egymás után.

- Mást nem üzent?

- Dehogynem. Itt a végén van még pár sor… - Laura elolvasta, alig észrevehetően mozdult az ajka. Aztán felnézett, szeme Endort kereste. A férfi látta, hogy valami fontos, hát nem mozdult. Várt. Laura mélyet lélegzett: - Te egy zseni vagy, Endor Sabin.

- Hát persze, hiszen megtaláltalak - ez a mondat egy másik világ eseményeit idézte, amelyek most már távolinak látszottak. Bár a kötelékek már nem eresztették őket… Laura halkan mondta:

- Paul Halland professzor, a legelső áldozat… Rajta van a Szent Ferencnek régebben bedolgozók listáján. Tízegynéhány évvel ezelőtt több kísérletsorozatra kapott engedélyt a kórház vezetőitől. Egyszer éppen Philip Thebartól.

- Miféle kísérletek?

- Ezt nemi tudjuk.

Csengett a telefon. Endor vette fel, majd kicsit kelletlen arccal köszönt.

- Szia, Don. Nos, mit kíván az újságírók gyöngye?

- Szia, Endor. Tudom, hogy tudod.

- Mit?

- Hogy együttműködési megállapodást kötöttem Laura Portonnal.

- Persze, hogy tudom, én hagytam jóvá. Azóta már Dabber is tud róla. Kicsit prüszkölt, de egyelőre nem ellenzi.

- Oké, akkor hadd beszéljek bájos kolléganőddel. Ott van?

- Itt. Máskor hívjad a mobilján - tanácsolta Endor. Valahogyan elromlott a kedve, ahányszor a „hiéna” felbukkant körülöttük. De hát végül is ő maga érvelt az együttműködés mellett. Most talán az haragította meg, hogy Don Wilkes „bájosnak” nevezte Laurát? Pedig hát csakugyan az - jutott a férfi eszébe, amikor egy pillanatig elnézte a lányt.

Laura átvette a kagylót:

- Jó reggelt.

- Jó reggelt, kedves Laura. Tegnap késő este volt egy tévéműsor…

Endor közben kiment. Átvágott a nagy termen, a központi titkárság készülékeit vizsgálta végig. Talált is néhány faxot, meg a postázóból elhozta a nekik írott leveleket. Mire visszajött, Laura befejezte a beszélgetést,

- Mit mondott? - érdeklődött a férfi óvatosan. Mintegy kelletlenül. És közben a borítékokat bontogatta.

- Hogy menjünk rá a pszichiátriai vonalra. Ott látja a megoldást. Én tegnap már kérdeztem egy szakértőt, de az szinte semmit sem mondott. Szerintem csak annyi biztos - folytatta a lány elgondolkodva, - hogy az egészségügyi vonal a biztos. A Szent Ferenc Kórház az események csomópontja, az áldozatok múltja ott keresztezte egymást, tehát feltehetően a tettesnek is volt valami köze az akkori eseményekhez. De Wilkes szerint még tovább szűkíthető a kör, ha célkeresztbe vesszük a Pszichiátriai Osztályt.

- Tudod, mit? - Endor nagyot fújt. - Eddig semmi újat sem mondott.

- Az is jó, ha megerősíti a gyanúnkat. Tegnap, a szamuráj kardos lefejezés után is kaptak néhány bejelentést. De egyik sem értékelhető.

- Ezek sem igazán - mutatott a levelekre a férfi. Míg beszélgettek, felnyitotta és elolvasta őket. Mindet a gyilkossági csoportnak címezték, az egyikre még azt is ráírogatta valaki öreges betűvezetéssel, hogy „a Harapós Gyilkos detektívjeinek”. Az egyikben arról tudósít bennünket valaki, hogy mindenképpen neki jár a százezer eurós vérdíj, merthogy teljesen bizonyos benne: a tettes nem lehet más, mint a nagybátyja, aki időnként őt is megharapdálja. Igaz, kedvesen teszi, csupa szeretetből, és a légynek sem tudna ártani, de neki azért csak gyanús a fickó és közli teljes nevét, címét…

- Az a legrosszabb, hogy egyetlen jel mellett sem mehetünk el. Ezt is meg kell majd néznünk.

- Mi nem aprózhatjuk el magunkat. Szólok Dabbernek, adjon mellénk egy kisegítőt. Egy fiatal, kezdő nyomozó is jó lesz. Ő szaladjon végig ezeken a címeken, hátha csakugyan talál valamit.

- Megnézem, milyen e-maileket kaptunk - Laura a számítógép elé telepedett. Endor tovább nézte a listákat, majd reménytelenül letette. Ha legalább átírnák a számítógépbe, és a szerkezet egy pillanat alatt ábécé-sorrendbe tenné őket! Ez nem is rossz ötlet, jutott eszébe. Kivitte a két listát a titkárságra, személyes varázsát bedobva hamarosan rábeszélte az egyik irodista nőt, hogy írja be őket. Aztán visszajött. Laura töprengve nézte a képernyőt:

- Nézd csak… Ez érdekes. Valaki „duci” aláírással ezt küldte:

Heten vannak a gonoszok, és a Sátán harapása végez velük. Ne álljatok az Ő útjába, hadd végezze a dolgát.

- Ez megerősíti, amit mondtál az előbb. Vagy nem?

- A hét áldozatra gondolsz? Ha Mirinát is beszámítjuk, akkor igen. De mivel ő szerintem csak véletlenül volt ott, és azért veszett oda, nehogy tanúskodhasson a Harapós ellen…

- Szóval csak hat volt eddig?

Endor komoran, súlyosan bólintott:

- Igen, drágám. A hetedik még hátravan. Ha ugyan valóban csak hét áldozatra számíthatunk, és nem többre…

Valakik 2.

- Tehát holnap éjjel?

- Holnap vagy holnapután. Minden jel arra mutat.

- Ne beszélj így. Mondd ki határozottan, hogy… hogy szóval igen.

- Hiszen éppen azt mondom. Nem állhatunk meg. Ha már eddig ennyiszer, akkor ezután is. Csak az időpont kérdéses, mert nekem is alibit kell szereznem, nemcsak neked.

- És mi lesz utána?

- Mi lenne? Amit elterveztünk.

- De én… kicsit félek.

- Tőlem?

- Nem annyira, mint… a jövőtől.

- Ne aggódj. Minden a legnagyobb rendben lesz. Sőt, csak akkor lesz rendben. Senki sem fog gyanakodni. Az eseményeket senki sem állíthatja meg.

- Remélem, igazad lesz.

Alapítvány

Teltow kényelmesen helyet foglalt és rövid mozdulattal erre szólította fel az újságírót is. Harmincas férfi volt, előtte a szerkesztőségből telefonált, aztán lejött. A nevére nem emlékezett. De egyben biztos volt a férfi: mielőtt a cikk megjelenik, elkéri tőle a szöveget és ellenőrzi. Ezek túl komoly dolgok ahhoz, hogy bárki is elírjon benne tényeket, más neveket vagy szavakat használjon. Hiszen az ilyesmiből még per is lehet. Tehát mindenképpen a Mai Hírek érdeke is, hogy ragaszkodjanak az igazsághoz.

- Nem csupán egyetlen cikkről lenne szó, uram - kezdte a fiatalember. - A tegnapi tévéadást ugyan nem láttam, de ma reggel már megnéztem egy felvételről. Az az érzésem, hogy nem sikerült kibontaniuk a teljes mondanivalót, hiszen roppant kevés volt az idő.

- Ez sajnos a pszichiáternek sem sikerült. Sokan talán ezért hiszik, hogy annyi volt az érve mindössze, amennyit elmondott.

- És nem annyi volt?

- Biztosan akadt neki még néhány, de már nem sok.

- Ez majd kiderül. A szerkesztőség úgy döntött - ahogyan mondtam is önnek a telefonban - hogy folytatjuk a vitát, de már nem a képernyőkön, hanem a lap hasábjain. Természetesen megkérdezzük a másik oldalt is.

Teltow hát várt. Felkészült. Sok tényt, számot, érvet őrzött az emlékezetében, és voltak papírjai, jegyzetei is. Eddig sajnos az alapítvány, a bizottság munkáját kevesen vették figyelembe. Most talán változik a helyzet. A törvénybenyújtási kísérlet vagy inkább sugallat, és a tegnapi tévéműsor rájuk irányította a fényszórókat. Ki kell használni, mielőtt ezek a reflektorok más irányba fordulnak. Meg kell itt alapozni valamit, amit eddig nem sikerült.

- Önök tehát azt állítják, hogy világméretű összeesküvéssel állunk szemben?

- Nem megyünk ilyen messzire. Mindössze több tényt teszünk egymás mellé. Ezeket a tényeket minden forrásban megtalálja, a legtöbb része a világról alkotott valós képünknek, vagyis a valóságnak is. Ezek realitások.

- Például?

- Például az, hogy egyes országokban különösen nagy, de másutt sem elhanyagolható a pszichiáterek személyes és intézményes hatalma. Vegyük például azt a módot, ahogyan beférkőztek az igazságszolgáltatásba. Száz évvel ezelőtt elképzelhetetlen lett volna, hogy elmeszakértők - vagy magukat annak tituláló személyek - döntsék el, hogy egyesek felelnek-e a tetteikért, vagy sem. Hogy halálra, életfogytiglanra vagy rövidebb büntetésre ítélik őket azért, amit kétségtelenül elkövettek - vagy „csak” elmegyógyintézetbe kerülnek, és ott tengődnek évtizedekig, vagy éppen a halálukig?

- Az átlagember nem lát a kettő között sok különbséget. De visszatérek mondandója elejére. Természetes dolog, hogy a világ és a tudomány is fejlődik. Az eredményeiket átveszi az igazságszolgáltatás is. Ma már normális dolog, ha szakértők tájékoztatják az egyes témákban nyilván nem jártas bírákat arról, mit is gondoljanak erről vagy arról, hogyan értelmezzék a számukra ismeretlen folyamatokat, eseményeket.

- Ön jogot végzett újságíró, igaz?

- Igen, uram.

- Látszik. De ez nem baj, természetesen… Azért az nem mindegy, hogy a szakértő azt meséli-e el a bírónak, mit is értsen a negyvenezer voltos távvezeték hatásán a biológiai szervezetekre, vagy hogy lehetséges-e, hogy a vezeték oszlopán összeégett, de életben maradt áldozat jogosan követel-e kártérítést az elektromos társaságtól - vagy, hogy a szakértő, akit én itt idézőjelbe teszek, megmondhatja, mi játszódik le a vádlott fejében most, sőt -, hogy mi játszódott le abban hónapokkal vagy évekkel korábban, amikor a vádban foglalt tettet elkövette…

- Értem a logikáját, uram. Ezen a téren nyilván nagyobb a bizonytalansági tényező, hiszen az emberi elme működéséről, és devianciáiról nyilván nem tudunk még eleget.

- Eleget? Én inkább úgy fogalmaznék, hogy szinte semmit sem tudunk. Mindenesetre túl keveset ahhoz, hogy bárki a világon bármilyen áltudományos diplomával a zsebében előálljon, és emberek sorsáról döntsön a „szakvéleményével”, a befolyásával.

- Nos, hogy ez áltudomány-e, arról az olvasók egy része, a szakmáról nem is szólva, rögtön vitába száll majd önnel.

- Mint a tévéműsorban is elmondtam, az egész pszichiátria áltudomány. Hagyjuk most a pszichológusokat, ők az ártatlanabb, kevésbé veszélyes fajta, ebben a mezőnyben ők csak távolról ugatják a témát, hogy ilyen népiesen fejezzem ki magamat. Az igazán ártók, a társadalmilag veszélyesek, a pszichiáterek.

- Az igaz, hogy korábban már több szervezet is állított hasonlót, és elég sok film is készült a témában.

- Ez pontosan így van. De térjünk vissza a témánkhoz, uram. Már el is hangzott a második ellenérvem. Azt állítjuk ugyanis, hogy a pszichiátria, legalábbis az, amit eddig felmutatott, nem más, mint teljesen tipikus áltudomány, amely a tudomány ruháját öltötte magára.

- Ezt is be kéne bizonyítaniuk.

- Kérem, megtesszük. Most természetesen csak nagyon röviden sorolom az érveimet, de bármelyiket bővebben is kibontom, ha ön szerint erre szükség lesz. A végén kezdem. Nem ott, hogyan lopózott be ez a „tudomány” az akadémiák falai közé és milyen módszerekkel vert ott tanyát. Hanem ott kezdem: minden tudomány mérhető adatokon alapul, és ha a gyógyításban alkalmazzák, akkor ott szintén jól mérhető hatásokat kell felmutatnia. Vegyük az összehasonlítás kedvéért például a fogorvosokat.

Ez meglepte az újságírót. De nem szólt, most nem, csak markolta jegyzeteit, azt a pár kérdést, amit előkészített. Teltow már a leülés közben látta, hogy egy kis lapon alig öt-hat mondatot készített magának az újságíró. Tehát nincs sok kérdése, majd az itt hallottak alapján rögtönöz, és úgy fog kérdezni… Ez megnyugtatta a férfit. Nem félt a riportertől, ugyanakkor tisztában volt vele, milyen fontos lehet ez a cikk. Vagy pláne cikksorozat, ha csakugyan az lesz belőle. Ugyanakkor azt is tudta, hogy a Mai Hírek igazából fél-bulvárlap, vagyis egyik lábával mindig is a szenzációk talaján áll, és csak kisebb részben közöl komoly anyagokat. Most a szerkesztőségben valaki meglátta a komoly ügy bulvár lehetőségeit is, vagy fordítva: egy szenzációsnak ígérkező, leleplező-botránykeltő anyagban ott rejlik valami sokkal komolyabb, fontosabb is… Mindegy. A lényeg az, hogy ennek jól kell elsülnie.

- Igen, a fogorvoslást. Mivel foglalkozik ez a tudomány? Mert végül ez is az, a gyógyászat egyik fontos ágazata. A fogak biológiáján alapul, és akik művelik, éveken át tanulják, hogyan védjenek ki mindenféle betegséget, ami az emberi fogazatot megtámadja. Tisztában vannak a módszerekkel, a megelőzéssel, az utólagos javításokkal, a foghúzással, a protézisek készítésével, nem sorolom tovább, mindenki tudja. Nos, ez a tudományág konkrét emberi testrésszel foglalkozik, amely fizikailag létezik és a beavatkozások és hatások, amelyeket művel, szintén konkrétumok sorozatából áll. Itt nincs szükség hókusz-pókuszra, mellébeszélésre. Ott vannak a fogak, amelyekkel bajok vannak, és ott vannak a fogorvosok, akik ezt gyógyítják. A kérdést természetesen átvihetem az élet más területeire. A vaskohászatnak is megvannak az elméleti, fizikai, kémiai alapjai, és persze a gyakorlata is világos.

- Ön arra céloz, hogy az elmeorvostan ennél sokkal homályosabb…

- Pontosan. Elismerem, hogy ez nem a témával foglalkozó szakemberek hibája, az elme működése önmagában is eléggé rejtélyes. Nehéz legyőzni azt a paradoxont, hogy az elme működését éppen az elme működésének segítségével ismerhetnénk meg… de nem ez a lényeg. Arról van szó, hogy miközben szinte semmit sem tudunk az elméről, az állítólag ezzel foglalkozó tudomány egyrészt az elme kutatását elvitte az elme devianciái felé, másrészt azt állítja, hogy szinte mindent tud ezekről a devianciákról.

- Azt önnek is el kell ismernie, hogy vannak elmebajok, vagy elmebetegségek. Hiszen egyesek úgy viselkednek, ahogyan a nagy többség sohasem viselkedne, és ez kóros formákat is ölthet.

- Megrázó lesz, amit most mondok. Kérem, biztos abban, amit most mondott?„Kóros formák”… De ismerős. Az emberiség egy része - éppen mi, az úgynevezett civilizáltak - véljük csak úgy, hogy a különleges elmeállapotra utaló tünetek egyben kórosak is. A természeti népeknél nem így van, és ebből tudjuk, hogy régebben „nálunk” sem így volt. Az őserdőkben élő indiánoknál és más egyszerűbb népek között az ilyen tüneteket mutató embereket szentként tisztelik. Nemhogy nem próbálják őket „gyógyítani”, de nem is különítik el a társadalomtól. Ki tudja, nem jobb terápia-e ez, mint a miénk? Már ha egyáltalán szükség van terápiára. A szó eleve gyógyítást jelent, vagyis betegséget tételez fel.

- Ez eléggé meglepő álláspont. Ön úgy véli, ezt elfogadja a társadalom?

- Nem ez a célunk, és nem erre gondolunk, amikor megkérdőjelezzük, hogy egyáltalán léteznek elmebetegségek. Ez egy másik, lényegében teljesen tudományos téma. Úgy véljük, a pszichiátria nem sokkal járult hozzá a kérdés eldöntéséhez. Már csak azért sem, mert ennek a… társaságnak egyetlen alapvető célja van: a hatalom megszerzése a társadalomban. Ehhez ezer módszerrel juthat el, és azt kell mondanom, már nagyon közel jár hozzá.

- Legjobb tudomásom szerint egyelőre a hatalmat még a politikusok birtokolják…

- Vagy a pácienseik. Esetleg a politikus-pszichiáterek. Mert ilyenek is voltak és vannak. A két csoport néha nagyon is összefonódik. Hogy csak két korszakból említsek példákat: a huszadik század elején a náci fajelméletet néhány pszichiáter sugallta a későbbi politikusoknak. Tudja, hogy a koncentrációs táborokban pszichiáterek is voltak, és irtották a népet? Szerte Európában grasszáltak különben. Olyan országokban is, ahol nem folyt háború, ezek az emberek elérték, hogy erőszakkal sterilizáljanak, csak azért, mert ezek a „tudósok” azt mondták egyesekre: gyógyíthatatlan elmebetegek, a társadalom kerékkötői, ballasztjai… Ha konkrét példákat és neveket akar, azokkal is szolgálhatok. Adok majd magának az irodalmunkból, ott megtalál mindent. A civilizáltnak tartott Svédországban 1934 és 1976 között hatvanezer - érti? Hatvanezer! - embert fogadtak el „genetikailag alsóbbrendűnek”, a pszichiáterek és pszichológusok által elvégzett „elmevizsgálatok” alapján. Az illetőket megkérdezésük nélkül erőszakkal terméketlenné tették, nehogy tovább szaporodjanak. Voltak köztük tizenéves lányok és fiúk, vagyis gyermekek is. Kanadának csak egyetlen, nem is olyan sűrűn lakott tartományában fél évszázad alatt majdnem ötezer embert sterilizáltak. Csupáncsak azért, mert ezek a „szakértők” közölték a kormányszervekkel: ezek az emberek semmi hasznot nem fognak hajtani, hiszen genetikailag terheltek. Különben az óceánon túl megszokott, és ma is gyakorlat, hogy a pszichiáterek elhitetik a kormányokkal: a mentális betegségek léteznek, és ezek kétharmada öröklött, tehát csak nagy nehézségek árán gyógyíthatóak. Aztán magukra vállalják a gyógyítást, de ehhez hatalmas anyagi segítséget igényelnek a mindenkori politikai hatalomtól. Erről majd beszélünk még - most maradjunk a politikusoknál. Éppen a mi szervezetünk bizonyította be, és vitte az ENSZ élé a dél-afrikai mentális munkatáborok létezésének ügyét. Ott az 1970-es években sok ezer feketét tartottak kényszermunkatáborokban azon az alapon, hogy mentálisan betegek.

Kis szünetet tartott. Az asztalon pörgött a magnó. Felvette minden szavát.

-... Ma már nem kétséges, hogy nemcsak a náci fajelméletet, de a későbbi dél-afrikai fajvédő eszméket is pszichiáterek dolgozták ki, és adták meg annak ideológiai alapjait. Verwoerd, a leginkább fajvédő dél-afrikai miniszterelnök évtizedekkel korábban a berlini egyetemre járt, éppen a náci időkben hallgathatta nagy fajvédő pszichológusok és pszichiáterek előadásait. Maga is pszichológus és politikus lett, és korántsem ő volt az egyetlen abban a kegyetlen évszázadban, amely olyannyira elrontotta a világ sorsát. Vagy beszéljek önnek a szovjet pszichiátriáról? Az ottani „tudósok” szinte egytől egyig a KGB alkalmazásában álltak, a félelmetes állami terrorszervezetnek egyes források szerint a hatalmas országban körülbelül ezer elmeklinika állt a rendelkezésére. Ezek az orvosok, csakúgy, mint a náci táborok orvosai, a foglyokon kísérleteztek. Az volt a dolguk, hogy amikor már nem a sztalini megsemmisítő-táborokba küldték a politikai ellenfelek tömegeit, akkor ugyanezt a célt „humánus” módon, a klinikákon érjék el. Ott a szerencsétleneket erőszakkal és akaratuk ellenére gyógyszerezték, kábították, és gyakorlatilag szétroncsolták a személyiségüket. Ezek az ellenállók, másként gondolkodók emberi roncsok lettek a drága „pszichiáter elvtársak” közreműködésével. De ismét ugorhatunk egyet az időben, és még mindig maradunk a politikai vonalon. A huszadik század végén, az 1990-es években a volt Jugoszlávia területén lezajlott négy balkáni háborút, és a velük kapcsolatos iszonyatos népirtást ki kezdeményezte? Az értelmi szerző ismét egy pszichiáter, Jovan Raskovics volt. Ő nyilvánosan arra szólította fel a szerbeket, hogy öljék meg, pusztítsák el „ellenségeiket”, az országban élő többi népet. Mindenki ellenség lett hirtelen, aki nem szerbül beszélt, nem az ő vallásukat követte, és főleg azokat, akik más országban akartak élni, mint Raskovics és elvtársai. Akik csak el akartak szakadni Belgrádtól. Raskovicsnak volt egy barátja, rossz nyelvek szerint a páciense, Radovan Karadzsics. Mondanom sem kell, hogy ő is pszichiáter volt, és gyakorolta is ezt a „hivatást”.

- Ön szerint ennek is van valami köze a náci fajelmélethez?

- Minden ilyen ferde eszmének köze van, amely az 1920-as években bárhol, bárkik között és bárkik ellen felmerült. A Balkánon Jovan Raskovics kezdettől nyíltan hangoztatta fajirtó eszméit, tőle vette át Karadzsics, és nagyobbrészt meg is valósította őket. No és mit gondol, ki volt Karadzsics híres páciense? Aki aztán az egész mészáros munkát megszervezte?

- Csak nem azt akarja mondani…

- De igen. Az a Slobodan Milosevic, aki már Hágában van a nemzetközi bíróság előtt. A koszovói és boszniai etnikai tisztogatásnak nevezett népirtásnak, tömegsíroknak és az ott létrehozott koncentrációs táboroknak, a bennük zajlott kínzásoknak, nők megerőszakolásának és tömeges kivégzéseknek egy olyan csoport adott ideológiai alapot, egy olyan csoport kezdeményezte mindezt, akik pszichiáterekből álltak. Mellesleg ne higgye, hogy a levegőbe beszélek Az Európa Tanács ide vonatkozó határozatában is kijelentette, hogy Karadzicsot és Raskovicsot, a két pszichiátert tartják az etnikai tisztogatások értelmi szerzőjének, egykori páciensüket pedig a legfőbb kivitelezőnek.

- Erről miért nem írt a média? - kérdezte az újságíró kicsit kételkedve. Vagy kétségbeesetten?

- Írt róla, csak az emberek többsége nem figyelt rá. Raskovicsról kevés szó esett, Karadzsicsról már sokkal több, és megemlítették a foglalkozását is. Inkább csak érdekességként, hiszen az emberek szemében a pszichiáter is orvos, elmegyógyító szakember. Ezért nehezen fogadják el, hogy orvosok is lehetnek tömeggyilkosok vagy azok felbujtói.

- Ahogyan ön az imént az „orvos” szót kiejtette, arra engedek következtetni: ezzel sem én egyet.

- Most nem az én személyes nézeteimről van szó. Tény, hogy nem csupán a Mentális Emberi Jogok Bizottsága, de számos más szervezet sem érez együtt a pszichiáterekkel és pszichológusokkal, és akkor még finoman fogalmaztam. Most beszéljünk tehát arról, hogy mennyiben tudomány a pszichiátria, és mennyiben tudósok vagy orvosok annak alkalmazói?

Teltow kis szünetet tartott, hogy összeszedje gondolatait. A magnó kicsiny piros lámpáját figyelte. A dióda mozdulatlanul fénylett, állandóságot, szinte örökkévalóságot sugallt. Mint a katolikus templomokban az örökmécses, az a kicsiny szintén ilyen piros lámpácska.

Halland

- Nem ok nélkül volt nekem olyan gyanús a fickó - mondta ebéd előtt Endor.

Laura testéből és lelkéből nem múlott el az éjszaka emléke. Még ott volt zsigereiben mindaz, amit átélt. Szerette Endort - akkor is, ha a férfi az óta nem mondta ki ezt a szót. Valahol benne volt, a testében lüktetett, sugárzott a lány felé. És ez elég volt Laurának, mosta nappal fényében, a hivatali helyiségben elégnek bizonyult. De mi lesz este. Erre most gondolni sem mert. Most azt is élvezte, hogy együtt dolgozhatnak. A közös munka ennél jobban nem is köthetne össze bennünket - vibrált benne a kellemes érzés.

De azért az ügyre is koncentrált. Most feltekintett papírjaiból:

- Mi történt? Mit tudtál meg?

A férfi még mindig a papírra meredt:

- Paul Halland professzor nem csak ideggyógyász specialista, hanem pszichiáter is volt. Ezt érdekes módon nem közölte a hivatalos életrajza. Mivel az efféle lexikonokban megjelenő szöveget mindig előzetesen ellenőrzi a szóban forgó illető, hát nyilvánvalóan maga Halland igyekezett kevesebb hangsúlyt fektetni erre az információra…

- Egyszerűbben fogalmazva: eltitkolta?

- Minden bizonnyal. De mi lehetett az oka? Hogy ott nem aratott babérokat, vagy csak kényszerűségből foglalkozott elmegyógyászattal, vagy…

- Vagy valami disznóságot követett el - Laura azonnal felállt. - Intézkedem, hogy nézzenek utána szakkönyvtárakban, milyen témákról publikált Halland? Valahol biztosan megvan ez, méghozzá a világhálón, ha nem tévedek.

Endor nem ellenezte. Míg Laura távol volt, meghozták az összesített listákat, és ekkor az ő telefonjuk is megszólalt. De csak fax jött, igaz, vagy félméternyi.

- A boncolási jegyzőkönyv első része. A tetemek külső vizsgálatának eredménye - mondta Laurának. A lány mélyet sóhajtott:

- Ezt talán nem kéne most elolvasnunk. Ebéd előtt… Endor rámosolygott:

- Rendben van, menjünk enni. Boncolási ügyekre ráérünk később is.

Alapítvány 2.

- A pszichiátria eddigi történetét úgy is felfoghatjuk, mint sorozatos kudarcok gyűjteményét. Amely ezen kívül nem is áll másból - Teltow lekapta szemét a magnetofon piros lámpájáról. Az újságíró hallgatott. Az emberek azon kisebb részéhez tartozott, akik nagyon figyelmesen és odaadóan tudnak hallgatni. Nem vágnak közbe, ha látják, hogy beszélgetőpartnerük elgondolkozik, és további mondanivalóján töpreng. Mint most ez a férfi is. Akiről az újságíró semmit sem tudott. Mi indít valakit erre, hogy egy ilyen alapítványban tevékenykedjen? Mi lehet e mögött, van-e felesége, gyermekei, szakmája?

Teltow megmozdult, és máris tovább beszélt:

- Már az első „pszichiáterek”, akiket persze nem így neveztek, százhúsz évvel ezelőtt azt hajtogatták, hogy lélek nem létezik. Hogy az ember csupán egy magasabb rendű állat, amelynek biológiai működését tudományos módszerekkel ellenőrizni lehet. Már az első úttörők keményen dolgoztak azon, hogy az elmebetegeket - vagyis akiket természetesen ők deklaráltak azoknak - leválasszák a társadalomról, és zárt intézetekben, külön helyezzék el őket. Szinte természetesnek tartották, hogy a külvilág kevéssé folyjon bele abba, ami a falak és a rácsok mögött történik. Csak hogy leszámoljanak a „lélekkel”, aminek létét veszettül tagadták, inkább elfogadták azt is, hogy az elmebaj testi betegség. Csak itt van egy apróság; ezt a mai napig sem tudták bebizonyítani. Ugyanakkor kezdettől még szinte csak egyetlen igazán jó gyógymódot tudtak felmutatni: az erőszakot.

- Ma már nincs olyan sok kényszerkezelés - mondta az újságíró. Érződött a hangján, hogy ebben azért ő sem olyan biztos. Teltow halványan rámosolygott, de a jókedv egyáltalán nem illett ahhoz, amiről beszélt. Ezért ez a mosoly sem volt más, mint két mondat között egy pont. Vagy még annyi sem.

- Ne legyen ebben olyan bizonyos. A világ számos országában ez mindennapos dolog. Kínában, ebben a gigantikus börtönben politikai és egyéb ellenfeleit „kezelteti” a kommunista párt, és az ottani beutaltak száma eléri a milliót is… De másutt sem jobb a helyzet, ahol a politika belefolyik a pszichiátriába. A demokratikus országokban is hihetetlen mértékben alkalmazhatják az erőszakot a pszichiáterek. Ennek a „tudománynak” a története sokkal több brutalitást és erőszakos kísérleteket, „gyógymódokat” tartalmaz, mint az összes többi együttvéve. Pedig amazok már három-négyezer éve léteznek, ez pedig alig több mint száz éve!

Teltow az ablak felé fordult. Az a fényes négyszög a tévéképernyőt juttatta eszébe.

- Nem ismétlem el, amit tegnap a tévében mondtam. Hisz megvan önnek a felvétel, és felhatalmazom, hogy abból is kivegyen érveket. A pszichiátria igazi fellendülésére a második világháború után az Egyesült Államokban került sor. Minden ártalmas dolog, amit ez a „tudomány” hozott az emberiségnek, először ott került kipróbálásra, kivéve a már említett náci és egyéb fajvédő mozgalmak szellemi vezérlését. Az USA-ban egyszerre több fronton támadtak. Egyrészt el akarták hitetni a társadalommal, hogy egyre több az elmebaj, a deviancia, a mentális sérülés, és ezeket csak a pszichiátria tudja gyógyítani. Ez sajnos teljes mértékben sikerült is nekik. Ugyanakkor évről évre erőteljesebb nyomást fejtettek ki a kormányzatokra is, hogy a megelőzés és gyógyítás céljaira adjon sok, majd még több, végül nagyon-nagyon sok pénzt a társadalombiztosítási alapoknak. Vagyis, hogy a társadalom az adófizetők pénzéből mind többet csurgasson át azokba az intézményekbe, amelyeket a pszichiáterek irányítottak. Legyen az egy magánklinika vagy egy magánrendelő, vagy egy állami kórház - bármi! Mindenütt ott voltak, roppant módon elszaporodtak, és a legfurább módokon tették zsebre a pénzeket. De ne higgye, hogy ez csak régebben történt meg. Nem csak fél évszázada, hanem ma is így zajlanak a dolgok. Elképesztő számadatokkal találkozik a kiadványaikban, és mindegyik mellett ott van a forrás is, ahonnan vettük. A szervezetek vagy bíróságok neve és címe, ahol ezeket a visszaéléseket leleplezték, és nyilvánosságra hozták…

- Miért nem hallunk erről többet? - a fiatalemberre csakugyan hatottak az érvek. Látszott, elgondolkozik, ugyanakkor nehezen hiszi mindezt.

- Azt is felelhetném a kérdésére, hogy lám, itt a bizonyíték: nem csak az létezik, amiről a média beszámol. Nem csak az lehet az igazság, amiről nap, mint nap személyesen is meggyőződünk… Ha valóban egy világméretű összeesküvésben hinnék, azt mondanám önnek: szándékosan elhallgatják az erről szóló információkat. De nem mondom, mert nem érzékeljük ennek jeleit. Másról van itt szó: a mai világban akkora az információs nyomás, olyan áradattal kell szembenéznie bárkinek is, hogy egészen egyszerűen ezer és ezer amúgy fontos hír válik jelentéktelenné, ha egyidőben bukkan fel másik tízezer, szintén fontos vagy annak látszó hírrel… Ez világunk egyik átka, ugyanakkor áldása is. Mert így nehéz bármit is eltitkolni. Csak jól kell szelektálni, ez a titkok nyitja. De erre kevesen képesek, általában nincsenek is abban a helyzetben, hogy el tudják választani az ocsút a búzától.

Teltow ismét eltöprengett, aztán lassan, megfontoltan beszélt tovább:

- Ez óriási téma, napokig beszélhetnénk róla. Egy ilyen, aránylag rövid beszélgetés során persze óhatatlanul úgy tűnik, kaotikusan ugrálok ide-oda. De folytatom, mit rovunk még fel a pszichiátriának. Például azt, hogy emberek százmilliót drogokkal kezeli, és ezt ráadásul gyógyításnak nevezi. Tudja ön, hogy micsoda világraszóló botrányok játszódtak és játszódnak le az úgynevezett hiperaktív gyerekek körében? Vannak problémás gyerekek, ahogyan vannak szép számmal problémás felnőttek is. De micsoda bátorság, sőt szemtelenség kellett ahhoz, hogy egyszercsak a pszichiáterek a többi gyereknél aktívabbakat, tettre készebbeket, nem lustálkodókat, nem lassúakat egyszerűen kinevezzék betegeknek, akiket gyógyítani kell! No, és persze kik gyógyítják őket? A pszichiáterek. De hogyan és mivel? Drogokkal. Azt persze nem kell mondanom, hogy ez nem igazi kezelés, hiszen csak a tüneteket nyomják el, ahelyett, hogy minden gyereknél megnéznék, mi okozza ezt a felfűtöttséget. Talán éppenséggel csak a koruk. Az, hogy ilyenek, és kész. Az, hogy gyerekek, szeretnek mozogni, tele vannak érdeklődéssel a világ iránt, nem tudnak nyugton maradni. Háromezer évig senkinek eszébe sem jutott ebben „betegséget” sejteni, de ismét csak elsőnek az amerikai pszichiáterek jelentették ki, hogy ez betegség, Nem is olyan régen, mindössze 1987-ben történt ez. Amikor az amerikai pszichiáterek társasága szokása szerint kézfeltartással megszavazta, hogy a „hiperaktivitás” mától kezdve betegség…

- De hát ezek a drogok… Ez igaz?

- Drogtartalmú gyógyszerekkel kezelik, úgymond nyugtatják, lassítják ezeket a gyerekeket. Akik ily módon drogfüggőkké válnak. A „figyelemhiányos hiperaktív zavar” elnevezés azonban már nyelvi lelemény is egyben. Két olyan szó is van benne, ami eleve negatív érzeteket kelt az emberekben, és ez is volt a céljuk vele. A hiány és a zavar… Ügyes módszer, el kell ismerni. Ha valakire ezt a párszavas diagnózist mondják, mindenki azonnal elfogadja, hogy betegséggel állunk szemben - hiszen lám, azt hallottuk, hogy az illetőnek valami hiányzik, és különben is zavara van, vagyis zavart viselkedésű. Tehát beteg, akit gyógyítani kell. És amíg addig a betegség gyakorlatilag nem is létezett, és senkit sem zavart, egyetlen év alatt, és csak az Egyesült Államokban, több mint ötszázezer gyereket „diagnosztizáltak” ezzel a „kórral”!

- Megint csak azt kérdezem: senki sem vette észre a csalást?

- Nem - Teltow kényszeredetten mosolygott. - Mi több, attól kezdve maguk a szülők jeleztek egyre több ilyen esetet az iskolának, a pszichológusoknak, nem is szólva a pszichiátriáról!

- Nem értem…

- Ismétlem, ezeknek az embereknek az ügyessége és szemtelensége minden képzeletet felülmúl. Hamarosan elintézték, hogy minden olyan amerikai család, jelentős anyagi támogatást kapjon, ahol a gyereknél megállapították ezt a „betegséget”. Tudja, sok szegény családnak mit jelentett az a havi 450 dollár? A rossz helyzetben lévők számára ez valóságos áldás, egy felnőttnek legalább egy-két heti fizetését érte. Képzelheti, a munkanélküliek körében milyen népszerű lett rögtön ez a kór, versengve jelentették be, hogy az ő gyerekeik is hiperaktívak… így aztán nem csoda, ha a „figyelemzavaros” gyerekek száma rohamosan nőtt, 1989-ben csak a gyerekek öt százalékát tartották mentálisan károsultnak, ám hat évvel később már az amerikai gyerekek csaknem 25 százaléka ilyen lett! Legalábbis papíron.

Az újságíró a fejét ingatta. Ismét megkérdezte volna, hogyan lehetséges mindezt titokban tartani? - de Teltow válasza megelőzte a kérdést:

- Nem titkolnak el semmit. Éppen ez benne a trükk. Minden új, általuk felfedezett betegségről nyíltan beszélnek, persze sopánkodva, sajnálkozva, szörnyülködve - éppen azért, hogy elérjék távolabbi céljaikat! Ha sikerül megijeszteniük a társadalmat, az nyomást gyakorol a kormányzatra, az pedig nagy összegeket irányoz elő a „gyógyításra”. Az senkit sem érdekel, hogy az adott betegség nem is létezik - a jóléti társadalmakban minden bajra odafigyelnek, a képzelt bajokra is. Mindennek rögtön van sajtója, azonnal mozgalmak alakulnak, állampolgári bizottságok figyelik árgus szemmel, mit tesz a kormány.

Támogatja-e a társadalomnak ezt vagy azt a károsodott, veszélyeztetett, szenvedő csoportját? Azt már mondanom sem kell, hogy mindebben remek partnerek a gyógyszergyárak-néha van egy olyan érzésem, hogy még a pszichiáterek mögött is ők állnak, legalábbis némely országban… Az érdekeik mindenképpen közösek. Ha van új betegség, akkor azt ki gyógyítja, na, ki? Természetesen a pszichológus, a pszichiáter. Ha pedig van betegség és van gyógyító, akkor kell gyógyszer is! A képlet tehát egyszerű, a kör bezárul. Ily módon a pszichiátria évről évre hihetetlen összegeket, százmilliárd dollárokat zsarol ki a kormányból, vagy is lop el az adófizetőktől, és ekkor még mindig csak az Egyesült Államokról beszéltem. De számos országban, kis késéssel lezajlanak ugyanezek a folyamatok valamivel, kisebb összegekkel, számokkal, arányokkal.

- Nálunk is?

- Természetesen. Mi miért lennénk kivétel? Nyugat-Európa sok tekintetben évtizedek óta utánozza Amerikát. Ami ott elkezdődik, itt folytatódik. De térjünk vissza az amerikai adatokhoz. Olyan az az ország ebből a szempontból is, akár egy laboratórium: ott kísérleteznek elsőként és ott láthatóak az „eredmények” a legtisztábban. Mert hiszen ott mániákusan felmérnek mindent. Ezért vannak megbízható adataink. Ha önt az érdekli, Dél-Dakotában naponta hány ember fújja ki az orrát papír zsebkendőbe és milyen napszakokban, ezek között mennyi a férfi és mennyi a nő, a fehér, a fekete, a felnőtt vagy a gyerek, a második világháború előtt született vagy a Skorpió csillagjegyű, elég megrendelni a témát egy közvélemény-kutatótól, és egy hét múlva máris szállítják a kétségtelenül egzakt, nagyon is pontos és hiteles eredményt. Nos, az előbb említett folyamatnak nem volt vége. Az 1990-es évek elején új szabályokat hoztak az állami oktatási segélyekről, ahol már néven nevezve szerepelt ez a kór is. Az állami iskolák még plusz évi 400dollárt kaptak minden hiperaktív gyerek után… Merthogy attól kezdve a figyelemhiányos zavart eleve fogyatékosságnak minősítették! Mint a mozgássérülteket, például. Elrendelték, hogy ezeknek a gyerekeknek különleges oktatási és pszichológiai szolgáltatásokat kell biztosítani. Ugye nem kell mondanom, a háttérből kik intézték ezt el a washingtoni Közoktatási Minisztériumban, miféle lobbi harcolta ki ezt?

- Ebből sejtem, hogy a hiperaktív gyerekek száma nem csökkent…

- Mi az, hogy nem! Rohamosan növekedett és 1997-re csaknem négy és fél millióra emelkedett!

- Ez hihetetlen szám.

- Kérem, vessen egy pillantást a megfelelő statisztikákra; a világhálón is elérhetőek. De ezzel nincs vége: a pszichológusok minden iskolában, egy központi sugallat nyomán Ritalinnal kezelik az ilyen gyerekeket. Ez tartalma miatt drognak minősül. De persze hivatalosan nem állítják, keveset olvashat erről. De folytatom a szörnyűségeket: az utóbbi években gyakorta sokkolta a közvélemény, hogy egyes gyerekek lövöldözni kezdtek az amerikai iskolákban, később itt Európában is, például Franciaországban.

- Ha most azt mondja, hogy ezek éppen ilyen gyerekek voltak…

- Gyakorlatilag kivétel nélkül. Azok a középiskolás fiúk, akik tanáraikra és osztálytársaikra nyitottak tüzet lőfegyverekből, Ritalint szedtek. Ez amfetamin-származékokból áll, és egy ideig csakugyan növeli a koncentráló képességet, de ez hamar ellanyhul, és utána még rosszabb a páciensnek. Persze nem ez az egyetlen szer, ugyanaz vagy hasonló más néven is van forgalomban, például Truxal, Teperin, Hibernal, Seduxen, Valium, Melleril vagy Melipramin, vagy más. Ezekben az a közös, hogy nem a problémát kiváltó okot kezelik - már ha egyáltalán van probléma! - hanem a tüneteket nyomják le. Így voltaképpen nemhogy nem használnak, hanem egyenesen ártanak. A gyerek életének kisebb-nagyobb gondjait nem orvosolják, viszont sokat közülük drogfüggővé tesznek Arról nem is szólva, hogy a legtöbb országban igazából tudják a szakemberek, hogy a Ritalin drogokat tartalmaz, de erről nem beszélnek.

- Milyen drogról van szó?

- Metilfenidát az egyik. Ez más rendeletekben és listákban egyértelműen drognak minősül. Európában is, ne feledje! És mi sem bizonyítja jobban, hogy a Ritalin kábszer, mert az USA-ban sok gyerek átveszi a kötelező adagot az iskolai pszichológustól, aztán eladja az utcán, mint drogot. És meg is veszik sokan, jó pénzért. Nem véletlen, hogy a már említett Thomas Szasz kénytelen volt azt mondani: „Ötven évvel ezelőtt Amerikában ugyanúgy voltak gyerekek, voltak iskolák és fegyverek. De nem voltak iskolai lövöldözések.” Vajon miért nem? - kérdem én, és az egyetlen különbség éppen ebben a gyógyszerezésben keresendő. Adok egy listát önnek, és ezen ne csak az eseteket figyelje és írja le, hanem a dátumokra is ügyeljen. Az 1980-as években még ritkábbak voltak az ilyesmik, aztán ahogyan haladunk előre az időben, úgy szaporodnak és válnak mind tömegesebbé az efféle erőszakos esetek.

- Az olvasóinkat annak idején megismertettük ezekkel.

- De vajon szó volt arról is, hogy ezeket a gyerekeket kivétel nélkül éveken át gyógyszerezték az iskolában és a háziorvosok által. Majd látni fogja a listán, hogy az egyik gyerektől éppen megvonták a szert, és ezért kezdett lövöldözni. Tizennégy éves korától pszichiátriai kezelés alatt állt. Egy másikat, aki még csak tíz éves volt, iskolaundora miatt kezeltették pszichiáterrel, és Prozacot szedettek vele. Ismétlem, tízéves volt! Később nem láttak nála javulást, továbbra sem szeretett iskolába járni. Ez szerintem egy természetes folyamat, a gyerekek nagy többsége utálja az iskolát, amelyet fölösleges fegyelmező és dolgoztató intézménynek tart, többre becsüli a szabadságot. Nos, a pszichiáterek elérték, hogy ezt a természetes érzést is devianciának, beteges viselkedésnek bélyegezzék meg, és gyógyszerrel „gyógyítsák”. A tízéves gyerek fegyvert fogott a seriffre, saját húgát ejtette túszul. Egy másik gyerek, alig volt tizennégy éves, előbb otthon lelőtte saját szüleit, aztán elment az iskolába, ahol tüzet nyitott a tanáraira és osztálytársaira. Többen meghaltak, húsznál többen megsebesültek. Megírták-e a lapok, köztük az ön lapja is, hogy a gyerek annak előtte szintén a pszichiáterek kezében volt? Úgynevezett „düh-kontrollálási” foglalkozásokra járatták, és Prozacot és Ritalint szedettek vele hosszabb időn keresztül. Nem csoda, hogy így végződött a dolog.

- Mondhatnánk azt is, hogy ha valóban négy és fél millió gyerekkel szedetnek ilyen szereket, akkor ehhez képest ezek az esetek száma elenyésző…

- Ezt is hihetnénk, természetesen. De egyrészt ezekből sokkal több van, mint amennyinek a híre átjön ide Európába, másrészt, míg régebben két-háromévente egyszer fordult elő, most már szinte minden hónapra jut egy. És ha a folyamat nem szakad félbe, lassan hetenként hallunk egy-egy iskolai lövöldözésről, szülők, osztálytársak és tanárok kiirtásáról.

- De végül is, ez egy tudományos probléma, nem? - kérdezte az újságíró. - Hiszen valakik valahol meg kellett állapítsák a „figyelemhiányos zavar” vagy hiperaktivitás betegség voltát.

- Ezt hinné az átlagember, akinek fejében meg sem fordul, hogy ekkora átveréssel találkozhat az életben - Teltow megfontoltan szólt. - Hogy milliók egészségét teszik kockára, nem is szólva az életekről is - csak azért, hogy egyesek jól megszedjék magukat, és hatalomra tegyenek szert a társadalomban. Nos, kapaszkodjon meg: nem létezik egyetlen valóban tudományos vizsgálat vagy eredmény, amely azt bizonyítaná, hogy a hiperaktivitás csakugyan betegség! Mégis ezt hangoztatják a pszichiáterek. Még szakirodalomra is hivatkoznak, mondván: agyi elváltozások okozzák. Közben tudjuk neurológusoktól, agykutatóktól, hogy soha egyetlen elhunyt hiperaktív gyerek agyában sem fedeztek fel semmi elváltozást, ami megkülönböztette volna őket a nem hiperaktív gyerekek agyától. Mellesleg nagyon hasonló a helyzet a dyslexiával, az olvasási zavarral. Ott is állítják mind a mai napig, hogy azt az agy nyelvi részének rendellenes működése okozza, ezért nem tudnak az ebben szenvedő kisebb gyerekek meg tanulni írni és olvasni. De vajon bevallották-e, hogy csaknem hetven éves kutatás után sem sikerült megállapítani, hogy a dyslexiának valóban köze van az agyi működéshez, agykárosodáshoz? És még folytathatnám a pszichiátriai kitalálásokat, a „különleges számolási rendellenességet” vagy a „komoly érzelmi rendellenességet”, és így tovább. Mindezek létezését a szakemberek soha nem igazolták.

- De azért nem tagadható, hogy van itt szakirodalom, amire hivatkoznak-az újságíró ekkor végre elérkezettnek látta az időt arra, hogy megmutassa: ő készült a témából. Teltow nem jött zavarba, komolyan bólintott.

- Így igaz. Van szakirodalom, de milyen? Akarja tudni, hogyan lehet csúsztatni azok eredményét, és hamisan beállítani azt, amit végül is a kutatók találnak? Volt egy kísérlet a Stanford Egyetemen, ahol egészséges és hiperaktív gyerekek agyát vizsgálták egy modern „agyletapogató” műszerrel. Szerették volna megtudni, másképpen működik-e a Ritalinnal kezelt hiperaktív gyerekek és az úgynevezett „nyugodt”, nem kezelt gyerekek elméje különféle feladatok, tesztek elvégzése közben. Hogy van-e különbség a két csoport között. A kutatás végeredménye az lett, hogy van különbség.

- No, ugye!

- Ez a „no, ugye” megjelent tudományos folyóiratok hasábjain is, persze ott már nem közölték le az egész tanulmányt, csak annak rövidített változatát. Ugyanez került fel a világhálóra is. A pszichiáterek boldogan hirdették, hogy lám, itt a bizonyíték a betegség létezésére, és annak agyi elváltozást okozó voltára. Csak amikor a kitartóan kételkedők megszerezték a teljes dolgozatot és a részletes eredményt, derült ki a turpisság. Szó sem volt arról, hogy a hiperaktivitásnak agyi betegség lett volna az oka. Csak annyi derült ki, hogy a hiperaktív gyerekek agyában talált eltéréseket nem más, mint a minimum egy, de inkább két-három éve szedett Ritalin okozta! Ez csak azt bizonyítja, hogy a Ritalin szedése agyi károsodást okoz - de nem azt, hogy a szer gyógyítana bármit is. Éppen ellenkezőleg.

- Ennyit a gyerekekről-az újságíró már kissé fáradt.

- Ne feledje: a mai Ritalin-szedő gyerekek a jövő felnőtt, pszichiátriai páciensei, uram.

Hadnagyok 2.

- Nem tudunk valami újat kitalálni? Valami újabb megközelítési módot? Amit eddig még nem használtunk?

Laura szavai légüres térbe hullottak. Nem volt visszhangjuk. Nem kapott választ. Már csak azért sem, mert egyedül volt a szobában. Endor valamit intézett, itt az épületen belül. Mióta ebéd után átnézték a két újabb áldozat boncolási jegyzőkönyvét, egy újabb ötlet fogalmazódott meg bennük. Felhívták Dabbert is, aki az első mondatok után döbbenten hallgatta az ötletet.

Most azonban Laura nem volt már olyan biztos a dolgában. Még ha sikerül is, ezen az alapon nem lehet bebizonyítani, hogy az a gyilkos, akit elfognak. Vagy akit éppenséggel csak meggyanúsítanak. De ez is jobb, mint a semmi. Ha már két nappal ezelőtt azt hazudták Dabbernek, hogy közel járnak a megoldáshoz, akkor most már csakugyan illene valamit produkálniuk. Mielőtt a kapitány rájön, hogy becsapták. No, és különben is kellene már valamit csinálniuk!

- Letartóztatni, letartóztatni! - ordított a kapitány az imént a telefonba. Endor eltartotta fülétől a kagylót, az így is olyan hangos volt, hogy a távolabb ülő Laura is hallotta szavait: -A média és a közvélemény eredményt vár el tőlünk, nem értik? És ha nincs eredmény, ha még nincs eredmény, akkor legalább keltsük azt a látszatot, hogy valamit csinálunk! Felfogták? Azt kell hinniük, hogy maguk valamit csinálnak! Az, hogy ott ülnek a szobájukban, és szép csöndben haladnak a nyomokon, hogy szűkítik a kört, azt értem én és néhány szakember. De nem fogja fel sem a belügyminiszter, sem a polgárok nagy többsége! És ők hatnak ránk, felülről is, meg alulról is! Harapófogóba kaptak engem, nem értik? Valami olyan jelet adjanak már, amiből arra következtethetnek az emberek, hogy mi sem ülünk tétlenül!

De ennek már vagy fél órája. Endor elment az ötletét megvalósítani. Dabber álmélkodása nem tartott sokáig. Jobb híján ezt is elfogadta, belenyugodott. De Laura úgy sejtette, ezzel nem tömték be a kapitány száját, csak kevés időt nyertek. Még aznap este rájuk fog telefonálni ismét.

- Pedig kézenfekvő a dolog. Ha harapós a gyilkos, hát megkeressük a fogsorát - mormolta maga elé.

Visszajött Endor, és elégedettnek látszott.

- Megkérdeztem a dokikat. Különösen szegény Mirina testén láthatók nagyon tisztán és jól a fognyomok. Már úton van a fotósunk, aki különlegesen közeli és részletes képeket tud készíteni. Egy szakember pedig máris ott ült és rajzolja a harapásnyomokat. Elkészült a körözés szövege is.

- Azzal tisztában vagy, ugye, hogy a kriminalisztika történetében még sohasem köröztek fogsort?

- Tudom. De ez nem ok arra, hogy kihagyjuk a dolgot.

- Nos, ha ez igaz, akkor nagy hatást keltünk vele.

- Minket csak egyetlen hatás érdekelhet: ha bárki ennek alapján rá tud mutatni a Harapós Gyilkosra. Vagy legalább behatárolja, hogyan néz ki, hol látta utoljára?

Laura töprengve nézett maga elé:

- A szövegen még csiszolok egy kicsit. Csak itt a Városban tesszük közzé?

- Nem, az országban. És ha nem hoz eredményt, akkor az egész Unióban. Hiszen nem zárható ki, hogy a pasas nem is a Városban él.

- Gondolod, afféle „bejáró” gyilkos lenne?

- Vele kapcsolatban már mindent el tudok képzelni.

Laura nézte a körözés szövegét. Persze, nem úgy kezdődött, hogy „a rendőrség keresi az alábbi fogsort…”. De ez volt az értelme. A rendőrség azt a valószínűleg nagytermetű, jó fizikai erőben lévő férfit keresi, akinek jelenleg ilyen állapotban van a fogsora. Ide jönnek majd a rajzok a feltételezett, elképzelt fogsorról, az alsó és felső, rettenetesen elhanyagolt fogakról, és talán odakerül a Mirina testétől készített egy vagy két fotó is. De lehet, hogy ebbe nem mennek bele a feletteseik. A rajz mindenképpen ott lesz, hiszen kell ábra, hogy az emberek lássák, hogyan is néz ki… Ez megjelenik majd az esti tévéhíradókban, és a holnapi lapokban is.

Endor leült az asztalához:

- A számítógép névsorba rakta a dolgokat. A másikat pedig időrendbe. Most már csak össze kell vetnem a kettőt. Segítesz?

- Természetesen, drágám.

A szó lék volt, a menekülés, a megkönnyebbülés útja. A hivatal és a kötelességek, a nyomasztó tudatlanság sötétjében egy kis fénysugár. Mintha már régóta a jég alatt sodródnának fogyatkozó oxigénnel, de végre meglelnék a kiutat… Hát igen. A szerelem akkor is megmarad, ha elkapják a Harapóst, ha rájuk törnek majd a következő hónapok, az unalmas, szürke ügyek, az aktatologatás vagy éppen a sokszor reménytelennek tetsző nyomozás.

Régmúlt

Most világosan látta maga előtt, mi történik.

Jelen volt a múlt, illetve nem is volt tisztában azzal, hogy ez a múlt lenne. Hiszen most történt.

Fehér fallal ült szemben. Egy férfi arca merült fel, mintha a semmiből jött volna. Csak éppen a háta mögül került elő. Ő nem tudott megfordulni, valami akadályozta ebben. Érezte, hogy tagjait lekötözték.

- Nem vagy már senki, semmi - sziszegte a férfi egészen közelről az arcába. - Nem is voltál senki. Legfeljebb leszel. Ha van még benned valami emlék, azt is felejtsd el. Gondoskodunk róla, hogy senki legyél.

Valamit csináltak vele, de ez most nem fájt. Túl volt már a fájdalmakon, azokon is, amiket akkor elviselhetetlennek hitt. Amikor hosszú órákon át önmagát siratta, amikor a fájdalom szétvetette a testét, és akkor is benne lapult és hatott, amikor már senki sem bántotta.

Furcsa kábulatba került. Révülten nézte a falat maga előtt, olyan volt, akár egy vetítővászon. De nem jelentek meg rajta képek. És hamarosan maga is úgy érezte - senki lett. Egy nagy ürességben jelentéktelen kis pont, amely szintén elfoszlott. Feloldódott abban a semmiben. Maga is azzá lett. Vagyis csakugyan senki lett. Névtelen, jellegtelen. Nem is ember, hiszen ember sem volt már.

Csak csodálkozhatott, hogy miért foglalkoznak vele… Ez logikátlannak tetszett - az utolsó ilyen gondolata volt, mielőtt ez is a semmibe lett. Eltávolodott tőle, idegen volt, már nem is tudott róla.

Az az arc ismét felmerült. De nem volt egyedül. Két másik is társult hozzá. Az egyik ismerősnek tetszett, de bárhogyan is erőltette az agyát, nem fejtette meg, honnan ismeri.

- Semmi vagy és senki vagy. Nem is létezel. Ha valakivé akarsz válni, csak rajtunk keresztül teheted meg.

Az egyik mondta ezt, a balszélső, a másik kettő csak hallgatott és vigyorgott, ő vigyornak látta mosolyukat. Ha ugyan mosoly volt. Nem egy másfajta kifejezés. Az undor és a győzelem keveréke?

De most már minden fogalom kiürült belőle. Nem igazán tudta, mi az undor, és mi a győzelem. Aminthogy a vereség, a hatalom, a szenvedés vagy az öröm is eltűnőben voltak. Végül csak egyetlen erős, nagyon erős gondolat maradt benne. Egy akarat, amelyhez ragaszkodott, amibe kapaszkodott. Fuldokló lett az akarattalanság tengerében. A tehetetlenség húzta a mélybe, kapkodott, fenn akart maradni. Hát csak azt akarta, hogy ne felejtsen. Azért se legyen igazuk ezeknek! Nem felejthet el mindent!

Kétségbeesetten szedte volna össze mindazt, amire még emlékezett. De mi az? A fal? A látvány? A zajok, amiket most hall? Vagy ami tegnap történt vele, meg tegnapelőtt? De mi az a tegnap? És lehetett valami előtte? Lesz valami utána? Kínozták a kérdések, mert már érezte, hogy nem lesz rájuk válasz.

Aztán ez is elúszott, elvitorlázott a szürke-fekete világűrben. Amelyről nem tudta, hogy világűr. Azt sem, hogy az micsoda. Már nyoma veszett a világnak is. Csak az űr maradt, a rettenetes üresség.

Szerető

Pola kényelmesen elhelyezkedett a kocsiban. Még egy pillantást vetett a házra. Casper odabent van, és aligha mozdul ki. Remélte, nem okoz neki ilyen kellemetlen meglepetést. Mindenesetre szólt a szobalánynak, azonnal szóljon utána, ha az úr valami ostobaságot csinálna. Semmiképpen se engedje ki a házból. Jobb neki itthon.

Az aggodalom most egy rövid pillanatra eluralta a lelkét. De aztán túltette magát rajta. Most már biztosan nem tart sokáig. Lehet, holnap ilyenkor már egészen más helyzetben lesz? A „helyzet” szót mindig helyettesítőként használta, de sohasem vitte túlzásba. Még önmaga előtt sem. Hogy mennyire bonyolult helyzetben van most, és talán lesz később is, arra csak esténként gondolt. Vagy hajnalban, ha felébredt, és nem tudott már elaludni - a másik hálószobában Casper mozgolódott. Pola néha nyitva hagyta a kettő közti ajtót. No, nem azért, hogy a férje bármelyik éjjelen szép csöndesen átlopózzon, és az ágyába bújjon - dehogy. Ettől irtózott volna. Amilyen kövér és magatehetetlen Casper… és persze impotens is, már régóta. Az utóbbi hetekben a mérhetetlen félelemtől. De hát mindegy, mitől. A lényeg az, hogy nincs miért átjönnie. Pola inkább azért hagyta nyitva résnyire az ajtót, hogy hallja, ha Casper valami érthetetlen és vad ötlettől hajtva az éjszaka közepén szeretné elhagyni a házat.

Az asszony most már jó ideje nem mozdult ki, éppen ezért. De most már szüksége volt valami másra is. Kétszeresen. Hát elhagyta a házat. Szentül fogadta, a mobilját nem kapcsolja ki, történjen bármi, tudnia kell, mi történik otthon. Nagyon tragikus lenne, ha Casper valami ostobaságra ragadtatná magát. Éppen most!

A rácsos kapu feketén, tompán meredt vele szemben. A villa magas, fehér falai határolták a bolygónak azt a kicsiny, nagyon kicsiny darabkáját, amit a magukénak mondhattak. „Nem a mienk, hanem az enyém!” - jutott az asszony eszébe. Lassan közeledett a kapuhoz, a kocsit lépésben hajtotta csak, és a távirányító működésbe hozta a nyitószerkezetet.

A város felé haladva még egyszer végiggondolta mindazt, amit mondania kell. Ahogyan viselkednie kell. Ahogyan álcáznia kell magát és a szándékait. Álcázni a jövőt. Milyen ostoba kifejezés - jutott eszébe - hogyan lehetne ez ellen tenni? A jövő majd eljön, a jelenben azt még nem lehet eldugni, félrevezetni vele másokat, imitálni valami egyebet. A jövő egyszerűen ideér, és akkor majd meglátjuk, milyen lesz.

De ebbe sohasem nyugodnak bele a Pola-félék - tette hozzá. Olykor önmagáról is harmadik személyben beszélt. Ilyenkor mindig egy kicsi, de erős csoporthoz sorolta magát. Ez afféle elit volt. Ő annak hitte, és mint az emberek nagy többsége, szentül hitte, hogy abba tartozik.

Bement a Belvárosba. Néhányszor kicsiny, finom mívű aranyórájára pillantott, de nem idegeskedett. Akivel találkoznia kell, az majd megvárja őt. Mindig megvárja. Különösen most kénytelen lesz ezt tenni. A forgalom lassú, akadozik, a kocsik folyton összetorlódtak. Hiába egyirányúsítottak oly sok utcát, hiába haladtak a járművek három, sőt olykor négy sávon is. A piros lámpák megfogták őket. Néha a zöldben sem haladhattak tovább, az oldalról bekanyarodók elállták a helyeket. Pola mélyeket lélegzett. Keresett valami nyugtató zenét a rádióban. Szerette ezt a kis kocsit, kényelmes volt vele parkolni. Soha nem járt ki a Városból, ha belegondolt, évek óta nem látott igazi zöld mezőket és hegyeket. Nem látta a tengert sem, pedig azt szerette. Most valahogyan nem hiányzott. A Terv tavalyelőtt készült el, és jó ideig tartott, míg talált hozzá kivitelezőt.

Így gondolt rá sokszor, „kivitelező”, mintha egy építési vállalkozó vagy szerelőmester lenne. Az illetőnek persze volt neve is, és Pola azzal is tisztában volt, milyen törékeny egy ilyen megegyezés. Nem készíthettek írásbeli szerződést. Már csak azért sem, nehogy nyoma maradjon a sajátságos üzletnek. Mert Pola annak tekintette, és a kivitelező is így volt ezzel. De ezt az asszony nem bánta. Jó, ha két szál köt össze két embert, és nem egy. Az az egy túl könnyen elszakadhat.

Végre felszabadultak az utcák, befordult egy kisebbikbe, ahol gázt adhatott. Innen nyílott egy nagy földalatti parkoló, és onnan az Opera mellett juthat a felszínre, már gyalog. Hát ezt választotta.

Alig negyedórát késett csak. Szándékosan olyan kávézót választottak a találkozóra, ahol mindig telt ház volt. És rengetegidegen turista. Ezek között kisebb az esélye, hogy valami ismerős felfedezi őket. Egyikük, vagy másikuk ismerőse. Közösek nem léteznek, olyan ember tehát nem bukkanhat fel, aki mindkettőjüket ismeri, és később talán kényelmetlen kérdéseket tesz fel. Vagy bárki harmadiknak mesélhet róluk. A kivitelező barátai csak annyit tudnak majd, hogy egy harmincas csinos asszonnyal látták őt - az ő barátai, ismerősei pedig majd azt jegyzik meg, hogy egy csinos fiatalemberrel találkozott. Vagy találkozgat, sejtik. Biztosan viszonyuk van… Még majd hunyorognak is, csippentenek a szemükkel, és megjegyzik: „Fiatalabb férfival? No, nem csodálom, hiszen az a szerencsétlen Casper, ugye, mindenki tudja…”

Mindenki tudja.

Ha valami történik, tanúsítják majd azt is, milyen furcsa volt Casper az utóbbi napokban. Sőt lényegében hetek óta. A személyzet is ezt állítja majd, de voltaképpen teljesen mindegy a dolog. Mindenesetre, amikor már közeledett a kávézó teraszához, hazatelefonált. A szobalány megnyugtatta: az úr a kerti medence mellett üldögél. „Csak bele ne essen, még képes belefulladni”, futott át a fején. Ezt nagyon sajnálta volna.

Messziről meglátta a férfit. Biztosan jóval korábban jött, hiszen ez volt a dolga. Sikerült szereznie egy kicsiny kerek, üveglapos asztalt, és mellé két fonott nádszéket. Ez a magasabbik teraszon volt, közvetlenül az Operával szemben. A patinás épület zöld tetején most nem csillant a nap. Az oromfalon a mitológiai szoboralakok hófehéren ragyogtak. Nyár volt.

A férfi rámosolygott. Levette napszemüvegét, majd eszébe jutott a konspiráció, és vissza is tette rögtön. Rövid ujjú fehér inget és farmernadrágot viselt. Sőt, egy fényképezőgép is lógott a vállán. Ha egy kis akcentussal rendelte a kávét, már senki sem hihette róla, hogy idevalósi. Hogy a Városban született, és nőtt fel. A kicsit idegen származására csak a bőre színe utalt. De hát millió ilyen és ennyire barna bőrű férfi szaladgál itt köröskörül. Ki tudhatná, hogy Guaran Guranai nem igazán idevalósi? A szülei vándoroltak be. Ő már mindenképpen idevalósi. Úgy is viselkedik, úgy érzi magát.

Huszonkilenc éves volt, izmos, kisportolt. Nem túl magas, de remek szerető és bátor ember. Nem volt könnyű kihalászni ebből a tömegből. Igazából majdnem egy évig tartott, míg Pola rálelt. De amikor tudta már, kivel áll szemben, nem voltak gondjai. Elég volt néhányszor álca-tétován rámosolyognia, és a férfi máris jött hozzá. Vonzódott, mint vaspor a mágneshez… a gimnáziumban végeztek ilyen fizikai kísérleteket, ez például nagyon is benne maradt Pola emlékezetében. Alul a mágnespatkó, fölötte papíron a vaspor. Aztán a kicsiny szemcsék elhelyezkednek a mágneses erővonalak mentén. Ahogyan az meg van írva, ahogyan azt a fizikai-tankönyvekben ábrázolni szokták

A mágnes hát megjött, leült. Megcsókolták egymást. Pola visszatette orrára a napszemüveget, és egy pillanatig nézte a férfit. Guaran arcán diadalmas mosoly ragyogott. Férfi volt, vagy inkább hím, aki győzelmet aratott, sőt győzelmeket. És ezekért dicséretet várt. Pola ezt jól tudta, hát ezzel indított.

- Ügyes voltál, Guaran. Nem hiszem, hogy bárki más képes lett volna ilyen jól megoldani a feladatot.

Guaran örült. Ismét közelebb húzódott az asszonyhoz, a közeledő pincérlányra ügyet sem vetve szenvedélyesen megcsókolta Polát. És ennek Pola sem tudott ellenállni. De visszafogta magát, mert bár nagyon jó volt az ágyban Guarannal - most ennél is fontosabb dolgokat kellett megbeszélniük.

Teltow

Az újságírónak elfogyott a türelme. Ezt egészen apró dolgokkal árulta el, anélkül, hogy tudatában lett volna. Az ujjai idegesen doboltak a karfán, sohasem mind az öt vagy tíz, hanem csak kettő. Egyik lábát a másikra helyezte aztán fél perc sem telt bele, és megint váltott.

Az alapítvány vezetője érezte a feszültséget, és azt mondta:

- Mindjárt befejezem. Gondolom, egy egész cikksorozatra szóló anyagot mondtam szalagra, no és azon felül kap még rengeteg leírt adatot is.

- Valóban így van, Teltow úr. A szerkesztőség eleve úgy gondolta, hogy nem egyszerre, egyetlen napon hozzuk le a cikkeimet. Hanem holnap indulunk kevéssel, de eléggé drámai bejelentésekkel, és így hozzuk mozgásba a dolgokat. Hamar felpörgetjük, és egyre szaftosabb részeket hozunk aztán.

Teltow egy pillanatra lehunyta a szemét. Mindennek ára van. Ha az igazságot - amelyben szentül hitt - csak ilyen módszerekkel lehet az emberek tudomására hozni, hát akkor ezt kell választani. Bár nincs itt választási lehetőség. Mindenesetre huszonnégy óra alatt elég sokat tettek. Többet, mint előtte hónapokon át. Ezért hát erőt vett magán, ismét a férfit nézte komoly arccal:

- Most már csak egyetlen témát szeretnék kifejteni, azt is röviden. Ez pedig az erőszakkérdése. A pszichiátriával összeforrt az erőszak, már a kezdetektől. Ez nem volt nehéz, hiszen az őrültekkel, vagyis akiket annak hittek, az elmebetegekkel és más, nem konformista módon, a nagy átlagról eltérően viselkedő emberekkel csak erőszakot alkalmazhattak. Legalábbis ezt sugallták a társadalom felé. Az egyik korai pszichiáter a tizenkilencedik században le is írta ezt, meglehetősen szégyentelenül: „Erős és fájdalmas benyomások révén megragadjuk a páciens figyelmét, hozzászoktatjuk őt a föltétel nélküli engedelmességhez, és kitörölhetetlenül a szívébe véssük a szükség érzését. Felettesének akarata szilárd és megváltoztathatatlan törvény kell, hogy legyen a számára…” Ez pedig igazából nem más, minta zsarnoki rendszerek filozófiája. Az egyént alárendelni egy „felettes” akaratnak és/vagy személynek, aki, vagy ami aztán megmondja neki, mi az egyedüli helyes viselkedés. Ha szükségszerűen elég sok embert rendelünk az elv vagy egy személy alá, akkor máris a miénk a hatalom.

- De ez régen volt…

- Semmi sem változott, csak a lehetőségeik nőttek meg, miközben a mi lehetőségeink beszűkültek. A „mi” alatt az önhöz vagy hozzám hasonló egyszerű és lényegében védtelen polgárokat értem. Nagyon kicsi a mozgásterületünk, jobb, ha ezzel tisztában vagyunk. Ahol a pszichiátria összefonódott a bűnöző, diktatórikus rezsimekkel, vagyis a jelenlegi világban a maradék kommunista országokban, vagy néhány iszlám és egyéb diktatúrában, ott ez teljesen nyilvánvaló. De éppen az a paradoxon, hogy minél demokratikusabb egy társadalom, annál kevésbé tisztánlátó a polgár, és annál inkább hagyja magát belemanőverezni a hatalom által kitalált csapdákba.

A férfi a fejét ingatta. Teltow hirtelen hangot váltott. Nem volt nyugodt, de még nem is haragos. Csak egy kis indulat feszült benne.

- Lássuk hát belülről. Az előbbi idézet szerzője Johann Christian Reil, az az ember, aki megalkotta a „pszichiátria” szót is. Természetesen az effajta elveket hirdetve a fasizmus és a többi diktatúra előharcosa volt - bár ő maga erről nyilván nem tudott. De mondhatok egy későbbi idézetet is. Egy bizonyos Pinel, francia pszichiáter sem volt kevésbé őszinte, amikor azt mondta - felvett egy papírt az asztalról, és arról olvasta el az idézetet: - „Az őrülteket meg kell győzni arról, hogy az orvosok és az ápolók abszolút hatalommal rendelkeznek felettük. Ha ellenszegülnek, elzárjuk őket a többiektől, kényszerzubbonyt húzunk rájuk, és bármikor sötét magánzárkába kerülhetnek…” Vagyis értse jól, fiatalember. A pszichiátria elhitette az emberekkel előbb azt, hogy aki másképpen gondolkodik, reagál, egyszóval a tömegtől eltérően viselkedik, az nem egészséges, hanem beteg. A következő lépésben pedig átlátszó ürügyekkel arra hivatkozott, hogy ezekkel szemben fizikai erőszakot kell alkalmazni. De miért nincs ilyen erőszak a gyomorbetegek, vagy a halláskárosultak, a rákosok vagy éppenséggel a bordatöröttekkel szemben? Ha mindenki beteg, miért kell ezeket az embereket kényszerrel elzárni másoktól, és ott azt csinálni velük, amit csak az orvosok és az ápolók akarnak?

- De hát mindnyájan hallottunk dühöngő elmebetegekről.

- Ahogyan hallottunk dühöngő normálisokról is. Elég, ha egy rossz helyzetű családapa megiszik pár decivel valamiből, és otthon veri a családját. Elég, ha valakit feldühítenek a munkahelyén, és valaki máson tölti ki a bosszúját. Elég, ha elbocsátják az illetőt, és ezért dühöngeni kezd… Még senki sem állítja róluk, hogy elmebetegek. A legrosszabb, ami történhet, az, ha hallgatunk, és továbbra is szabad folyást engedünk a dolgoknak. Azt tanácsolom, nézzen csak utána a szakirodalomban - de nem a „pszichiátria”, hanem a „bűnözés” és „politikai gyilkosságok” címszavak alatt keresse - mit jelent a „programozott gyilkos” kifejezés. Számos gyanú merült fel az utóbbi évtizedekben, hogy eldugott intézetekben sötét erőket szolgáló pszichiáterek fiatal férfiakat és nőket totális agymosásnak vetnek alá, majd ezeket az embereket valamilyen célra felkészítik. Legtöbbször beprogramozzák egy konkrét személy, ismert politikus ellen, beültetik az agyukba, hogy ha azt az embert elpusztítják, nagy szolgálatot tesznek a világnak, amely ezért hősként fogja őket ünnepelni.

- Ez lehetséges?

- Keressen csak ilyen nyomokat. Már a két Kennedy meggyilkolása kapcsán is felmerült mindez, és a későbbi évtizedekben több híres politikai gyilkosságot ilyen „beprogramozott” tettesek követtek el. Persze, nem olyan könnyű rajtakapni a pszichiátereket, de azért ez sem lehetetlen. Hiszen köztük is vannak bűnözők, és azt kell, mondjam, sokkal több, mint más utódok között. Vagy talán éppen azért, mert ezek nem is bűnözők, hanem csalók?

- De ugye nem állítja, hogy minden pszichiáter az egész világon tudatos összeesküvő és csaló?

- Nem, szó sincs róla. A legtöbben csak követik az általános trendet, és meg vannak győződve, hogy amit tanultak, az tudomány, amit tesznek, az hasznos az emberiségnek, és ténykedésük által segítenek az emberiségnek. Ez nem zárja ki mindazt, amit mondtam. Elég, ha tíz vagy húsz százalékuk van tudatában, mennyire nyereségesek a módszerek, amelyekkel manipulálhatják a társadalmat. A többiek pedig mit sem sejtve követik őket. Időnként néhányan átlátnak a szitán, és már tudatos választással belépnek a cinikusok, a „menők” táborába. Itt nagy pénzek, jólét és általános megbecsülés övezi őket. Álszent módon továbbra is megpróbálják elhitetni a társadalommal, hogy tudósok és gyógyítók ők, nem mások.

- Miközben… ahogyan elmondta.

- Még nem mondtam el mindent. Van egy még rosszabb fajtájuk, bár ezek kevesen vannak. Ritkán buknak meg, sajnos túl ritkán. De csak az elmúlt éveket figyelembe véve, és ismét csak az Egyesült Államokra vetítve… Tudja, hogy míg 1995-ben összesen alig húszegynéhány pszichiáterre bizonyítottak rá valamilyen bűntényt, addig az elítéltek száma évről évre nagyon meredeken emelkedik? Pszichiáter lelő egy prostituáltat, a másik több millió dollárt csalt ki az emberektől, a harmadik női pácienseit erőszakolta meg rendelője biztonságosnak hitt falai között. Se szeri, se száma azoknak a pszichiátereknek, akik a társadalombiztosítást károsítják meg hamis receptekkel, alaptalanul kicsalt támogatásokkal… 1998-ban már száz pszichiátert ítéltek el jogerősen, 1999-ben ezek száma megközelítette a másfélszázat, és folytassam? Mert a számszerű emelkedés nyilván folytatódik.

- Azt említette, hogy valami van még… ami ennél is rosszabb.

- Igen, a személyiség-átalakítások. Amelyek szintén az erőszak jegyében zajlottak, és ma sincs ez másképpen. Időről időre felbukkan egy pszichiáter, és új elméletet dob be. Hogyan lehetne meggyógyítani az elmebajosokat, - mindig ez a jelszó, ez a képzelt tét. Csak virtuális a dolog, mert igazi gyógyításra soha nem kerül sor. De azért hiszik is sokan, például egy-egy elmekórház vagy klinika teljes személyzete hiszi, hogy helyes úton jár, és még nagyon is önfeláldozó, pozitív, igaz embereknek képzelik magukat, amikor ily módon is „gyógyítanak”… Remélem, majd a magnószalagról is kihallja, hogy itt is idézőjelet használtam.

- Hallani fogom.

- Nos, a módszer azon alapul általában, hogy megváltoztatja a kezelt beteg személyiségét. Ehhez nagyon egyszerű eszközök állnak a rendelkezésükre, ám ezek az adott helyzetben szinte tökéletesek a cél elérése szempontjából. Az első pont: a kényszerhelyzet. Felnőtt betegeket visznek zárt intézménybe, ami rosszabb, mint az átlagos börtön. Hiszen itt hatolhatnak az illető tudatába, mondjuk a lelkébe, és a szervezetében is bármiféle roncsolást, változtatást idézhetnek elő gyógyszerekkel, drogokkal, injekciókkal és megalázó bánásmóddal. Semmivé tehetnek egy már előzőleg felépült személyiséget, és ezt egy másikkal, nekik tetszővel helyettesíthetik. Itt nagyon sok a veszteség, vagyis az „elhullás” - és nem véletlenül használok ilyen szavakat, amelyek inkább az állattenyésztésben ismertek. És itt okvetlenül meg kell említeni, hogy a mi pszichiátereink is részt vettek, részt vesznek ebben. A Városban találták ki a Reuss-módszert, és itt „intéztek el” az elmúlt évtizedekben sok erős, egészséges embert, akik mára roncsok lettek vagy nem is élnek. A kegyetlen módszerek sokkal általánosabbak, mint hinnénk, és sokfelé alkalmazzák őket. Lássuk, mint mondott az átalakítandó személyekről nem is olyan régen egy ilyen „tudós”: „Ezek az elfajzott lények, magukba roskadnak, hallgatagok és kedvetlenek lesznek, erőik széthullanak. Előttünk áll a testi-lelki elfajulás. Az ember lealacsonyodásának szomorú képe. Ha a baj már súlyos, fizikai eszközök nem segítenek. Az ilyen embernek annál jobb, minél előbb befejezi hitvány életét, és annál jobb a világnak is, amely tőle ilyen módon végre megszabadul…”

Tudja, ki mondta ezt? Henry Maudsley, akit a szakmában máig a „brit pszichiátria atyjának” neveznek. Nos, ilyen emberek alapították és vitték fel a fellegekbe ezt a szakmát. Ilyen emberek kezében vagyunk mindnyájan, akkor is, ha nem tudunk róla. Ők állnak a háttérben - fejezte be Teltow.

Az újságíró még szavai hatása alatt volt - pár pillanatig. De amikor végre felfogta, hogy véget ért az interjú, és már mehet, gyorsan felállt. Összeszedte a Teltow által előzékenyen egy nagy dossziéba csomagolt segédanyagokat, és leállította a magnót. Teltow a búcsúzás közben ugyan látta, hogyan siet már - mégis, elégedett volt.

Sziszifusz állt a hegyoldal közepén, remegő inakkal tartotta a sziklát. Erőt gyűjtött. Nagyon nehéz a kő, és folyton visszagurulhat. De ha most pihen egy kicsit, és mások is segítenek, akkor talán sikerül feljebb nyomni. Egyszer talán még a csúcsot is eléri vele?

Asszony

- Nem hittem volna, hogy ilyesmit kérsz, és éppen most.

- Miért most? - Pola hűvösen mosolygott. Csak ne tűnjön fel senkinek, gondolta. Hát itt mosolyogni kell, mert mindenki más is vidám. A turisták és a helybeliek élvezik a napfényt, a meleget, a szabadságot. A háttérben ott áll a régi katedrális, ezer kőcsipkéjét viseli, és mintha az is őket nézné gótikus szemeivel, egykor fehér, mára elszürkült márványszemeivel.

Guaran már nem gondolt arra a napra, amikor először találkoztak. Pola rávette a férjét, hívja meg kedvenc tanítványait. Mikor is volt ez? Két éve. Guaran akkor már végzett és dolgozott, éppen Casper vezetésével. Az a barna bőr, a csillogó fogsor egyszerre volt egzotikus. Jelzett valamit az asszonynak. Valamit, amit már egy ideje nem érzett. Az, hogy tizenhárom év van közöttük, mit számít? Különben is, Guaran úgy tudja, hogy csak kilenc évvel fiatalabb Polánál.

De ez sem számított. Az első félénk, úgymond „véletlen” találkozások után a felbátorodás korszakát már Pola vezényelte, és utána is. Amikor rájött, hogy a szépfiú nem is olyan magabiztos, és mint férfinak, vannak komplexusai. Ráadásul hiába született a Városban, a bőre színe és a neve még terhet jelentett neki. Talán nem annyit, mint maga hitte, de azért éppen eleget. Néha valóságos üldözöttnek hitte magát. Pedig senki, még Casper sem éreztette vele, hogy másnak, rosszabbnak tartaná őt. Éppen olyan munkatársa lett, mint a többiek. Ott különben is volt egy indiai és egy török is, sőt azok felnőttként vándoroltak be, vagy itt tanultak.

Pola most is a férfit nézte. A vonzás most is működött. Tudta, még egyszer le fog vele feküdni. Most. Egy órán belül. Erre szükség is volt, de nem csak ezért fogja megtenni - tudta pontosan. Kettősség lüktetett benne. Nem, most már a célhoz közelednek, nem szabad elrontani semmit. Guaran nem gyanakodhat, és soha, az utolsó másodpercig meg sem fordulhat a fejében, hogy valami nincs rendben. Bíznia kell Polában, nagyon bíznia.

Mi lenne a legjobb eszköz arra, hogy ezt a bizalmat növelje, ha nem a szex? Ugyanakkor bizsergette is a lehetőség. Otthon is sokszor gondolt a férfira. Egyszer a tévében látott egy filmet egy sáskáról, amelyik a párosodás után végzett párjával. Hiszen már nem volt rá szüksége… Pola arcán kicsiny mosoly suhant át. Kínos lenne, ha Guaran erre gondolna. Ha ilyesmit forgatna a fejében.

Vonzotta ez a férfi, már második éve tartott a viszonyuk, viszont a Terv csak valamivel később alakult ki benne. Amikor az első híreket hallotta egy olyan világból, amelynek azelőtt még a létezését sem sejtette. Időben ezek egybeestek Guaran felbukkanásával, de a férfi nem tudott róluk.

A férfi megnyalta az ajkát. Ez nagyon szexis volt az ő kivitelezésében, Pola megremegett a látványra. De nem mondta neki sohasem. Minek bízná el magát - még jobban? Így is néha eléggé kiszolgáltatva érezte magát. Guaran úgy tud asszonyt ölelni, ahogyan az itteni férfiak aligha. Mindig szexre kész állapotban van, ha csak Pola közelébe kerül. Vajon így viselkedik a munkában is, meg másutt, amikor nincs velem? - futott át az asszony elméjén, de a féltékenység már nem domborodott ki, nem ágaskodott fel élesen, sebbe vágóan. A Terv számít most. Meg ez a pár óra, amit majd eltöltenek valahol, az Opera melletti kis utcák egyik jobb hoteljében. Nem ritkán jártak ilyen helyekre.

- Hát mert, ugye… már azt hittem, nem is akarod látni.

- Éppen azért, mert ez lesz már az utolsó alkalom.

- Holnap estére csinálj programot.

- Miért csak holnap? Nem ma? - a csalódását Pola nem leplezhette. Nem is akarta. Hadd tudja Guaran, hogy neki ez fontos. Tényleg az. Aztán rögtön elnevette magát ott bent. Kicsit cinikusan, kegyetlenül. Még hogy fontos? Hiszen már régóta tudhatja Guaran, mennyit számít ez neki.

- Nem megy, sok mindent meg kell szervezni. Mi van a személyzettel?

- Nem lesz otthon senki. De ez nem feltűnő, máskor is elmennek, sőt kevesebbszer alszanak ott, mint…

- Jól van - a férfi türelmetlenül intett. Pola nem tudta, hová siet. Az ágyba, vagy? Nem akar beszélni, mert fél, hogy valaki meghallja? Körülöttük nagy volt a nyüzsgés, vendégek jöttek és mentek, valaki hangosan hívta a pincérnőt.

- Ez az egyetlen kérésem. Vezess el hozzá.

- Nem lesz ez veszélyes? És éppen akkor?

- Majd ügyesen időzítünk. Hiszen te sem leszel ott, amikor… Hát utána találkozhatunk. Mondhatni, szinte legálisan.

Guaran arcán most másféle volt a mosoly. Mindentudó. Akár az istenek, kik sorsokról döntenek… Pola látta ezt, de nem tette szóvá. Azért sem, mert tudta, amit tudott. Az istenek is tévedhetnek, de Guaran ezt még nem tudja. Pola remélte, nem tudja.

- Majd mindent megbeszélünk részletesen… Utána.

Senki sem volt képes ezt a szót úgy kiejteni, ahogyan a férfi.

Pola legalábbis még nem találkozott ilyennel. Guaran hangja mélyebb lett. Férfias, szexis. Mindketten ugyanarra gondoltak, azt akarták. És az érzés lassan betöltötte egész énjüket. Csak nézték a másik arcát, testét, és nőtt bennük a vágy. Majdnem egyszerre néztek fel - hol a pincérlány? Fizetni, és menni! De gyorsan!

Feleség

- Soha nem beszéltél róla.

A mondat elhangzott. Laura már meg is bánta. Miért éppen itt, és most kezdte el? Nem lett volna jobb, ha majd este, vagy éjszaka… Talán igen.

De most vártak egy papírra. Mindketten bent ültek a hivatalban. Az ablakon át beömlött a napfény. A fax még hallgatott, nem mozdult. Délután volt, a maga múló hangulatával, esteváró fényeivel. A kapitányság épületében a szokásos zajt hallották. Lentről néha szirénázva indult el egy-egy járőrkocsi.

Endor nagyot sóhajtott. Tudta, egyszer eljön ez a perc is. Bár eddig azt remélte, majd később. Ugyanakkor most elkapta ez a hangulat. Jó volt itt ülni kettesben a lánnyal. Aki egy héttel ezelőtt még szinte ellenséges volt vele. És bizony ő is Laurával.

De most már minden másképpen volt, nagyon is másképpen. A bizalom és a szeretet körülfonta a férfit. Laura vele szemben ült. Az üvegfalon át, ha valaki bepillantott, mit láthatott? Ketten ülnek és beszélgetnek. Nyilván szolgálati ügyekről. Mi más jutna eszükbe a kintieknek, akik nem érzik, és nem is érezhetik ezt a belső hangulatot? Ami egyenesen mintha a lelkűkből folyna ki. De már elárasztotta a szobát, és őket.

- Én mindig Yellának szólítottam. Az első filmben, amit együtt láttunk egy kis moziban, így hívták a főszereplő nőt… Ott csókoltam meg őt először. Már kijöttem a főiskoláról, huszonnégy felé jártam, ő két évvel volt nálam fiatalabb. Érdekes módon szolgálati ügyben ismerkedtünk meg, ő a mentőknél dolgozott gyakorló orvosnőként. Mint kezdő, még hetente háromszor kocsira került. Persze leginkább éles helyzetekhez küldték ki őt, főleg infarktusokhoz. Engem meg végigvittek az összes gyakorlati munkán, mint általában a főiskolásokat. Akkor éppen közlekedési rendőrt kellett játszanunk vagy egy hónapig, hogy megismerjük azt is. Annak ellenére, hogy mindenki tudhatta: nyomozók leszünk, ha megkapjuk a diplománkat…

Egy szerdai napon történt, délelőtt. Kint járőröztem a társammal a Város szélén. Megállítottunk egy férfit, mert a kocsija olyan furcsán ment, kacskaringósan. Leállt az út szélére, de már nem látott minket. Csak ránéztem az arcára, és máris kiáltottam a kollégámnak: hívd a mentőket! Amikor kinyitottam a kocsi ajtaját, a férfi egyszerűen kidőlt az úttestre. Infarktus… De még élt. Jöttek a mentők, jött Yella. Szóval így kezdődött. Csak fél év múlva költöztünk össze, és hamarosan feleségül vettem. Akkor már nyomozó voltam a gyilkossági csoportnál, az ötödik kerületben.

Nem tartott sokáig a csöndes boldogság. Mert az volt. Ha a munka után hazamentem, vagy otthon találtam Yellát, vagy sem. Ha nem, akkor mentőzött. Ha otthon volt, mindketten nagyon jól éreztük magunkat. De ha most valaki megkérdezné, hogy miből állt ez a kis boldogság, hát nem tudnék rá válaszolni. Egyszerűen jó volt nekünk együtt. Minden percet tartalmasnak éreztünk, soha nem volt üresjárat, nem éreztük, hogy hiába múlna az időnk, az életünk…

A férfi most elhallgatott. Laura sejtette, nem megy könnyen az emlékezés, vagy inkább az, hogy beszéljen Yelláról. Hát halkan szólt:

- Valaki azt mondta nekem, hogy két és fél éve történt - így próbálta áthidalni a szünetet. Endor a fejét rázta:

- Csak másfél. De ugyanúgy fáj, mintha ma reggel esett volna meg Én mit sem sejtve dolgoztam. A ötödik kerületben, a Folyó partján volt egy halott, azt hiszem, a vízből húzták ki a csavargók. A hajléktalanok. Néhány jel arra mutatott, hogy mielőtt nekünk szóltak, már kiforgatták a halott zsebeit. Meg tudom őket érteni, örülnek minden kis összegnek, amit találnak. De mi van, ha a halott iratait is kiszedték, eldobták? Szóval éppen az egyik híd alatt lakókat faggattam, amikor rádión kerestek a központból. Volt egy kellemetlen érzésem, nem tudom, akkor sem tudtam, hogy ennek volt-e bármi kapcsolata Yellával. Vagy csak én kapcsoltam össze a későbbi eseményt a megérzésemmel, a hangulatommal?

Laura várt. Tudta már, mi történt. Legalábbis, magát az eseményt ismerte. A hírét. Most mégis úgy nőtt benne a feszültség, mintha semmit sem sejtene. Várt halkan, csöndben. És jól tette. Ez a csend segítette a férfit emlékezni, és legyőzni az ezzel járó fájdalmat.

- A központból egy kolléganőm nagyon különös hangon arra szólított fel, hogy hagyjam a nyomozást a társamra, és azonnal jöjjek be a központba. Nem tudtam mire vélni a dolgot. Valami történt, valami történt - villózott bennem a féltés. Egyszerre féltem, és féltettem. Valakit. Az nem jutott eszembe, hogy Yellát érintheti az ügy. Bizony még az is megfordult a fejemben, hogy valamit elkövettem, és netán fegyelminek nézek elébe. Az ember ilyenkor annyi mindenre gondol, amire nem kéne. És amire kellene, az bezzeg eszébe sem jut. Vagy csak a tudatalatti védekezik ily módon?

Laura az ablakot nézte. Nem merte most Endor arcát figyelni.

- Odabent közölték, hogy egy szirénázó mentőautó sietett egy balesethez. Egy keskenyebb utcán meg egy tűzoltóautó rohant, szintén szirénázva. Ezért egyik vezető sem hallotta a másik szirénáját… a sarkon mindketten vétettek, hiszen a kereszteződésbe csak úgy szabad behajtani, hogy előbb meggyőződnek az áthaladás lehetőségéről… Látod, már belém ivódtak ezek a szabályok, ez a hivatalos megfogalmazás. Annyiszor olvastam a későbbi jegyzőkönyveket, és ott voltam a tárgyaláson is, ahol persze már nem voltak vádlottak. Hiszen mindkét autó vezetője az életét vesztette, a tűzoltóé ott a helyszínen, a mentősofőr a kórházban. Yella… - a hangja elcsuklott egy pillanatra. Aztán mélyet lélegzett. Kétszer. Háromszor. Csak utána volt képes folytatni: - Yella kizuhant a robogó kocsiból. Olyan fejsérülést szenvedett, hogy később az azonosításnál alig ismertem fel.

Laura átnyúlt az asztal fölött, megsimogatta a férfi kezét. Ez is csak egy pillanat volt, semmi több. A pillanat csak látszólag múlott el. Igazából megmaradt bennük. „Ha Yellával egy moziba mentek előbb, és csak fél év múlva költöztek össze… Én nagyon is gyorsan haladok Csak nehogy túl gyors legyek!” Ettől félt volna. Nem akarta, hogy a férfi könnyen kapható nőnek tartsa őt. De talán ettől már nem kell tartania? Hiszen sok, sok nőtt fel köztük. És bár Laura most kezdte igazán sejteni, mekkora hatalmas Yellával kell majd megküzdenie, legalább az első évben… „Mégis én leszek az ő igazi asszonya. Yella megmarad emléknek, egyre halványuló, de talán soha el nem tűnő fájdalmas, szép emléknek. Én fiúkat és lányokat szülök majd neki, ő lesz az én uram, és én az ő asszonya”. Eleinte nem is vette észre, milyen biblikus hangulatúak ezek a mondatok. Valahol nagyon mélyen keletkeztek benne, és örült, hogy még egyszer megsimogathatta a férfi asztalon nyugvó fáradt, erős kezét.

A sarokban a fax bekapcsolt és papírcsíkot kezdett ontani magából.

Szerkesztőség

Don Wilkes kedvtelve vette kezébe a lapot.

Minden délután, vagy inkább már alkonyaikor a saját nyomtatóján kinyomtatta a központi nagy számítógépben lévő cikkét. Azt is, amit ugyan nem ő írt, csak sugallt. Kellett neki az, hogy papíron lássa, papír formájában tarthassa a kezében. Hogy érezze a papír semmi mással össze nem téveszthető illatát.

Az ujjait csiklandozó kicsit érdes, kicsit sima felületét.

Hogy három dimenzióban lássa, íme, itt van!

Átfutotta még egyszer. Talált egy hibát, dühös volt, hogy a képernyőn nem vette észre. Ott kijavította hát, és tovább olvasta. Most már csak a címeket:

A PSZICHIÁTRIA CSALÁS?

Majd odébb:

VALÓBAN EGY VILÁGMÉRETŰ SZAKMAI-HATALMI ÖSSZEESKÜVÉSSEL ÁLLUNK SZEMBEN?

Valamivel, kisebb betűkkel, a fényképekkel illusztrált cikk közepén:

HOGYAN ÁRTA PSZICHIÁTRIA A GYERMEKEINKNEK!

Az első két cikk-cím után mindenképpen oda kellett biggyeszteni a kérdőjeleket. De csak alibiből, hogy ne köthessen bele a Pszichiáterek Szövetsége, amely nyilván már az első órában panaszt emel majd a lap szerkesztőjénél. A főszerkesztő egy előre elkészített faxot küld majd neki: fejtsék ki az ezzel kapcsolatos véleményüket… Akkor fogják megtudni, hogy honnan fúj a szél. Valóban elég bátor az a Teltow, vagy, hogy hívják. Ki mernek állni az arcukkal is, a tévékamerák elé éppen úgy, mint ahogyan most itt mondta el a férfi a véleményét. És csakugyan alátámasztható mindaz, amit a Mai Hírek állítani fog. Maga Don vizsgálta át a forrásokat, és ellenőrizte az adatsorokat. Csakugyan igazuk van a Mentális Jogvédőknek, a fenébe is! Sőt, a helyzet még sokkal rosszabb a valóságban, mint ahogyan ők mondták. Rengeteg adat utal arra, hogy itt egy nagyszabású akcióval állunk szemben. Egy folyamattal, amely legalább ötven éve tart. Megszédítik a világot…

Hiszen elég csak arra gondolni, mit tesznek több millió gyerekkel, akiket Ritalin és más boszorkányszerek használatára kényszerítenek. Már csak azért is az orrukra kéne koppintani.

Don Wilkes egy pillanatra elfordult a laptól, és az ablakhoz ment. Odalent sürögnek-forognak az emberek. Ha itt állna egy órán keresztül, legalább ötezer embert láthatna, amint ide és oda mennek. Mindenki fontosnak érzi magát, sőt pótolhatatlannak. Közben nem azok. Egy senkik, akik csak azért vannak, hogy legyen kit uralniuk és anyagilag megfejniük a… kiknek is? A politikusoknak? A pszichiátereknek? Meg még vannak néhányan, néhány millióan ezek a vámszedők.

Don sóhajtott, és visszament a cikkhez. Most azt a részt olvasta, amit ő maga írt bele fiatal kollégája anyagába. És egyikük sem bánta meg. Ezzel Don a főszerkesztő felé is vállalta a cikk tartalmát. Ha baj lesz - ha nagyon nagy baj lesz! - Wilkes kollégát is felelősségre vonják. Ha perré fajul a dolog, akkor a fiatal újságíróval együtt ő is odaállhat majd a bíróság elé. Sőt, nyugodtan kiadhatja az informátorát - nem is vitás, hiszen az első cikkben már említik is: a pszichiátriára nézve terhelő anyagokat a Mentális Emberi Jogok Bizottsága bocsátotta a Mai Hírek rendelkezésére.

De azért ő is hozzátett valamit. Addig sem szívlelte ezeket az agyzsugorítókat, de igazából nem volt róla tudomása. A dolog valahol a tudatalattijában rejtőzködhetett. Mindig is szellemi zsonglőröknek vélte azokat, akik olyan megfoghatatlan dolgokról beszéltek, mint az emberi psziché. Hogyan lehetne azt mérni, szabályozni, megdolgozni? Sokat olvasott a második világháborúról, és Göbbels doktor óta az efféle manipulátorokat gyanúsnak találta.

- És akkor még nem is írtunk a lobotómiáról és a pszicho-sebészet egyéb gaztetteiről - mormolta. A szeme belefutott az egyik bekezdésbe:

A pszichológusok, de még inkább a pszichiáterek sohasem bizonyították be, hogy alkalmasak lennének feladatuk ellátására. Mégis megkapták a társadalom - vagy inkább a mindenkori hatalomtól csupán? - azt a jogot, hogy eldöntsék valakiről: az illető normális-e vagy sem? Ép-e az elméje, vagy kórosan elváltozott, beteg?

Ez akkora hatalom, amellyel igazából még a politikusok sem rendelkeznek - tette hozzá félhangon. Nem írta be a cikkébe, de hát… sapienti sat, vagyis az értőknek elég lesz. Nekik tudniuk kell mindazt, ami most még nem jelent meg a cikkben. A Mai Hírek csak félig bulvárlap, ha ugyan van ilyen kategória. Azért éppen elég értelmes ember olvassa, akik valamit kisejtenek a sorok közül is.

„Nem csoda, ha itt tartunk” - olvasta egy keretes anyagban, amely a lap szélén volt, és látszólag - de csak látszólag - nem tartozott a cikkhez. Pedig ez is a Teltowtól hallottak alapján íródott. De régi szerkesztőségi fogással (amellyel az igazságot is elmondták nemegyszer) mintegy kívülállóként, mintegy idegen, határozott és semleges véleménnyel szembesítették az olvasót.

„Nem csoda, ha itt tartunk. Mint többen állítják a tudomány és a jog világában is, hogy túl sok hatalmat kaptak kezükbe egy sarlatánsággal nemegyszer alaposan vádolható sajátos »szekta« tagjai. Ez különbözik minden más szektától, amennyiben nem vallásos alapon, egy isten, egy hit köré szerveződött. De magán viseli a nem titkos társaságok összes jellemzőit. Még sajátos holdudvara is van, ahol a beavatottak belső, kisebb körén kívül a be nem avatott pszichológusok és pszichiáterek köre található. Mindig ez fogja fel az első támadásokat, ezek azok a nők és férfiak, akik egyetemen tanulták a pszichológiát és a »lélekgyógyítást«, tehát szentül hiszik, hogy amit művelnek, az tudomány. Számukra ehhez kétség sem férhet. A belső körben ülnek a nagymenők, a cinikusok, akik már gazdagok, de még gazdagabbak akarnak lenni. Ők voltak olyan intelligensek, hogy hamar átláttak a szitán, és mindent megtettek, hogy beférkőzzenek ebbe a belső körbe. Hiszen itt nem csupán pénzt, de hatalmat is kaphattak - és meg is kapták. Ma ők döntenek a sorsunkról. Akire rámutatnak - »ez az ember mentálisan sérült!« - annak »annyi«. Azt máris hatalmukba keríthetik, bevitethetik zárt intézményeikbe, és ha csak nincs elég hatalma, ha nem elég ismert vagy gazdag személy, akkor bizony megeshet, hogy soha többé nem jön ki onnan”.

Ez erős, vélte a férfi, de már nem változtatott rajta. Megkereste a másik keretes anyagot, és belekapott a tekintetével. Gyorsan robogott át a rövid sorokon:

„Egy tudomány nem lehet esetleges, nem magyarázhatják ezerféle módon az alaptételeit. No persze, ehhez szilárd alaptételekre is szükség lenne. Egy tudománynak kétféle bizonyítási rendszerrel kell rendelkeznie: szüksége van közvetett és közvetlen bizonyítékokra, amelyek megerősítik többek között nemcsak azt, hogy létezik - hanem hogy szükség van rá, és megfelel a célnak, amiért létrehozták az emberek. Közvetlen bizonyíték például az, hogy az állításait mérhető, egzakt módokon, kísérletekkel igazolni lehessen. Vagyis az ugyanolyan állításokat mindig ugyanúgy meg lehessen mérni, be lehessen bizonyítani, kísérleti körülmények között létrehozni, és az azonos körülmények között az eredményeknek is azonosaknak kell lenniük… Nem véletlen, hogy az orvosegyetemek pszichológia szakára járó diákokat a professzorok nem tekintik igazi diáknak, egyetemistának, de még az ott oktató kollégáikat sem vélik tanároknak vagy tudósoknak. A pszichológia teljességgel megfoghatatlan „tudomány”, ahol kísérletileg soha semmi sem igazolható és minden állításával szemben kapásból tíz másikat hozhatunk fel, amelyek az eredeti állítást cáfolják… Közvetett bizonyíték lehet(ne) az illető tudomány alkalmazásának sikere. Mert már gyakran előfordult a tudománytörténetben, hogy valamilyen tudás hatásmechanizmusát nem ismerték, de a gyakorlatban alkalmazták, és hatott. Mérhetően, szemmel láthatóan, sikeresen hatott. Ilyen volt számos gyógynövény főzete - a középkorban ezzel gyógyították magukat az emberek, és senki sem ismerte a kémiai képleteiket, a hatóanyagok összetételét és hatásmechanizmusát. Egyszerűen elég volt a gyakorlatban lemérni a sikert. Pár ezer évvel ezelőtt Kínában sem tudta senki, mik azok a meridián-vonalak az emberi testben, és fogalma sem volt senkinek arról, hogy a szervek, a testrészek között elektromos és egyéb kapcsolatrendszerek működnek. De az akupunktúra mégis működött akkor, és működik ma is.

Ám a pszichológia kijelentései tudományosan nem igazolhatóak. Alkalmazói ugyan használnak egy szakmai zsargont, ajkukról le sem fogynak az olyan szavak, mint »mentális sérülés«, »téves eszme«, »kényszerképzet« vagy »hallucináció« vagy a sokféle deviancia neve. Így a közvetett bizonyítékok sem mutatnak sikert - hiszen mióta pszichiáterek ügyködnek a földön, sokkal több az efféle deviancia, mint régebben. Könnyű nekik ezt más okokra kenni - de ha így van, akkor ezek a »más okok« rendre erősebbnek bizonyultak, és bizonyulnak náluk, az állítólagos tudásuknál…”

Valaki benyitott az ajtón:

- Don, megvan a cím.

- Magam megyek - felelte a férfi. Zsebre gyűrte a cédulát, de előtte vetett rá egy pillantást. Jól ismerte azt a negyedet, hiszen maga is ott lakott, ám a domb másik, északi oldalán. Neki kevesebb napfény jutott, de azért nem panaszkodhatott. A villája kicsiny úszómedencéjében a vizet felmelegítette a nap - igaz, csak nyáron.

- És jött egy fura e-mail. Gyere, nézd meg.

Kiment a nagyterembe, megnézte a legközelebbi gépen. A feladó ismeretlen volt. Biztosan egy internetes kávézóból küldte, futott át a férfi fején. Maga az üzenet nem volt hosszú:

A Harapós Gyilkos áldozatai egytől egyig a Szent Ferenc Kórházban dolgoztak. Én is ismerem őket, mondhatom, megérdemelték a sorsukat a disznók.

Nem volt aláírás, de nem is volt rá szükség. Don Wilkes ravasz mosollyal kinyomtatta az üzenetet és szólt a munkatársának:

- Ezt küldjék át a rendőrkapitányságra, egyszerű faxon. Címezzék Endor Sabin hadnagynak.

És miközben ment lefelé a lépcsőn, mobilján hívta Laura Portont:

- Wilkes vagyok. Van egy bejelentésünk, átküldtem faxon. A célzás a Szent Ferenc kórházra vonatkozik.

- Már tudjuk, de azért jöhet.

- Tudják, hogy ott futottak össze a szálak?

- Éppen hívni akartam, Don. Minden jel arra mutat, hogy ott a megoldás. De mivel még nem tudjuk biztosan, és nem ismerjük a részleteket, a dolog egyelőre nem publikus. Kérem addig is „dédelgesse” a hírt, talán két napig csak.

- Nehezemre fog esni.

- Viszont megkapja az információs elsőbbséget, ahogy a múltkor megígértem. Dabber senkinek sem nyilatkozik róla.

- Rendben van - sóhajtotta a férfi.

- Én is kérdeznék valamit - mondta váratlanul Laura.

- Hallgatom.

- Emlegetnek egy bizonyos Rheuss-módszert.

„Eljutottak idáig”, villant a férfi fejébe. Jó lesz vigyázni, azok ketten ügyesek. Ezek a hadnagyok máris a nyomában járnak, szinte érezte forró leheletüket a tarkóján. És ez talán nem is volt olyan képletes dolog, már nem. Gyorsan döntött:

- Egy órán belül kiderítem, ki az a pasas, hol lakik, és lehet-e vele beszélni. Az eredményt csak magával közlöm majd - mondta sebesen, egy szuszra. Laurát kellemesen lepte meg a dolog, örült és beleegyezett.

Honnan tudhatta volna, hogy Don is éppen ezen a nyomon járt? A cédulán, amit kapott, éppen Rudolf Rheuss címe állt. Oda indult most. Becsapta kocsija ajtaját, és kiszáguldott a szerkesztőség földalatti garázsából.

Meg sem állt a negyedig. Nem törődött most semmivel. Úgy érezte, hajszolt vadállat lett, aki ugyan a maga útját járja, de azért vigyáznia kell. Legalábbis jól teszik, ha vigyáz magára. Nem ugrálhat kedvére, mert valahol valakik figyelik. Ha nem is kifejezetten ellenséges szándékkal… de sohasem lehet tudni.

Most a detektívek járnak az ő ösvényén. Szagot kaptak. Le kell majd őket rázni, jutott eszébe, amikor megtorpant a villa előtt. Mert hát villa volt ez, nem tagadhatta. A domb déli oldalán, igen, itt majdnem kétszer annyiba kerülnek a házak és a föld is, mint az északin. „Egyszer úgyis átkerülök ide én is!” A mondat nem most először hangzott el. Ahányszor erre hozta a dolga, vagy akár a Város térképén látta ezt a negyedet, mindig ez jutott eszébe. Már-már monomániának tűnt az egész. De legalább pozitív a dolog, gondolta most, amíg kiszállt az autóból. Meleg volt a zakóban, nyakkendővel, de nem öltözhetett másként. Így is nézték már biztosítási ügynöknek, és eltanácsolták, pedig a fiatal kollégák előtt szeretett azzal hivalkodni, hogy milyen fontos a meggyőző fellépés…

Nem izzadt meg, míg a rácsos kapuhoz ért. A csengő a mikrofonnal a helyén volt. Hát igen, így kellene élni. Az élénkzöld növények mögött alig látta a házat, pedig nem volt messze. Nem véletlenül telepítették eléje a sűrű növényzetet. Ő is így csinálja majd. Kivéve, ha kész villát vásárol. És ez az idő talán már nincs is olyan messze. Még csak harminc vagyok, csak harminc - gondolta a vörös hajú férfi, amikor megnyomta a gombot. A pázsit olyan, de olyan zöld - jutott eszébe átnézve a rácson - hogy biztosan folyamatosan öntözik. Nem lehet kicsi a vízszámla egy ekkora házban. Este meg ki kell világítani, hogy elriasszák a tolvajokat. És nem árt egy riasztórendszer sem - jutott erről eszébe. Sóhajtott. Nem lesz könnyű. De Don Wilkes egy pillanatig sem kételkedett, hogy itt fog lakni. Talán éppen ebben az utcában, ahol csupa ilyen szép villa állt, mindegyik kerítések mögé rejtőzve. Európai módi ez a sok fal és rács. A társadalomban kölcsönös a bizalomhiány. „Csak a pszichiáterekben bíznak az emberek”, mosolygott kesernyésen. Aztán elrendezte vonásait, mert arra gondolt: lehet valahol egy rejtett kamera. Sőt, bizonyosan volt is, mert egy női hang szólt a kis megafonból:

- Mit óhajt, uram?

„Milyen finom jelzés, hogy jól viselkedjek, mert látnak!”

- Wilkes vagyok, a Mai Hírek szerkesztője. Rudolf Rheuss úrral szeretnék beszélni.

A teljes nevet mondta, mert lehet, van a tudósnak egy fia. „Tudós? Csak pszichiáter ez is…”

- Kérem, várjon egy percet - alighanem személyzet lehetett. Csöppet sem magabiztos és túl fiatal hang. Afféle szobalány vagy mindenes lehet. Egy ekkora házhoz bizony szükség van személyzetre is. Kritikus szemmel méregette volna a ház nagyságát, de olyan keveset látott belőle, hogy erről - nagy sajnálatára - le kellett mondania.

Egy érettebb asszony szólt most:

- Rheussné vagyok.

Don ismét bemutatkozott, és máris mondta:

- Bocsásson meg a zavarásért, asszonyom. A Mai Hírek szerkesztőjeként cikksorozatot készítek elő a pszichiátria fejlődéséről. Amelyben az ön férjének is kétségtelen érdemei vannak, ráadásul Városunk szülötte, ha jól tudom. Mindenképpen szeretnék vele beszélgetni, elsősorban a már híressé vált Rheuss-módszerről, természetesen…

Behízelgő, de nem alázatos hangon beszélt. Bevetette minden meggyőző képességét. Minden az első percen múlik, vallotta. Ha most bejut, és csakugyan beszélhet a pasassal - megtapogatta zsebében a kis magnót - már félig nyert ügye van. A másik fele majd az lesz, mit tud kiszedni a fickóból. Mindenképpen elő kell majd keríteni olyan kollégákat, de talán pácienseket is, akiket ez a Rheuss gyógyított. Vagy azt hitte csak, hogy gyógyít? A cikkeket olvasva most már maga is komolyan kételkedni kezdett a pszichológusokban, nem is szólva a pszichiáterekről.

A falak mögött, valahol a házban az az asszony érezhetően eltöprengett. Meglepetésként érhette az ajánlat. A kérés. De nem sokáig habozott:

- Sajnálom, szerkesztő úr. A férjem mostanában nagyon rosszul érzi magát, és nem fogad senkit. Még én is csak naponta kétszer tudok beszélni vele. Teljesen magába zárkózott, és szóba sem jöhet, hogy idegenekkel beszéljen.

- Akkor talán, ha bejön a városba…

- Nyár van, az egyetemre sem jár be. És van egy olyan gyanúm, hogy ősszel nem folytatja az előadásait. Ha csak lábra nem áll addig. Köszönöm, hogy érdeklődött - és egy kattanás értette meg a férfival: ennyi volt.

Dühösen ballagott vissza a kocsihoz. A fenébe, hát ez nem jött össze. Talán gyanítanak valamit? Sejtik, miben sántikál a lap, és azért nem nyilatkozik a pasas? Megkérte a feleségét, ha bárki keresi, tagadj a le, mentse ki?

Lehetett éppenséggel így is. De ezen most nem változtathatott. Don Wilkes beült a kocsiba, és lassan elhajtott. Most már mindegy. Talán a rendőrök sem járnak több sikerrel. Bár ha ők felmutatnak egy igazolványt, akkor azért csak megnyílnak előttük az ajtók… nos, az sem lesz akkora tragédia. Akkor a megállapodásuk értelmében Laura Porton elmondja majd a legfontosabb információkat, amit sikerül kisajtolniuk az öreg pszichiáterből.

Felhívta a lányt a kocsiból. Lediktálta a címet, majd álnokul hozzátette:

- Az embereim, akik utánajártak, azt mondják, a fickót egy sárkány feleség őrzi, és senkit sem enged hozzá. Egyelőre én sem próbálkozom, de sok szerencsét kívánok önöknek.

Este 2.

Dabber valósággal átszökellt a termen.

Olyan volt, akárha balettozna. Öröm és remény volt az amúgy meglehetősen esetlen mozdulataiban. Céltudatosan sietett, keresztben át a termen, és görcsösen nem nézett semerre, nehogy megállítsák valami jelentéktelen üggyel. Rá volt írva, hogy ha már idáig eljött - ritkán látták errefelé - akkor most senki se lépjen eléje, ne is szóljanak, jobb, ha kitérnek az útjából.

Természetesen mindenki őt nézte. A palacsintaképű főnöktől a legtöbben csak féltek, de nem tisztelték. És ha mégis, hát inkább csak azért, hogy ennyi éven át kapaszkodott felfelé ebben a nehéz szakmában. Senki sem irigyelte tőle a kapitányi tisztet - inkább sajnálták is érte. Nem neki való az íróasztal, meg az örökös huzakodása felsőbbséggel. A többi kapitánnyal holmi hatásköri kérdésekben, a polgármesterrel vagy néha még a belügyminiszterrel is - bár az ritkán vette magának a fáradtságot, hogy megszidja őt valamiért. Dicséretről szó sem volt. Az egyetlen kapcsolatukat az utóbbi két hétben csupán a Harapós Gyilkos jelentette. Dabber ennek sem örült.

De most jó hírt kaphatott, mert valósággal repült abba a félreeső kis szobába. Amint becsukódott mögötte az ajtó, a folytatás némafilmmé változott a külső szemlélők számára. Csak annyit láttak, hogy a kapitány nem ült le, állva maradt a két hadnaggyal szemben.

Mivel Dabber tekintete ráirányult, Endor kezdte:

- Kezd összeállni a kép, kapitány úr.

- Mennyit tudunk?

- Sokat. De még nem a Harapósról - tette hozzá a férfi. - Az ő azonosításában talán a fogászati körözés segít majd.

- Akkor mit tudnak? Azt mondta a telefonban, hadnagy…

-… hogy nyomon vagyunk, és egyre többet tudunk. Sőt, a háttérről már majdnem mindent kiderítettünk.

Dabber erőt vett magán, leült:

- No, meséljenek.

Felváltva beszéltek hát. Hol az egyik, hol a másik. Olyan pontosan folytak bele egymás szavába, gondolatmenetébe, hogy ha nem különbözik a hangjuk, a kapitány talán észre sem vette volna, ki beszél. Mert nem nézett rájuk. Rengeteg papírt, listát, jelentést tettek eléje. Még rajzot is.

- Kapitány úr, a gyilkosnak kétségtelenül köze kell, legyen ahhoz, ami körülbelül kilenc és tizenkét évvel ezelőtt történt a Szent Ferenc Kórház Pszichiátriai Osztályán. Hogy pontosan mi, azt még nem tudjuk. Az egyes számú áldozat, Paul Halland professzor ebben az időszakban konzultáns volt ott, és néhány elmekórtani kísérletet végzett. Ugyanis igazából pszichiáter volt az eredeti szakmája, csak később nyergelt át a neurológiára. Állítólag ez nem ritka eset a két szakma képviselői között…

Dabber türelmetlen mozdulatot tett a kisujjával. „Ez nem érdekel”, jelezte.

-… A jelzett időszakban, két ízben egymás után hónapokig tartó kísérleteket folytatott az úgynevezett Rheuss-módszerrel, amit egy vele egykorú kollégája fejlesztett ki. A kísérleti alanyok névsora is rendelkezésünkre áll. Összesen a két alkalommal csaknem nyolcvan beteget bocsátottak a rendelkezésére, harmincegy nőt és több mint ötven férfit.

- A második áldozat, Fiora Lasser asszony akkoriban ápolónőként dolgozott az osztályon. Nem maradt túl jó híre, gyakran meglehetősen keményen bánt a páciensekkel. Azt hiszem, olyanféle lehetett, mint a népszerű filmekben az idegosztályos vagy zárt intézeti ápolónők: erőstermetű és erős akaratú nő. Gondolom, már csak azért is, mert abban a környezetben csak az ilyenek tudnak rendet tartani. Egy madárcsontú, vékony hangon selypítgető nőszemélynek aligha engedelmeskednének a sokszor valóban veszélyes betegek…

A főkapitányi kisujj ismét megrebbent. „Ez sem fontos, gyerünk tovább!”

- Doktor Otto Volterra, akit a Harapós Gyilkos egyszerűen felgyújtott, és élve elégetett - miután előbb alaposan megharapdálta-ugyan régebben dolgozott a kórházi osztályon, de ottani működésének végső szakasza éppen beleért ebbe az általunk gyanúsnak tartott korszakba. Tizenkét évvel ezelőtt ment el onnan. Addig viszont arról volt ismert, hogy okkal és ok nélkül gyógyszerezett mindenkit. Ő ugyanis nem a Rheuss-módszerre esküdött, hanem a betegek pszichéjének átalakítását vegyi szerekkel akarta megoldani. Ami nem is csoda, hiszen alapjában véve gyógyszervegyész volt, akinek személyes kapcsolatai révén sikerült beférkőznie a Szent Ferencbe, a pszichiátriára, és ott a gyakorlatban, orvoskollégáival együtt próbálhatta ki, mit tudnak az általa gyártott szerek.

- Ez szabályos? - kételkedett Dabber.

- Ráhibázott, kapitány úr. Ha Volterra doktor élne, még ennyi idő után is elővehetné őt az igazságszolgáltatás. Ugyanis úgy az orvosi kódex, mint a kórházak belső szabályzata tiltja, hogy az orvosok szélesebb körben ki nem próbált, nem engedélyezett gyógyszereket adjanak a betegeiknek. Volterra veszélyes alak lehetett, már ha szabad őt így neveznem…

- Halottakról rosszat vagy semmit, ez az én mondásom. Különösen akkor, ha egy gyanús bűnügybe keveredtek bele… a haláluk után.

- Nos, uram, Volterra több szabályt megsértett, és kedvére kidühönghette magát az osztályon. Senki sem fékezte meg, mert minden főorvos a barátja volt. Mi több, egy időben - éppen ott tartózkodása végső szakaszában, pár hónapon át - ő volt az osztályvezető főorvos! Ami már csak azért is furcsa, mert hiszen nem volt pszichiáteri végzettsége. De a kórház vezetése kényszerhelyzetben volt, akkor éppen Volterra volt ott az egyetlen orvos, az előző főorvosnak jobb állást ajánlottak, és elment. A helyére három és fél hónapig nem találtak senkit. De amikor találtak, Volterrának azonnal ajtót mutattak.

- Ekkor már Thebar volt az igazgató?

- Igen, és mindkét döntés az ő lelkén szárad. De menjünk sorjában, ha megengedi, kapitány úr. A negyedik áldozat Vernon Valdes volt, akiről sokáig nem is sejtettük, hogy bármi köze is lehet az egészségügyhöz. Hát még a Szent Ferenc kórházhoz, és annak is éppen a pszichiátriai osztályához! De aztán befolytak az információk.

- Kitartóan nyomoztunk, uram. Olyan helyekre jutottunk el, amelyek létezéséről sem tudtunk addig. Legyen elég annyi, hogy a legtöbb adatot egy apácák által vezetett intézményből szereztük…

- Mit nem mond! - Dabber hangjában őszinte elismerés csengett.

- Igen, uram. Nos, szóval Valdes… kalandos életútja volt a fickónak, de ezt már meséltük Önnek, úgy emlékszem. Ez volt az, akit a harapós kettéfűrészelt. A kritikus időszakban, körülbelül tizenegy évvel ezelőtt ő is ápoló volt az osztályon. Őt sem arról ismerték, hogy kesztyűs kézzel bánt volna az ápoltakkal. Ebben az esetben, azt hiszem, az „ápolt” kifejezés tiszta iróniának tűnhet. Sejtéseink szerint nagyon rosszul bántak ott az emberekkel.

- Azt meghiszem. Vagyis kirajzolódik már a tettes pszichológiai képmása?

- Uram, amit eddig a pszichiátriáról megtudtunk, arra késztet bennünket, hogy csínján bánjunk a rendőrségi pszichológusi szakértővel…

- Csak nincs belekeveredve az ügybe? Pedig olyan rendesnek látszik a fiatalember…

- Nem erről van szó, kapitány úr. Pár napja volt egy esti tévéadás, ön talán nem látta, késő éjszaka ment. Valaki felvette kazettára az egészet, és elküldte nekünk. Gyanítom, talán a Mentális Emberi Jogok Bizottsága lehetett, és nem csak mi, hanem számos szerkesztőség és más intézmény is megkapta…

- Névtelen küldemény volt?

- Igen, önt még nem értesítettük róla. Három órával ezelőtt érkezett, éppen csak meg tudtuk nézni. Mindezek után úgy döntöttünk, nem kérjük fel a rendőrségi szakértőt a tettes pszichológiai arcképének felrajzolásához…

- Pedig a módszert az FBI is alkalmazza, és ha jól tudom, számos európai országban elterjedt, ha sorozatgyilkosokat keresnek…

- Természetesen tudunk róla, kapitány úr. De majd ha ön elé tárjuk az összes adatot, alighanem egyet fog velünk érteni.

- Ne kerteljen, hadnagy! - Dabber az asztalra csapott. - Valamelyik volt páciens lehet a Harapós?

- Nem zárható ki - felelte óvatosan Endor és gyorsan folytatta, mielőtt a kapitány ismét félbeszakítaná: - Maximilian DeGarry nyugalmazott ügyészt is nehéz volt összekapcsolni az üggyel. De végül is sikerült,

- Ő is ápolt lett volna? Nem, ezt nem hiszem, hiszen akkor nem ülhetett volna tovább az ügyészi székében.

- Pontosan így van, kapitány úr. Viszont van egy olyan intézmény, helyesebben volt, mert az uniós Európa eltörölte, és ezért nálunk sem működik tovább… Az úgynevezett „kórházi ügyész” intézménye. Ahogyan kijelölnek bírókat, hogy azok döntsék el, mondjuk ünnepnapokon, kit kell előzetes letartóztatásba helyezni, vagy kinél kell házkutatást tartani… nos, akkoriban bizonyos esetekben az ügyészek döntötték el, kit kell kényszerkezelésre utalni. De azt is, ha valaki már hosszabb ideje állt kezelés alatt, és lejárt az erre előzőleg törvényesen kijelölt idő. Már az is nagy haladás volt, hogy a pszichiáterek ellenében sikerült elfogadtatni ezeket az új játékszabályokat. A doktor urak ugyanis sokáig amellett kardoskodtak, hogy ők állapíthassák meg, kit mikor engednek el a kényszergyógykezelésből. Ám az igazságügyi tanács megvétózta a terveiket, és attól kezdve háromhavonta egy ügyésznek kellett eldöntenie, kit lehet tovább kezelni és kit nem.

- Ez orvosi kérdés, nem? - Dabber értetlenül nézett. Laura vállat vont:

- Azt hinné az ember. De az illetékesek úgy döntöttek, kell egy jogi szakember, aki ezt átvállalja, persze a pszichiáterek jelentései alapján. Mivel a bírókat már nem lehetett tovább terhelni, ezt a dolgot a nagyobb városokban is egyetlen kijelölt ügyészre bízták. Hozzá tartozott a város minden ilyen intézménye. Hetente egy órát vett el DeGarry életéből a dolog.

- Vagyis a pasas nem járt ki a helyszínekre, akarom mondani a kórházakba, és sohasem látta személyesen a pácienseket, akiknek a sorsáról ily módon döntött? - Dabber hátradőlt a székén. A tekintete hol az egyik, hol a másik hadnagy arcán pihent, de nem sokáig.

- Telibe talált, kapitány úr. DeGarry tehát nem vette magának a fáradtságot, teljesen megbízott a pszichiáterekben, ami nagy hiba volt. Végső soron ennek köszönheti a halálát.

- Ezzel ismét arra céloz, hadnagy, hogy valamelyik páciens tette…

- Maradjunk egyelőre abban, hogy ezt sem zárhatjuk ki, kapitány úr. De a nyomozásunk erre is kiterjedt, ahogyan erről mindjárt beszámolunk. Most lássuk az utolsó áldozatot. Philip Thebar tizenhárom évvel ezelőtt, mint menedzser-igazgató foglalta el vezető posztját a Szent Ferenc Kórházban. Kilenc évvel ezelőtt állt fel attól az asztaltól. Vagyis ő is a kritikus időszakban volt ott, és nyilván számos döntést hozott. Nem tudtunk másra gondolni, csak arra, hogy valamilyen döntésével keveredett bele az ügybe. Ami miatt aztán a Harapós őt is ellenségének tekintette.

- És mint tudjuk, akit ő ellenségnek tekintett, annak annyi - morogta Dabber. - Az a szép rövid hajú lány ezek szerint csak véletlenül került bele ebbe a… húsdarálóba?

- Igen, neki semmi köze sem volt a Szent Ferenchez. Amikor az ottani események zajlottak, Mirina mindössze tizenhárom-tizennégy éves lehetett, és iskolába járt.

- Rendben van, meggyőztek - Dabber a papírokra nézett. - Legalábbis, ami az áldozatokat illeti, bebizonyították, hogy volt valami közük egymáshoz.

- Ezt már mások is tudják. Érkeztek olyan névtelen bejelentések ide és a Mai Hírek szerkesztőségébe, amelyek szintén azt sugallják: valakik tudják, hogy a Harapósnak a Szent Ferenccel van leszámolnivalója.

- Meg kell mondanunk, kapitány úr: egy bejelentés hét áldozatról szólt. Az illető Sátánnak nevezte a Harapóst, és arra szólított fel bennünket: ne tartsuk fel, ne állítsuk meg a gyilkost, amíg nem végez a hetedik áldozatával is.

Dabber pislogott:

- Vagyis ha Mirina nem szerepelt a Harapós eredeti terveiben, csak amolyan véletlen adalék, egy plusz fő volt.

- Akkor a hetedik még hátra van.

- Persze nem tudhatjuk, a névtelen bejelentő honnan vette az adatait, és igazat mond-e? Lehet, egy megszállott, aki a hetes szám mágiájában él…

- Vagy csak félre akar vezetni bennünket.

- Minden lehetséges.

Dabber sóhajtott.

- Mondják tovább, ne kíméljenek.

Laura vette át a szót.

- Akár van hetedik áldozat, akár nincs, mi tovább nyomoztunk. Kézenfekvő volt, hogy megszereztük az összes olyan személy adatait, aki abban az időszakban, kapcsolatban állt a Szent Ferenc Kórház Pszichiátriai Osztályával. Bármilyen kapcsolatban, hogy világos legyek. Egyáltalán nem csak a betegek érdekeltek bennünket. Átvizslattuk az akkori személyzet névsorát, száz és száz dátumot vetettünk egybe, hogy kiszűrjük mindazokat, akik akkor nem voltak ott. Még a betegszabadságokról és nyári vakációkról is pontos listánk van.

- Ez mind nagyon szép - mormolta a kapitány. - De mire jutottak?

Guaran

A férfi hosszan álldogált a ház előtt. Az esti fények akkor gyúltak ki a városban. Itt kevesebb lámpa égett, neonfényes kirakatokról pedig alig álmodhattak. Persze itt is voltak boltok, de többségüket nagyon egyszerűen világították ki. De olyan is volt szép számmal, amelyet a benti fény és a betörőriasztó szerkezetek helyett csak egyszerű lehúzható vasrács védett, lakattal.

Ez mára külváros volt, ahová a belvárosiak ritkán jutottak el. Guaran errefelé is lakott még régebben, mielőtt egyetemre járt. Mégsem félt, hogy felismeri valaki - baseball-sapkáját a szemébe húzta, trikóinge sem volt feltűnő. Még a kocsi is, amelyikkel idejött, olyan mindennapos szürke jószág volt. Senki emlékezetében nem maradhat nyoma, remélte.

A mozgásában sem volt semmi feltűnő. Megtorpant a garázs előtt. A saját nevére bérelte ugyan, de nem kellet tartani semmiféle leleplezéstől. Soha senki nem kérdezte meg tőle még a legalapvetőbb dolgokat sem. Minek neki a garázs, ha soha nem tartja benne a kocsiját? Minek neki ez a garázs, ha közben ő a város másik végén lakik? És ha nem az autóját teszi bele, akkor mit tart ott?

A tulajdonost nem érdekelte mindez, és Guaran éppen erre számított.

Már sötétedett, és kevesen jártak arra. Guaran benyitott, lámpát kapcsolt, és azonnal behúzta maga mögött az ajtót. Be is zárta. Aztán a földre terített ponyván válogatott. Az olcsó butikokban válogatta ezeket a ruhákat, meg néha kukázott is. Nem szégyellte, hiszen éjszakánként vetemedett erre, és mindig olyan környéken, ahol őt nem ismerhették, és amúgy sem járt ott senki akkor. Némelyik ruhadarab nagyon piszkos volt, de olyan is akadt, amelyik egyenesen bűzlött.

Zsebébe csúsztatott még néhány lapos csomagot is. A ruhákat két nylonzsákba rakta. Így nem maradt itt semmi. Az egyiket, a kisebbik zsákot azonnal kivitte a kocsihoz, betette a csomagtartóba. A nagyobbikat igen kényelmetlen volt már felemelni is, kifelé menet az ajtó szemöldökfájába is beleakadt. Ezt csak a hátsó ülésre gyömöszölte be, hogy könnyen kikaphassa a járműből, ha eljön az ideje. Aztán rendet csinált a garázsban. Eltűntetett minden nyomot, ami arra vallott, hogy itt bármi gyanús dolog is történt. De hiszen nem történt - jutott eszébe. Ám még egyszer alaposan körbevizslatott, és csak utána oltotta el a lámpát.

Negyedórával később már a Folyó partján haladt.

Jól ismerte a Várost, hát nem türelmetlenkedett, és nem keresgélt. Nyugodtan kivárta, míg az egyik rakpart közelébe érkezett. Lehajtott az odavezető úton. Este volt, még nem késő, de ilyenkor erre nem járt senki. Amikor közvetlenül a víz mellett fékezett, leoltotta a fényeit, és hosszan ült a kocsiban. Majd kikapcsolta a belső lámpát, ne gyulladjon ki, amikor kinyitja az ajtót.

A nagy zsákot nem is volt olyan könnyű előszednie. Közben folyton figyelt. Ugyan semmi illegálisát nem akart tenni - ha csak annak nem nevezi, hogy szemetet, használhatatlan ócska holmikat akart a folyóba dobni. Amit percekkel később meg is tett. Elégedetten nézte, hogy azt a sötét tömeget, amit a szakadt nylonzsák jelentett a benne lévő ruhákkal, máris viszi a víz. A cipők sem voltak könnyűek, és a lyukakon beszivárgó víz lassan átitatta a ruhákat.

A zsák mégsem süllyedt el, amíg látta. Aztán a sötét Folyó mind gyorsabban ragadta magával, és a különös „ajándékcsomag” elveszett a homályban. Guaran még állt egy percig, nézte a vizet, de semmit sem látott többé. Akkor visszaballagott az autóhoz, beült, és elhajtott.

Gondolkodók

Dabber már nem tudott tovább állni, sem járkálni. Eddig ide-oda szaladgált, hol az ablaknál, hol a térkép előtt bukkant fel. Volt egy pillanat, amikor úgy állt előtte, mintha életében először látná. A nyomozók nemrégen feltüntették rajta az utolsó gyilkosság helyszínét is. Az egyetlen, ami feltűnő volt: a hat esetből öt a Folyó közelében történt.

- Mit tanácsolnak? - kérdezte a kapitány. Maga is észrevette, hogy ez a hangsúly elárul némi tanácstalanságot. És ezzel mintegy kiadja magát a beosztottjainak. De az ügy fontosabb volt, ezt már efféle viselkedése is elárulta. Most láthatóan ez sem izgatta. Bízott ebben a két emberben.

- Mi olyan sebesen nyomozunk, ahogyan csak lehetséges - Laura nem vette le a tekintetét a kapitány „serpenyő-képéről”. Látta a férfi értelmes szemeit, és érzékelte, mennyire vívódik. Mondhatni gyötrődik, mert egy csöppet sem biztos abban, mit kell tennie.

- Nem eléggé gyorsak - vágta rá Dabber azonnal. - A pasas tovább fog gyilkolni. El tudja képzelni, micsoda nyomás nehezedik a rendőrségre? Most már mindenki azt követeli, hogy tegyünk valamit. Nekem még ma ki kell adnom egy közleményt. És ebben eredményt kell hirdetnem, bármilyen kicsit, bármennyire is részeredményt - de eredményt! Értik:

Hogyne értették volna. Endor sóhajtott:

- Ki kell adnunk az eddigi információink egy részét, már látom. Nem örülök neki, mert ez megnehezíti a további nyomozást.

Dabber nem nézett rájuk, amikor kimondta:

- Minden este arra gondolok: a pasas valahol most is gyilkolhat. Ha leszáll a nap, és még nem jön el a reggel, a Harapós elindul, és öl.

Laura feje lehorgadt. Csupán ezzel a kis mozdulattal árulta el, hogy neki is megfordul ez a fejében. Talán éppen úgy, mint Dabbernek-minden nap. Endor viszont ennél sokkal keményebb volt, bár…

- Természetesen nekem is eszembe jutott. De térjünk vissza a közleményre. Mielőtt túl sok információt adnánk ki, azt javaslom, gondoljuk meg, mit tudunk? - az előtte heverő papírokra intett: - Vannak ám igazi, konkrét, megfogható eredményeink is, uram. Például rendelkezünk már a szükséges névsorokkal, és ezek közül sikerült kiválasztani azokat, akik több kategóriában is szerepelnek.

- A Pszichiátriai Osztály páciensei? - Dabber felélénkült.

- Igen. Először is megkaptuk a teljes névsort. Ezekből kiszűrtük azokat, akik a minket érdeklő kilenc-tizenkét évvel ezelőtti korszakban fordultak meg ott. Akadtak persze többen is, akik nem csak egyszer kerültek az intézet falai közé, hanem a három és fél, négyéves korszak alatt több ízben is, hol pár hétre, hol pár hónapra. Akadt olyan is, aki folyamatosan ott tartózkodott.

- A személyzetet sem hagytuk ki. Egy másik listán ők is szerepelnek. Meglehetős fluktuáció volt az osztályon, a négy év során tizenhét név került a listára - mondta gyorsan Laura. Endor kivárta, aztán szinte résmentesen csatlakozott, és folytatta az előbbi gondolatmenetet:

- Először azokat kerestük meg a két listán, akik rokonságban lehettek az áldozatokkal, persze a névazonosság vagy egyéb körülmények alapján. Ilyent nem találtunk, hát más szempontokat kerestünk. Kik voltak azok, akik panaszt emeltek, összetűztek vagy bármilyen más módon is konfliktusba kerültek az áldozatok bármelyikével? Itt már sokkal gazdagabb lett az új lista.

- Ez érdekes… - mormolta a férfi.

- Az ily módon gyanúba keveredettek listája is elég tekintélyes, meghaladja a harminc főt. A betegek ugyanis gyakorta tettek panaszt, más kérdés, hogy ennek általában nem lett semmilyen következménye.

- De akinek a panasza eljutott minden fórumra? Thebar igazgatóhoz, sőt DeGarry ügyészhez is?

- Csak azokról tudunk, akiknek a panasza írásban is megmaradt. Volt olyan beteg is, akinek nevében egyenesen ügyvéd tiltakozott a kezelés vagy annak egyes részletei, metódusai ellen. Mindenki a listán van, most tovább szegregálunk, válogatunk. Szűkítjük a névsort. Közben vagy száz megkeresést intéztünk mindenféle szervhez itt a Városban és környékén, hogy X. vagy Y. egykori beteg él-e még? Ha igen, hol található, mit csinál? Már sok válasz jött. Az egyikről kiderül, hogy meghalt, a másik él ugyan, de egy másik elmegyógyintézetben. Van, aki otthon áll szigorú orvosi és családi felügyelet alatt. Persze mondanom sem kell, az így szóba jöhető betegek több mint harminc százaléka nő, tehát eleve kiestek a rostán. Most már csak tizenhat név van rajta, és ahogyan befutnak a jelentések, legalább a valószínűsíthető tettesek közül ki kell selejtezni még vagy tízet. Akkor már könnyebben beszélünk.

- Van itt még valami - közölte Laura. - Nem kelthetünk hiú reményeket a közvéleményben. Tehát biztosan azt kell beleírni a közleménybe, hogy „nyomon vagyunk” és „szűkül a hurok” a tettes körül - de nem árulhatjuk el, hogy melyik irányban haladunk. Hogy a főcsapás iránya a kórházi betegekre, a pszichiátriai osztály volt pácienseire és dolgozóira irányul. Mert mi van akkor, ha mégsem itt találjuk meg a tettest?

- Akkor majd kiadunk egy másik jelentést, miszerint az előzőben szándékosan közöltünk egy kis megtévesztést csak azért, hogy a tettes biztonságban érezze magát. „De mi már akkor is tudtuk, hogy feléje haladunk”… - hadarta Dabber. Látszott, van gyakorlata ebben. Laura még soha életében nem fogalmazott közleményt, és Endor világától is távol álltak a rendőrségi-közvélemény közti párbeszéd ilyen elemei. Dabbernek viszont nem volt ez újdonság. Látszott, már most formálgatja magában a mondatokat, szavakat keresett hozzá.

Endor az asztalról egy másik papírt vett fel:

- Kapitány úr, a Thebar-lakásban, tudja, ahol a szamurájkarddal… Szóval találtunk pormintát egy nagyméretű ládában. Úgy gyanítottuk, hogy a tettes már előzőleg bejutott a lakásba, és ott rejtőzködött, míg megjött Thebar és Mirina. Nos, arra gondoltunk, hogy a cipőjén behozott porból is lehet a láda alján… a gyanú beigazolódott. A labor szerint a por egy része ugyan tipikus nagyvárosi, lakásbeli anyag, ami idővel lerakódik minden bútorban, no és volt persze mikroszkopikus fűrészpor, famaradványok is a láda deszkáiból… de olyan port is találtak, ami nem származhatott a Belvárosból. Vagyis nem a ház körüli utcákról hozta be a rejtőzködő, hanem távolabbról.

- Ne csigázzon már, hadnagy! Honnan?

- A Folyópartról. Az elemzés szerint ottani puha, homokos föld volt a cipője talpán annak, aki a ládában tartózkodott nem sokkal a kettős gyilkosság elkövetése előtt. Tudja, a bűnügyi laboratóriumban vannak eleve e célból összegyűjtött minták a Város összes kerületéből, sőt azokon belül is a jellegzetes helyekről: gyártelepek mellől, sportpályákról, parkokból, még magánházak kertjeiből is.

- Értem - Dabber ismét a térképhez ment. Most már nem nézte úgy, mintha először látná. - Ha a labor biztos benne…

- Kilencvenöt százalékra, uram - tette hozzá Laura, a jelentésbe pillantva. Dabber sóhajtott:

- Túl sok itt a Folyóval kapcsolatos dolog.

- De ennek aligha van szerepe az indítékban. Márpedig az mindenképpen a Szent Ferenchez kapcsolódik. Már csak a volt igazgató, Thebar korszakának iratanyagához kell hozzáférnünk. Ismereteink szerint ez teljes mértékben számítógépen lett feldolgozva, de a kórház a betegek személyiségi jogaira hivatkozva nem akarja kiadni. Már folyamodtunk engedélyért, de ha megtámogatná, uram…

- Természetesen. Holnap délelőtt, mert ma már egyetlen bírót sem érhetek el - odakünn este volt. Talán elég késő is. Laura csak a testében éhezte azt a zsibbadáshoz hasonló mély fáradtságot, ami ellepte belsejét. Késő van.

- Ujjlenyomatok természetesen nem voltak a Thebar-lakásban, vagyis a két ott lakón kívül egyetlen idegen nyomot sem fedeztünk fel. Sajnos ez volt a helyzet a többi áldozatnál is. A tettes minden alkalommal kesztyűben dolgozott. Ez az út tehát járhatatlan.

- És mi van a fogászati körözéssel? - kérdezte a kapitány. Ő is fáradt volt.

- Még nincs eredmény. Illetve folyamatosan érkeznek e-mailek ide és a Mai Hírek szerkesztőségébe, de javarészük csak… hogy is mondjam… humorosan veszi az esetet, és még olyanok is akadnak, akik vidám rigmusokat faragtak. Ezek… hm… a mi munkánkat és módszereinket kritizálják.

- No, végre, egy kis humor a rendőrségi munkában! - élénkült fel Dabber. Látszott, szeretne ilyeneket hallani. Mivel minden érkező bejelentést kinyomtattak a számítógépekről, az internetes tréfagyártók leleményei is ott sorakoztak. Endor és Laura összenéztek, aztán a lány felolvasott néhányat:

A gyilkos nem a fűbe harapott

amire a rendőrség számított

ő inkább áldozatait kóstolgatta

A főrendőrök idegeit harapta.

- Határozottan gyenge versike - így Dabber.

Laura folytatta:

A Harapós ráharapott

Az áldozat ráfaragott

Dabber legyintett: tovább!

Kemény ám az ember húsa

Különösen, ha az hulla

A tettes foga hát kihulla

- Istenem, mivel töltik az idejüket az emberek! - kapott Dabber a fejéhez. - És képzeljék el, hányan lehetnek, akik órákig töprengenek az ilyesmin, aztán veszik maguknak a fáradságot, és egy ilyen „remekművet” még be is küldenek a rendőrségnek! Idő, energia, pénz - semmi sem számít, csakhogy célba érjen az agyszüleményük!

- Ez semmi, uram. Ezt hallgassa meg - és Laura olvasta:

A fogatlan gyilkos járja az éjszakát,

A rendőrség meg bottal üti a nyomát.

Ha a zsaruknak több eszük lenne,

A gyilkos már börtönkosztot enne.

- No, és sértő ugyan… - vont vállat Dabber. De Laurát akkor már nem tudta megállítani:

- Vannak prózában is, uram. Idézek: „Addig hagyták gyilkolni, hogy már a foga is beletörött a sok hullába”. Vagy: „Ha elkapják a fickót, kérem, küldjék el a fogorvosa címét. Ha valaki ilyen kevés foggal is bírja zabálni az emberhúst, annak valami titka lehet…” Vagy: „A gyilkosnak a hullákba tört bele a foga, a rendőrségnek meg a nyomozásba!”

- Teszünk róla, hogy ne legyen igazuk - mormolta Dabber. - És valami használható nem jött? Valami, amiből azt sejthetnénk, hogy az ügyben járatos személy próbálta feladni a Harapóst?

- Nem, uram. Eddig még egyetlen ilyen bejelentésnek sem vettük hasznát.

- A Thebar-ház körüli tanúkeresés nem járt eredménnyel?

- Nem, uram. Senkit sem találtunk, aki akár csak a tettes árnyékát látta volna. Az viszont biztos, hogy saját kulccsal jutott be a lakásba. Most egyre szélesedő körben nyomozzuk, és nyomoztatjuk annak a kerületnek a rendőreivel, hogy a kulcsmásolóknál nem másoltak-e le ilyen kulcsot? Meglehetősen bonyolult mágnes-kulcsról van szó, amit az egyszerűbb műhelyekben nem tudnak másolni.

- Rendben van, talán kapunk egy használható személyleírást.

- Engem más aggaszt, uram - mondta váratlanul Endor. - Ha már a fogakról esett szó. Egyszer már megjegyeztem, még a nyomozás elején, négy vagy öt halottal korábban… hogy ilyen fogazattal egy ember nem nagyon létezhet mások előtt, között. Ezért merült fel bennem, hogy olyan valakiről lehet szó, aki másoktól elzártan, elvonultan él.

- Ha most azt mondja, a fickó ma is a Szent Ferenc Pszichiátriai Osztályán lakik, és szabadidejében onnan jár ki gyilkolni… Vagy, hogy éjszakánként kilóg az osztályról, hogy kedvére irthassa az intézmény egykori dolgozóit…

- Ne nevessen ki, uram, de ez is megfordult a fejünkben. Mi több, van egy listánk a jelenlegi dolgozókról és a jelenlegi ápoltakról. Összevetettünk minden listát a múltban már legalább egyszer elítélt erőszakos bűnözőkkel, és kiszűrtük azokat, akik az elmúlt két hétben szabadlábon voltak. Bekértünk róluk minden fotót, és megnéztük a fogazatuk leírását. Sőt beszéltünk azokkal a nyomozókkal, akik nemrégen valami ügyben kihallgatták egyiket-másikat, és tőlük is az illetők fogazata felől érdeklődtünk.

Dabber vére megpezsdült. Most kezdte érezni, hogy ezek ketten itt csakugyan gigantikus munkát végeztek az elmúlt napokban. Látszott is rajtuk: keveset aludtak. De mindez nem volt elég ahhoz, hogy Dabber lelkiismeret-furdalást érezzen - nem az a fajta volt, Ez szolgálati ügy, és neki az a dolga, hogy követeljen az embereitől. Időt, energiát, kemény munkát, önfeláldozást. És ha kell, még az életüket is oda kell adniuk. Ahogyan neki is. Persze, az íróasztal mellett erre kevés esélye van. De néha azért visszasírta a kort, araikor még ő is az utcákat rótta egy társával, és gyilkosok után loholt.

- Elismerem, jól dolgoztak. De igazából csak akkor mondhatom ki ezt, ha elém állítják a Harapós Gyilkost - fáradtan felállt. - Hölgyem, uram… Hadnagyok, mennem kell. A közleményt egy órán belül kiadom.

Még be sem tette maga mögött az ajtót - este kilenc múlott - megszólalt a telefon. Az asztalon álló hivatali készülék. Endor felvette, belehallgatott, majd visszatette és Laurára nézett:

- Megint kihúzhatunk valakit a listáról. Az a Vetrino nevű fickó állítólag tíz évvel korábban közlekedési balesetben elhunyt.

Maga kereste ki a Szent Ferenc régi betegeinek listájáról a nevet, és ceruzával áthúzta. Laura ott ült vele szemben, és átfutott a fején: valahol már hallotta ezt a nevet. De hol, és mikor? Aztán magában csak legyintett: hát nem mindegy? Hiszen ő sincs már az élők sorában.

Sírás

Néha úgy jött rá, hogy észre sem vette.

Ilyenkor érezte, ahogyan felbuggyan benne. Mintha a később érkező könnyek valahol a belsejében születnének. Forrás buzgott valahol a gyomra, a tüdeje tájékán - bár már nagyon régóta nem nevezte meg saját szerveit. Egyiket sem. Nem érdekelte a nevük, az sem, mi a szerepük, miért vannak. Mit csinálnak ott benne? A saját testével nem foglalkozott.

A sírás mindig meglepetésszerűen érkezett. Egy perccel korábban még semmi sem mutatott rá. Bár ő maga ezt sem így érzékelte, hiszen a „perc” sem létezett már számára - ki tudja, mióta? A közeli és a távoli múlt eseményei - ha egyáltalán előkerültek emlékeiből - teljesen összefonódtak. Összezavarodtak. Amúgy is minden nagyon zavaros volt.

Magától sohasem idézte fel - régen rájött, hogy ez nem sikerülhet. A múlt, az emlékek kusza halmaza csak váratlanul tört rá. Mint a hangulatok is. Hol gyengének érezte magát, ilyenkor egész teste szivaccsá változott, nem maradt ereje - az elméje beitta a könnyeket, s eláztatták tudatát. Máskor meg éppen olyan ok nélkül változott keménnyé. Aki felvette a harcot emberrel, patkánnyal, mindenféle behatolóval. Olyankor meg volt róla győződve, hogy övé a Csatorna. Az ő világa az, ahol mindenki behatoló.

Mégis, messze elkerülte a csatorna-munkásokat. Nagy néha igen messziről kileste ugyan őket. De csak azért, hogy kellemes borzongás érje testét-lelkét. „Én, látlak benneteket, de ti azt sem tudjátok, hogy vagyok, és hogy itt vagyok!”

Megleste a gázálarcos, gumicsizmás, sárga-és piros ruhás, sisakos alakokat, és örült, hogy ő nem egy közülük. Hogy nem idegen parancs vezényli akaratát. Halványan érezte, hogy ő sokkal szabadabb.

De most ennek sem tudott örülni. Gubbasztott a Rejteken, kevés fényben, melegben, száraz biztonságban. És rátört a sírás, merénylő volt, váratlanul támadott. És nem tudni, honnan jött elő. Csak halványan sejtette, hogy a múltjából jött, mint eddig is mindig.

A könnyek mintha kitisztították volna látását. Elröppent mellőle a sötétség, kivilágosodott az elméje. A lelke.

Már repült is. A szó szoros értelmében - hisz egy repülőgépen ült. A részletekre nem emlékezett, ezért azok homályban maradtak előtte. Nem számított, hogy min ül, vagy milyen az előtte lévő ülés. Talán kis gép volt ez, és csak miatta, csak neki szállt fel? Voltak ott mellette mások is. Az a nő, akinek az arca mostanában gyakorta felmerült előtte. Hogy is hívták? A neve, a neve!

De a név nem került elő.

Az arc is homályos maradt. Repült, de nem tudta, mikor volt ez. Egyáltalán, csakugyan megtörtént? Vagy egyike a csalóka álomképeknek, amelyek mostanában mind gyakrabban üldözik? Vagy nem is üldözik, hanem ő maga rántja őket elő?

Valamit siratott. Nem tudta, mit. De fájt. Nagyon fájt.

Ült a sötétben. Matatva tapogatta ki az egyik tábla csokoládét, ott volt eltéve. Nem kellett rejtenie semmit, de azért magasra tette, az egyik kiesett falkő helyére rakta, nehogy belopózzon egy patkány, és felfalja, elhurcolja társainak. Bár jó ideje nem járt itt egy sem. Ők is tudják, hogy vele nem lehet tréfálni. A Csatornának ez a része valóban az övé. Soha nem jönnek ide csatornamunkások, de más ember sem. Nem is tudják, hogy ez a folyosó még létezik. Talán lekopott, eltűnt márt a tervekről, rajzokról, emlékezetekből.

És a patkányok is meg tanulták tisztelni őt. Nem csatangolnak össze-vissza, legalábbis erre nem jönnek, és a fal mögött sem ássák be magukat. A félelem elterjedt, nemzedékről nemzedékre száll. Ő egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a patkányok nagyon okosak, és képesek egymásnak átadni a tapasztalatokat. A Csatorna patkányközössége számára alighanem ő az első számú ellenség. Az ellenség, akitől félni kell. A többi ember Odafönt él, nincs arcuk, nincs jellegzetes, egyéni szaguk. Márpedig idelent sok patkány megtanulta, hogy ettől a szagtól, ettől a zajtól, ennek az idelenti embernek a közeledésétől félni kell. Ilyenkor borzolódik hátukon a szőr, ilyenkor húzzák vicsorgásra a szájukat, ettől simul pofájukra kis bajuszuk is. A szemekben félelem ül, zsigerek parancsolnak gyors menekülést…

De ha tudnák, hogy néha mekkorákat sír! Ha tudnák, mennyire védtelen! Ha most rohamoznák meg, akár csak tucatnyian is, megtéphetnék, ezer sebet ejthetnének rajta, és akkor vége, vége lenne.

Az, hogy milyen a „vég”, csak halványan élt benne. Az iménti repülés közben véget ért nyitott szeme előtt. A csokoládét ette, majszolta. Csak az egyik oldalon tudott rágni, de nem is akarta igazán. Hadd olvadjon szét, úgy jön el az igazi kéj. Majdnem olyan öröm, mint amikor az ágyékában felszabadul a nyomás a meztelenül fürdőző nők láttán.

A sírás valamennyire alábbhagyott. Most nem rázta belülről, és nem is öntözték arcát a könnyek. Így már jobban érezte magát. Valamit siratott pedig - de hogy mit, nem tudhatta, nem tudta.

És ez is fájt.

Hírlap

Don Wilkes megszokott mozdulattal nyúlt ki az ajtón. Ahogyan mindig, most is ott találta a lapot. Megbízható a szolgáltatás. Ha belegondolt, hány tízezer másik polgár nyúl most éppen a Városban ugyanígy ezekért a zizegő papírlapokért…

Don tudta, hogy az Internet rohamléptekkel halad előre. De azt is tudta, mi élteti őt és a szakmát. Mi élteti még a nyomdákat, és miért lesznek papíron létező újságok, folyóiratok akár húsz-harminc év múlva is? Mert az embereknek kell a háromdimenziós anyag. Kell, hogy megfogják, hogy érezzék a nyomda szagát. Egy esemény az újság, önmaga, a fizikailag létező példány is hír, üzenet. Amely egyenesen bejön a házukba. Hiába tartalmazzák az oldalak ugyanazt, vagy majdnem ugyanazt, amit a számítógépek képernyőin át is elérhetnek - ez azért más, mindig is más marad. Amit kézbe vehetnek, az hitelesebb. Hiszik az emberek, az olvasók - és bizonyos napokon mélyen hitte ezt maga Don is.

Ment a fürdőkádba. Korán volt még, és ma különben sem akart gyorsan bemenni. Két szálat tartott a kezében, ezekben a napokban. A pszichiátriai ügyet, és a Harapós Gyilkost. Egyre inkább kezdte sejteni, hogy ez lényegében ugyanaz. Valahol találkozni fog a két ügy, és akkor megint őt dicsérik majd a szakmában. Mert persze a vetélytársak folyamatosan figyelik egymást. Nemcsak azt, ami megjelenik a konkurens lapokban, hanem azt is, ami a szerkesztőségekben történik. Don számára nem volt kétséges, hogy mindkét másik városi napilap beépített néhány embert a szerkesztőségbe, akik rendes havi járandóság fejében jelentik „amoda”, mi zajlik itt éppen. Még talán a szerkesztőségi ülésekről is kiszivárognak fontos tervek, mozzanatok.

De így van ez jól. Don már régen rájött, hogy az ő főszerkesztőjének is vannak emberei a másik két lapnál, és ő is kap onnan rövid, rejtélyes telefonjelentéseket. Az ipari kémkedés egy válfaja, nyugtatta magát.

Már az első lapon ott találta mindkét ügyét. Nem dolgoztak rosszul a laptervezők, és a fotósok sem. Az egyik cím felül azt ordította:

A HARAPÓS GYILKOS KÖRÜL SZORUL A HUROK!

- és az persze elsősorban a kapitányság tegnap késő este kiadott közleményére utalt. Volt még néhány sokkoló fotó; ezek közül az elsőt is a címlapon hozták le, de kisebb méretben - mellette felirat, hogy ugyanez felnagyítva is látható a negyedik és ötödik oldalon. Don odanyitott - rendben volt. Úgy helyezték el a képeket és a szöveget, ahogyan kérte. A szokásosnál kicsit nagyobb képek sorakoztak az oldalakon - csak szakértő szem vehette észre, hogy ezek most a szöveget helyettesítik. Két napja nincs igazi szenzáció a Harapós körül, hiszen az óta nem gyilkolt. Legalábbis nem találták meg egyetlen újabb áldozatát sem. Valamivel pótolni kellett tehát ezt a „szárazságot”.

A másik téma annál többet nyújtott az olvasóknak. Akik között a nagy többség mindig is idegenkedik mindattól, amit nem ért. Amit idegennek érez, és ami bizony veszélyeket rejt magában. Kell-e ehhez jobb példa, mint a pszichiátria?

AZ ÁLGYÓGYITÓK VILÁGMÉRETŰ KUDARCA!

És nem sokkal lejjebb, egy illusztráció mellett valamivel, kisebb betűkkel következett a másik cím, amely szintén a sorozat mai darabjának tartalmára utalt:

MENTÁLIS GYÓGYKEZELÉS ÉS ERŐSZAK

Don jól ismerte az anyag tartalmát, fiatal kollégája az ő útmutatásai alapján szedte össze az anyagokat. Ebben a számban már megszólaltattak olyan kezelteket is, akik úgy érezték, becsapták őket.

„Kezelésenként negyven eurót fizettem - a semmiért!” - panaszolta az egyik. Arcából kitakarták a szemét, hogy ne ismerhessék fel. Egy másik kép nélkül mondta el, hogy „amikor rájöttem, hogy nem használ a kezelése, sőt az egész állítólagos gyógymód egy humbug, be akartam őt panaszolni az orvosbizottságnál. Akkor derült ki, hogy a bizottság egyetlen pszichiátriai szakértője, akihez szakvéleményért fordulnak majd - az én »gyógyítóm«. Képzelhetik, milyen véleményt állított volna ki rólam? Persze azonnal visszavontam a panaszomat, és azóta pszichiáternek a környékére sem megyek.”

Alább egy nő mesélte el, igaz, névtelenül, mi történt vele. A Város egyik ismert és elismert, mindenképpen a szakmában nagynak tartott pszichiáteréhez járt. Csak azért ment oda, mert fiatal nő létére munkahelyi gondjai voltak a beilleszkedéssel. Valaki ezt az embert ajánlotta neki, és odament. A pszichiáter a második kezelés alkalmával valamilyen nyugtatót adott neki, mondván, ettől ellazul. Miután a szer hatni kezdett, a fiatal nő semmire sem emlékezett. Nagyon halványan csak arra, hogy szeretkeztek. Az orvos öntudatlan állapotában megerőszakolta őt, anélkül, hogy levette volna a ruháját. A nő ezután elment a rendőrségre, és feljelentést tett a „doktor” ellen. A rendőrség megkérdezte a pszichiátert, mit tud mondani a nőről? A pszichiáter természetesen azt felelte, hogy súlyos eset, ő kezeli, és éppen most utalta be zárt osztályra. Mire a nő kijött a rendőrségről, mára megfelelő erők várták, elfogták, és hiába tiltakozott, mint „elmebeteget” bevitték a pszichiátriára. Ott pár nap alatt belátta, hogy hamis volt a vád. Mit is tehetett volna, hiszen ezután már soha senki nem ad hitelt a szavainak. Ki is hinne egy mentálisan zavart nőnek? Hiszen ezt a bélyeget sütötték rá az erre hivatott orvosok.

Nem erre hivatottak, és nem is orvosok! - füstölöghetett magában az újságolvasó polgár. Persze Don jól tudta, hogy a történetet nem úgy találták ki. A szerkesztőségben megvolt a pszichiáter neve és címe is, aminthogy az őt ezzel vádoló nőről is mindent tudtak. Csak arra az esetre, ha a Pszichiátriai Szövetség vagy bárki más pert indítana a lap ellen „hitelrontás” címén… „Csak azt a hitelt lehet elrontani, amivel még rendelkeznek”, gondolta Don.

A leleplezőnek szánt sorozat mai részében pontosan leírták, mi minden történt az utolsó évtizedben, a világban „pszichiátriai visszaélések” címszó alatt. Persze bármekkora terjedelmet is kapott Don sorozata a lapban, így is csak távirati rövidségre kényszerültek. Egy keretes anyag sorolta fel az ezzel kapcsolatos legfontosabb kérdéseket:

Kit gyógyított meg ez a tudomány? Van-e bárki is, aki maradéktalanul meggyógyult, miután pszichiáterhez járt vagy zárt osztályon kezelték? Akit ezen intézményekben gyógyszereztek, elektrosokkot alkalmaztak vele szemben - hány jött ki onnan egészségesen? „Meggyőződésünk: senki sem!”. Szó esett mindennek a költségeiről is. Az amerikai mentális egészségügyi központok költségei 1969 és 1995 között 6800 százalékkal emelkedtek! Hatezernyolcszáz százalék, az bizony elképzelhetetlenül nagy arány. Pénzben kifejezve a sor a hatvanas évek végén 140 millió dollárral indult, és a végén már majdnem tízmilliárd dollárról volt szó évente! És 2000 után ez csaknem megduplázódott. Miközben a mentális „gyógyító” intézmények az erőszaktól sem riadtak vissza. Ami nem is csoda, hiszen a pszichiátria és az erőszak már kezdettől összefonódtak. Az 1990-es években kongresszusi vizsgálóbizottság jutott arra a megállapításra, hogy az USA mentális egészségügyi „ipara” tele van zavaros elvekkel és még zavarosabb gyakorlattal. Nem volt ritkaság, hogy a gyógyító központok fejvadászokkal kerestették ki maguknak azokat a leendő pácienseket, akiknek volt jó biztosításuk, és akik így elég sokat hozhattak a konyhára. Nemegyszer valóságosan elrabolták ezeket az embereket, és erőszakkal bevitték az intézménybe „gyógyítani”, ott mindenféle diagnózisokat állítottak fel róluk, és persze „kezelték” is őket. Hihetetlen összegeket csaltak ki az állami, közösségi betegbiztosítók pénztáraiból. Kanadában bíróság elé került egy ilyen mentális gyógyító szervezet, és kimondták róla, hogy bűnözők vezette csoport. Japánban is akaratuk ellenére zártak be sok személyt, akiket minden ok nélkül „mentálisan sérülteknek” neveztek csak azért, hogy az intézményekben folyamatosan minél több ágy legyen foglalt. Jó sok „orvos” - értsd: pszichiáter - került börtönbe.

Az USA-ban ma úgy számítják, hogy a félrekezelések és nyilvánvaló csalások miatt évente legalább 30 milliárd dollárnak veszik nyoma az egészségügyi kiadások között, ami különben megfogható lenne. No persze, ha nem léteznének pszichiáterek, és az általuk oly szorgosan és sűrűn kiépített „mentális gyógyító központok”… a lap hozott európai, sőt hazai híreket is.

A pszichiátria nem gyógyít - hirdette a sorozat mai része. Idézte azokat az amerikai és európai szakértőket, akik ugyan bevallották, hogy fogalmuk sincs a mentális zavarok okairól, és olyan módszerekkel sem rendelkeznek, amelyekkel azokat gyógyítani tudnák. És amikor idáig jutnak ezek a „szakemberek”, rögtön az államokhoz fordulnak, és százmillió eurókat, sőt milliárdokat kérnek ezekre a nem is létező gyógyításokra…

Ami pedig a módszereket illeti… Don elégedetten fedezte fel azt a bekezdést, amit maga írt bele a cikkbe. Az elektrosokkos kezelés régóta bökte a csőrét. Persze sem őt, sem egyetlen ismerősét vagy barátját sem kezelték így soha. De vagy tíz évvel korábban, mielőtt felvették az egyetemre, beteghordóként dolgozott egy kórházban. Ott látta néhányszor, mit művelnek a pszichiátrián a szerencsétlen betegekkel. Azóta mélyen meg volt győződve, hogy ez emberkínzás. Méghozzá elektromos árammal, ami talán a legkegyetlenebb dolog. Nem lehet véletlen, hogy a módszer első alkalmazói a sertésvágóhidakon figyelték meg, miféle „epilepsziás” rángatózás következik be az alanyokon. Az emberen is alkalmazni kezdték, és még a huszadik század végén is akadtak pszichiáterek, akik esküdtek a módszerre. Száznegyven és négyszázhatvan voltot átengedni egy ember agyán és testén - igen, ez segít!

„Soha senkit nem gyógyítottak meg ezzel, de tönkretették az agyukat”, olvasta most. Már csak azért is biztos lehetett a dolgában, mert minden neurológus, sőt aneszteziológus és másszakértő is, akit a lap munkatársai megkérdeztek, a lehető leghatározottabban kiállt az elektrosokk káros volta mellett. Mennyi harcba került még a nagyon fejlett és felvilágosult országokban is, hogy betiltsák a gyermekek elektrosokkos kezelését, sőt az ellenük fordított pszicho-sebészeti beavatkozásokat is! Ma már a legtöbb országban ez lehetetlen - de ki tud arról, hogy tizenöt évvel ezelőtt még számos országban a pszichiáterek bármikor belenyúlhattak akár gyerek, akár a felnőtt agyába, és ott sebészeti beavatkozásokat is végeztethettek? Arról nem is szólva, hogy minden huzamosabb ideig elektromosan sokkolt páciens elvesztette emlékezete egy részét, voltak, akik időlegesen megvakultak, a kezelés alatt szívritmus-zavarok léptek fel még fiatal és egészséges embereknél is…

Don Wilkes elégedetten csukta be a lapot. Semmi más nem érdekelte e két anyagon kívül. Tudta, hamarosan csengeni fog a telefonja, és keresik majd rádiótól, tévétől. A helyi média szakmai berkeiben nagyon jól tudják, hogy ő áll a sorozat mögött. Nem a főszerkesztőt zavarják majd - őt legfeljebb a perrel fenyegetőző ügyvédek. De azoknak csak a szájuk jár majd. Itt vannak a forrásmunkák, amiket a Mentális Emberi Jogok Bizottsága bocsátott a rendelkezésükre. Száz grafikon, intézmény-és személynév, statisztikák és beszámolók bizonyítják, hogy nem tudományról, hanem áltudományról van szó. És azt is, hogy a pszichiátria nem képes gyógyítani.

A holnapi cikkben majd rátesznek még egy lapáttal, mert akkor Európát veszik majd elő. Az utóbbi évtizedek hírhedt ügyeit és helyeit. A görög és olasz mentális koncentrációs táborokat, a magyarországi hálós-ketreces ágyakat. A rettenetes oroszországi, ukrajnai és romániai állapotokat.

Don Wilkes elégedett volt. És valahol a lelke mélyén már várta a Jelet. Valami eseményt, amely bebizonyítja, hogy a megérzése nem volt alaptalan. Valami köze kell, legyen a két témának egymáshoz. És már készült rá, hogy milyen szálakkal, hol fogja összekötni a kettőt. Hiszen a Laura Porton hadnagyból ügyesen kiszedett információmorzsák révén már most is többet tudott minderről, mint bárki más a Városban.

Vagy azt hitte.

Ébredések

Endor karja elzsibbadt. Ez a hangyás-birizgáló érzés adta meg a végső lökést, hogy felnyissa a szemét. A fény betört, óriásinak tetszett. De kiderült, csak a belső sötéthez képest. Az arca egyenesen az ablak felé fordult, és este elfelejtette behúzni a függönyt. Amikor még egy pillantást vetettek Laurával a csillagokra…

Laura is ott volt, de most nem ébredt fel. A férfi kihúzta karját a lány feje alól. Egy pillanatra jó volt érezni önmagát a takaró alatt, de még jobb, hogy Laura meztelen háta és combjai is odasimultak hozzá. Aztán a férfi átfordult a másik oldalára, és nézte a növekvő kinti fényt. Virradt.

…Pola is ekkor tért magához. Este bevett egy könnyű altatót. Nem engedheti meg magának, hogy kialvatlan legyen. Ezen a napon sok erőre lesz szüksége. Ez a nap lesz talán a leghosszabb az életében, és a legfontosabb is. Ma annyi mindenre kell számítania. Saját magában, elsősorban. Hiszen, ami történni fog, a felől ő határozott. De ma még meggondolhatja magát.

Ám ez eszébe sem jutott. Feküdt a puha ágyon, és lustán fordította fejét az ablak felé. Hamarosan hajnalodik. Holnap ilyenkor már… Hát igen, az egy másféle világ lesz. Minden más irányt kap, a dolgok, akár egy folyó a kanyarulata után, más irányban haladnak tovább. És ez így lesz jól - efelől nem voltak kétségei.

.. .Casper viszont még aludt.

Ha azt ugyan alvásnak lehet nevezni. Nyugtalanul dobálta magát az ágyon. Kínszenvedés volt minden álomban töltött perc. Mégis jobb, mint ébren lenni. Este bevett néhány altatót. Érezte, azok nélkül nem fogja lehunyni a szemét. Biztosan így lett volna.

Hát aludt, és álomszörnyekkel küzdött. Nyirkos férgek voltak ezek, kutyányi százlábúak, nedves polipok. Minduntalan rácsavarodtak. Valahonnan a homályból jöttek elő, és véget nem ért a menetelésük. Casper ebben az álomhoz hasonló kábult állapotában nem tudta volna kimondani, meghatározni - hát csak halványan sejtette, hogy a férgeket a múltja termeli. Minden mai bajának és rettegésének ez az oka.

Hát csak szenvedett. Tudatalattija azért könyörgött, ébresszék fel. Tudatra akart ébredni. Mert talán még a valóság sem volt, nem is lehetett olyan szörnyű, mint az, ami „álmában” támadta a férfit.

…Guarannak nem voltak gondjai.

Nyugodtan aludt, és nyugodtan ébredt. Bűntelennek érezte magát. Amit tesz, másokért teszi. No persze, önmagáért is. De - és mindig volt egy „de”, tiszta szerencse, hogy az életet így rendezték be - talált magának egyéb mentséget is. Ezeket most nem sorolta el, inkább hallgatott.

Egyedül feküdt a lakás szobájában. Nézte a szegényes bútorokat. Amíg diák volt maga is, nem izgatta a szegénység. De az utolsó négy-öt évben már, amikor bennmaradt az egyetemen oktatni, dühítette, hogy olyan keveset keres. Persze sok fölösleges dologra szórta el a pénzt, mégis úgy érezte, több kellene neki. Több járna, mert úgy lenne igazságos. És mióta Pola a szeretője lett, kétszeresen is sértette ez a pénztelenség.

Hiszen az asszony nagyon tehetős. Nem észtveszejtően gazdag, de azért sokkal, sokkal gazdagabb, mint ő. Guaran ősei a világnak olyan részéről jöttek, ahol mindig minden hatalom a férfiak kezében volt. És mivel a pénz is a hatalom egyik eszköze - a férfi ma is természetesnek tartotta, hogy a pénz is az ő kezében legyen. Vagy legalább annyija legyen neki is, mint Polának!

Nem gondolt a korkülönbségre. Hiszen Pola szereti őt. Amit pedig terveznek, az alaposan összekapcsolja majd őket. Talán egy életre. Ha ezen túl lesznek, elveszi Polát feleségül, és attól kezdve már a vagyona fele is őt illeti. Meg még ki tudja, milyen pénzekhez juthatnak együtt? Emelkedni fog a csillagom, mert emelkednie kell - gondolta Guaran, és nem érezte, hogy gátlástalansága rossz lenne. Ha árt is vele valakinek - bárkinek - az aligha fog emiatt panaszkodni. Már nem lesz rá alkalma, módja.

A Város is ébredt.

A széleken mozdult először. Százezernyi apró hangyája két lábára állt, és mozogni kezdett. Az éjszakai hangya-emberek akkor vonultak hazafelé, egyre kisebb folyókká, patakokká szakadtak, majd egyenként különváltak. De már elindult velük szemben ezer másik áramlat. A házakból egyenként előjövök buszmegállókban, parkolókban csoportosultak. A föld alá vonultak, és a metrókocsik mind tömöttebben robogtak a Belváros felé. A vasútállomások is ontani kezdték magukból azokat, akiknek még nem adatott meg a Városban lakni - de már itt dolgozhattak. Fontosságuk tudatában jöttek minden reggel, és mentek el minden délután oda, ahol tisztább volt a levegő. Luxuskocsik is áramlottak ugyanonnan - ezek meg sem álltak a belvárosig.

A Fény kiteljesedett, elárasztotta a házak masszív tengerét. Tetők nyúltak el láthatártól láthatárig, mindez még sziget volt, vagy egy hatalmas állat háta, mely a sötétség tengerén úszott a közelgő hajnal felé.

Csomag

Törtetett előre.

Olyan lendülettel ment, hogyha tudatában van a dolognak, biztosan maga is meglepődik. De valami azt sugallta neki, hogy most el kell mennie arra a távoli pontra. A Keleti Csatornában talán várja valami. Valaki.

Jelet kapott, vagy azt hitte? Mindegy volt. A reggel még nem egészen született meg, de a záporcsatornák felső, keskeny nyílásain és rácsain át látta, hogy odafent fény terjed. Amikor elindult és feljött a legfelső szintre, még sápadt volt a fény, fehérszürke. De ahogyan haladt kelet felé, és a nap is emelkedett bizonyosan, a fények mind sárgábbak, teltebbek lettek. Akadt olyan szabadon álló csatornanyílás is, amit a házak nem takartak el a naptól. Ott még be is jött a fény az egyik oldalon, és mind alább mászott.

Redves falakat, kopott köveket, mocskot világított meg. Ő még erre sem figyelt, csak ment előre. A patkányok eltakarodtak előle, léptei dübörgését az érzékeny állatok jól hallották már nagyon messziről. Talán érzékelték a szagát is, ami szintén riadót vert közöttük. A patkányok embere, az emberek patkánya már a keleti leágazásban járt.

Ahogyan emelkedett a talaj, és került egyre közelebb a csatorna végét jelentő aknához, úgy dobogott a szíve mind hangosabban. Egyszer meg is torpant, kezét a mellére szorította. A ruha, amit most viselt, szakadt volt és mocskos. Büdös. De ő ezt nem érezte, és nem is érdekelte.

Amikor közelebb ért, megpillantotta a földön heverő Csomagot.

Barna papírzsák volt. Lassan araszolt közelebb, és főleg felfelé figyelt. Nem hallott semmit. Aki hozta - a Barát -, már elment. Odafent nagy volt a csönd. Valami mégis arra késztette, hogy felkapaszkodjon a rozsdás, betonba falazott vasrudakon. Nagyon lassan és óvatosan nyomta fel a kerek csatornafedelet. Öntöttvasból készült, és nagyon nehéz volt. Örült, amikor előbb résnyire elmozdította. Közben minden idegével arra fülelt, nem hallja-e esetleg ott lesben állók halk szavát, szusszanó lélegzetét? Vagy teste nem érzékeli-e amazok mozgását?

De nem volt ott semmi. Először szinte a fejére tette a vaslapot, mint egy fura kalapot, úgy emelte, és ide-oda forgatta a fejét. Körülnézett.

Gyár volt itt valaha. Hatalmas, elhagyatott csarnok szélén volt az akna. Látszott, régóta nem járt itt senki - mindent por borított, vastagon. Vastraverzek tartották a könnyű tetőt, amely szintén lyukas volt itt-ott. Az esővíz is beeshetett régebben, még mindig volt egy barna, vasporos pocsolya a közelben. Az egyik lyuk alatt.

Lassan ereszkedett vissza. A helyére illesztette a csatornafedelet, lement. Nem volt könnyű dolga, nem is, mert lenézni. Szédült a magasban. Pedig itt a saját magasságát alig háromszor meghaladó aknában mozgott csupán. Mégsem kedvelte ezt. Félt lenézni, mert elfogta az émelygés. Ilyenkor mindig. Ha nem érezte lába alatt a biztonságos talajt, elvesztette bátorságát. Az óvatosságát.

De most nem volt mitől tartania. Felkapta a zsákot, a Csomagot. Ez már az övé, csak az övé! A szíve úgy dobogott. Sejtette, mi van benne, és csak remélte, hogy akad ott Csokoládé is. Az kell neki, most nagyon kell!

Sietett, taposott előre a csatornában, és előre érezte szájában azt az ízt. Mindkettőt. Előbb a Csokoládét, amelyet annyira imádott. És utána azt a másikat is. A Bosszú semmi mással össze nem hasonlítható kéjes érzését. Amely AKKOR majd - és utána is - szétterjed a testében. Amikor élvezni fogja még ezt az életet is. Amikor úgy érezheti: nem hiába van itt, ahol van.

Nem hiába él úgy, ahogyan él. Ez ma éjjel lesz, ma éjjel lesz - lüktetet benne a kellemes izgalom.

Boldog volt, most igazán boldog.

Nyomon

A délelőtti nap alig sütött be ide. Ez a szoba az épület nyugati oldalán volt. Talán majd délután besütne, de akkor meg a szemben lévő ház fogja el a fényt - gondolta Laura. Letette a lapot, és Endorra nézett.

A férfi szokása szerint ismét telefonkagylóval a fülén ült. Valakit hallgatott, és szavait jegyzetelte. Befejezésül annyit mondott:

- Kérem, küldje át faxon.

Laura feléje mutatta a Mai Hírek ötödik oldalát:

- Don és tettestársai aztán igazán nem fékezik magukat.

Endor már előbb elolvasta, igaz, csak felületesen, mert nem volt sok ideje. Hát csak vállat vont:

- Nem hibáztatom őket. De van egy kérdésem: vajon erről a témáról eddig miért nem olvashattunk sehol?

- Úgy véled, a pszichiátriai lobbi akadályozta meg, hogy ilyen leleplezések jelenjenek meg róluk? El tudom képzelni. Apropó, mi van azzal a Rheuss-szal? Elmentél hozzá?

- Nem volt rá időm. Bár közeledik a dolog, érzem, nem kerülhetem el. De hát előbb a páciens-nyomozást kell végigvinnünk, nem?

- Igen. És még mindig van legalább öt vagy hat. Délre jó lenne végeznünk.

A falon egy kemény, sárga lapon piros krétával sorakoztak a nevek. A legtöbbet már kihúzták, és melléje írtak valami rövidítést. Olykor csak egyetlen keresztet: meghalt. Vagy betűket.

A „B” azt jelentette: börtönben van. Merthogy akadtak olyan bűnözők, akik életük egyik-másik szakaszában a pszichiátriai intézet lakói is voltak. Tizenegy óra után már csak kettőről nem tudták, hol vannak, és mi történt velük. Akkor felszóltak a portáról:

- Hadnagy úr, itt van egy asszony, és önnel akar beszélni.

- Éppen velem?

- Valakivel a Harapóst kergetők közül.

A kapus rendőr keresetlen szóhasználata nem zavarta a férfit. A rendőrségen igen összetett munkát végzünk - mesélte egyszer valakinek -, nyilvánvaló, hogy ennek ellátásához különféle szellemi szintű emberekre van szükség. Ritka az olyan gyár, ahol a portás a legokosabb ember. Így hát a mi kapusaink sem aratnának pozitív feltűnést az IQ-tesztek összehasonlításánál.

- Rendben van, küldje fel - és Laurára nézett: - Jön egy nő, talán tanú lehet belőle. Te kérdezd ki, nekem most be kell mennem a nyilvántartóba.

Öt perc sem telt bele, Laura behívta azt az asszonyt. Jobb lett volna egy másik helyiségben beszélni vele és nem pont itt, ahol a tanú láthatta a térképet, a névsorokat és számos más papírt. De nem volt egyéb helyiség - ennyi volt a „Harapóst kergetők” egész élettere ezen a kapitányságon.

- Jó napot - a nő közel járhatott az ötvenhez, és egészen egyszerűen csúnya volt. Nem nőies, nagy orra, egymáshoz meglehetősen túl közel eső szemei és darabos járása sugallták ezt neki. Lehet, harminc évvel ezelőtt a jövevény is csinosnak számított. De az még az előző évezredben volt - jegyezte meg magában ironikusan és igazságtalanul. Bántóan. Ám azonnal túltette magát mindezen. A nő arcbőre sem volt hibátlan, messze nem az. Az ujjai vastagok, és ezen az a pár arany ékszer sem segített, ami a kezét díszítette. Ezek sem voltak igazán szépek.

- Magda Causser a nevem.

- Engem Laura Portonnak hívnak, és a gyilkossági csoportban dolgozom.

- Önök keresik a… Harapós Gyilkost?

- Igen. A kollégáimmal együtt. Úgy tudom, önnek bejelentenivalója van.

- Azt hiszem, illetve… Nem is tudom, hogy amit mondhatnék, az használható-e… Igen különös helyzetbe kerültem, kérem.

- Hallgatom.

- Ez egy nagyon furcsa történet, figyelmeztetem - a nő borús tekintetét Laurára emelte, aztán megint a mellére ejtette. Zavartan tördelte az ujjait. Laurát egy pillanatra olyan gyanúsítottra emlékeztette, aki menet közben próbálja kitalálni, mit is mondjon a nyomozóknak? De ez az asszony nem gyanúsított volt. Laura nem szólt már, várta, hogy a nő mit mond. Az végre elkezdte:

- Volt egy öcsém. Három évvel fiatalabb nálam, most negyvenöt éves. Ha… ha rövidre akarom fogni a történetet, akkor azt kell mondanom: neves ember volt, ismerték, sokan szerették, mások utálták. Harminc éves kora után volt egy különös fogbetegsége… a felső fogsora az egyik oldalon kezdett kihullni. Természetesen kezelték, és kapott műfogsort is. Már csak azért is szüksége volt erre, mert elég sokat szerepelt nyilvánosan, közönség előtt… De ez egy makacs kór volt, és soha nem sikerült teljesen meggyógyítani.

Visszajött Endor, csak intett és leült a helyére. Laura nem szívesen szakította félbe az asszonyt azért, hogy bemutassa őket egymásnak. Ezt láthatóan egyikük sem igényelte. Endor úgy tett, mint aki papírjaiba temetkezik. Magda Causser pedig folytatta:

- Ulrik, az öcsém egy idő után nagyon nagy szálka lett mások szemében. Mint vidéki szakszervezeti vezető gyakran bukkant fel a tévékben és a népgyűléseken. Olyan jogokat követelt az alkalmazottaknak, különösen a mezőgazdaságban, a szállításban és a szolgáltató iparban, ami miatt jelentős erők fordultak vele szembe.

Endor felemelte a fejét. Ulrik? Forgatni kezdte lapjait, zajosan. Laura megrovó tekintetet vetett rá, de a hadnagy ezt nem vette észre, tovább keresgélt.

-… Aztán egy napon küldtek ellene valakit. Nyilvánosan olyan jelenetet provokáltak, ahol az öcsémet felbosszantották, és a kamerák előtt dühkitörésre késztették. Nagyon aljas dolog volt, amellett Ulriknak sem volt igaza. Több tévéállomás is bemutatta, ahogyan a szemtelen kérdezőnek neki akart esni, de lefogták. Az illető valami magánéleti problémával hozta őt ki a sodrából. A csinos és fiatal feleségére tett célzásokat, de ez már nem került bele az adásokba. Csak az, hogy Ulrik, lám, tettlegességre vetemedett volna egy újságíróval szemben… no, mindegy. Szóval a következő hetekben ez ismétlődni kezdett.

- Mikor történt mindez?

- Tizenkét évvel ezelőtt.

- Folytassa, kérem.

- Ulrikot hamarosan orvosok kezdték vizsgálni. Ő persze nem egyezett bele semmiféle kezelésbe, mert pontosan tudta, hogy olyan, mint bárki más. Mint az átlagemberek. Akiket szintén fel lehet idegesíteni, és akkor dühösek, de hamar lecsillapodnak. Viszont mint szakszervezeti vezető nagy erőket mozgatott meg úgy a maga oldalán, mint az ellenkezőn. Azon a vidéken a politikusok nem szerették Ulrikot, sőt gyűlölték. Találtak egy pszichiátert - e szóra Endor felemelte a fejét, és megkereste Laura tekintetét - aki hajlandó volt elvégezni a piszkos munkát. Kérem, ne értsenek félre, én biztosan elfogult vagyok az öcsém iránt, de amit akkor a hatóságok segédletével bizonyos… politikai erők elvégeztek, az több mint bűntény volt. Tönkretettek egy teljesen egészséges, karizmatikus embert. Roncsot csináltak belőle csak azért, hogy a szakszervezetet megfosszák a vezetőjétől. Mellesleg így is történt - Magda Causser egy pillanatig némán bámult maga elé, aztán sóhajtott. - Igen, ez lett a vége. Amikor Ulrik egy vidéki városban volt, és beszédet tartott, fellelkesítette a szállítási dolgozókat, a fuvaros kisvállalkozókat. Éppen egy hosszantartó sztrájkot terveztek, és Ulrik ígérte, megszervezi, ha a munkaadók nem engednek a követelésüknek… hogy mi történt utána, azt nem igazán tudom. Nem derült rá fény. Másnap és harmadnap hiába kerestük Ulrikot, sehonnan sem került elő. Senki sem tudta, mi történt vele. Csak később adtak ki egy közleményt, hogy az autósztrádán egy benzinkútnál összetűzött egy másik autóssal, és úgy viselkedett, hogy kihívták a mentőket, végül orvos kezébe került, aki pszichiátriai megfigyelésre utalta.

- És attól kezdve nem volt megállás - jegyezte meg Endor, mintegy önmagának. Magda hallotta, bólintott. Laura azért igyekezett kézben tartani a dolgokat. Nem nézett barátjára, egész lényével Magdán csüngött, és azt akarta - nagyon akarta -, hogy a nő bízzon benne, elmondja az egész történetet, és egyetlen részletről se feledkezzen meg. Így remélte felfogni, miért mondta el - másrészt használható-e a nyomozás szempontjából ez az „Ulrik-sztori”?

- Így van, uram. Ulrik többé nem jött ki a különféle intézetekből. Én megtettem mindent, hogy kihozzam. De falakba ütköztem. Olyan hihetetlen dolgokat meséltek a dühöngéseiről, agresszív viselkedéséről. Arról, hogy veszélyes lett a társadalomra, nem engedhető ki, amíg meg nem nyugtatják. De ne aggódjak, kezelik, és hamarosan kijöhet… így múltak a hónapok, és persze nem engedték ki. Aztán már eltelt egy év is. A szakszervezetben más vezetőt választottak a helyére. Később hallottam, hogy Ulrik állapota már javul. Három év alatt mindössze kétszer beszélhettem vele. A második alkalommal már meg sem ismert. „Előrehaladó elmebaj”, mondta nekem az egyik orvos. Kezdetben valamiféle mentális sérülésről beszéltek csupán, később azt emlegették, hogy a baj komolyabb, mint eleinte hitték. Lassan feladtam a reményt. Különösen, amikor másfél évvel a gyógyítás megkezdése után másodszor találkozhattam vele. Nem tudott a világról, csak apatikusan bámult maga elé. Sebeket láttam az arcán. Rákérdeztem az orvosoktól, hogy mi ez, honnan van, bántották? Közölték, hogy fordítva, Ulrik nagyon agresszív, és nemegyszer nekiesett ápolóinak, sőt betegtársainak…

- Ez a Szent Ferenc Pszichiátriai Osztályán történt, ugye? - kérdezte Endor nyugodt, mély hangon. Talán éppen ez a hangfekvés nyugtatta meg az asszonyt. Oda sem nézett, úgy felelte:

- Igen. Ott ápolták összesen két és fél évig, azt hiszem. Valami új és hatásos módszerekről is beszéltek nekem, de nem tudom, végül is mi történt. Kéthetente próbáltam őt meglátogatni, de mindig azt felelték, hogy nincs olyan állapotban, és hogy úgysem ismerne meg. Vagy, hogy most altatókúrán van, és azért nem mehetek be hozzá. Egy ügyésztől is kérelmeztem, aki a kórházi ügyekkel foglalatoskodott, hogy tegyék lehetővé az öcsém rendszeres látogatását.

- DeGarry úrtól?

- Azt hiszem.

- Asszonyom, ön olvas újságokat, nézi a televíziót?

- Azért vagyok itt.

Ezért már nem is kellett emlékeztetni őt arra, hogy DeGarry ügyészt is megölte a Harapós Gyilkos. Endor most már nem imitálta, hogy a papírjait nézi. Érződött Magda viselkedésén, hogy az ügyész meggyilkolása adott neki valamiféle jelzést.

Nehezen jöttek ki belőle a szavak:

- Kérem, én… Én nem tehettem semmit. Sokszor eszembe jutott azóta, hogy ha beengednek az öcsémhez… Vagy őt kiengedik a Szent Ferencből, és hazavihetem… Akkor még élt a férjem, bár ő sem volt egészséges. Akkor én a negyvenhez közeledtem, gyerekünk nem volt, a férjem elég szép vagyont szedett össze életében, ingatlanokkal ügynökölt, és én is besegítettem neki… Amikor meghalt, Ulrik még a kórházban volt, nekem meg hirtelen elég sok munkám lett. El kellett adnom vagy harminc ingatlant, amit az eladók bíztak a férjemre, hogy aztán lezárjam az ügyeket, és a megmaradt pénzből éljek tovább…

- Folytassa, kérem, mi történt aztán? Ulrik felesége mit tett a férje érdekében?

- Nos, az az asszony… a nevét sem mondom ki szívesen… átállt.

- Tessék?

- Átállt az ellenfelek oldalára. Kénytelen vagyok így mondani, mert hát ez történt. Két erő csapott össze. Ulrik és a szakszervezet, meg a jobb körülményekért harcoló munkások álltak az egyik oldalon? A másikon a munkaadók köre, amelynek remek kapcsolatai voltak a politikával és a vezetőkkel. Mint kiderült, bizonyos orvosi körökkel is, amelyek furcsamód mindig hatalom közelében vannak, legyen hatalom bármilyen politikai kurzus is. Ők ítélték Ulrikot erre a létezésre, ami nem volt emberinek nevezhető. Amit ezekben a napokban olvasok a lapokban a pszichiátriáról… Annak egy részét csak sejtettem, de nem is mertem végiggondolni, olyan szörnyű lehet. Amit azok az emberekkel művelnek… Rosszabb az kérem minden haláltábornál: Hiszen nem szögesdrótok mögé zárják az embereket, nem rácsok mögött senyvednek. Hanem saját magukba zárják be őket, és ez… - majdnem elsírta magát.

Csak azért tartotta magát és szemeit szárazon, mert az elmúlt időszakban biztosan sokszor végiggondolta mindezt. Mélyeket lélegzett és folytatta: - A feleségéről kérdeztek. Nos, ő elhagyta a férfit. Még egy évet sem tartott ki mellette. Ahogyan hallottam, hamarosan beadta a válókeresetet, és fél évre rá férjhez ment valami professzorhoz az egyetemen. Ulrik sorsa érdekelt csak engem, nem másé. Amikor a harmadik évben keresni kezdtem őt, közölték, hogy a város szélére vitték, egy úgynevezett lábadozó centrumba, ahol viszont - éppen a beutaltak érdekében - eleinte nincs látogatás. De nyugodjak meg, hamarosan találkozhatom vele, amint egy kicsit jobban lesz. Szépen fejlődik, már lehet vele beszélni, válaszol a kérdésekre, és úgy tűnik, tisztul az emlékezete is. Kérem, én akkor mindezt elhittem, még örültem is. Úgy gondoltam, majd magamhoz veszem, és ápolom. Hiszen egyedül maradt, és biztosan nem lesz teljesen egészséges, amikor kiengedik. Nekem volt pénzem, szép otthonom - egy tágas villa a város szélén -, és Ulrik biztosan jól érzi majd ott magát. Hiszen régebben sokszor megfordult ott, jól ismerte, nem lesz neki idegen. De hogy erre milyen körülmények között kerülne sor, nem tudhattam előre.

Endor felvette az egyik papírt, és kihasználva a beállt csöndet, Laurához szólt:

- Ulrik Vetrino, mert róla van szó, nálunk a halottak listáján szerepel, azért nem nyomoztunk utána.

Magda Causser arcán különös kifejezés ült, amikor tovább beszélt:

- Kilenc évvel ezelőtt történt. Nyár volt akkor is. Meleg este után langyos éjszaka… Nyitott ablaknál aludtam. Már egyedül éltem akkor a villában. Arra ébredtem, hogy valaki beugrott az ablakon a szobába. Vagyis inkább beesett… Sikoltottam, és meg voltam róla győződve, hogy betörő vagy gyilkos lehet… Egy kormos képű, rongyos ruhás férfi volt. Nem támadott meg, csak nyöszörgött, és fekve maradt a padlón. Akkor már nem féltem tőle annyira… Lámpát gyújtottam. Alig ismertem meg, annyira megváltozott az elmúlt években…

- Ulrik volt.

- Ulrik volt - mondták egyszerre a hadnagyok. Magda magától értetődőnek tartotta, hogy kitalálták - hát nem is vesztegetett rá több időt. Még csak nem is bólintott, hanem folytatta a történetet:

- Nagyon nehezen beszélt. Olykor negyedórát kellett várni a következő szóra, amivel befejezett vagy elkezdett egy mondatot. Majdnem hajnal lett, mire olyan állapotba került, hogy el tudta mondani, mi történt. Abban a külvárosi lábadozó központban kigyulladt, és alighanem leégett a legnagyobb pavilon. Ahol ő is lakott… Nem vagyok biztos benne, hogy vajon nem ő gyújtotta-e fel? Lehet, ez volt a terve, csak így tudott megszökni? Mindenesetre sikerült. Még el sem jött a reggel, amikor csöngettek. Azt hittem, rendőrök keresik Ulrikot. Akit addigra sikerült megfürdetnem, átöltöztetnem, és elrejtenem a villa egy hátsó szobájában, ahol fáradtan elaludt. Nos, nem a rendőrök voltak. Vagyis tulajdonképpen azok, civil ruhás nyomozók kértek fel, menjek el a pavilonhoz. És legyek erős, mert minden valószínűség szerint az áldozatok között található az öcsém, Ulrik Vetrino is. Azonosítani kéne. Mielőtt odaértünk, figyelmeztettek, hogy megrázó lesz a látvány, a halottak mind rettenetesen megégtek, szinte felismerhetetlenek… Én meg mélyeket lélegeztem. Átvillant az elmémen: ha Ulrik otthon van nálam, márpedig ott van, nem lehet a halottak között. Ha nincs ott, keresni fogják. Mivel eltűnt, az a minimum, hogy ráfogják: ő okozta a tüzet azért, hogy a keletkező zűrzavarban elmenekülhessen. Ráadásul ez a gyanú bennem is megfogalmazódott, és talán nem alaptalanul. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy rájöjjek: nagyobb baj lehet, ha Ulrikot nem találják, minthogyha ott lesz a holtak között.

- És maga „felismerte” - suttogta Laura. Magda nem nézett rá, csak bólintott:

- Volt ott összesen vagy tizenöt halott férfi. Látszott, nem igazán érdekli a hatósági embereket, hogy ki kicsoda. Csak legyenek már túl az egészen, álljon össze a jegyzőkönyv. Ezeket az embereket nem érdekelte, ki halt meg és ki nem, kellemetlen feladat volt az azonosítás. Soha nem felejtem el az égett emberi testek szagát… Ennyi halottat sohasem láttam. Minden tagjuk fekete volt, leégett róluk a bőr is… Erőt vettem magamon, és az egyikre, aki körülbelül úgy nézett ki, mint amilyennek reggel Ulrikot láttam, határozottan mutattam: „Ez az öcsém.” Ők meg azonnal elhitték. Még örültek is, hogy egy nevet ismét kipipálhattak a listájukon. Máris intézkedtek, lábcédulát tettek rá Ulrik nevével… Később eszembe jutott, az újságokat olvasva, hogy mi mindent feltételeztek a médiában! Hogy miért égett le a pavilon miért haltak meg annyian… Természetesen Ulrik benne volta halottak névsorában, és meg is jelent róla néhány nekrológ. Még sokan emlékeztek az egykori szakszervezeti vezetőre, aki fényesen élt, egy kis vagyona, de legfőképpen szép felesége, autója, motorcsónakja volt… a vagyont már a felesége elherdálta, amikor még papíron Ulrik asszonya volt.

Endor halkan szólt közbe:

- A halottak száma nem egyezett az eltűntek számával, gondolom.

- Igen, uram. A végén kimaradt valaki, egy másik ápolt, akinek senkije sem volt, és így senki sem sorolta be a felismertek közé. Ezért a hatóság rá gyanakodott, hogy felgyújtotta a pavilont, és megszökött. Kerestették is később, azt hiszem, az arcképe megjelent a lapokban is… - Magda hol az egyik, hol a másik arcába nézett, aztán kitört: - Ugye nem képzelik, hogy rosszul tettem, amit tettem? Az az ember, akit kerestek, már régen halott volt. Én viszont megmentettem Ulrikot a további szenvedéstől, a további zárt intézettől. Ha tudnák, miket élt ott át! Az öcsém volt, értik? Az öcsém!

Endor sóhajtott:

- Ezzel a szóval, hogy volt, ugye nem azt akarja mondani: már nem él?

Magda egy pillanatig maga elé nézett:

- Nem tudom, kérem.

- Mi történt, Magda? - Laura közelebb hajolt. Együtt érzett ezzel az asszonnyal. Neki sem volt könnyű sorsa, gondolta. És ki tudja, mi lesz vele ezután? Sok minden dőlhet el itt és most. A következő percekben.

- Fél évig rejtegettem az öcsémet a házban. De sohasem talált magára, már nem. Keveset beszélt. Csak néha mondott el valamit azokból a szörnyűségekből, amelyek vele történtek, és amikről én itt most nem szívesen beszélnék…

- Megértjük, Magda - Endor is közelebb húzódott.

- Körülbelül fél év múlva mind gyakrabban beszélt arról, hogy nem bírja tovább ezt az életet. Neki el kell mennie valahová. Úgy vettem ki a zavaros szavaiból, hogy talán vidékre vágyik. Azt mondtam neki, valami távoli faluban bérelek neki egy kis házat. Csendes vidéken, erdő mellett… Azt hittem, hogy a természet szépsége majd helyrehozza a zaklatott lelkét. Nem tudtam, mit gondol erről, mert igen nehéz volt vele szót érteni. Csak nagyon ritkán szólt, megesett, hogy napokig nem beszélt. Ha meg elkezdett valamit, kín volt kivárni, amíg befejezi akár csak a legrövidebb mondatot is… Szóval egymás mellett éltünk, én ruháztam, etettem, de ő… ő semmit sem csinált. Csak feküdt vagy ült, néha az ablakból nézte a kertet. Nem vágyott el sehová, legalábbis jó ideig nem. Aztán akkor egyszercsak nyugtalan lett. Nem szólt semmit a tervemre, azt sem, hogy tetszik, oké, menjünk el valahová, de azt sem, hogy nem tetszik. És egy reggel arra ébredtem, hogy nincs sehol. Ulriknak végleg nyoma veszett.

- Ez nyolc-kilenc évvel ezelőtt volt?

- Igen. Azóta nem láttam.

Endor sóhajtott:

- Most a fogászati körözés ébresztette rá, hogy talán… őt keressük?

- Igen. Vagyis hát… részben az. Neki volt az a betegsége, és a fogai az arca egyik felén teljesen kihullottak még a pszichiátriai kezelés idején. Ott persze senki sem törődött azzal, hogy egy ápoltnak fogakat csináltassanak. Így aztán végleg elromlott a szájürege, később már nem is lett volna lehetőség erre. És amikor nálam volt, sem vihettem őt fogorvoshoz, hiszen hamar kiderült volna, hogy egy halottról van szó. Akit el is temettek, és akinek a sírjára - nehogy feltűnő legyen a dolog! - olykor magam is vittem virágokat…

- Nem hibáztatjuk önt, asszonyom.

- Köszönöm. No és… amikor kiderült, kik az áldozatok, akkor… Akkor bizony elszorult a szívem.

- Ulrik beszélt ezekről az emberekről?

- Nem mindegyikről. De említette, hogy ez vagy az… Konkrétan az az ápolónő, bizonyos Fiora…

- Fiora Lasser.

- Igen, ő, nagyon rosszul bánt vele a Szent Ferencben. Persze nyilván másokkal is. Nagyon élvezte, ha megalázhatta Ulrikot… Aztán volt ott egy vegyész, aki a gyógyszereit, a házilagos készítményeit próbálta ki a betegein… Egyszer Ulrik majdnem belehalt egy ilyenbe. Alig élte túl, sokáig lábadozott. És amikor az a Valdes nevű ápoló eltörte a karját…

- Ilyesmi is megesett?

- Persze, hiszen Ulrik, amikor még tisztább volt a tudata, mindent megpróbált, hogy kijusson a pszichiátriáról. Ezt is csak néhány zavaros mondatából tudom… Nem is emlékszem pontosan, de egyszer mintha elmesélte volna egyik szökési kísérletének a történetét… a lényeg az, hogy nagy verekedés tört ki közte és több ápoló között. Elektromos sokkolóval bénították le, és valószínűleg akkor bánt el vele így az a vadállat Valdes.

- Halland professzorról is beszélt?

- Nem tudom. Lehet. De Ulrik nem tudta a professzor nevét… Talán valamikor, az elején tudta, de aztán a rengeteg elektrosokkos kezelés után majdnem mindent elfelejtett… Az ügyész viszont az én lelkemen szárad.

- Tessék? Ön ölte meg DeGarryt? - kérdezte Laura meglepetten.

- Nem, dehogy… De azokban a hónapokban én is beszéltem Ulriknak mindarról, ami a távollétében történt. Hogy hogyan próbáltam bejutni hozzá, hogyan kérvényeztem DeGarry ügyésztől a látogatást, amit az sorozatban elutasítót… és amikor a múlt héten olvastam a lapokban, és mutatták a tévében is, hogy mi lett a sorsa az ügyész úrnak… hogy arra a fára, mint egy keresztre… - Magda kezébe temette az arcát. Nem sírt, de közel állt hozzá.

Laura és Endor a nő feje fölött egyetértő pillantásokat váltottak Valami feszültség engedett bennük, bár… Endor már ekkor tudta, hogy a baj nem szűnt meg, a probléma semmivel sem lett kisebb azzal, hogy ez az asszony most a saját öccse nyomára vezette őket.

- És Thebar igazgató? - kérdezte a férfi halkan, rábeszélően.

Magda zsebkendőt vett elő, megtörölte a szemét, és csak utána szólt:

- Ulrik még az elején többször kérvényezte nála helyzete felülvizsgálatát. A kérvényei szerinte el is jutottak az igazgatóhoz, de az ilyenkor mindig felhívta a pszichiátria vezetőjét, és tőle kérdezte meg, mi van azzal a pácienssel? Képzelhetik, az milyen leírást adott Ulrik állapotáról, ezért aztán az igazgató a papírkosárba dobta ezeket a kérelmeket. Soha nem tett semmit, hogy könnyítsen az öcsém sorsán, vagy, hogy felülvizsgáltassa az odakerülése körülményeit. Azt hiszem, ezért kellett meghalnia.

- Még mindig nem tudjuk, hol volt az öccse nyolc éven keresztül… asszonyom - Endor a homlokát ráncolta. Magda Causser nagyot sóhajtott.

- Én sem tudom, kérem. Nagyon… nagyon jó lenne vele találkozni, és beszélni. Ha más nem, én talán ki tudnám venni belőle, mi történt az elmúlt években. Hogyan jutott idáig?

Endor akkor vette észre a magnót. Laura indíthatta be, mindjárt az elején, amikor Magda megszólalt. Az asztal egy félig kihúzott fiókjában volt, egy felhalmozott aktacsomótól nem láthatta az asszony. Endor megköszörülte a torkát, és felállt:

- Nagyon köszönjük a bejelentését, asszonyom. Gondolom, ön nem tart igényt a kapitányság által az informátornak kitűzött összegre…

- Nem, nem - rázta fejét Magda. - Én az öcsémet szeretném megtalálni. Ha… - elakadt, és most nem Endort, hanem Laurát nézte: - Ha megtalálják, kérem, és ellenállna… Ugye, nem bántják? Ne lőjék le, könyörgöm. Hiszen ő… beteg. Beteggé tették azok a vadállatok.

- Ezzel a rendőrség is tisztában van, asszonyom. Pontosan ezt gondoljuk róla mi is - a hadnagy ezt megnyugtatásnak szánta. Talán sikerrel járt, de nem tudhatta meg. Mert Magda Causser felállt. Endor egy pillanat alatt döntött:

- Laura, én hazaviszem a hölgyet. Te hozz össze egy háromszemélyes, közös vacsorát Don barátunkkal. Hamarosan visszajövök, és délután nekiesünk ennek az új szálnak. Dabber még ne tudjon semmiről, csak ha biztosak leszünk a dolgunkban - megvárta, míg Magda elbúcsúzik Laurától és kilép a folyosóra, akkor halkan visszaszólt a lánynak: - Donnak csak annyit mondjál, hogy „Vetrino”, de semmi többet. Nem kell mindent tudnia… Még nem.

Hírlap 2.

„1950 és 1994 között az USA pszichiátriai kórházakban többen haltak meg, mint ahányat megöltek a függetlenségi háborúban, az 1812-es háborúban, a mexikói háborúban, a polgárháborúban, a spanyol-amerikai háborúban, az I. és II. világháborúban, a koreai háborúban, a vietnami háborúban és az Öböl-háborúban összesen! Ezt akarjátok Európában is?” „Az ausztrál intézményben több mint ezer embert drogokkal hoztak úgynevezett mélyalvásos állapotba, majd elektrosokkal kezelték őket. Ez a helyzet heteken át tartott, és 48 ember halálát okozta. 1983-ban kiderült az eset, és a módszert betiltották, de számos ausztrál pszichiáter a tiltás ellenére folytatta a gyakorlatot. Végül is parlamenti vizsgálóbizottság tárta fel a visszaéléseket. Ausztráliában és Új-Zélandon csak 2000-re sikerült elérni, hogy ezek a» gyógyítók «véget vessenek az efféle bánásmódnak és» gyógykezeléseknek «.Igaz, ekkor a parlament tagjai már az ENSZ-hez fordultak a pszichiáterek túlhatalmának csökkentése érdekében.”

Ezt akarjátok Európában is?

„Ne feledd: minden akaratod ellenére, vagy tudtodon kívül történő orvosi beavatkozás ellenkezik alkotmányos jogaiddal. Soha senki sehová nem utalhat be téged, különösen nem egy zárt intézetbe, mert ezzel megsértik személyes, emberi jogaidat!” „Hogyan szerez egyre több pénzt a pszichiátria, és persze maguk a pszichiáterek és pszichológusok is? Nagyon egyszerűen. Egyre több új betegséget talál ki, és azokat elfogadtatja… önmagával, mint egyetlen szakértő szervezettel. Ezek után ezt a maszlagot beadják az államok egészségügyi vezetésének, még több pénzt kérnek a társadalombiztosítási hálózatba, mert ugyebár az új kórok ellen új módszereket, gyógymódokat és gyógyszereket kell kidolgozniuk. Az államok pedig fizetnek, fizetnek. Azok is, amelyek még csak most kezdenek kicsit tehetősebbek, lenni, és azok is, ahol már száz éve gazdag az állam, a társadalom… 1952-ben Amerikában még »csak« 112 mentális rendellenességet »jegyeztek« a pszichiáterek 1968-ban már 163 ilyenről beszéltek, 1980-ban a pszichiáterek szerint már 224 mentális rendellenesség létezett, amelyek gyógyításra szorultak… De a folyamat nem állt meg. 1987-ben már 253 volt ezek száma, 1994-ben pedig 374! Mit gondoltok, 2010-ben elérik az 500-at, vagy azt messze meg is haladják?”

Ezt akarjátok Európában is?

Asszony 2.

Pola lassan ment a folyosón.

Még mindig habozott - beszóljon-e Caspernek? Délután volt, és úgy érezte, nem bírja tovább. A retikülbe betette, amit kellett. Nagyon elszánta magát. De még volt idő estig. Elég sok, hiszen a nap alig hagyta el a delelőt, ahogyan régen mondták. Meg, ahogyan egy időben ezt olvashatta is a régi regényekben. Szerette azokat a nyolcvan évvel korábban írott, meglehetősen naiv könyveket. Bár olykor jót mulatott rajtuk.

A férje szobájában csönd volt. De akkora, hogy… Pola megijedt. Mi van akkor, ha meghalt? Ha hirtelen a szívéhez kapott, és lefordult a székről? Bár eddig nem sokat panaszkodott a szívére. Más baja van neki, nyilván. Mélyet lélegzett, és nem is kopogott. Belépett.

Casper az ablak előtt ült egy karosszékben, és nézte a kertet. A zöld megnyugtatja, mondogatta régebben. Pola erre is emlékezett.

A zajra Casper megmozdult:

- Történt valami? - kérdezte. Kicsit személytelen és idegen, hűvös volt a hangja. Mintha nem is a feleségéhez, hanem a személyzethez szólna. A személyzethez, a szobalányhoz vagy a szakácsnőhöz, akik ma este megint elmennek. Mint mostanában egyre gyakrabban. Hiszen mindegyiknek van családja, és különben sem arra szerződtek, hogy örökre bennlakók legyenek. A sofőrt meg csak olykor-olykor vették igénybe, az nem is költözött ide.

- Semmi, drágám. Csak gondoltam, megnézem, mi van veled? Jól érzed magadat?

Pola nem akart egyszerre berobbanni a férfi eddigi csöndjébe. De látva ezt a nyugodt semmittevést, valamilyen kicsiny lázadás támadt benne. Nem tudta megállni, hogy ennek hangot ne adjon. Kicsit ingerülten nézett körbe:

- Nem olvasol valamit? Nem foglalkozol az őszi jegyzeteiddel?

- Sehová sem megyek ősszel.

- Én viszont azt hiszem, visszamégy. Még csak hatvanegy vagy, az nem kor az egyetemi tanárok között…

Casper mondott volna valamit, de elharapta. Makacsul nem nézett Polára. Csak a zöld, a fák sötétebb és a pázsit valamivel világosabb, egyenletes zöldje simogatta elméjét, amelyben viszont nyugtalanítóan lobogott egy tűz. Már vagy egy hete, vagy régebben? Most sem keresett ellenfelet, ott van neki az a nagynyugtalansága, betölt mindent. De azért az asszonyt sem hagyhatta kimenni innen anélkül, hogy ne bántsa:

- Tudod, Pola, rosszul tettem, hogy feleségül vettelek.

„Az bizony igaz. Nagyon igaz”, gondolta a felesége. De nem szólt. Csak megtorpant, mint egy egér éjjel a kamrában, ha váratlanul rányitják az ajtót és éles, bántó, leleplező fényesség önti el a helyiséget. Ilyenkor a legjobb nem mozdulni. Várni kell, csak várni. Ami nem mozog, azt halottnak, tárgynak hiszik az ellenfelek, és talán nem is veszik észre. Akkor megmenekülhet. De csak akkor.

- Minden másképpen alakult volna, ha… ha akkor hagylak elmenni.

- Én is akartam - nyögte végre az asszony. Még most is élesen látta maga előtt azt a jelenetet. Emlékezett a percre. Elhangzott közöttük néhány szó. Néhány szó, amely felért egy árulással. De nem, most erre nem kell gondolni, nem szabad emlékezni. Akkor sem, ha Caspernek igaza van. Sőt, éppen azért nem.

- Persze. Te is akartad - maró gúny volt most Casper, hihetetlen energia költözött belé. De ennek semmi jelét nem adta. Ugyanolyan mozdulatlanul ült, és csak ő tudta, mit érez. - De ettől én még rosszat léptem, és soha nem sajnáltam ennyire, mint most.

- Képzelődsz - mondta a felesége. Hirtelen elkapta a mehetnék, már nem tartotta olyan jó ötletnek, hogy bejött ide.

- Leszámoltak Thebarral - mondta váratlanul Casper. - Csak azt szeretném tudni, hogyan jutottak be hozzá? A saját kulcsával, vagy…

Most sem fordult Pola felé. Az asszony megmerevedett. Hát ezen végig kell menni, jutott eszébe. Mosolyt erőltetett az arcára, és Casper mellé perdült.

- Nem kellene folyton a lapokat bújnod. Ne törődj a múlttal és azzal sem, mi történik másokkal.

- Thebart jól ismertem - mondta makacsul a férfi. - Nemrégen beszéltem is vele. Elhagyta a családját, és felszedett valami fiatal pipit…

- Neked is ehhez van kedved?

- Nekem már semmihez sincs kedvem. És ez a legrosszabb állapot. Mintha megállt volna egy film, és kimerevedett az utolsó kép. Az a kép, aminek önmagában nem is volt szerepe, nem is mutatott semmi fontosat. De most azáltal, hogy kimerevedett, és ez tölti be a filmvásznat, még azt hihetnénk, hogy ezzel valamit mondani akart az Élet. Hogy van neki bármilyen jelentősége is.

- Azt sohasem tudhatjuk - bölcselkedett Pola. Már nem volt annyira merev. Ez csak Casper szokásos filozofálgatása. Szándékosan könnyed, vidám hangon kezdett beszélni: - Készítettem neked teát, ott van a termoszban. Ha megéhezel, találsz valamit a hűtőben. Egy fogadásra kell mennem, előtte pedig a jótékonysági szervezet elnökségi ülése lesz… Tudod, ahová havonta egyszer járok.

- Tudom - ezt Casper olyan hangon mondta, hogy Pola hirtelen nem lehetett benne biztos, mit is jelent? Netán átlátott a szitán? Vagy tudja, hogy ő és Guaran? És ha tudja is - nem mindegy, hogy mióta? De nem, az lehetetlen. Nem tudhat róla, igen jól konspiráltak eddig. Mindig.

- Nos, akkor rendben van. Este hazajövök és mesélek - már ment is az ajtóhoz, megkönnyebbülten. Casper alighanem érezte ezt is, hiszen erősen áradt az asszonyból, hogy már menni akar. Mennie kell? Nem szólt.

Pola az ajtó, keskenyedő résén még visszanézett. Akkor mozdult a férfi, és utána fordította a fejét. A tekintetük találkozott. De ez már csak egy nagyon rövid pillanat volt, szinte semmi, szinte meg sem történt. Pola görcsösen igyekezett nem gondolni arra, hogy talán most… most utoljára látta őt. Ezt űzte, űzte el a fejéből. Persze nem ment könnyen.

Aztán máris a kocsiban ült, és a Belváros felé száguldott.

Vacsora

Az étterem csöndes hely hírében állott. És nem ok nélkül. Itt nem volt zene, és a közönség is jobb emberekből állott. Ezeknek a híres szakács főztje kellett. Akik enni jöttek ide, és nem zenét vagy ál-zenét hallgatni. Inkább áhítatos csöndben borultak tányérjaik fölé. Egy-egy este itt - Endor már nem először fordult meg a falak között-inkább valamiféle áhítatos szertartásnak tűnt, mintsem közönséges vacsorának.

Ezzel Don is tisztában volt, látszott is rajta: most ő is celebrálni fog. Ő javasolta Laurának az éttermet, amikor megbeszélték a hármas találkozót. Előtte Endor még kihasználta a délutánt, és minden lehetséges anyagot összegyűjtött - a többi gyanúsítottról! Csak azért, hogy véglegesen, és nyugodt szívvel kizárhassák őket. Így aztán igencsak megfogyatkozott az a kör, amely egyáltalán szóba jöhetett. És mindezeken kívül állt az a férfi, aki a hivatalos dokumentumok szerint már régen meghalt, el is temették. Valahol a Városban volt egy sírja is, és minden listáról, ami csak létezett - ezeket Laura ellenőrizte az utóbbi órákban - kihúzták, törölték a nevét. Hiszen meghalt.

Még meg sem hozták az első fogást, amikor Endor feltette kérdését. Don láthatóan felkészült, de némi gyanakvással kezdte. Vörös haja alatt az élénk arca közepén apró szemek pislogtak ravaszul:

- Csak tudnám, mit akarsz tudni, Endor? És hogy miért? Mert mindenre inkább gondoltam volna, amikor bájos kolléganőd felhívott. De arra nem, hogy egy halott története érdekeljen. Nem tudom, mit segíthet a Harapós Gyilkos ügyében… - Donnak ekkor eszébe jutott, hogy hol is vannak, hát önkéntelenül visszafogta a hangerőt. Ám ma kevesen voltak. Korán volt még, és csak minden harmadik-negyedik asztalnál ültek. Így hát őket sem hallgatta senki. De azért nem ártott az óvatosság. Don sóhajtott:

- Szóval, Ulrik Vetrino… Akkor kezdtem a pályámat, és nem sokat tudtam az ügyről. De megnéztem az archívumot. A számítógépeset is, meg azt a másikat, amiről a kollégák gyakorta megfeledkeznek. Elhoztam néhány régi lapkivágás másolatát - letette a fekete-fehér papírlapokat maga elé. Némelyiken elmosódott fénykép is látszott. Laura zavartalanul odanyúlt, és elvette az egyiket. Megnézte, majd Endor elé helyezte. Don közben őket szemlélte. Bizonyos mozdulatok meghittsége, és az, hogy nem kellett beszélniük, szavak nélkül is értették egymást-valamit jelzett neki. Először nem is akarta elhinni. De aztán kénytelen volt felfogni. Belenyugodni. Hiszen látta egyetértő pillantásaikat is. Mire meghozták a sonkát sárgadinnyével, az előétel fölé hajolva rejtette el arcát. Csak laposakat pislogott. Hogy mik vannak! No, de hát valahol a rendőrök is emberek. Sőt, nők és férfiak is - sóhajtott. Laura neki is tetszett, és korban is hozzá illene. Ugyanakkor pontosan tudta, hogy csak korban illenének össze, sehogy másképpen. Lassan beszélt tovább:

- Tizenvalahány éve nagymenőnek számított. Legalábbis annak ismerték. Először sokan azt hitték, afféle szakszervezeti playboy, aki a társai hátán tör a magasba. De hamarosan elfonnyadt a képük a munkaadóknak, amikor Vetrino összefogta a szállítómunkásokat, a szolgáltatókat, de még a legnagyobb mezőgazdasági érdekvédelmi szövetség is beállt a táborába. Látták, hogy elmés, jól beszélő és népszerű ember, aki képes maga mellé állítani a tömegeket. Mindenki meg volt róla győződve, hogy hamarosan átlép a politikai pályára, és egy újabb évtized múlva akár miniszterelnök is lehet… Akkor harminckettő, harminchárom lehetett.

Laura ismét maga elé tette a fekete-fehér fényképet. Ulrik Vetrino jóképű férfi volt, ezt azonnal elismerte magában. Az a fajta, amelyik jobbára tetszik a nőknek. Kicsit olyan, mint némelyik keskenyarcú, csinos filmszínész. A szeme alatt az arccsontja kiáll, ez egészen apró keleties külsőt kölcsönöz neki. Vannak nők, akik élnek-halnak az ilyen finoman ázsiai típusokért.

Merész, de nem túl nagy orr, sötét szem, a bőre biztosan kellően napbarnított. A vonásai erőt és határozottságot sugároznak. Laura hirtelen megsajnálta. Ha igaz, amit Magda elmesélt… Az öccse ilyen volt - és mivé lett? Mire képes a pszichiátria? Hiszen, ha csakugyan egészségesként került be a zárt osztály rácsai mögé, akkor minden, ami ott történt vele, önmagában is terjedelmes vádirat lehetne e „tudomány” ellen.

Mégis, igyekezett elfogulatlan maradni. A Don-félék csak írják, amit akarnak és tudnak, az alapítványi emberjog-védők is szapulhatják a pszichológiát, pszichiátriát. Ő rendőr, akinek nem az efféle kérdések eldöntése a szerepe.

Neki ennél fontosabb dolga van.

- Vagyis ha élne, most olyan negyvenöt körül járna? - kérdezte Endor közömbösen. Don bólintott, már belelendült a történetbe. Nem is gondolt másra, miközben a sárgadinnyeszeleteket ette a leheletvékony sonka mellé:

- Üstökös-szerűen ívelt fel a karrierje. Már kezdtek vele számolni nemcsak ott lent Délen, hanem itt a Városban is. Hallottuk, hogy minden hónapban ajánlottak neki valami tetszetős és jól fizető állást, csakhogy csábuljon el és hagyja ott a szakszervezeteket, ahol alaposan be tudott fűteni a kormánynak is… Persze ő is látta, mi a helyzet, és nem jött a Városba, nem fogadott el semmiféle magas állást. Pénze volt elég, az apja ismert gazdálkodó volt, mondhatnám mintagazdálkodó, aki szép vagyont hagyott a fiára. Vetrinónak volt egy csinos felesége is, és egészen jól éltek ott vidéken egy szép házban. Egyre többfelé hívták meg a férfit. Akkor már nem volt kétséges, hogy ha az általa vezetett szakszervezet úgy dönt, egyetlen nap alatt megbéníthatják az országot. Ha Vetrino azt mondja a barátainak: „álljatok le, és megszorongatjuk egy kicsit a munkaadókat és a mellettük álló kormányt”, akkor a szállítók leállnak, bizony. Reggel nem lesz tej és kenyér a boltokban. És ott vannak még a szolgáltatóipar dolgozói, ők is Vetrinót követték. Ha nekik is megálljt parancsol, szélsőséges esetben még a villany, a víz, a gáz is eltűnik a házakból, hiszen a szakszervezet elzárhatja a csapokat. És mintha mindez nem lenne elég, ez az egész dolog nem akármikor történt ám! Ugyanis közeledtek a választások, még talán fél év volt hátra és akkor állt be ez a helyzet. A kormány szorult helyzetben volt. Mit ér azzal, hogy mellette állnak a munkaadók? Nem önthettek olajat a tűzre azzal, hogy bosszúból éppen ezekben az iparágakban hirdetnek meg tömeges elbocsátásokat… Akkor aztán csakugyan Vetrino malmára hajtották volna a vizet. Ennyire hülyék ők sem lehettek.

Meghozták a levest, percekig szótlanul kanalazták. Hagyták a mesélőt enni, hiszen ő is vacsorázni jött. Endor közben kipillantott az ablakon. Most sötétedett be, az utcán nappali fények gyúltak, és erősödött a forgalom. Ez egy elegáns negyed volt. Endor borúsan gondolt rá, hogy elég nagy lesz a számla. De hát ő volt a meghívó, neki kell állnia. Legalább értékes információkat kapjunk cserébe - futott még át a fején. Reménykedve.

-... Megkérdeztem egy idősebb kollégát, aki már akkor is a Mai Híreknél volt. Kacifántos egy eset, mondta. És emlékezetből sorolta, hogy akkor egy fotóssal együtt őt küldték ki, göngyölítse fel a Vetrino-ügyet. No persze csak az után, hogy a pasasnak nyoma veszett.

- Eltűnt? - adta az értetlent Laura. Alulinformáltságát nagy, csodálkozó szemekkel tetézte, és ez hatott. Don már kifejezetten élvezte, hogy egy ilyen naiv és mit sem sejtő kislánynak magyarázhatja el fölényesen, saját tudása magas tornyairól lenézve, mi is történt akkor.

- Igen. Fél évvel a választások előtt Ulrik Vetrino egy nap hazaindult egy vidéki nagygyűlésről, ahol persze ismét a kormány ellen hangolta a munkavállalókat - és nem érkezett haza. Sem aznap, sem másnap. Egy szűkszavú közleményben - ott van valahol a papírok között, amit hoztam, megnézhetitek - azt jelezte egy vidéki elmegyógyintézet, hogy egy férfit egy vidéki benzinkúttól mentális zavarokkal szállítottak be a mentők, merthogy állítólag megtámadta, és tettleg bántalmazta a kútkezelőt. No, több sem kellett a sajtónak, nekilódultak a fiúk és lányok. Végigjárták az egész szóba jöhető útvonalat, és minden benzinkúton érdeklődtek. Sehol sem tudtak efféle incidensről. Valaki azt mondta, Vetrino nem is haza indult akkor, hanem más irányban hagyta el azt a vidéki várost. Nos, akkor meg az egész banda szétrajzott. Én mondom nektek, a kollégám szerint vagy kétszáz benzinkutat végigjártak, és sehol nem volt nyoma az ügynek. A mentők hallgattak, de állítólag ők sem vittek be senkit semmilyen útról, semmiféle benzinkúttól. Valaki felvetette, hogy emberrablás történt. De hát Vetrino nem tűnt el. Megvolt, és néhány híres elmeszakértő vizsgálta meg. Ezek mind a fejüket ingatták, és azt mondták a beteg állapota további megfigyelést igényel. Természetesen zárt osztályon, nehogy valamiféle ártalmas külső hatás érhesse a drága pácienst… Teltek a hetek, a választási kampány erősödött, és egy idő után - ahogyan az lenni szokott - már senki sem beszélt Vetrinóról. Az események egyszerűen átléptek rajta, múlttá lett a dolog, a történet, a sorsa. Persze az ellenzék tett még néhány gyenge kísérletet, hogy ezzel is ronthassa a kormány hitelét, ők is felkértek egy vagy két szakértőt, persze pszichiátert, hogy menjenek be az intézetbe, és ők is vizsgálják meg Vetrinót. Amikor aztán ezek kijöttek onnan és szintén gondterhelten csóválták a fejüket - „nincs ám jól, sőt nagyon nincs jól” - már nem firtatták a dolgot. Jobb is volt megfeledkezni az ellenzék ismert alakjáról, akiről, lám, bebizonyosodott, hogy nem normális, hogy „mentálisan zavart”, különféle „rendellenességekben” szenved, és csak bajt hozhat rájuk. Mert hiszen a kormánypártok egyszercsak feltehetik a kérdést a médiában is: „Nem vettétek észre annyi éven át, hogy egy elmebeteg irányítja a szakszervezeteket?”

- Szóval így temették el őt, élve - suttogta Laura.

- A politika temette el. Mindenki járhat így, aki belemerészkedik abba a mocsárba.

- Mocsárba? Olyan ingoványos? - kérdezte Endor. Don legyintett:

- Azt ti nem is sejthetitek. És addig jó nektek, amíg nem kerültök hozzá túl közel. Mocsár helyett persze mondhattam volna trágyadombot vagy szennyvíztartályt is.

Meghozták a pulykamellet. Nagyon jó volt az a fűszeres illat. Alighanem törökösen készíthették, kicsiny darabokban sütötték a húst. Laura egy percre még Vetrinóról is megfeledkezett. Ilyen finomat még nem evett, érezte. És különben is éhes volt, nagyon éhes.

- És mi történt vele később? - Endor is úgy tett, mintha semmit sem tudna. Sikerült is ezt elhitetnie Donnal, aki gondtalanul magyarázott tovább:

- A kollégám szerint lassan megfeledkeztek a fickóról. Ahogyan azt el is várták bizonyos körökben, gyanítom. Hiszen egy csinált akció volt. Ürügy. Vetrinót nem engedhették ki normális állapotban, két ok miatt sem. Ha kijön, kiderül, hogy nem is volt semmi baja, tehát hamis ürüggyel, erőszakkal, akarata ellenére vitték be a pszichiátriára. A másik: még a választások előtt beleköphet a levesükbe. Nos, ez már túl sok volt nekik. Sajnos azokon a választásokon nem az ellenzék, hanem ismét a kormánypártok győztek és újabb négy évre bebetonozták magukat. Így az a pár barátja is feladta, aki abban reménykedett, hogy a választások után a megváltozott politikai hangulatban és helyzetben kiszabadítják Vetrinót, és akkor talán sikerül bebizonyítani, mekkora disznóság történt vele… De hát a barátokat is szétszórta a választási vihar. Újabb valódi és kényszerszövetségek jöttek létre a politikában. Mindenkinek megvolt a maga baja.

- És hogyan végződött a történet? - Laura gondtalan csevegést mímelt. Csak Endor figyelmeztető pillantása juttatta eszébe: majdnem elszúrta a dolgot. Nem szabad még valamiféle „végre” céloznia. Hiszen nem kötelesek tudni, hogy Ulrik „meghalt”. Ha ugyan Magda igazat mondott-mert azért azt sem hagyhatták figyelmen kívül, hogy Magda Vausser, lánykori nevén Vetrino nem hazudott-e? Csak annyi volt biztos, hogy valóban Vetrino-lány volt és a népesség-nyilvántartás szerint csakugyan Ulrik Vetrino, az egykori szakszervezeti vezér nővére volt.

Don szalvétával megtörölte a száját. Annyira ízlett neki a pulyka, hogy egy percig még csak evett, evett. Aztán ivott rá és folytatta:

- A következő két vagy három évről nem sokat tudni. Csak sejthetjük, mi minden történhetett a szerencsétlen fickóval „odabent”. Ha csak a tizede igaz annak, amit ezek a jogvédők állítanak, és amit remélem ti is olvastatok a lapunkban, hát már az is rosszabb, mint egy háború. Remélem, egyszer megütik a bokájukat ezek a gazemberek… no, de lássuk tovább. Ulrik Vetrino még egyszer, igaz, csak egyetlen napra került a lapokba. No, de már nem az első oldalra, sőt. Valahol hátul a baleseti krónikákba. Elég nagy port vert fel az az ügy, amikor egy pszichiátriai elfekvőben valamelyik ápolt felgyújtotta az ágyát. Vagy titokban dohányzott? Sohasem derült ki. Mindenképpen majdnem húsz ember odaégett… Itt a cikk, pontos adatokkal. Tizenöten haltak meg a helyszínen még a tűzvész alatt, a lángoktól meg a füsttől, és ketten később a kórházban.

- Gondolom, Ulrik Vetrino is köztük volt - jegyezte meg Endor közömbösen. Sikerült megtévesztenie Don Wilkest, aki még falatozott. Talán örült is, hogy időnként a többiek is beszélnek - addig is ehetett.

- Jól sejted. A családja azonosította, ahogyan még néhányat. Persze, nem mindenkit. Voltak ott olyan páciensek, akiket ha kiengednek, csak hajléktalannak mehettek volna. Senkijük sem volt. És éppen ez nyugtalanította a kollégáimat is.

- Micsoda?

- Hogy miért ilyenek voltak ott együtt, abban a barakkban?

- Pavilonban - intett Laura az egyik cikk címére. Don legyintett:

- Nem mindegy? Itt másról van szó. Alighanem ezek voltak azok, akiken a Rheuss-módszerrel kísérleteztek. Ez a Rheuss sajnos idevalósi fickó volt. Nem valami tengerentúli nagyság, hanem egy olyan alak, aki megirigyelte az amerikai pszichiáterek képzelt „nagyságát”, de valós hatalmát is. Éveken át kilincselt, hogy pszichiátriai gyógyító módszerét ismerjék el hivatalosan. Ezt aztán végül elérte az itteni Pszichiátriai Társaság vezetőségében. Ahová hamarosan őt is beválasztották.

- Mit lehet tudni a módszerről? - Laura felélénkült. - Először egy pszichológustól hallottam róla, de akkor az illető nem volt hajlandó részletekbe bocsátkozni. Rheuss professzorral nem sikerült beszélnem, pedig úgy tudom, él még.

- Én jártam náluk, de fennakadtam a kapun. A felesége nem engedett be - Don elhessegette magától a kellemetlen emlékeket. Minek tudniuk ezeknek a hadnagyoknak, hogy vannak helyek, ahová ő sem képes bejutni? Akkor még megrendül a beléje vetett hitük. És talán az információinak sem hisznek annyira.

- Csak annyit tudtam meg - Don lenyelte az utolsó falatot is, - hogy kegyetlen egy módszer volt az. Azon alapult, hogy csak úgy lehet a beteg személyiségét megváltoztatni, ha teljesen újat adnak neki. Nem kell bajlódni tucatnyi mentális rendellenességgel, és azzal sem, hogy egyenként kikúrálják a páciens különféle gátlásait, kényszerképzeteit, vízióit és személyiség-torzulásait. Meg a többi agybajt, amelyeknek a neve most nem is jut eszembe… Össze kell törni az előző személyiséget, és felépíteni rá az újat. Ahogyan hallottam, a részletek a gyakorlatban kissé a koncentrációs táborokra emlékeztettek. Minden akaratától meg kellett fosztaniuk a beteget, és ehhez szükség volt arra, hogy az emlékeitől is megfosszák. Mi lenne jobb emlékezetirtó, mint az elektrosokkolás, no, nem? - Don egy pillanatra átnézett a borospoháron. Ezer ragyogás ült a folyadékban, jövendő kicsiny, de kellemes kéjt sejtetett. Jó lesz meginni, szépen, lassan, apránként.

- Ez szörnyű. Így is tönkre lehet tenni egy embert?

- Pszichiátria.

- Politika.

A két férfi majdnem egyszerre mondta a szavakat. Laura csak sóhajtott, és most ő is a bort figyelte a poharában.

Mélyben

Majdnem pontosan az étterem alatt, igen mélyen, lassan mozdult.

Sötét volt most, idelent, nagyon sötét. De ez nem tudta visszatartani. Valahol a sejtjeiben érezte, hogy elkezdődött. Már mennie kell, mert… mert mennie kell.

Nem volt indok, csak az, amit tudott. Hogy várják. A Barát elküldte a Csomagot, és benne volt egy fénykép is. Hát felkészült rá. Maradt elég ideje. A délután, az este.

A fényképpel sokáig állt egy záporcsatorna nyílása alatt, mielőtt lement volna a maga Rejtekébe. Itt jól látta, amit látnia kellett. És megremegett a szíve.

…Jöttek, tolultak az emlékek.

Az a férfi fehér köpenyben jelent meg, de látszott, ritkán hordja. Talán nem is az övé volt, nem volt rávaló. Jellemző, hogy még a zakóját sem vette le, így hát szögletes lett a válla. Pedig gyenge volt, keskeny csípejű, alacsony. Nála sokkal kisebb. De hát ő a földről nézett fel rájuk. Mindig is a földről nézett fel rájuk. Akkor is a padlón fektették, amikor ez az ember bejött. Mindenki ájult tisztelettel kezelte, ezt még ő is érezte, onnan a padlóról. Meg egyáltalán, hiszen benne volt a levegőben. Vibrált, hogy félik a férfit, de egyben nagyra is tartják őt.

Amaz ránézett a padlón heverőre. Néhány latinos szakszót váltott a másik orvossal. Aki olyan jelentéktelen volt, arcának nem voltak vonásai. Mostanra eltűntek, hisz soha semmit nem csinált.

- Ez jó lesz - mondta a professzor. Nagydarab, kitartó. Mióta van itt? Ja, ő az?

Elhangzott egy név. Egy név… Most kitartóan keresgélt az emlékezetében. Mi is volt a neve - akkor? Mert odabent aztán nagyon sokáig csak „disznónak” szólították. Gyere, te disznó. Már megint mit csináltál? Nézzétek, ez a baromállat… hogy minek kell ilyeneknek létezniük… Rúgj bele, legalább megkönnyebbülsz. Te disznó!

Szóval a neve… Mert mindenkinek van valami neve. Senkinek sincs száma, vagy csak egy hang, amivel őt nevezik. Hívják. De ki hívná őt? Odabent „disznó” volt, később aztán… senki. Nem szólították, mert nem is tudták, hogy van. Mióta a Csatornában él, nem volt szüksége névre. Lehet, hogy korábban sem?

Nem jutott eszébe. Közben ment. Bár idelent most még a záporcsatornák rácsos nyílásai alatt is meglapult a sötétség, nem téveszthette el az irányt. Patkányösztöne vezérelte.

A professzor - mit jelent ez a szó? Idegen volt, ropogós, ellenséges. Fenyegető, veszélyes. Már akkor is. Most is. A professzor… valamiért elégedett volt vele, de ő félt az idegentől. És igaza lett. Minden legrettenetesebb megpróbáltatása akkor vette kezdetét, amikor ennek az idegennek engedték át a parancsolást. A Rácsbirodalomban.

Most nem, nem akart visszagondolni kínjaira. Márpedig az az ember… Ott állt fölötte, és lenézte őt. Mindenféleképpen lenézte. Amikor rátette az elektródákat, vagy éppenséggel maga helyezte el őket, mert a többiek, a „személyzet”, ahogyan a hátuk mögött a többi orvosnak megvetően kijelentette, nem volt ehhez gyorskezű - akkor is úgy bánt vele, mintha észre sem venné, hogy ez egy ember.

Ember. Az mi?

Lihegte-kérdezte-lázadta-üvöltötte most a patkányszagú barlangban. Egyre gyorsabban ment a folyosón, már tudta, hová kell lépnie, és hová ne lépjen. Ha behunyta a szemét, akkor is ugyanolyan gyorsan mehetett előre.

A professzor csak a táblázatait nézte. Néha leült egy kis asztalhoz, az is fehér volt, ott minden fehér, a Rácsbirodalom egyben Fehérbirodalom is - és nyomogatta a gombokat, néha beírt valamit a táblázat valamelyik helyére. Munka után elégedetten táskájába süllyesztette a kis lemezt, amit a gépből vett ki, és ment az ajtóhoz. „Ezt itt takarítsák el”, vetette oda a személyzetnek. És jöttek a nagydarab fickók, egyszerre örültek is, hogy a professzor végre hazamegy, és nyugtuk lesz este, éjszaka - meg elégedetlenül, hogy itt hagyta nekik a munkát, a disznót, akinek nincs ereje talpra állni, akit nekik kell becipelniük a cellájába…

Ment hát, erőteljes léptekkel. Szabad volt, most már szabad.

És végre célt kapott.

Estély

Pola ideges volt.

Kétszeresen is az. Az egyik a belsejéből fakadt, hiszen ezen az estén dől el minden - ezzel nagyon is tisztában volt. Hát szinte „jogosan” félt. Ugyanakkor azt sem akarta, hogy észrevegyék rajta ezt az idegességet -, és ez is idegesítette, másféle félelemmel töltötte el.

A hölgyek és urak nagyon kimérten mozogtak. Az estély ugyan már a végéhez közeledett - de olyan volt, mintha most kezdődne. Hiszen sem az elején, sem a közepén, sem a végén nem történt, nem történik semmi érdekes. Az egész olyan érzést keltett Polában, mintha valamilyen ragadós szószban mozogna. Mintha minden lépését csak úgy tehetné meg, ha combig gázolna ebben a nyúlós lében. Közben tekintetek, testek, szavak akadályozzák. Sokan, túl sokan szólnak hozzá. Mintha mindenki vele akarna beszélni, őt látni, közelről nézni az arcába? Gyanítanak talán valamit?

Aztán elűzte a paranoiát, „semmit sem tudnak, honnan is tudhatnák?”, és tovább mosolygott. Azon az estén ez volt a legfőbb foglalatossága. Igyekezett szürke maradni, de ez nem sikerülhetett. Az efféle jótékonysági esteken villognia kellett, hiszen egyike volt a szervező hölgyeknek. Most egy külvárosi áruház javára gyűjtöttek. Már túl voltak a licitálására váró tárgyak begyűjtésén, volt egy kis szünet is a műsorban - egy kígyóvékony, rekedthangú lány bömbölt valamit play-backről, amit ő „szolidáris zenének” nevezett, persze a fejlődő országok dallamvilágát építette be a zenébe, állította legalábbis, egyszerűen szörnyű volt, amit művelt, „akusztikus merénylet az ízléssel is rendelkező hallgatóság ellen”, mondta valaki - és az estély ment tovább. A maga jól kitaposott, szokásos útján.

Pola is ott volt, felelt a kérdésekre, de maga nem kezdeményezett semmilyen beszélgetést. Viszont arra jó volt a dolog, hogy megmutassa magát. Hogy mindenki lássa, itt van, itt volt. Hogy később is emlékezzenek rá. Nem mintha szüksége lenne majd alibire. De azért jó lesz, ha mindenkinek azt mondhatja: „Képzelje, én mit sem sejtve nyüzsögtem egy estélyen, amikor…” Guaran is eszébe jutott. Most nem hívta a férfit, az sem őt. Fölösleges lenne, biztosan kikapcsolta a készülékét. Így hát elvileg arra koncentrálhatott volna, ami itt történik. De éppen ez volt a legnehezebb. Bár olykor egy-egy pillanatra maga is elcsodálkozott, milyen jól megy ez neki. Mintha valóban itt lenne testével, lelkével.

- Jó estét, uram. Örülök, hogy eljött… Jó estét, asszonyom. Már nem először látom az estélyünkön, és ennek nagyon örülök. Ugye, legközelebb is eljön? Hölgyeim és uraim, kezdjük a licitálást. Kérem, foglaljanak helyet.

Keveset szólt, de azt hangosan, jelentőségteljesen. Erre ügyelt. Egyszóval - ott volt… Később majd sokan visszagondolnak erre az estére, és sajnálják őt. A legközelebbi estélyre természetesen nem fog eljönni, és ezt a barátnői, a jótékonykodó hölgyek is megértik majd.

Most is volt ott egy férfi, aki szemet vetett rá - már furcsálta volna, ha nincs így. Ez egyedül jött, és látszott a ruháján, a mozgásán, hogy tehetős. Hogy a gazdagság bizonyos védelmet ad neki, talán sármot is. Aki meg volt győződve, hogy neki nem lehet ellenállni. Voltaképpen-fordult meg Pola fejében - miért ne? Lopva megszemlélte az illetőt. Jó negyvenes, őszülő halánték, az ilyesmi mindig bizalmat ébreszt. De óvatos maradt, mivel kiderült a barátnői beszélgetéseiből: az illetőt senki sem ismeri. Talán egy szélhámos, aki éppen azért furakodott be ide, hogy gazdag és magányos hölgyekre vesse ki a hálóját? Pola úgy érezte, most éppen nem hiányzik neki egy ilyen férfi, egy ilyen botrány.

Bár a másik oldalról azért gondolnia kell a jövőre is. Guaran nem lesz örökké, sőt… Nagyon nem lesz. És mint gazdag özvegy, igazán megengedheti magának, hogy legyen az oldalán egy férfi. De miért csak egy! Miért ilyen öreg? Nem jobbak a huszonévesek? Még olyanra is szert tehet, aki feleannyi idős, mint ő. Az lenne ám csak az igazi! A barátnőit, ezeket a negyvenes éveikbe belesavanyodott banyákat megenné a féltékenység, még inkább az irigység.

De nem, ennyire nem szabad és nem is érdemes előregondolni. Olyan ez, mintha valaki már a verseny megkezdése előtt szaladna a pályán - nem érvényes, ostobaság, vissza kell majd jönnie a starthelyre. Ha ki nem zárják, végérvényesen. Megborzongott.

- Jó estét, hölgyeim, már mennek is?

- Még egyéb kötelezettségeink vannak ma este.

- Nagyon sajnálom, igazán kár. Legközelebb is várjuk önöket. Viszontlátásra…

Az a férfi is elment idő előtt, de Pola nem bánta. Ötpercenként lopva az órájára nézett. Miért vánszorog ma ennyire az idő? Mi történt, hogy az is beragadt, akárcsak ez az estély, ez a program, ez a… minden? Türelmetlenségében azon kapta magát, hogy negyedóránként szaladgál ki a mosdóba, pedig nem volt ott semmi dolga. Mégis, ez is egy kis változatosságot jelentett. Talán ettől is gyorsabban múlik majd az idő?

A végén még ott maradt majdnem az utolsó vendég távoztáig. És már majdnem tizenegy óra volt, amikor megcsendült a telefonja. Mohón kapta elő, közben látta, hogy mások rá-ránéznek, figyelik. Hiszen a legtöbben kikapcsolták a telefonjukat az estély idejére. Nem is szólt bele igazán, csak egy „Igent” engedett meg magának, lezárta a készüléket, és mosolygott a többiekre:

- Hamarosan mennem kell. Tudjátok, a férjem egyedül van otthon, és ilyenkor már nyűgös.

Mosolyogtak - hogyne értenék! Mindegyiknek megvolt a maga kolonca, legyen bár kicsi vagy nagy, felnőtt vagy gyerek - általában az is férfi volt, férfipalánta, zsarnokpalánta. Nem kellett hát szavakat váltaniuk ahhoz, hogy tudják, melyiket miféle fékek fogják vissza ebben az egyetlen, megismételhetetlen és oly rövid földi életben.

„Rövid és megismételhetetlen” - e szavak átszáguldottak Pola agyán is. Mindenesetre úgy tett, mint aki annyira azért nem siet. Tizenegy, tizenegy-öt, tizenegy-tíz… Tizenegy tizenkettőkor kezdett készülődni. Igen gyorsan készen volt, sorban elbúcsúzott a hölgyektől. Gondoskodott róla, hogy nevetősnek, vidámnak lássák. Majd, ha meghallják a hírt… Biztosan összecsapják a kezüket. Szörnyülködve. Talán a nyájhoz hasonlítanak majd, amely mellett lecsapott a villám. Nem tudják elhinni, hogy olyan közel volt hozzájuk a halál.

De valahol azért a lelkűk mélyén bizonyosan örülnek majd, hiszen ők megmenekülnek. Megmenekültek. Egyelőre.

Negyed tizenkettőkor már az utcán volt. Az autója a közelben parkolt. Nem ment feltűnően, de annak sem örült volna, ha valaki hozzácsapódik, és például udvarolni kezd. Most nem volt hozzá türelme. Aznap estére elege volt a kötelező viselkedésből, nem akart már arcán odatapadt álvigyorral élni. Mint azok a festett figurák a vidámparkokban.

„Az élet nem egy Disneyland”, mondta félhangon. Végre beülhetett a kocsiba, indított. Az ajtókat belülről lezárta, elvégre a Város éjszaka nem a legbiztonságosabb. Különösen nem az a környék, amely most úticélja lett.

Barát 2.

Már látta a célt.

Egyetlen patkány, sem mert előjönni. Tudták, ki jár errefelé. Még emlékezhettek talán arra, hogyan végzett a vezérükkel, az Óriással… Aki csak onnan lentről nézve volt Óriás. Innen fentről majdnem ugyanolyan törpe, mint amazok…

Őrá is így néztek egykoron.

„Kannibál, kannibál”, vágták a fejéhez, amikor megharapta az egyiket. Aztán megharapta a másik ápolót is. Mert már rájött az ízére. Nem a szőrös keze ízlett, dehogy. Hanem a fájdalma. Sokszor az egyetlen fegyver, amit használhatott, a fogsora maradt. Lekötözték kezét-lábát. És amíg rá nem jöttek, hogy harapni is tud, addig néha óvatlanul nyúltak a feje, az állkapcsa közelébe is.

Pedig a fogai fájtak, rettenetesen. Eleinte, amikor még beszélt amazokhoz, amikor még tudott beszélni, nemegyszer mondta, tegyenek valamit. Hullottak, törtek ki a fogai, és az egész állkapcsa fájt. Néha egy hosszú napot kínlódott, vagy fél éjszaka ordított kínjában, majdnem olyan rossz volt ez is, mint az elektrosokk. Az ÜTÉSek.

De most igyekezett erről is megfeledkezni. Pedig az állkapcsa most is fájt. Ha evett, sohasem keményet. Kevés ételre volt szüksége. Néha kijött éjszaka a Folyópartra, és egy már jól ismert útvonalon végigjárta a kukákat. Biztos lehetett benne, hogy senki sem fog rászólni. Az éjszaka palástot adott, királyi burkolatot, semmi fényt. Szabad volt ott is, akkor is.

Végigjárta a szeméttartályokat. Különösen azokat szerette, amelyek a Park szélén és közepén voltak. A kirándulóutak mellett. Ott a gyerekek és a felnőttek dobták el a félig megevett szendvicsek maradványait, még ki nem ürített konzervdobozokat. Minden jobb nap után a sok piknikező hagyott ott rengeteg szemetet, élelmet is.

Ilyenkor nem volt egyedül. A maga patkány mivolta itt megszűnt, társakkal is számolnia kellett. A magányos hajótörött egy-egy órára kilopózott szigetéről, ahol egyedül lehetett. Ahol ezt szerette, ettől érezte magát biztonságban. Itt viszont más hajléktalanok is rótták a köreiket, ők is ugyanazért jöttek, amiért ő. Élelemért.

Rövid, de elkeseredett csatákat is vívott. Ahol testi ereje minden esetben neki adta a győzelmet. Az ellenfelek - általában kettesével jártak ők is, éppen azért, nehogy elverjék őket egy-egy szendvicsmaradványokkal teli tartálytól - kénytelenek voltak megfutni. Csont reccsent, szem könnyezett, orr vérzett, fog repült. Olykor persze ő is kapott. De általában elég volt felmagasodnia, ilyenkor végre kihúzta magát, most nem kellett attól tartania, hogy a fejét beveri a csatornába - és ütött. De volt, hogy csak felemelte a kezét, és nem voltak már ellenfelei.

Még inkább elég volt, ha megérezték a szagát. Azt az átható, erős, állandó csatornaszagot. Ami már akkor is áradt volna a testéből, ha meztelenre vetkőzik, és ruháit elégetik. A Csatorna - ő volt. Ő pedig a Csatorna.

Hallomásból ismerhették, hát, amikor odacsoszogott valahová - jellegzetes volt a járása, egymás között biztosan beszéltek róla, elég volt, ha csak hallották és látták nagy, de görnyedt alakját - máris továbbálltak. Nem menekültek futva, még maguk előtt is megjátszották, hogy van némi önbecsülésük, pedig nem volt. És ha mégis védelmeztek egy tartályt, mert már az illatról is érezték, hogy akad benne ennivaló - kénytelen volt odacsapni. Számára ezek is patkányok voltak, és nem tűrte őket. Csak azt fogadta el - bár senki sem mondta - hogy maga is egy a patkányok között. De a legnagyobb, a legerősebb. Patkányember.

Egy-egy ilyen éjszakán rengeteg szendvicsmaradványt szedett össze, meg palackokban vizet, másféle italt is. Mindig megszagolta őket. Csak azt vitte el, amiben nem volt bódulat. Arra nem volt szüksége. Túl sokáig volt bódult, sokáig bódították. Elég volt már.

Amerre most ment, azt is jól ismerte. Nemrégen erre jött a Csomagért. Amit abban talált, most azt viselte. Nem látta a színét, de örömmel tapintotta az anyagát. Mióta a Csatornában élt - és az sok tavaszt, sok nyarat, sok telet jelentett - a tapintása igen finommá lett. Néha tisztította is az ujjait, ledörgölte róluk a mocskot. Bármiről meg tudta állapítani, mi az és milyen - ha a sötétben megfogta, ujjaival végigsimította.

Mielőtt felvette volna ezt a kezeslábast - mert egyforma anyagból volt az alsó és a felső része is - elment mosakodni.

Ez nagyon ritkán esett meg vele. De azért előfordult. Csak egy inget vett magára, ne fázzon - ezeket általában a szemétben találta kidobva, és alig sérültek, vagy csak a gallérjuk volt szakadt, netán a Barát hozta -, és ennyi ruhát öltve ment a Forráshoz. Itt senki sem látta kilógó férfiasságát, meztelen lábait, karjait.

Eszébe sem jutott volna, hogy valaha is egy nővel találkozhatna a Csatornában. Nem szoktak szembejönni váratlanul a folyosókon, még férfiak sem. Mindent hallott, ami a földalatti világban történt. Rajta kívül itt még férfiak is nagyon ritkán jártak.

A Forrás nem volt messze. Csak ő tudott róla. Azok Odafent már évek óta nem jöttek le ide, és nem is sejtették, hogy megrepedt egy vízvezetékcső. Valahol megroggyant az aszfalt, vagy amikor javították az utat, egy úthenger túlsúllyal jött arra? Vagy alaposan megrakott húsztonnás kőszállító kocsi állt a vezeték fölött, egy kicsivel tovább, mint kellett, mint szabadott volna?

A repedés vékony volt, nem számottevő. A heti elszámolás a fogyasztott vízmennyiségről észre sem vette, töredék ezrelék volt csupán, senkinek nem hiányzott. A csőből kiszivárgó víz utat tört magának lefelé, mindig csak lefelé. Mintha egyenesen őhozzá törekedett volna. Szerencsére mindez olyan közel volt, száz lépést kellett megtennie, mindössze. És néha, ha nagyon nagy csönd volt a Városban is - ünnepnap hajnalán, amit ő is érzékelt abból, hogy nem indult el a szokásos és unalomig ismert reggeli forgalom, sőt a metrószerelvények is álltak - hallotta is a csordogálást. A víz egy repedésen tört be az oldalfalon, aztán végigfolyt a mohássá sikamlósodott betonon. Odalent kicsiny tócsába gyűlt, amit éppen a Patkányember készített mesterségesen. Betondarabokból morzsolta ki a cementet, dörzsölte le róluk, kaparta össze, és azt vízzel keverve rakott kicsiny körfalat. Akkora volt az egész, mint egy kondér. A víz persze hamar megtöltötte a tartályt, és tovább kúszott, valami fekete átok vonzotta a föld sötét közepe felé…

De volt már vize, mindig ugyanannyi, és sohasem fogyott el. Néha a fentről szerzett műanyag palackokkal ment oda, megtöltött egyszerre hármat-négyet, aztán egy darabig nem volt gondja, mit igyon. Ha meg már nagyon viszketett a bőre, vagy kirándulást tervezett odaföntre, mint most is - hát elment oda mosakodni. Nem volt szappana. De addig dörzsölte a bőrébe a hidegvizet, míg az már szinte égett, csípte őt. De most nem a kosztól.

Bozontos szakállát és haját is megmosta. Sokáig tartotta a csordogáló kis folyam alá, vagy lapáttenyereibe gyűjtötte egy ideig, aztán kéjes örömmel öntötte a fejére. A testére. Mosta ágyékát, mert arra is nagy szükség volt már - ilyenkor érezte csak. Később leült egy nagy kőre, amit évekkel korábban görgetett oda, ez volt a széke. A fürdőszéke - röhögött föl egyszer hangosan, mert annyira tetszett neki a szó. Később elfelejtette, és valamikor ismét eszébe jutott. Akkor megint jót nevetett rajta.

Pedig nem volt nevetős kedvében. Most különösen nem. A Baráttól kapott kezeslábast magára öltötte, és azokat a furcsa világos cipőket is, amelyek mintha egyszerre lettek volna gumiból és szövetből - különös volt a tapintásuk. De csak azért, mert nem nagyon látott ilyent. Amikor levonult a Csatornába - vagy amikor elhurcolták a Rácsbirodalomba? - ilyent nem nagyon hordtak az emberek. Az utcán biztosan nem, csak a pályákon. Ha futottak, labdát kergettek, ilyesmi…

Halványodtak az emlékek, és amire nem kellett, arra nem is gondolt. Régóta nem. Sokat felejtett, sok meg egyáltalán nem jutott eszébe, mióta így élt.

Most ment, ment.

Még jó, hogy a Barát tudja, mekkora ruha, mekkora cipő kell neki. És minden egyébről is gondoskodik Ez a cipő kényelmes volt, hát örült neki. Utána is hordani fogja, ugye? Biztosan. Ezt ilyen kis párbeszéddel intézte el magában. És máris befordult az utolsó csatornába. Érezte, hogy felfelé halad. A padló emelkedett.

Itt száraz por uralta a levegőt, talán lebegett is folyamatosan. Nehezen lélegzett. Ritkán ment ennyit egyfolytában, már elszokott tőle. Nem vállalkozott hosszú utakra. Ez hosszú volt.

Amikor a sötétségben némi fényt tapasztalt, megtorpant, őt senki sem hallotta. Valahol igen messze most is elrohant egy metrószerelvény - ezt is csak ő érezte, senki más. A betonfalak megremegtek. De nem kellett odanyúlnia, ujjait rájuk tapasztani, hogy tudja biztosan. Hiszen a rezgések a talpán át érkeztek, sőt már azt is érzékelte, hogy a testétől pár méterre a falakban is futnak-szaladnak a kicsinyke mozgások. Ő volt a Csatorna.

A fény a távolban még nagyon halvány volt. De volt.

Hát bátrabban ment, ugyanakkor igyekezett csöndesen lépkedni. Mert mi van, ha az nem a Barát? Ha idegenek gyűltek oda zseblámpával? Hajléktalanok, a szemetesek népe, ahogyan magában nevezte őket. Vagy a csavargók, akik olykor lejönnek ide, valami sötét ügyek miatt rejtőznek pár napig, aztán továbbállnak, és csak bűzös nyomaikat hagyják ott?

A Barát is hallotta, hogy jön. Elég régen várta már, kicsit idegeskedett is. Tudta ugyanakkor, hogy a Patkányembernek nincs órája, az idő múlása az ő számára valami egészen elvont dolog. Soha nem méri, csak sejti, érzi. Hát remélte, jól érzi. Talán nem hajnalban állt be ide? A zseblámpa fényében nézte az óráját is és feszengett.

Amikor meghallotta a közeledő lépteket, kivárt. Lehet, hogy egy másik hajléktalan csatangol erre… De kicsi az esély, hogy éppen most éppen erre egy másik bukkanna fel. Hiszen csak ez tudja, hogy itt és most várnak rá…

Amikor már közel volt a zaj, hirtelen odairányította a fénykévét. A Patkányember mindkét kezét arca elé kapta - most túl sok volt neki a világosság. A Barát elégedetten látta, hogy felvette a neki hozott ruhát, cipőt. Így van ez jól. Ez volt az utolsó, amit azokból a zsákokból kiszedett. Most már nem lesz rájuk szükség.

Ez az utolsó alkalom.

- Jól van! - dicsérte meg. Mint egy kutyát.

Mindig zavarban volt, ha vele kellett beszélnie. Nem is volt ez igazi beszélgetés. És kínos volt minden alkalommal. Szívesebben beszélt volna egy kutyához, ott legalább tudná, mire számíthat. A kutya nem válaszol, legalábbis nem szavakkal, csak ezer más jellel. De a Patkányember hol hallgat, hol meg mond valamit, de ezt is nagyon furcsán teszi. A legtöbbször nincs értelme. És nagyon kell figyelni rá, mert soha nem lehet tudni, most éppen mit fog tenni? Mihez lesz kedve?

Bár nem nagyon kellett beszélniük. Mindent tudtak, miért jöttek, hová mennek, és miért. Csak egy dolog volt még itt, amit a Patkány sohasem látott - tudta jól a barát. Amikor az akna alá értek, csak annyit mondott.

- Mielőtt elmegyünk oda, mutatok valamit. Egy szerkezetet, amit beviszel, és használod majd.

- Ühüm - mondta erre amaz. Ez volt az első hang, amit kiadott. Hogy egy kicsit jobb kedvre derítse, a Barát egy kis csokoládét vett elő:

- Ezt edd meg. Ha akarod, most.

„Mindig megfogadom, hogy nem beszélek túl sokat, mégis…” átkozta magamagát, miközben kapaszkodott felfelé. A rozsdás vasfokok érdesek és hidegek voltak. Kicsit félt is. Az ilyenekkel soha nem lehet tudni, és semmiben sem lehetünk biztosak. Mi van, ha bekattan valami az elméjébe - vagy abba, amit a Barát már csak az elméje maradékának nevezett és elkapja az ő lábát, lerántja oda vissza és… Megborzongott egy pillanatra. Már csak akkor nyugodott meg valamelyest, amikor az akna száján is kibújt és felállt. A Patkány lassan jött utána. A Barát bevilágított az aknába, de rájött, ez teljesen fölösleges. Hiszen ez jól lát a sötétben is. Hát inkább körbeszalajtotta a fénykévét a sivár, elhagyott gyári csarnokban. Mindenen vastagon ült a por. A kocsija itt állt, közvetlenül az akna mellett. Ne kelljen sokat gyalogolniuk. És a fedelet sem teszi vissza, mert most már minek? Legalább bűnjel lesz. Ha ugyan valaha is jön erre bárki.

- I… aa… o - mondta amaz érthetetlenül. A Barát a fénykévét egy pillanatra a Patkány furcsa szájára irányította, de addigra ezek a „szavak” már elhangzottak.

- Mi az, mi van? - kérdezte értetlenül. Ebben a pillanatban nem volt Barát, egy ideges kívülálló lett csak, aki valamitől tartott. Sok mindentől tartott. Attól is, hogy most elhangzott valami, amit nem értett meg. Hogy ebből még baj lehet. Mi a fenét nyögött ez az alak?

- Itt… va… gyok - ismételte, most már kissé érthetőbben.

- Ja, hogy ott vagy! Hát azt látom, és örülök neked!

Amaz hálásan vigyorgott. Eltorzult arcát nem nézte már a Barát, pillantása sebesen siklott át rajta, és többé nem világított az arcába. Nagyon lassan és érthetően kezdett beszélni, közben a kocsi mellett álló kis bőrönd-féle szerkezetre mutatott. A fémládán megcsillant a fény.

- Ezt beviszed magaddal, és keresel egy konnektort. Itt van a zsinór vége, amit oda be kell dugnod. Érted? - beszélt még tovább, mindent legalább kétszer ismételt el. Volt, amit háromszor is. Mindig megvárta, míg amaz felfogta, hogy mi lesz a teendője. A többit aztán majd rábízza a Barát. És úgy lesz jó.

Csak már ott tartanánk - gondolta még, amikor végre sikerült a Patkányt beültetnie a hátsó ülésre. Az elsőre tette a készüléket és máris indított. Volt egy olyan érzése, hogy késésben vannak. Pedig hát még tizenegy óra sem volt. De elég sokat kell majd menniük át a városon és a villanegyedeken.

- Megvárlak a ház előtt, és visszaviszlek! - mondta vagy háromszor, mígnem a hátsó ülésről elégedett röffenés-horkanás tudatta vele, hogy az üzenete célba ért. Akkor a Barát már kihajtott a régi gyártelepről, és a Belváros felé vette útját.

Tervek

Pola kinyitotta a kesztyűtartót. A fegyver hideg volt, fémes, nehéz. Nem hitte volna, hogy most ilyen idegenkedve veszi kézbe. Van annak már négy vagy öt éve is, hogy egy ugyanilyennel gyakorolt a lőtéren. Akkoriban volt egy akció, még a rendőrség is patronálta - az esténként a városban mozgó, munka után hazatérő magányos nőknek hirdettek önvédelmi tanfolyamot. Akadtak ott olyanok is, akik azért jelentkeztek, mert tágas lakásukban, házukban egyedül éltek. Néhány ismertebb özvegy, meg szegényebb nő is megjelent ott akkor. Pola nem nagyon akart feltűnni, pedig akkor a Terv még nem is létezett, sőt Guaran sem bukkant fel az életében, de úgy érezte, nem jöhet rosszul, ha meg tanul lőni. Ahogyan jó, ha az ember lánya tud kerékpározni, úszni vagy összeütni egy könnyű vacsorát. Ezek a képességek bármikor jól jöhetnek.

Akkor hát kijárta a tanfolyamot és nem is rossz eredménnyel. Különösen álló alakra aránylag közelről tudott jól lőni. Hiszen ha jönne egy betörő, és ott állna vele szemben a lakásban… Éjjel vagy nappal, ahogyan az szinte naponta megesik a Városban, és hány ilyenről írnak a lapok… Talán ez adta az ötletet a Tervhez is. Pedig itt nem betörővel kell majd leszámolnia. De hát az eredmény ugyanaz lesz. Azzal a különbséggel, hogy erről talán soha senki nem szerez tudomást.

A fegyver sem hagy majd nyomot, ami rá utalna. Gondoskodik róla. Mindent végiggondolt már vagy ezerszer. Biztos volt benne, hogy sikerrel jár.

A kocsit leállította az utca szélén. Errefelé nem volt forgalom, ilyenkor éjjel legalábbis kevesen jártak arra. A sötétség nem tudta beborítani, hiszen égtek a lámpasorok. De ez egy villanegyed volt, ilyenkor erre senki sem járt. Ha netán jönne erre egy rendőrjárőr, majd lehúzódik az ülésre. Kocsiját vendégjárművének is hihetik. Némelyik házban még sok fény van, persze, valamilyen összejövetelt tartanak. Ő is olyan helyre parkolt, ahol sok a kocsi. Így nem lesz feltűnő.

És különben is remélte, már nem kell sokáig várnia Guaranra.

…Don Wilkes még nem aludt.

A lakásában ült, és az Interneten böngészett. Csak ilyenkor késő este maradt erre ideje. Félszemmel persze néha az órára lesett. Tudta, hogy hamarosan éjfél lesz, akkor majd abbahagyja. A fenébe is, az ember nem lehet örökké újságíró - gondolta, majd ki is mondta, hangosan.

Egyedül volt, már hetek óta nem akadt senkije, aki megosztotta volna vele ezt a nehéz magányt. De azért eltűrte. Remélte, sikerül majd valakit találnia. Aki nem csak a pénzére éhes. Egy ideig hitte, hogy az a csinos rendőrnő, Laura lesz az övé. Nem is lenne rossz. Mennyi bűnügyi hírt szerezhetne, elvégre végül is ezért tartják őt a lapnál. De belátta, hogy Laura nem neki való. Legyen ő csak Endor Sabinnal, ők talán jobban összeillenek. „Majd máshonnan szerzek információkat, ha véget ér ez az ügy”, és tovább „lapozgatott” a hálón.

A pszichológiai és pszichiátriai visszaélésekről keresett, és talált újabb adatokat. Csak jegyzetelt, leginkább azt írta fel, hol találja meg a munkatársa a szükséges adatokat. Meglepte, milyen sok van ebből. Miért nem figyelt fel még erre a világsajtó? Majd gondja lesz rá, hogy - ha nem a munkatársa - akkor ő maga írjon erről pár mondatot. Közben néha elkalandozott a figyelme. Hiszen a keresés közben annyi más érdekeset, izgalmasat és felháborítót talált. Bonyolult világ ez - zakatolt benne a figyelmeztetés - sok baj van benne. Sokkal több baj, mintsem jó. Mit lehetne tenni, hogy végre valaki átbillentse ezt a libikókát, a rossz végre a mélybe süllyedjen, és a jó kerekedjen felül? Vagy erről hiába is álmodozik egyetlen ember? Nem világmegváltó eszméket kell hirdetni másoknak, hanem mindenki változtassa meg azt, amit a legnehezebb - önmagát. Ettől lenne más a világ - jutott végre el az egyetlen logikus, minden ellenpróbát és érvet kiálló következtetéshez.

Csak utána érezte meg, mennyire álmos.

…Guaran már utasa nélkül robogott. Leengedett minden ablakot, hogy azt a rettenetes bűzt kiszellőztesse a kocsiból. Valami nagyon is savanyú, hihetetlen testszag volt ez, megtűzdelve ezer más árnyalattal. A férfi néha kitartotta fejét a járműből, és élvezettel szívta be a Város amúgy nem tiszta levegőjét. De a bentihez képest az maga volt a légnemű manna, a tüdőbe hatoló tiszta forrás, maga az élet.

„Pola, Pola”, mondogatta magában. Minden ajtó megnyílott eddig, és megnyílott előtte az asszony teste, lelke is. Úgy érezte, behatolhat a legmélyebb részekre is. És behatolt. A mai éjszaka új távlatokat nyit kettőjük között. És neki sem kell már úgy élnie, majd, mint eddig. Hamarosan feleségül veszi az asszonyt, és nem lesznek többé anyagi gondjai. És még a szakmában is emelkedhet az ázsiója. Hiszen nem akárkinek az özvegyét mondhatja a magáénak. Mennyien fogják irigyelni! De hát az irigyek olyanok, mint a sekély tenger. Bokáig érnek csak, miközben az ember olyan magas, számukra már elérhetetlenül magas…

Leszámolás

Amikor a Barát elrobogott, a Patkányember a ház előtt maradt, kezében a kulccsal. Lassan dugta a zárba. A szerkezet húzta a kezét, de nem bánta. Nincs az a súly, amit most el ne viselne, amit ne örömmel cipelne, akár messzire is.

De itt nem kellett messzire mennie. A kertre csak egy pillantást vetett. Már át is vágott az udvaron. Csak egyetlen lámpa égett, az is odabent, kevés fény jutott ki. A szomszédok a fák lombjai miatt nem látnak ide. Jó így.

A Barát elmondta, mire számíthat. Mit hol talál meg. Elmondta ötször is, még útközben. Aztán amikor néhány percig leoltott lámpákkal parkolt a ház előtt. Senki sem jött arra, aki láthatta volna őket. Ez is jó jel - érezte a Patkányember, ösztönösen örült hát.

A másik kulcs már a házat nyitotta. Nem félt attól, hogy idegenekkel fut össze. Egy pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy baj lehet ebből. Őt nem érheti baj.

Már bent volt. Tudta, hová kell mennie, hol kell keresnie áldozatát. És abban is bizonyos volt, hogy ott meg is találja őt. Hiszen így mondták, így tudta. Magabiztos volt. Bűzfelhőjét maga után vonszolta, mígnem a folyosón jobbról a második ajtó elé ért. Menet közben számolta az ajtókat.

- E…

Ez volt az „egy”. Aztán ment tovább, idebent égtek a fények, igaz, meg lehetősen tompítottra voltak állítva. Ez őt nem zavarta, jól látott mindent. Amit kellett.

- Keő… - mormolta torokhangon. „Kettő”. És már nyitotta is.

Rögtön észrevette a férfit. Nem aludt, csak ült az ágyon. Magasra polcozta a párnákat, az előbb talán még köhögött is. Most döbbenten nézte a küszöbön álló alakot.

A Patkányember kitöltötte az ajtókeretet. Kissé roggyant a lába, magas volt, alig fért be a szemöldökfa alá. A kezében hozott tárgyat a házigazda nem is látta. Ha látja, sem érti, mire való. Sohasem látott ilyent.

Kiszáradt a szája. Mindez még álom volt, rémálom. De hallotta a zajokat. Azt is, ahogyan a bejövő lépteit csúsztatta a padlón. Azt a böfögésszerű nevetést, ami felbugyborékolt a jövevény torkán. Ez, és igazán csak ez értette meg vele, ki ő.

Amitől hetek óta rettegett, bekövetkezett.

- Neee! - kiáltotta gyenge hangon, elfúlóan. Segítségre maga sem számítva. A Patkány csak nevetett, és közelebb jött. Egyre csak nőtt, máris ott volt. És halálos veszélyt sugallt.

Mind nagyobb volt Casper szemében.

Szerelem

A zuhany alatt álltak.

Meztelen bőrük kétféle érintésre várt. És mivel kicsiny késéssel érkezett a forró vízsugár, ezer csöppkorbácsával - hát addig is egymáshoz nyúltak. Simogató ujjak siklottak a még száraz bőrön… De akkor megérkezett a víz is, lecsapott rájuk, szinte gőzt lehelt. A zuhanyfülke szűk volt kettejüknek, hát összébb húzódtak, hogy elférjenek. Hogy egyikük se érezze, milyen kellemetlen, ha felhevült vizes háta a nedves és hideg csempékhez kénytelen érni. Később már annyi melegség fecskendezett szerte, hogy a falak is felhevültek.

Akárcsak ők ketten. Laura nem parancsolt magának. És nem is szégyellte, amit tesz. Most végre, életében először Endorral, teljes értékű nőnek érezhette magát. És ezt mutatni is akarta. A belsőjéből jött az érzés, ő maga volt. Miért is szégyellte volna, ha odanyúlt a férfi combjai közé, és megmarkolta azt - finoman, gondoskodva -, ami úgyis az övé? Mintegy válaszul érezte ekkor, hogy a férfi keze meg az ő hasán siklik lejjebb, és egyre alább. Aztán elébb az egyik ujja akadt be a résbe, majd utána csúszott a többi is…

Közben záporozott rájuk a víz. Megtisztító melegség, amely már csak lecsorgásával és alanti eltűnésével is felmentést adott.

Bármit is látnak idefent ezek a cseppek, már senkinek sem mondhatják el. Mindent lemosnak, magukkal visznek, itt semmi sem marad…

Endor leguggolt, és arcát Laura combjai közé fúrta. A lány engedett a szelíd, néma felszólításnak, és széttárta lábait. A férfi nyelve behatolt, vízzel keveredett, ha olykor a lány elhajolt a feje fölül, hát ismét csak hullott rá a víz. A fejére, hajára, arcára. Behunyta a szemét, és egész lényét a nyelve hegyébe helyezte…

Nem csinálhatta végig - Laura nem bírta ki. Megrohanta a kéj, de nem itt, és nem így akarta. Hát most visszahúzta magát, szelíden felemelte a férfit. A csókjuk is a víz alatt volt, néha a lélegzetük is elakadt. Aztán Endor két kezébe vette a lány szép melleit. De azok is nedvesek voltak. Kicsúsztak a kezéből - most Laura bukott alá. Endor feltámasztotta magát, két karja kikerült az ezüstösen aláhulló víz kupolája alól. A férfi dőlt testtel a falnak támaszkodott.

Laura sem szerette volna, ha Endor így, szinte nélküle jut el a csúcsra. Hát csak óvatosan bánt VELE, mintha kicsiny, meleg, pihegő állatka lenne a kezében. Aztán közelebb hajolt, és már nem kézzel fogta őt. Szinte magába szívta a férfit…

…Később a zuhany már csak kellemes, hűvös emlék volt. A szobában a meleg szétterült, légszőnyeg lett, puhaság. Egyszerre volt alattuk és felettük, láthatatlan felhőbe kerültek.

De hát amúgy is csak egymással foglalkoztak. A másik testével és saját kéjükkel. Egyszerre adtak és kaptak, amit csak a szerelem tehet ilyen színessé.

Kín

Casper szenvedett.

Mindene fájt. Már az ágyon hevert, a támadó lekötözte kezét és lábát.

A legszörnyűbb az volt, hogy mindezt előre tudta. Valahol az utolsó napok álmatlan éjszakái között szinte pontosan látta, hogy ez fog történni. Vagy valami ilyesmi. Hogy eljön ide az a szörny, és elkapja őt…

Ha behunyta a szemét, még rosszabb volt. Hiszen nem látta, mit akar vele tenni. Miután megkötözte, egy pillanatig állt fölötte. Mint aki gondolkozik. Casper szíve a torkában dobogott, és nem mert megszólalni. Csak nyöszörgött. Túl volt már azon, hogy próbál beszélni a szerencsétlennel. Hogy elmagyarázza neki: akkor ő azt nem úgy gondolta, nem úgy akarta…

Az az „akkor” most tragikusan közel lett. Sőt - most volt. Minden, ami akkor történt, egyszerre vetült kettejük agyába. Ha érezték volna, amit a másik… de hát egyik sem tudhatta, mit akart, és mit érzett a másik akkor. Aminthogy most sem.

…Casper látta önmagát. Fehér köpenyben, előkelően. Jött, hogy bemutatót tartson a Szent Ferencben is. Hisz már annyi helyen járt. Az, hogy most már a szerződése is ide kötötte, nem zavarta semmiben. Nem lesz a szolgájuk, az alkalmazottjuk. Ez is egy pszichiátriai osztály és nem több.

Igaz, nem is kevesebb! Nagy reményeket fűzött az itteni kísérletekhez. A Rheuss-módszerről egyre többet beszéltek mindenfelé. Most ő fog tartani előbb egy bemutatót, aztán majd a demonstráció végén ismét elmagyarázza az orvosoknak, ezeknek a fiatal, tejfelesszájú alakoknak, hogy miről is van, volt, lesz itt szó.

Az első beteget betolták a kerekes ágyon. Nem szokott az arcukba nézni. Ilyenkor különösen nem. Legfeljebb utána, bár akkor is csak rutinból, hogy lássa, nem ül-e rajtuk valami ellenséges vonás. Valami, ami elárulhatja, hogy nem voltak jó alanyok, vagy a kezelés nem úgy hatott rájuk, ahogyan kellett volna. Nem is érdekelte. De ennek a kartonját már előre a figyelmébe ajánlották. Óh, nagyon jól ismerte ezeket a félszeg mozdulatokat suta kis tekinteteket. Az irodai személyzet. Ezek a jelentéktelen kis nők, akik minden professzornak hízelegnek. Nincs ennek semmi szexuális vonatkozása, legfeljebb valahol tudat alatt. Hiszen mind azt várja, hogy egy férfi dominálja őket, az alárendelt szerepet már akkor magukra vették, mint egy ruhát, amikor elvállalták ezt a munkakör. Itt nincs előrejutás, nincs kitörés oldalra. Itt csak szolgálat van, és az a tudat, hogy örökre jelentéktelenek maradnak. Mi jut nekik. Időnként kimehetnek a folyosókra, vagy a látogatók között villoghatnak a fehér köpenyükkel. Azt a látszatot kelthetik, hogy ők is a gyógyítókhoz tartoznak, pedig hát hol vannak ők attól?

Azt a kartont hát eléje tolták, finom figyelmeztetésnek, kuriózumnak vélték. Rápillantott, és hátolvasott újságokat, látott tévéhíradókat. Mint szinte mindenki. De máris megmerevedett valami a gerincében, ez egy jéghúr volt, talán soha el nem olvadó, és kemény. Nem, őt nem érdekli, ki a páciens! Igazából nem érdekli a neve sem. Ismert ember, vagy nem - a kórház kijelölte őt is, és csak a diagnózisok, az eddigi kórisme alapján, a név ismerete nélkül választották be őt is a híres professzor leendő páciensei, alanyai közé. Csak hát most ott van. Hát tüntető mozdulattal félretolta a kartont, és mozdulatlan arccal lépett oda a kerekes ágyra szíjazott férfihoz. Szemben vele ott álltak az orvosok. Nekik kell most egy demonstrációt tartani…

…A Patkányember is emlékezett.

Nem tudott nem emlékezni. Most hirtelen visszatért mindaz, amit akkor átélt. Ahogy megpillantotta ezt az embert, az időben süllyedt egyre csak visszafelé, mind mélyebbre, akár egy kellemetlen, de létező tengerben. Ahol nem fullad a mélyben, csak fuldoklik. Az érzések miatt.

Akkor ő alulról nézett fel arra a fehérköpenyes alakra. Onnan még a leghitványabb is nagynak látszik. Hát még, ha fehér köpenyt visel, és azt hirdeti, hogy bölcs tudomány lapul a fejében! Hogy azt fogja most átadni másoknak is, ami abban a csodálatos, kristályosan csillogó, félelmetesen jól működő agyában megfogant, és amiből aztán az eszével - és csak azzal, mások segítsége nélkül - építette fel előbb az elméletet, aztán annak hasznos és csodálatos gyakorlatát!

Ott feküdt hát, nem volt egészen nyugodt, a tudata sem tiszta. Az előzőleg kapott gyógyszerek még hatottak. De ez nem érdekelte a Nagy Professzort, az orvosok orvosát, minden tudás atyját. A félelem is belemarkolt, bár tompított érzékkel vette csak tudomásul, hogy alighanem ismét ÜTÉSek következnek. Behunyta volna a szemét. Mégis, valami arra késztette, hogy lássa ennek a fehér féregnek az arcát - közben.

Amíg láthatja.

…Casper hideg tekintetet vetett az ágy másik oldalán, de attól tisztes távolban álló kollégákra. Nem akart sokat beszélni. És azt is úgy kell mondania, hogy örökre beléjük vésődjön, amit hallani fognak. Ne feledjék, vigyék tovább és terjesszék, mint az Igét!

- Uraim, nem szabad puhának lennünk. Mindig az lebegjen a szemünk előtt, hogy amit teszünk - legyen az bármilyen, látszólag kegyetlen dolog is -, azt az emberekért tesszük. Azért, hogy gyógyítsuk őket. Ahogyan senkinek sem jut eszébe kegyetlennek nevezni a sebészt, amiért az felvágja a betege hasát, és ezzel fájdalmat okoz neki - ha nem is abban a pillanatban, hisz a beteget érzéstelenítették, de később. Ki mondhatná, hogy kegyetlen a szemész, könyörtelen barbár csak azért, mert a másik ember szemébe nyúlt? Hisz mást nem tehetett, ha az a beteg testrész. Ki tartaná könyörtelen vadállatnak az agysebészt, csupáncsak mert a beteg agy gyógyításához be kellett oda férkőznie? Nos, uraim, hasonló helyzetben vagyunk mi is, a „lélek” orvosai. Jól hallották, a szót természetesen idézőjelben ejtettem ki, és úgy is értelmezem. Akkor is, ha a szakmánk nevében itt lapul a psziché kifejezés. És nem kell önöknek mondanom, mit jelent az…

…Ám ez akkor volt.

Most pedig most volt-van. A Patkányember kirázta fejéből az ÜTÉSek emlékét. Már felszerelte a szerkezetet. A két kezében egy-egy elektródával lépett az ágyhoz.

Casper megdermedt. A sikoltás a torkában rekedt. Pedig kiadta volna magából… De elfogyott az ereje.

- Ne… ne… - mondta. Suttogta. Gondolta. Csak az ajka mozgott. A Patkány tekintete rászegeződött. Valamit mormogott, de ezt nem lehetett érteni. „Most te is megtudod”.

Az elektródákat egyelőre letette az ágy szélére. Casper a fejét felemelve kísérte a kezét, közben a rémület eluralta a testét. A Patkány megmarkolta a mellén a ruhát. Azt a pizsamát, amit viselt, és ami alatt most egyfolytában reszketett. A Patkány csatornabűze a férfi orrába hatolt, undorította, és csak növelte az idegenség érzetét. A rettegést. Hideg volt az a kéz. Gyilkos kéz.

Aztán egy rántás. Nagy erő tépte szét a szövetet, szinte nem is maradt belőle más, csak egy maréknyi rongy. A sarokba repült. Casper meztelen lett, még védtelenebb, mint eddig. A hasára rohant a hideg. Ez volt belül is, a gerince mellett megtelepedett, és már örökre beléje fészkelt.

A Patkány kezébe vette az elektródákat. Casper felsikoltott:

- Neee!

- Ü… é… ü… é - nyögte a Patkány kéjesen. ÜTÉS, ÜTÉS!

…Már nem alulról nézte a Professzort. Most ő volt fölül, és ezt ki is használta. Annyi év, annyi sok idő minden fájdalma benne volt azokban a mozdulatokban, amelyekkel meg-megérintette a férfit. Az egyik elektródát a combjához nyomta, és ott tartotta. A másikkal meg válogatott a test pontjai között. Kicsi volt az a test, és gyenge…

…Akkor viszont ő volt a gyenge. Őt sem kérdezték, mit akar. Nem oldották fel a kötéseit. Ott szenvedett, mint egy állat. Nem is hatolt el a tudatába, milyen szónoklatot vágott le a Professzor, mielőtt megkezdte az ő gyötrését. De valahonnan, ilyen mélyről, ismeretlen területről jött vissza a tudatába. Az, amit akkor hallott, de nem sejtette, hogy valahol az agysejtek ezt így feljegyzik. Majdnem pontosan, majdnem érthetően. Ami elhangzott akkor a feje fölött…

- Uraim, ne riadjanak vissza semmitől. Ahhoz, hogy eljussunk a célba, minden ellenállást le kell gyűrnünk, könyörtelenül. Ne izgassa önöket, hogy pusztítanak. Az a cél lebegjen a szemük előtt, hogy ami rossz volt, az eltűnik, és megnyílik helyette az út, a lehetőség egy új személyiség felépítéséhez. Ennél talán nincs is szebb feladat az orvostudományban, uraim!

- Professzor úr… Nem fordulhat elő, hogy valakit ugyan megsemmisítünk úgymond, de később mégsem tudjuk felépíteni az új személyiségét?

- Köszönöm a kérdést, fiatal barátom. Bizony megeshet ez is. Itt ismét csak azt mondom: legyünk könyörtelenek! Csak a célt lássuk, különben soha nem jutunk el odáig. Megesik bizony, hogy egyesekről kiderül: gyengébb anyagból gyúrták őket, selejtesek… nos, ők elhullanak menet közben, képletesen szólva, persze. Vagyis nem jutnak velünk tovább, bárhogyan igyekszünk is. Ez nem a mi hibánk, hiszen ha pontosan betartjuk a módszeremhez tartozó szabályokat, akkor sikerülnie kell. De soha ne legyen lelkiismeret-furdalásuk, uraim, ha útközben elhullik a férgese…

- Mekkora lehet ezek aránya, uram?

- Ha eléri a negyven százalékot, még az is normálisnak tekinthető. De most hagyjuk a filozofálgatást, és összpontosítsunk a feladatra, uraim. Akit itt látnak most előttünk, világ életében társadalomellenes, izgága ember volt, lázított a rend ellen. Nos, egészen másféle embert faragunk majd belőle. Nem hisznek a szemüknek fél vagy egy év múlva, amikor meglátják majd, hogy ki lett belőle.

„Ki lett belőlem, ki lett belőlem?”- vibrált benne. Közelebb hajolt az ágyon heverő, megkötözött férfihoz. Megvárta, míg Casper magához tér. Újabb rémület tört az öregre, látva, hogy a Patkány arca ilyen közel van. A férfi kitátotta a száját…

Casper üvöltött volna, de a hang a torkába fúlt. Csak vinnyogott, mint egy állat. Az volt.

A Patkány a vállát, a nyakát, a mellét harapdálta, és amikor végre megérezte a vér sós izét, elégedetten felhördült. Ismét felemelte az elektródát…

Kéj

Laura már fáradt.

Pedig nem kellett volna. És valami arra ösztönözte belülről, hogy ne adja még fel. Pedig jó lett volna elomlani, hagyni, hogy a férfi teste tovább mozogjon benne… De ő is örömet akart adni Endornak.

A férfi is érezte a közeledő áradatot. A kéj már nem csak lapult benne itt-ott, nem csak ujjai begyén ült, amikor Laura testét simogatta, amikor teste rejtekeire tapintott. De ez most más volt, egész énjét elöntötte. Nem csak a testét, mint életében addig. Régebben. Hát itt is új korszak kezdődik, sejtette halványan.

Aztán már nem is tudott másra gondolni, csak azt érezte, hogy elsodorja őt egy erő, amelynek örömmel adta át magát.

Bátorság

Guaran befordult az utcába. Még habozott és lassított. Minek sietni? Az, nagyon sokáig tart majd. Igaz, addig Polával lehet, de ezen az éjszakán nagyon káros is lehet egy ilyen elnyúló randevú. Ha bárki meglátja őket együtt, vagy bármiért gyanúsnak találja a két kocsi egyikét, és megjegyzi a rendszámot…

De azt is tudta, hogy ők most messze vannak ONNAN.

Így senki sem kapcsolhatja össze a dolgokat. Persze Polának igaza van abban, hogy nagyon kell vigyáznia. A lényeg, hogy engem senki se lásson - gondolta meglehetősen önző módon, és nem is szégyellte. Hiszen önmaga előtt senki sem szégyenkezik. Ha mégis, ezt a lelkiismeret szavának hiszi, mondja. Kevesen akadnak, akik ezt másoknak is elmondják. És nemegyszer ezek is szinte hivalkodva teszik, ál-lelküket tárják a világnak, sajnáltatják magukat.

Figyelmesen szemlélte a kocsikat, és végre megpillantotta az asszony járművét. Olyan ház előtt állt, ahol sok fény égett és vagy tíz autó parkolt a környéken. Ügyes, gondolta, és maga is a kocsik elé parkolt. Olyan lassan hajtott el Pola kocsija mellett, hogy annak látnia kellett őt. Így nem is tartott sokáig, míg meglátta Polát a visszapillantó tükörben. Az asszony kiszállt a kocsiból, lezárta azt és átszaladt hozzá.

„Csak ez a marhaság ne lenne-futott át a férfi fején. - Minek kellene most odamennünk? Ez valami női szeszély. Ostobaság. De hogyan mondjam meg neki?” Ugyanakkor homályos nyugtalanság is elfogta. Ha Pola a jövőben is ilyen lesz… Ilyen váratlan kívánságokkal lép majd elő? Neki például soha nem lehet majd nyugta tőle? Folyton attól kell tartania, hogy most megint mit talál ki? Nincs veszélyesebb az unatkozó gazdag szépasszonyoknál - gondolta most, és sóhajtott. Hát igen, az annyira áhított új állapotot nem adják ingyen. Ha Polával élhet majd, mindezekre is számítania kell. Nem lesz könnyű élete. A nagy pénzt, a nyugalmat nem adják ingyen. Sőt, nyugalmat már egyáltalán nem remélhet, legfeljebb anyagilag.

Már elgondolta többször is, hogyan fogja szépen lassan megfejni Pola számláit. Mint élettársa vagy férje biztosan részesül a közös vagyonból. Persze az sincs kizárva - tudta jól - hogy mielőtt Pola hozzámegy feleségül, a mostanában annyira divatos házassági szerződésről fog beszélni. És amilyen erőszakos tud lenni, nyilván ráveszi őt valami ilyesmire. „Kénytelen leszek még a házasságkötés előtt aláírni, hogy válás esetén semmi sem jár nekem a közös vagyonból. Vagy csak valamicske, biztosan nem sok. Ezt majd valahogyan ki kellene alkudnom az esküvő előtt. Hogy mégis, ne nézzen ki úgy a dolog: az egyik félnek minden, a másiknak semmi. Ez igazságtalan lenne. Még az is megfordult most a fejében, hogy azért ő is kereshet valamit a tudományos munkájával. Vagy netán praxist kerít magának, és rendelni fog? Az sem lenne rossz. De a munka, mint olyan valahogyan nem lelkesítette. Különösen azzal a tudattal, hogy hiszen lesz pénze. Kell, hogy legyen.

Mindenre Polától fog kérni, és nem is kis összegeket. Hogy elutazzanak valahová nászútra, például. Az nagyon sokba fog kerülni az asszonynak, mert minden összegből, ami a kezébe jut Pola pénzéből, lecsíp tíz-tizenöt százalékot. Nyit egy bankszámlát a meglévő mellé. De egyikre sem tesz túl sokat. Ha megint szerez egy nagyobb összeget, egy másik bankban arra is nyit egy számlát. És így tovább, remélhetőleg elég sokáig ellavírozhat, és hónapról hónapra, lassan feltornássza magát odáig, hogy…

Erre, alig mert gondolni. Polának biztosan nem szólt volna erről, és előre figyelmeztette önmagát: soha egyetlen halvány célzást sem engedhet meg erre vonatkozóan. Egy közös ismerősüktől ugyanis pontosan tudta, hogy Pola már negyvenkét éves…

Ha belegondolt, tíz évet jósolt maguknak. Vagy annyit sem. Lehet, hogy csak nyolc lesz, vagy mindössze hat. „Nem fogom kiröhögtetni magamat, hogy harmincvalahány évesen egy ötvenéves banyával szaladgálok az életben. Lesznek szeretőim, ha Pola megöregszik. De nem hagyom ott, amíg pénze van.” Guaran azért ebben nem volt olyan biztos.

Most látta, ahogyan a nő jön feléje. Meredten nézte a tükröt, és megfeledkezett iménti kósza gondolatairól. Micsoda alakja van! Egy bombázó, istenem, ez egy szuperbombázó. És milyen jó tud lenni az ágyban, ha ő is akarja… a fenébe, ma éjjel eldől minden. Megszerzem Polát, a pénzt, és az életem alapvetően megváltozik. Örülhet majd a családom. Ők még Ázsiában születtek, és mint koldusok vándoroltak be ide. Senkik voltak, vagy még annál is kevesebbek. Észre sem vették őket. Láthatatlanok lettek az itteniek szemében, keresztülnéztek rajtuk, „piszkos idegenek”, bevándorlók, ez volt a kellően megvető hangsúllyal kiejtett nevük. És csak ez, mert igazi nevük nem is volt. Ki tudta volna kiejteni itt, hogy Saramaradzsan Birkenoroszu, vagy Gradab Beka Vermirotten? És ki tudta volna itt, hogy náluk otthon a Völgyben - amiről az apja annyit mesélt, és ilyenkor egészen más lett a hangja, a szeme pedig elfelhősödött - mit kellett teljesítenie egy férfinak, míg megkaphatta a „beka” kitüntető címet? És hogyan mondták volna el itt a bevándorlási hivatalban - pedig volt ott tolmács is -, hogy náluk ez mit jelent, ha hozzáadják valaki nevéhez? Hogy a bölcsesség, a tisztelet elismerése ez? Hiszen az útlevelében nem szerepel, mondta erre a mit sem értő hivatalnok, és könyörtelenül kihagyatta a nagybátyja nevéből azt a szót. De nekik, a szélesebb családnak az öreg Gradab már mindig csak „Beka” maradt. Beka, a bölcs. Aki belátta, hogy azokon a teraszos művelésű, de gyönge földeken nem tud életben maradni több ember, mint amennyi. Ahányan kétszáz évvel ezelőtt éltek a völgyben, csak annyian élhetnek ezen túl is. Pedig hát a gyerekek valósággal potyogtak az égből, senki sem hallott még születés-szabályozásról. És ha hallott is, nem fogadta el. Nem értette, nem akarta.

Guaran Guranai a bevándorlók itt született gyermeke két világ határán állt, és valahol sejtjei mélyén sejtette, ez már mindig így lesz. Ő már nem változhat. Ugyan sohasem látta azt az ázsiai völgyet, és nem állt térdig a rizsföldek vízében, mint a szülei fiatal korukban. De hát onnan jött, és a génjeiből nem irthatta ki, hogy sokszor itt is idegennek érzi magát. Megtorpan olykor a Város kellős közepén, és körülnéz. Egyedül lesz hirtelen. A szeme a zöld domboldalakat keresi…

„Nem lesznek gyermekeim?” - kérdezte önmagától.

Mit mond majd a szüleinek? A kiterjedt rokonságnak? Akik olyan büszkék voltak rá, amikor diplomát szerzett. És amikor bent maradt az egyetemen, máris „professzornak” kezdték szólítgatni. És még nincs harminc éves sem. Még tíz év, és a vérei őt kétségtelenül „Bekának” szólítják majd… De ha nem lesznek fiai, ki veszi őt komolyan? És Pola már most elég öreg ahhoz, hogy gyerekeket szüljön. Pláne többet.

Valahol a lelke mélyén Guaran nagyon jól tudta, hogy Pola egyetlen egyszer sem fog szülni. Sem az ő, sem a más kedvéért.

Ez teljesen ellenkezne a természetével. Ha eddig nem szánta rá magát, sem az első, sem a második férjének nem tette meg, akkor most, negyvenvalahány évesen kezdené el? Ez életveszélyes is lenne. Bár Guaran bízott az orvostudományban, ahogyan bízott a tudományban. Önmagát is oda sorolta. Hiszen tudós volt, egy keskeny mezőn haladt előre, és ott sokat tudott, valóban sokat.

Vagy azt hitte.

De most már tovább nem gondolkozhatott. Még átvillant a fején: egyszer évekkel később talán éppen ő fog leszakadni Poláról? Még azt is elérheti, hogy az asszony odaadja a fele vagyonát, amikor válni fognak. Mert ha nem, elmondhatja a rendőrségnek, amit tud… és az nem kevés. Igaz, erről mégis jobb lenne hallgatni, hiszen ő is benne volt. Van. Nyakig.

Ha viszont egyikük sem mondhatja el soha senkinek - akkor nem is zsarolhatják egymást? Vagy ez a mai éjszaka - és sok előző is - összefűzi őket, örökre?

Az ajtó kinyílott. Pola beült. Nem szóltak egymáshoz. A feszültség nagy volt bennük. Elég volt az asszony egyetlen kérdő, és a férfi erre válaszoló tekintete. Még bólintaniuk sem kellett. „Minden rendben van. Eddig rendben.” Pola megkönnyebbülten hátradőlt, és csak az állával intett előre: „Indulj”.

Guaran Guranai engedelmeskedett.

Vég

Casper testét olyan fájdalom járta át, aminek létezését azelőtt nem is sejtette.

Olyan erő volt ez, amely szinte kifordította őt magából. Fehér villanás a tudatában, amitől elvesztette az eszméletét. Most már csak azt kívánta, hogy ennek vége legyen. Vége, vége… Vége!

Könyörgött Istenhez és bárkihez, bármihez. Az összes erős és erőtlen hatalomhoz. Aki segíthetett neki. De senki sem sietett, egyedül maradt.

Ez majdnem annyira fájt, mint a zsigerei, a tagjai. A Patkány hol ide, hol oda tette az elektródáját. Néha a készülékhez nyúlt és feljebb transzformálta az áramot. Egyre erősebb ütések követték egymást, és Casper mind hosszabb ideig volt eszméletlen.

A legszörnyűbb a híd-effektus volt.

Amiről eddig csak az elektrosokkal kezelt páciensek visszaemlékezéseiben olvashatott. Azon kevesekében, akik utána voltak még olyan állapotban, hogy ilyesmit elmondhattak. Leírhattak. No, és a legtöbb páciens persze nem könyvekben írta meg mindezt. Elmondta orvosának, és így kerültek be azok az anamnézisekbe. Olykor csak, mint kuriózumok jelentek meg néhány szakmunkában, amit csak belső körökben terjesztettek. Mintha félnének, hogy ha ez a pszichiátriai szakirodalom külső, idegen kezekbe kerül, abból baj lehet. Baj lehet.

A híd-érzés…

Casper a fekete éjszaka közepette egyetlen megvilágított keskeny kis hídon ment. Az a semmi fölött függött. Egyetlen út volt, egyetlen menedék. Másfelé nem mehetett, és egész lénye, minden ösztöne azt a hidat vigyázta. Ha azzal bármi történne, neki vége. Óvatosan lépkedett hát, bár nem akarta. De egy erő hátulról a hídra állította, ment hát. Nem kellett behunynia a szemét, hisz nem látta a mélységet. Csak érezte. Valahol odalent iszonyatos a távolság a földig, sokáig zuhanna, mint verejtékes rémálomban. Ha valami baj történne a híddal…

És éppen ez történt. Amikor agyába robbant az elektromos ÜTÉS. A híd szinte hallhatóan eltörött, reccsent, és kettévált. Ő pedig zuhant, zuhant…

…Amikor később kimászott az eszmélet partjára, halálosan fáradt volt. Elkínzott tudata még fel sem fogta, hol van, és mi zajlott le az imént - máris kapta a következő ütést. Az agyába, a szívébe, teste más pontjaira is. A gyomrából sav tört fel, torkát marta. Nehezen lélegzett. Néha azt hitte, ez most már a halál, nincs tovább.

Nincs tovább.

Valahol az ösztönök zsiger-mélyén persze tudta, hogy így lesz. Nem lehet másképpen. A Harapós Gyilkos még senkit sem hagyott életben.

A harapós, aki néha most is beleharapott. És ez kéjes örömet okozott neki, amit nem is mulasztott el megjegyezni. Mert ha eddig alig tudott is beszélni - most a látvány feldobta a lelkét. Megindult benne egy folyamat. Elszabadult néhány addigi gátlás, leomlottak a falak. Kiengedte önnön fékjeit, anélkül, hogy tudott volna erről. Talán észre sem vette, hogy már egészen összefüggő szavak buknak ki az emlékezetéből.

Érezte szájában a sós vért. Az idegen vért. A Professzor vérét.

- He-he… Finom a véred… Milyen érzés… az ÜTÉSeket érezni… Kannibálnak neveztetek, mert kínomban haraptam… no, harapj te is… Harapj!

A karját a megkötözött férfi szája elé tartotta. Casper alig volt magánál, és nem értette, mit akarnak tőle. A gyilkosból áradó csatornaszag még inkább elkábította. Már nem nagyon tudta, mi történik körülötte. Akkor kapta az ágyban az utolsó áramcsapást.

Ettől elvesztette eszméletét. Az utolsó gondolata már a hála érzése volt - remélte, ezzel vége a gyötrelmeknek. Meg fog halni, és kész, vége. Nem kell tovább szenvedni. Nem kell tovább érezni ezeket a rettenetes kínokat. Amelyekről azelőtt fogalma sem volt.

Az ÜTÉS elvitte őt ebből a világból, de még nem végleg.

Csapda

- Nem tetszik ez az ötlet - mondta a férfi.

Eleinte maga is megijedt, hogy ezt ilyen keményen ki merte mondani. Egy pillanatig csodálta is önnön bátorságát. „Mi van, máris lázadsz jövendő asszonyod ellen?” Guaran nem nézett most Polára. Helyette egy másik jelenetet látott maga előtt. Amikor elviszi majd Polát abba a külvárosi kis házba, amit a szülei harminc éves munkával szereztek maguknak. Az is a Városban van, persze, de egy távoli részében. Olyan messze, hogy amögött már szinte csak a nagy üresség van. A messzeségben nagyfeszültségű vezetékek futnak, mind egy irányban, de csak a láthatár szélén találkoznak. Ha találkoznak. Guaran soha nem ment el megnézni, valóban összefutnak-e, és ha igen, mi van ott? Erőmű?

Azt a látványt nem kívánta magának, amikor összefut a két világ. Pola a maga gazdagságával, finnyás szépségével, előkelő magatartásával. Hogyan fog kinézni abban a kis házban? Szinte be sem fér majd. Fizikailag igen, de más értelemben kilóg majd belőle. Ő is rosszul érzi majd magát. Nem is szólva a Guaranai-családról. A nevezetes alkalomra persze biztosan odagyűlnek az itteni rokonok és ismerősök is. Hiszen otthon, a Völgyben ez volt a szokás, és az öregek még nem látják okát, amiért le kellene mondani legalább az ilyen ártalmatlan emlékekről. Ami szokás, az emlék is egyben, és fordítva. Ott lesznek tehát a nagybácsik, testvérek, sógorok, ahogyan az a Völgy klán-rendszerében is szokásos volt. Mindig.

Guaran maga előtt látta Pola metsző, éles tekintetét. Mert az asszony kibírhatatlan tud lenni, ha valami nem úgy történik, ahogyan ő eltervezte. Kemény és kegyetlen. Ezért hát ebben a pillanatban is megbánta, hogy feltette a kérdést. Hiszen ez is Pola döntése volt.

Meglepetésére azonban az asszony most egészen másképpen reagált. Szelíd volt és halk, csöppet sem haragos vagy megrovó. Ezt annyira meglepte a férfit, hogy az első pillanatban a fékre lépett. Csak kis késéssel engedte fel azt, és a kocsi tovább robogott. Guaran kezdte jól ismerni az útvonalat. Eddig már néhányszor bejárta, és ma éjszaka sem első ízben járt itt.

- Ez az éjszaka nagyon furcsa, Guaran. És tudod, valamivel ki kell tölteni ezt az időt. Amíg… Szóval most nem tudnék egy helyben ülni, és gondolkozni. Jobb, most… nem gondolkozni.

Ez végre meggyőzte a férfit. Sőt, most visszagondolva már érthetetlennek találta saját előbbi érveit. Hát persze. Ennyit azért igazán megengedhet Polának, és ő is magamagának. Hiszen a férje…

De nem fejezte be, mert máris célba értek. Az utcai lámpák elfogytak mellőlük. Egy betonútra kanyarodtak. Keskeny volt és kátyús. A távolban kopár, nagy épületek bukkantak fel, kitört üvegablakokkal. A kocsi ide-oda dülöngélt és vele az ő testük is. Pola kikapcsolta a biztonsági övét. Sejtette, a célhoz közelednek. Elhagyott gyártelep? Valami ilyesmiről beszélt Guaran már korábban is. A retikült a térdén tartotta, és csak ő tudta, miért nehezebb most a szokásosnál. Egyszerre kívánta, hogy megérkezzenek már a célhoz. De azt is, hogy kapjon még időt. Akár csak negyedórával többet is. Mint amennyi a rendelkezésére áll. Habozott és félt.

Guaran gyakorlottan közeledett, tudta, a porlepte elágazásnál melyik betonútra kell kanyarodnia. Melyik nagy csarnokba hajtson be. Hol van olyan kapu, ahol befér a kocsija, mert nem állják el az utat felismerhetetlen rozsdás géproncsok. Hol nem lóg a tetőbe épített sínen egykor futott daru lánca, amelynek szemei olyan vastagok, akár az erőművész karizma.

A kocsi megint elfordult, Pola nézte a romokat, ahogyan azok sorba megjelentek a fényszórók előtt. Mintha tengermélyére merültünk volna - gondolta - és csak azt látni, amit a reflektorok megvilágítanak. Ez itt egy Titanic.

Ugyanakkor ez az elhagyatott környezet meg is nyugtatta. Látszott a porrétegen, hogy itt soha nem jár senki. Ideális hely ahhoz, hogy… Igen, jól kitalálta a dolgot!

Ez önbizalmat adott, és már nem félt annyira a következő tíz perctől. Itt senki sincs rajtuk kívül. Ha semmi sem jön közbe, nemsokára mindenen túl lehetnek.

Guaran leírt egy félkört. Itt már látszottak a korábbi nyomok - ugyan ezé a kocsié. A csarnok betonpadlóján itt-ott egykori olajfoltok derengtek át, felismerhetetlen tárgyak álltak odább a fal tövében. Azokat is szürke por fedte, ami most a lámpafényben szinte fehérnek látszott. Amikor a kocsi megállt, és a férfi lekapcsolta a motort, a fény nem szűnt meg. A reflektorok rezzenéstelenül világítottak.

Az aknafedél nem volt a helyén. Félrehúzva hevert a sötét, kerek nyílás mellett. A porban különféle nyomok látszottak. Pola kiszállt. A retiküljét markolta görcsösen. Már az előbb kikattintotta a zárat. Most belenyúlt. A fegyver ismerősen, mégis hidegen simult a kezébe. Egyetlen mozdulattal kibiztosított. Milyen jó, hogy járt lőtanfolyamra. Hogy mindent tud erről a típusról, itt nem érheti meglepetés.

- Onnan hoztad ki őt?

- És oda is szoktam dobálni a csomagokat neki. Tudod, nagyon szereti a csokoládét.

- Tudom.

- Megígértem neki, hogy hamarosan felszedem a ház előtt, és visszahozom ide.

- Nem kellett volna megígérni.

A szavak kardok voltak, összecsaptak. Bár nem akartak egymással vívni - mégis párbaj lett belőle. Annak indult. Közben az asszony lassan az aknához ment. Felülről belenézett.

Megborzongatta az áradó hidegség.

- És mi világít ott lent? - kérdezte váratlanul. Legalábbis Guarant váratlanul érte az a kérdés. Először azt hitte, nem jól hallotta.

- Világít?

- Mintha egy óra számlapja lenne - mondta és hátralépett. Csak mozdulattal jelezte, nézzen bele. Guaran nem vette észre, mi történik. Előbbre ment, egészen az akna széléig, hogy lenézzen. Pola kikerült a látóteréből.

Pola elővette a fegyvert. A retikül kiesett a kezéből. Két kézre volt szüksége. Tíz ujjra, hogy erősen markolja a pisztolyt. Felemelte. Hét golyó van benne. Maga töltötte meg, mielőtt elindult, és többször ellenőrizte, nehogy a döntő pillanatban elakadjon az elsütőszerkezet. Máris a szeme elé került a célgömb, mögötte pedig sötét árnyként állt a férfi. A mellkas közepére célzott. „Álló emberalak-célpont közepes távolságban…” A betörők ellen képezték ki a hölgyeket. Hogy rezzenéstelenül tartsák célra a fegyvert, és ha a betörő, a támadó nem adja meg magát azonnal, nem fekszik a padlóra, és nem teszi hátra a két kezét jól láthatóan… Akkor lőni kell.

Lőni kell.

Mielőtt a férfi bármit is megsejtett volna - semmilyen ösztöne nem jelzett veszélyt - az első golyót a hátába kapta. Rögtön jött a második is. Már zuhant maga elé, amikor még elérte a mellkasát a harmadik.

Guaran nem tudta, mi történik. Még azzal sem volt tisztában, hogy lövések érték. A teste furcsán engedetlen, és gyönge lett. A lábai nem engedelmeskedtek, és csak sejtette, hogy lefelé esik a feje. A teste. Olyan gyorsan közeledett a talaj. Az a poros beton… és mellette a fekete mélység…

Már a földön volt, az egyik karja az aknába esett.

Pola lassan közeledett. Nem tudta pontosan, mi történik körülötte. És mégis tudta. De nem gondolt rá. Csak a feladatra összpontosított. A Tervre. Mert két terv létezett, de Guaran csak az egyikről tudott. A két Terv sokáig együtt futott, összefonódva, és Guaran azt hitte, az a Terv. Nem tudta, hogy eljön egy pont, ahol az egyik Terv beteljesül, és ezért meghal, elenyészik és többé nem lesz. De a másik, az ikertestvére tovább él, ha nem is sokkal. Talán egy órával, vagy kettővel? Mert az az igazi Terv, a másik csak egy torzszülött, amely önmagában nem érhet semmit.

Most érkezett el a második, az igazi Terv megvalósításának ideje. A negyedik golyó egészen közelről hatolt be a férfiba. Guaran még felhördült, a vér elöntötte a testét.

- Csak nem képzelted, hogy életben hagylak, te kis dzsigoló? Hogy életem végéig zsarolhass? - kérdezte a nő. Önmagának szólt csupán, a lövések majdnem megsiketítették. A csönd, ami körülvette, csak később kezdett oszladozni.

Lábbal lökte a magatehetetlen testet az aknába. Tisztuló tudattal figyelte, ahogyan egyre több kerül belőle abba a sötét árnykörbe, míg végül eltűnik. A zuhanó test zaját sem hallotta. Minden olyan volt, mintha egy filmet látna - de a kamerát a fejébe építették, a szeme az objektív, és az agyában van egy vetítővászon vagy képernyő, ott jelennek meg a képek. Ő maga nincs a látványban, nem is lehet.

A képek gyors egymásutánban követték egymást, és jóleső tudattal vette tudomásul, hogy azokat ő irányítja. Nemcsak a képeket, de az eseményeket is. Minden a Terv szerint történt. Előbb elvégeztette Guarannal a piszkos munkát, aztán eltette őt az útból. „El az útból, el az útból, igen, csak ennyi történt. Félreteszem a szemetes tartályt is, ha ki kell állnom a garázsból, és útban van, útban van…” - ismételgette görcsösen. Halványan sejtette, hogy ez csak pótcselekvés most, magyarázat. De hát önmagának már régen elmagyarázta ezt. Százszor is.

Mi is a terv, következő része? Igen, igen. Azt kell tennie. Mindent előkészített. Kivett egy nagy zsebkendőt a retikülből, azt visszarakta a kocsiba. Megnézte, ott van-e az indítókulcs? A helyén lógott. Hát iszonyú nehezen sikerült a helyére vonszolnia az aknafedelet. Csak akkor nyugodott meg valamelyest, amikor a nehéz fémkorong a helyére került. Odalent csönd volt, nagy csönd. Guaran már biztosan nem él. Négy golyót kapott, elég kell, hogy legyen.

Arra az esetre is volt terve, ha a férfi kiszálláskor zsebre vágta volna a kulcsot, és az most vele együtt az aknában lenne. Akkor felgyújtaná az autót, ne maradjanak utána ujjlenyomatok, és nehéz lenne megállapítani, hogy voltaképpen mi is történt a gyártelepen.

De hát nem így alakult a dolog, tehát a másik változatot csinálta tovább. A másik úton ment tovább. Beült a kocsiba, és elhajtott onnan.

Lassan, óvatosan hagyta el a gyártelepet. Amint kiért az útra, már biztosabban robogott. Remélte, nem lát rendőrt, és ha nem hajt gyorsan, semmivel nem kelti fel az egyenruhások gyanúját. Nem számolta, mennyi idő telt el. Csak azt tudta, még negyedóra és visszaérkezik saját kocsijához. Akkor még két nagyon fontos feladat vár rá.

Sejtelem

Lecsillapultak már.

Kimerülten hevertek egymás mellett. Endort kerülgette az álom, de érzékelte, hogy Laura sem alszik - hát szégyellte volna, ha afféle barbár férfi módra most kielégülten az oldalára fordul, és jóízűen horkolni kezd. Bár nem szokott horkolni, a gesztustól tartott.

Laura megsimogatta a férfi karját. Feléje fordult, de a sötétben csak a szeme fehérje csillant. Valami fény mégis beosont kintről. A lakás csöndje jólesően vette őket körül. Meghitt volt itt minden sarok, minden bútor, minden hangulat. „Itt fogunk lakni”, tökélte el a lány. Ugyanekkor a férfi is valami ilyesmire gondolhatott, mert azt suttogta:

- Jó veled… itt.

A lány mosolygott. A férfi közben azt érezte, valami növekszik benne. Valami kellemetlen. Belehallgatott hát előbb a szervezetébe. De nem onnan jött. Aztán az agyába. És meglelte. Kimondta gyorsan:

- Figyeltetnünk kellene Rheuss házát.

Elég volt ennyi. Laura felült, és azonnal megváltozott minden. Most nem szeretők voltak már, hanem rendőrök. De ezt egyikük sem bánta. Szerették a munkájukat, és nem találtak ebben semmi kivetnivalót. A szerelem bennük maradt, a szeretkezés véget ért. Most jön majd a pihenés. De a férfi mondata jóleső izgalmat hozott, persze másfélét, mint az eddigiek. Volt abban valami izgató, hogy az éjszaka közepén - éjfél után nem sokkal - arról beszélgettek, hogy…

- Gondolod? Ő is a Harapós ellenfelei között van?

- Ha létezik valamilyen listája, akkor feltehető. Talán. Hiszen a Rheuss-módszert alkalmazták rajta is. Mondhatjuk ma már, hogy ellene. Kiderült az apáca régi papírjaiból.

- Emlékszem én is. Ha úgy gondolod, reggel intézkedünk majd - a fáradtság megrohanta a lányt. Nem is tudta, mi történik, örvény ragadta el. Csak annyit érzékelt, hogy Endor ott van mellette, és ez nagyon kellemes volt.

Endor is ugyanezt érezte, és csaknem ugyanabban a pillanatban aludtak el.

Medence 2.

Amikor Casper magához tért az utolsó fájdalom-csapásból és éles mélymerülésből, döbbenten nézett körül.

Az első pillanatban nem is tudta, hol van. Vizet látott. Nagy kék vizet. Azt hihette, hogy ez egy tenger… Fények villóztak, és hullámok csapdosták a partot. De amikor a háta mögött meghallotta azt a szaggatott, rekedt, hörgéshez hasonlatos nevetést…

Ismét érezte, hogy vérzik a teste. Összeégették az elektromos csapások, az elektródák. És a harapások is sajogtak. Belőlük folyt a vér. Mindenütt ott voltak, a vállán, a mellén, a karján. A nyakán. Nehezen nyelt, a szája kiszáradt.

A villa udvarán, a fürdőmedence szélén feküdt. És érezte, hogy a Patkányember lazítja a kötelékeit. A lábairól már levette, és most a kezéről is.

Nem félt áldozatától. Nagyon magabiztos volt. Félelmetes ereje ott lapult testében, karjaiban. No, és ott volt még az a készülék is. Aminek az egyik elektródáját a medence szélén belógatta a vízbe.

- Tudsz úszni, Professzor? - kérdezte.

De nem várt válaszra. Pedig Casper szólni akart. Csak nem tudta maga sem, hogy igent vagy nemet mondjon. Tudott úszni, és éppen ebben a medencében szokott úszkálni. Még hetekkel ezelőtt is. Amikor még megvolt az életkedve. Amíg el nem olvasta az első hírt a Harapós Gyilkosról. Az elsőnél még azt hitte, csak véletlen. Az ismerőseink, barátaink, kollégáink is válhatnak áldozattá. A bűnözők sokan vannak, többen, mint hinnénk. Sokakra lecsaphatnak

De a második már nem volt véletlen, és Casper rettegni kezdett. A harmadik áldozat is megerősítette, hiszen emlékezett. Jól ismerte Volterra doktort is… Meg azt az ápolót, aki a negyedik lett… „Miért nem menekültem el? Miért ültem itthon erőtlenül, határozatlanul, akár egy bárány a vágóhíd előtt?”

- Ússzál hát - mondta a Patkányember, és meglökte a mozdulatlan testet.

Az első érzés a megkönnyebbülés volt. Hiszen a víz hűvös volt, hűtötte sebeit. Tagjait. Most egy pillanatig nagyon jól érezte magát. Tett néhány ösztönös mozdulatot, amit a régi reflexek követeltek meg. Nem, nem süllyedhet el, a fejét a víz felett kell tartania. Akkor is, ha olyan nehezen mozdulnak a tagjai…

A Patkányember a parton állt. A fenékbe épített lámpák és a mozgó víz kicsiny hullámai különös, kékes, torz fényeket dobtak az arcára. A fél fogsorát felhúzva vigyorgott, és a másik elektródát is bedobta a medence vízébe.

Egyedül

Pola görcsösen csak a két, előtte álló feladatra összpontosított.

De most ezeket sem gondolta végig. Csak az járt az eszében, hogy akadálytalanul visszaérkezzen a saját kocsijához, Guaranét pedig megtisztítsa. Csak úgy hagyhatja ott, ha az ő ujjlenyomatai nincsenek benne. Így soha senki nem kötheti őket össze, és őt sem gyanúsíthatják majd a férfi erőszakos halálával. Ha ugyan valaha is megtalálják. Hiszen a régóta használaton kívüli csatornába miért is menne le bárki is?

Pola ravaszul kikérdezte Guarant az elmúlt hetekben. Női szeszélynek tűnhetett a férfi számára, amikor az asszony kötötte az ebet a karóhoz. Ő bizony látni szeretné azt a Csatornát, ahol a Patkány él… és Guaran engedett a kérésnek Vesztére.

Pola robogás közben nagyon figyelt. Éjfél elmúlott már, hát erősen lecsökkent a forgalom. Baj nélkül jutott vissza abba a villanegyedbe, ahol az este leparkolt. A férfi kocsijával a sajátja elé állt. Már csak annyi autó volt az utcában, amennyi normálisnak tűnt. Néhányan nem parkoltak be a kertjükbe, garázsukba. Álltak ott furgonok is. Nem volt feltűnő a dolog. Pola egy kendővel gyorsan letörölte a volánt, a kilincseket, a sebességváltót. Mindent, amit csak megérinthetett. Kiszállva már a könyökével csapta be az ajtót. Ha Guarant keresni is kezdik, erre az autóra legalább egy hétig senki sem figyelhet fel. Guaran a Város egészen másik részében lakik, és ha mégis előkerülne a holtteste, a rendőrség elsősorban ezen a környéken sejti majd a gyilkost.

De hát Pola nem itt lakott. Amikor már a saját autójában robogott, ismét eszébe jutott a két feladat. Mindegyiket meg kell tenni, méghozzá elég hamar. Előbb a fegyvertől kell megszabadulnia. Méghozzá úgy, hogy semmiképpen se maradjon rajta ujjlenyomat. Lehajtott a Folyó mellé, az egyik rakpartra. Igazából alig állt meg, kihajtott a betoncsík szélére. A leeresztett ablakon át hajította a fegyvert olyan messzire, ahogyan csak képes volt rá. Az eredménnyel elégedetten hajtott tovább. Csak most kezdett megkönnyebbülni. De vagy száz méterrel távolabb ismét megállt, és a pár cipőjét hajította a vízbe. Helyettük felvette a másik párat, amit még otthon tett a kocsiba. A cipőtalpakon maradt nyomok talán elárulhatják, hogy járt abban az elhagyatott gyári csarnokban. Nos, már nem - jutott eszébe, amikor látta, hogy lábbelijét is elnyelte a Folyó.

Ugyanazon a környéken keresett egy telefont. A motort le sem állította. Csönd volt, és senki sem járt a kihalt parton. Fények sem voltak errefelé. Körülnézett, senkit sem látott. A fülkéből hívta azt a számot, amit már előre felírt magának.

- Mai Hírek, éjszakai ügyelet - jelentkezett egy fáradtférfihang. Pola nem torzította el a hangját, remélte, megteszi azt a régimódi készülék, a telefonvonal is. Ezen felül úgy tudta, egy újságszerkesztőségben nem veszik hangszalagra a bejelentéseket. Különösen nem ilyenkor éjszaka, amikor a lap mára nyomdában van, és hiába történik bármi is, hiába érkezik bármilyen bejelentés, ennek csak mások fülében, agyában maradhat nyoma. No, meg legfeljebb gyorsan papírra vetik a fontosnak vélt bejelentéseket.

- A Harapós Gyilkos Rheuss professzor villájában van. Most öli meg a professzort - hadarta az asszony kiszáradó szájjal. Aztán lenyomta a villát, zsebkendővel megtörölte a kagylót és a fülkében mindazt, amihez hozzáérhetett. Beleértve a külső kilincset is. Aztán beült az autóba és elindult.

Hazafelé.

Aknában

Guaran szörnyű fájdalmat érzett.

Belül tűz égette. Sötét volt. Megvakultam? - sikoltotta benne a lélek, aztán suttogóra váltott az is. Mindene fájt, lassan mozdult. Először nem tudta, hol van. A mozdulatok is fájdalmat hoztak, jött egy pillanat, amikor inkább mozdulatlanul maradt volna. Az nem fáj… ennyire?

De valami arra késztette, ne engedje elszállni az esélyt. Az életet. Ha tudatomra ébredtem - gondolta - akkor valamit tennem is kell. Ezért van tudatom.

Hát cselekedett. A fájdalom belülről hasogatta. A jobb karja nem mozdult. Eltörött? Már emlékezett. Pola… Az a némber. Minden másképpen történt hát, mint ahogyan várta. A fényes élet, a gazdagság, a nyugalom… a boldogság helyett ezt kapta. A haragja felnőtt, egekbe csapott. De még tehetetlen volt.

Most már emlékezett. Az asszony hátba lőtte őt, nem is egyszer. Biztosan nem egyszer. De mégis élt. Ez csoda volt, az ő számára a legnagyobb csoda. Amikor az aknába zuhant, eltört a jobb karja. Meg talán a lába is. De a legfőbb baj az a fájdalom volt, ami a mellkasában terjengett. Kezdte sejteni, hogy nem éli túl. Nem jut ki innen élve?

Az ötlet a mentőkötél is volt. A remény, hogy sikerülhet mégis túlélni… Maga is alig hitt benne. De szűkülő tudatában megjelent egy reménysugár. Ép bal kezével a zsebébe nyúlt. Nem volt könnyű előhalászni a kicsiny készüléket. Mintha az is elbújt volna a zsebe mélyén. Közben egyszer el is ájult - rátört a fájdalom. Fogyott a vére, és nagy erő kellett most ahhoz, hogy megtegye, amit akart. Végre kezében volt a telefon. Amikor hozzáért, a kicsiny képernyő kivilágosodott… Tudta, melyik gombot kell megnyomni, hogy oldalt felbukkanjon a kis jel. A három betű:

S. O. S.

A segítség lehetősége! Vér folyt a szemébe, az egyikre már nem is látott. Közel emelte a szeméhez a készüléket. Amikor megpillantotta a betűket, odakapcsolt az alattuk lévő kicsiny gombbal. Még nem könnyebbült meg, a füléhez emelte. Ott is vér volt, ragadt. Közben szinte kifolyt belőle az erő. Fogyott az élet.

Vadászok

A telefon zeneszava először ártatlan kis nesznek tűnt. Cirpelés szüntette meg a csöndet, de egyáltalán nem bántó módon. Nem durván.

Aztán mivel senki sem reagált, a gép hangosabban kezdett csörögni. A zenedarab már nem hangzott kellemesnek, nem is volt zene. Sürgető jelzések sorozata lett, ráadásul ez a hang egyre hangosabban rohangált körbe a szobában.

Majdnem egyszerre ébredtek. Laura félálomban felült és teljesen értelmetlenül kijelentette:

- Hiszen még sötét van.

Látszott, nem ébredt fel egészen. A férfi közben kapcsolt - ez az ő telefonja. Hát felvette. Az ügyeletes tiszt kereste őt.

- Ismeretlen bejelentő közölte az egyik lapszerkesztőséggel, hogy a Harapós éppen most gyilkolja Rheuss professzort, annak villájában.

- A címet! - kiáltotta a férfi.

- Egy járőrt küldtem a villába. A másik úton van az ön házához.

- Rendben - a férfinak volt annyi lélekjelenléte, hogy hozzátegye: - Porton hadnagyot ne riassza, majd útközben felveszem őt is.

Így nem tudhatják meg, hogy itt aludt. Vagy a kapu előtt csikorogva fékező járőrök úgyis észreveszik, hogy egy házból jönnek ők ketten? De mit számít ez már?

Laura egy pillanat alatt magához tért. Amikor meghallotta a férfi izgatott hangját, azonnal rohant öltözni. Semmi mosakodás, fogmosás, semmi „csicsa”, ahogyan mondani szokták egymásnak reggelente. „No, smink, no, borotválkozás”, mondta volna Endor vidáman. Pár napja annyira megváltozott - villant át a lány agyán. Régen csak búslakodott, és a munkába temetkezett… de most, most már más. Boldog. És miattam az, én tettem azzá! - feszítette a büszkeség.

Rohantak le a lépcsőn. Ki a kapun, be a járó motorral várakozó rendőrautóba. Addig Laura is előbányászta emlékezetéből a címet, de a járőrrel már korábban közölték. Ott virított az egyik rendőr kezében, egy cédulán.

- Endor, igazad volt - suttogta a lány.

A férfi nem válaszolt. Végiggombolta az ingét, helyrehozta a külsejét, de látszott, nem is gondol rá. A kanyarokban egymásra dőltek ott hátul, biztonsági öv nélkül.

- Ha pár órával előbb döntünk a professzor őrizete mellett… - Laura nem folytatta a mondatot. „Akkor most nem történik meg ez”, tehette volna hozzá. De a férfi egy türelmetlen mozdulattal megállította. Ne most, ne ezek előtt! Laura is észbekapott. Senkire sem tartozik, hogy tegnap este volt egy ilyen gyanújuk. Vagy az már később történt? Szeretkezés közben, vagy utána? Akkor még inkább hallgatniuk kell róla.

Percek alatt megérkeztek. És még szinte meg sem állt az autó, egy másik, civil jármű is fékezett a ház előtt. A kapu előtt futottak össze, ahol az egyik rendőr már fel is tartóztatta az idegent.

Don Wilkes volt.

Endor felsóhajtott.

- Akkor már tudom is melyik laphoz futott be a névtelen értesítés. Mondd, Don, nem te keverted ezt az egész… - majdnem kimondta, hogy „szart”, de fékezte magát. Talán éppen Laura jelenléte miatt.

Don Wilkes is éppen olyan zilált volt, mint ők. Nem tagadhatta volna le, hogy ő is az ágyból ugrott ki. Gombolatlan ing, nyakkendő sehol, vállaira hanyagul rádobott zakó, szerteszét álló hajszálak.

- Szia. Persze, hogy nekünk telefonált az a nő.

- Nő volt?

- Azt mondta az ügyeletünk. Én nem hallottam. De a kollégám szerint igen meggyőző volt. Először persze titeket riasztott, aztán engem. Nálunk ez így szokás, ha valamelyik kolléga rajta van valamelyik ügyön, még éjszaka sincs nyugta.

- Hát, ami azt illeti, nyugtunk aztán nekünk sincsen - tette hozzá Laura.

Az első járőr egyik rendőre várta őket a kapu előtt:

- Hadnagy úr, nem találtunk erőszakos behatolásra utaló nyomot.

- Csöngettek?

- Igen, sőt a központ hívta a villa telefonját is. De senki sem vette fel.

- Odabent égnek a fények - jegyezte meg Laura.

Egy másik kocsi fékezett a ház előtt. Egy nő szállt ki belőle, és riadtan körülnézett. A rendőrök azonnal sejtették, hogy köze van a házhoz. Már abból is, hogy a villa rácsos kapuja elé kanyarodott.

- Asszonyom… a rendőrségtől jöttünk.

- Történt valami a férjemmel? - kérdezte a nő. Alkalmi ruhát viselt, és szép retikült kapott ki a kocsiból. A motort leállította, alighanem ösztönösen.

- Ön Rudolf Rheuss professzor felesége? - kérdezte Laura. Don már előbb a háttérbe húzódott, de hegyezte a fülét. Már látta maga előtt a holnapi rendkívüli kiadást. Mert az a minimum, hogy még most felébreszti a főszerkesztőt, és kitapossa belőle a különkiadást. Holnap reggel kilenckor, már minden más lapot megelőzve írhatják meg a Harapós Gyilkos legutóbbi tettét! Feltéve persze, ha csakugyan találnak valamit a villában. Mert ha nem - tudta Don -, szép csöndben hazakullog, és senkinek sem ejt szót kényszerű éjszakai kirándulásáról.

- Igen. Egy jótékonysági esten voltam. Casper egyedül maradt.

- Casper?

- A teljes neve Rudolf C. Rheuss. A C az Casper, én úgy szoktam őt hívni - mondta gyorsan Pola.

Csönd

A Csönd kiterjedt és igen nagy volt.

Amikor a Patkányember meghallotta a közeledő autók neszét, meglapult a fehér kőkerítés mögött. Voltak ott növények, karcsú fák, bokrok. Takarták őt.

Hallotta a fékek csikorgását. Megértette: ezek miatta gyűltek ide. Valami baj van. Valami nem úgy sikerült, ahogyan a Barát akarta. A Barát… ő hol van? A lelkében ürességet érzett, amikor kérdő kiáltást eresztett a térbe. Néma, de számára érthető kiáltást.

„Barátom, hol vagy?”

Csak egy nagy, fekete üresség felelt neki. Az előbb még valami mást érzett vele kapcsolatban. Fájdalmat. Ám akkor a Barát volt, létezett. Most azonban csak némaság válaszolt a kérdésre. A Mindenség-Semmi hallgatott. A Barátra nem számíthat, értette meg a Patkányember. Tovább lapult hát. Nem tudta, mit tegyen.

Aztán hallotta, hogy nyílik az ajtó. Kissé nyikordult a nagy vasrács. Nem annyira tárták ki, hogy autók behajthassanak a villába. Sietős léptek rohantak. Emberalakok távolodtak a kaputól, a villa felé. A Patkány megkönnyebbülten hallgatta őket. Amikor amazok már a villa bejáratánál voltak, megindult a pázsiton.

Nesztelenül haladt, és élvezte a csöndet. A Csönd csak az övé volt. Neki kedvezett, odalent is szerette hallgatni. Akkor is, ha sohasem volt igazi, teljes. Annak nem örült volna. A siket csöndben nincs élet. De az igazi, élet-csönd apró neszektől tarkított, ezer kis életjel van benne. Akkor is, ha a jeleket nem élők adják. Valahol odalent elrobog egy autó, idelent egy metrókocsi. Rezegnek a falak, rezeg a föld. Apró, nem is látható repedésekből hullik a még apróbb por, finoman neszez odalent.

Valahol kicsiny ér csurran, oly apró, hogy naponta egyetlen csepp vizet termel. De sok ilyen van, valahol hát mindig megtöri a Csöndet egy lehulló vagy falon aláfutó kicsiny vízcsepp is…

Ez másféle Csönd volt. Nem annyira az övé. Inkább ezeké itt a Felszínen, de most nem gondolt erre. Ha Csönd van, nyugalom van és biztonság. Biztonság? Élet?

Máris kisurrant a kapun. Akkor vette észre, hogy az egyik rendőr ott maradt őrködni. A kocsinak támaszkodott, félig háttal neki. A Patkányembernek eszébe sem jutott elmenekülni. Ha odalent elsurrant, belemerült a sötétbe - itt ez az éjszaka más volt. És még akadt benne erő, akadt benne elszánt harag a fentiek ellen.

Minden porcikájában érezte a dühöt. Ha behunyta a szemét, felmerült előtte a sok folyosó. Amelyeken végighurcolták őt, minden alkalommal, mielőtt kínozni kezdték. Már az is, ahogyan érte jöttek, röhögve, egymással viccelődve kapták el a kezét. Nem, nem volt ereje, hogy szétcsapjon közöttük, akkor már nem. Húzták-vonták végig a tisztára mosott kövezeten, egyik folyosó balra fordult, a másik jobbra… és jöttek az ÜTÉSek. Hogy később mi volt vele, hogyan került vissza a betegszobának nevezett cellába, arra nem emlékezett.

Most hát ott állt egy újabb ellenfél. A rendőr megperdült, de nem tudta, hogy ez az alak a sötétben honnan bukkant elő? Gyanította, hogy a villából jött ki.

- Uram? - kérdezte. Csak ennyi ideje maradt.

A Patkány egyik keze villámgyorsan lecsapott.

A villában Pola és a rendőrök akkor értek a hálószobába.

- Casper! - sikoltotta az asszony féltőn. Bántó hangerővel.

Laura látta a kötéldarabokat az ágy fejénél és lábánál.

- Megkötözte, és… - nem folytatta. A feleségre tekintettel. Endornak persze elég volt egyetlen pillantást vetnie az ágyra.

A két nyomozó és a három rendőr függőlegesen maga elé tartott pisztolyokkal szaladta körbe a lakást.

- Asszonyom, ön maradjon itt… egyelőre.

Endor kiugrott a kertbe. Hallotta, már fönt a teraszon is rendőrbakancsok dobognak. A pázsiton senkit sem látott. Csak halványan érzékelte, hogy Laura is ott van a nyomában.

- Talán itt van még - súgta a lány.

Endor is ettől tartott. De lehet, ennek örült volna? Figyelmesen futott a kerten át. A medence… Ki van világítva. Ilyenkor, éjjel egykor? Rheuss Professzor aligha úszkált éjszaka, bár azt sem zárhatja ki.

- Gondolod, úszik? - kérdezte Laura, és egy bokor mögé lapultak. A férfi nem nézett rá, lassan emelkedett fel. Amikor már kilátott a bokor fölött, szeme előbb körbeszaladt. Sehol senki. Talán nincs idegen a kertben, a bokrok mögött? Aztán a tekintete megállapodott a kékes, szögletes víztükrön. Milyen jó, hogy Laura mindig pont arra gondol, amire ő. A férfi nyelt egyet, és rekedt hangon mondta:

- Úszik. De holtan.

Az utca felől lövés dörrent. Laura elpattant mellőle, és szaladt vissza. Endor viszont ott maradt. Nagyon lassan mozdult. Ha a Harapós Gyilkos itt van, és beszorult a kertbe, talán nem menekülhet. Magas a kőfal minden oldalról. De ha sarokba szorítják, annál nehezebb lesz vele elbánni…

„Élve kell elfogni”, vibrált benne az önmagának szóló parancs.

Laura közben átrohant a villán. Ügyet sem vetett a rémülten és tanácstalanul álló Polára. A kapu előtt a rendőr véres arccal fogadta:

- Hadnagynő…

- Mi történt?

- Bentről jött ki. Nagydarab férfi… megharapott.

- Megharapta! - Laurának nem voltak már kétségei.

A járőrkocsihoz ugrott. Izgalmában nem találta a mikrofon gombját, oda kellett néznie, a fény felé fordítania a szerkezetet, aztán máris lenyomta és beszélt. Orvosi segítséget kért egy kollégának, helyszínelőket a Harapós legújabb gyilkosságának biztosításához… és tovább kiabált:

- Nem tudom az utcaneveket, de az ügyelet tudja, hová küldtek bennünket! Nagy erőkkel zárják le a környező utcákat, mert a tettes itt van, nincs még egy perc előnye sem!

Az ülésre dobta a mikrofont, és visszaszaladt a sebesült rendőrhöz. Aki még mindig markolta a pisztolyát.

- Utána lőttem, és talán el is találtam… De akkor már alig láttam, annyira fajt.

- Persze, hiszen az arcába harapott, majdnem a szemébe… Üljön le, adok zsebkendőt, szorítsa a sebre. Már úton vannak a mentők, minden rendben lesz. Tartson ki.

Laura körbepillantott. Látja-e a férfit?

Nem is vette észre, hogy Don Wilkesnek nyoma veszett.

Pola a berohanó hadnagynő elé állt.

- Mondja, mi történt? Megtalálták a férjemet?

- Mindjárt kijön magához a kollégám. Addig várjon türelemmel, kérem - Laura utálta magát, hogy nem volt képes a nő szemébe mondani: „A férje ott fekszik holtan a medencében…”

Mire odaért Endorhoz, a férfi már egy napernyő rúdjával a medence széléhez vontatta a férfit. Még időben vette észre az elektródákat. Kikapcsolta a készüléket. Ő is nagy áramütést kapott volna, ha kézzel nyúl a halotthoz, a vízbe.

- Mit csinált vele? - nyögte Laura. Elborzasztotta a látvány. Endor akkor fordította meg a holttestet. Hogy nem lehet benne az élet szikrája sem - már csak azért is biztos volt, mert jó ideje a hasán himbálódzott, a feje pedig mélyen a vízbe lógott…

Laura kis híján rosszul lett. Szörnyű sebek éktelenítették el a férfi mellét, vállát. A nyakát is.

- Megharapdálta, de árammal is kínozta. Elektrosokkokat adott neki, aztán a medencébe lökte, és oda is áramot vezetett…

Laura elfordult. Gyorsan beszámolt arról, mi történt odakünn. Endor azonnal meglódult:

- Gyere te is. Ez már nem mászik ki a medencéből, no és ezek szerint a Harapós is kijutott az utcára… Futás.

Szaladtak, megint át a házon. Pola megint nem kérdezhetett semmit. Odakünn akkor érkezett meg a mentőautó, a késői - vagy korai? - órára tekintettel nem szirénázott. Csak a kék fények surrogtak a tetején, monoton nesszel.

Befutott egy járőrkocsi is. A rendőröket Endor szétküldte a szomszédos utcákba. Keressék a férfit! Miközben a mentőorvos a hordágyon ülő rendőr sebét fertőtlenítette, Endor kikérdezte a férfit a támadó külsejéről.

- Nagydarab és büdös - mondta a rendőr.

- Tessék?

- Mondom, hadnagy úr, büdös! Mint egy hajléktalan, egy csavargó. Csak úgy áradt belőle a csatornaszag.

Csatornaszag!

Endor ellépett onnan és Laurához fordult:

- Intézkedtél, hogy zárják le a környéket?

- Természetesen. Már jönnek a járőrök. Innen ugyan nem léphet meg, ha csak… Ha nem kocsival jött.

- És hol van Don?

Laura is csodálkozott:

- Nem tudom. Amikor bementünk, még itt volt.

- Ha bement a hullát fotózni, akkor megfojtom - az egyik rendőrt beküldte a medencéhez azzal, hogy senkit se engedjen oda, míg megjönnek a helyszínelők. Aztán csörgött a telefonja. - Dabber volt. Álmosan és kissé tájékozatlanul szólt bele:

- Hallom, megint van valami ramazuri, hadnagy…

- Nem önszántunkból csináltuk, kapitány úr - és elmondta, amit eddig látott, megtudott. Közben a közeli és távolabbi környéken egyre több autó zúgott. Megérkezett a bűnügyi helyszínelők első csoportja, a fotóssal. Laura bevezette őket a villába. A kertben messziről mutatta, hol a kivilágított medence. Aztán végre a még mindig várakozó Polához lépett.

- Asszonyom, a férje… Azonosítani kellene.

- Hát meghalt? - tört fel egy kiáltás a torkából, amely azonban meglehetősen halkra sikeredett. Aztán csak állt, szája elé kapott kézzel. A döbbenet és a kétségbeesés szobra.

Laura felfogta, hogy rosszul kezdett hozzá. Hiába, az ilyesmiben még nincs gyakorlata. Az eddigi gyilkossági ügyeiben mire a helyszínre értek, már tudott volt a halál ténye. Vagy Endor mondta meg a hozzátartozóknak, mint például az ügyész feleségének is… Hirtelen megszánta ezt a nőt, belekarolt:

- Odavezetem a medencéhez. Készüljön fel, mert… mert rémisztő lesz a látvány. Nem is kell szólnia. Csak bólintson, ha az az ember ott a medencében… az ön férje.

Eközben Endor végre kielégítette Dabber kíváncsiságát. Cserébe amaz ígérte, azonnal bemegy a kapitányságra, és kezébe veszi a nagyszabású hajszát. Mert most már senki előtt sem volt kétséges, hogy hajsza indul a Harapós után.

Egy perccel később Pola Rheuss döbbenten állt a medence szélén. Amit látott, beléfojtotta a szót. Szinte még a gondolatokat is. A szeme kimeredt. Ezt tette vele… Ezt művelte hát…

Sejtette, hogy így lesz. De nem azt, hogy ennyire… hogy ilyen kegyetlenül… Bár olvasta a lapokban, mit művelt az előző áldozataival… „Istenem, azért telefonáltam és riasztottam a rendőrséget, nehogy én érjek haza elsőnek… hiszen bármikor jövök haza ma éjjel, megeshet, hogy Ő még itt van, és találkozom vele… Engem is megölt volna… Jobb volt így, biztonságosabb…”

Laura látta az arcán, hogy ez a férje. A pizsamanadrágos férfi arca most sokkal öregebbnek tűnt. A halála előtti szenvedés mély ráncokat vésett az arcára. És olyan torz fintorba rántotta a végén - talán éppen a vízbe eresztett áram - amitől elborzad, aki látta.

- Ő az - jelentette ki az asszony. De olyan halkan, kiszáradt szájjal és meredt tekintettel, hogy Laura jobbnak látta őt is kivezetni a mentőorvoshoz. Jobb, ha szakértő felügyelete alatt van. A sokkhatás kitörhet rajta fél vagy egy óra múlva is.

Megcsörrent Endor mobilja. A hadnagy azt hitte, Dabber akar még valami újabb információt, amit az imént elfelejtett megkérdezni, és idegesen szólt bele.

- Mi van?

- Don vagyok - mondta egy ismerős hang.

Menekülés

A Barát nem volt sehol. Hát futott. Mögötte a megharapott férfi, aki olyan furcsa ruhát viselt, lőtt. A Patkányember csak annyit érzett, hogy valamilyen erős ütés érte a testét. A combját. Azt a lábát nehezebben húzta maga után…

Az éjszakába ment. És a Barát… Hol vagy? Ha képzeletben szólította, ha lelkével hívta őt némán, nem jött válasz. És a Barát itt sem volt. Már sehol sem volt. Szűkölve menekült hát, futott maga elé az egyik sötét utcán. Nem tudta, hol van, sohasem járt erre. A Barátnak kellett volna őt várnia a ház előtt. Hogy azzal a meleg, biztonságosan brummogó autójával vigye el őt innen, vissza a csatornához…

A Csatornához!

Nem, vette észre, hogy egy alak suhan mögötte. Vagy ha látta is félszemmel, ez csak erőt adott a további meneküléshez.

A villák és kerítések között csak egyfelé mehetett. De hamar kis közre akadt, befordult és sietett, ahogyan csak bírt.

Elszokott már a futástól. Senki sem kergette, régóta. Furán, dülöngélve és egyszerre sántikálva rohant. Még eszébe villant, hogy ha sebe vérzik - és idenyúlva érezte is, hogy vérzik - akkor bizony a vércseppek nyomán is jöhetnek utána. Azok a gazok, akik talán elbántak a Baráttal is. Biztosan csináltak vele valamit, különben idejött volna, várt volna rá. A Barát hűséges… volt.

Zihálni kezdett. Amikor a következő sarkon visszafordult, egy alacsony és vékony kis árnyékot látott. Ember volt, vagy… Nem érdekelte. Az egyik kert fölött kékes fényeket látott, elöl pedig egy fényszóró söpörte végig az utcát. Biztos volt benne, hogy őt keresik. Túl hamar jöttek, és a Barát itt hagyta… hová meneküljön?

A lelke szűkölt, megvert kis kutya lett hirtelen, alázatosan lapuló. De egy pillanat alatt leverte ezt magáról, mint port a kabátról. A lelke ismét kiegyenesedett. Nem ugrott be egy fa mögé. Viszont a fény egy időre felcsillantott valamit…

A Patkányember tudta már, mit fog tenni.

Ügyet sem vetve senkire, a kerítés mellett futott tovább. Az előbb a járdán látta azt a csillanó fémet… és máris ott állt egy csatornafedél fölött. Lehajolt, megmarkolta a kampókat. Csak egyetlen ujja fért bele. Emberfeletti erővel emelte, az ujja majd’ kiszakadt a kezéből. Közben érezte, vér csordul a combján, ismét. Egy pillanatra meg is szédült… Majdnem elesett.

Aztán elpenderítette a fedelet. Máris bent volt a nyílásban - nem is húzta vissza, úgy sietett. Mit érnek vele az üldözők, ha rájönnek, hogy itt van?

Érezte az ismerős bűzt. Azt a levegőt. A meleget. A lába szennybe toccsant, a sebe fájdalmát elfelejtette. Tapogatott, de nem sokáig. Máris megszokta a szeme a homályt. Egyre távolodott az aknától, és amikor meglelte az első elágazást, kishabozás után balra ment. Valahol ösztönei mélyén tudta: ha egy szélesebb csatornába ér, és már nem görnyedten, félig négykézláb kell mennie, akkor semmi baj sem érheti.

Hiszen idelent - otthon volt.

Üldözés

Endor kilépett a fékező járőrkocsiból. Don Wilkes a járdán várta őt, és a félrehúzott csatornafedélre mutatott:

- Oda ment le. A saját szememmel láttam.

Az egyik rendőr erősfényű zseblámpát tartott maga előtt. Mindnyájan látták a vércsöppeket a nyílás szélén.

Endor Donra nézett:

- Tudod, volt egy pillanat, amikor azt hittem, neked is közöd van ehhez.

- Hát persze - mosolygott a férfi, és nem titkolta izgalmát. - Kezdettől benne vagyok, a ti oldalatokon. Most pedig megyek is a szerkesztőségbe. Ez megérhet egy különkiadást. Beengeditek a fotósomat a villába?

- Szerintem már ott is van. Gondolom, szüntelenül telefonálsz, mióta ideértél.

Don csak mosolygott, mindentudóan, aztán megkérdezte:

- Mi most a terved? Utána mégy a csatornába?

Endor úgy érezte, valamivel tartozik Donnak. Hiszen lám, most is nyomra vezette őket. Sóhajtott, elsétált vele kissé távolabb, és a férfi szemébe nézett. Most senki sem hallotta őket:

- Adok pár infót… A pasas bent volt a villában, amikor a kapu elé értünk. Később megharapta a rendőrt, és elmenekült. Tudod, mit mondott a rendőr? Hogy a fickónak csatornaszaga volt. Ő az egyetlen hiteles tanú, aki találkozott vele, mióta a Harapós a Városban gyilkol. És ez az első benyomása, amit szerzett! Nagydarab és büdös! Vagyis nem csak ideiglenesen van ilyen szaga, ezt pár óra alatt nem szerezheti meg! Ez igazi, tömény csatornabűz, vagyis a pasas ott él!

Don számára ez logikus volt. Most már ő folytatta a fejtegetést:

- Ezért adtátok ki hiába a fogászati körözést! Vele senki sem találkozott, senki sem ismerte, soha nem néztek a szájába! Évek óta odalent él!

Endor hallgatott. Még mindig úgy érezte, hálával tartozik a férfinak. De most már nem maradt több ideje:

- Légy erős, Don. Huszonnégy órája ismerjük a személyazonosságát is. De ez még nem publikus. Viszont te leszel az első, aki megtudja - és máris visszaült a kocsiba. A félig fedett csatornanyílás mellett rendőrök maradtak, kissé tanácstalanul.

Laura azzal fogadta a villánál, hogy Rheuss professzor feleségét most a mentőorvos élesztgeti, mert elájult. Egyelőre nincs olyan állapotban, hogy bármit is mondjon nekik.

- Nem baj. Mit mondhatna? - vont vállat a férfi. - Azt úgyis tudjuk, hogy a férje rászolgált a halálra.

- Ne légy olyan kegyetlen. Vagy ha mégis, hát ne olyan hangosan - Laura aggodalmasan körülpillantott. A hadnagy azonban nem hallgatott el. Körülöttük szaladgáltak a technikusok, nőtt az egyenruhások tömege. Mióta visszavonták a riadót a környékről, néhány járőrrel több parkolt le a Rheuss-villa előtt.

- Tudod, láttam az összes halottat, akit a Harapós intézett el… és azt kell mondanom neked, elég volt elolvasnom a pszichiátriáról szóló cikkeket, hogy belássam: van a dologban valami. Ha ez is csak olyan gyógyító módszer lenne, mint a többi, amit a fülésznél vagy a belgyógyásznál vagy a sebésznél tapasztalhatsz, akkor nem feszülnének mögötte ilyen iszonyatos indulatok. Itt kell valaminek lennie - érted? Valaminek! - ami idáig juttatja az embereket.

- Te helyesled, amit a gyilkos tett?

- Nem azt mondtam. Azt mondtam, hogy megértem. És ez nem ugyanaz.

- Nem kevesebb, mint talán hiszed, hanem több. Ha megértesz valamit, már nem tudod úgy elítélni, mint azelőtt, míg nem fogtad fel.

- Ez másféle megértés.

- Helyeslő megértés, igaz? - a lány harciasan szembefordult vele. Egymás szemébe néztek. Egy pillanatra meginogtak, de aztán megértették, hogy ők nem ellenségek. Ellenség lehet mindenki más, akár az egész világ, de ők ketten sohasem. Hiszen összetartoznak.

Laura is kiengedte a levegőt a tüdejéből.

- Most mit teszünk? Ezer rendőrt küldünk a Város összes csatornájába?

- Talán éppen azt fogjuk tenni - felelte talányosán a férfi. Aztán elővette a telefonját, és Dabbert hívta.

- Uram, nincs más kiút… De remélem, a Harapósnak sincs. Minden járőrt mozgósítani kell. Az első lépésben el kell állni a Csatorna összes ismert kijáratát. Közben vegyék fel, kérem a kapcsolatot a csatornázási művekkel. Ahány emberüket csak tudják, adják át nekünk. Minden csatornába két munkás és négy-öt rendőr nyomuljon be. Folyamatosan tartsák a kapcsolatot. Tudom, uram, tudom. Biztosan vannak olyan csatornák is, amelyeket nem érünk el elsőre. De a munkások ismerik őket, azokat is, amelyeket ma már talán nem használnak. Ha jól vigyázunk, a madár nem repülhet ki. Vagy jobb lenne őt inkább csúszómászónak nevezni?

Csúszómászó

Csúszott.

Mászott.

Menekült.

Vinnyogva, lapulva, ha kellett. Felmagasodva, ha lehetett. Gyorsabban és lassabban. Nem tudta, mennyi idő telt el. Odakünn már pirkadt, látta néhány záporcsatorna alatt, amikor végre ismerős részre érkezett. Ez volt a nyugati ága a főcsatornának. Régebben itt is megfordult, nem egyszer. Először lefelé indult benne, mert tudta, hogy nem kell a Folyóig mennie. Itt több alagút is keresztezi egymást. Mélyebbre került, a fények fentről nem hatoltak le, tapogatózva haladt.

Amikor aztán az elágazáshoz érkezett, egy percig csak lihegve állt, és tájékozódva tapogatózott. Rájött, hogyan tovább. Eddig volt, hogy térdig szennyben gázolt, a nehéz gázok fullasztották. Most az északi csatornát választotta, ez vitte őt legközelebb a Rejtekhez. És csak ment, zihálva, fáradtan. Beletelt egy kis időbe, míg rájött, miért kell olyan nagy erőfeszítést tennie.

A combjában nőtt a fájdalom.

Néha már éles fehér fényt villantott a szeme elé, az agyába. Mint azok az ÜTÉSek… De most nem a fejébe hatoltak. A bal combjából lüktettek elő, és mind több jött, néha szinte csoportosan haraptak bele, belülről. Egyszer fel is üvöltött.

Talán ez volt a baj. Ez az üvöltés.

És a vér szaga.

Először észre sem vette őket. De ott voltak, sejtette. Csak nem akart rájuk gondolni. Nem venni őket tudomásul, míg nincsenek túl közel. Túl sokan.

A patkányok előjöttek rejtekeikből. A Patkányember üvöltése felszabadította a fékeket. A férfi erejét vesztette. Persze tudta, hogy majd visszanyeri, és csak pihenni akart, semmi mást.

Egy hang szólalt meg a fejében. A felesége hangja. Aki volt, de már nincs. Vagy ha mégis, hát ki tudhatja, hol? És miért? A létezése elmúlt, haszontalanul.

Ulrik - mondta most valahol mellette az asszony. Mintha ott állna. Lehet, ott állt? A férfi bódultan nézett körül. Sötétség, sötétség. De lám, valamivel odább… mintha világos lenne. A falból lép ki az asszony. Most is fiatal és szép. Pedig elárulta őt, és múlott az idő… Hogyan lehetséges, hogy most is fiatal és szép?

Ulrik, rosszul teszed, hogy menekülsz. Gyere fel!

„Ne szólj bele. Neked már nincs szavad”, mormolta a férfi.

Közben valami történt ismét, elhallgatott és figyelt. A sebe sajgott, a vére csorgott. Jó lett volna valamivel elállítani, de ez is csak valahol a sejtjei mélyén moccant, a gondolattöredékből nem lett akarat, a szándékból tett. Leült a fal tövébe. Pihenni kell, egy kicsit pihenni. A Rejtek még messze van. Pedig ott a Forrás, ott vannak a dughelyei, ahol ennivaló várja. Meg a víz. Ehet és ihat. Még csokoládé is akad az utolsó csomagból.

A patkányok egyre közelebb voltak.

A vér szaga tette őket bátorrá. Meg az a sugallat, amit kiéreztek Ulrik testéből. Hiszen a férfiból jött a Rossz - nem a kegyetlen, harcias Rossz. Hanem a gyengeség, a betegség, az elesettség Rossza. Minden pórusa árasztotta azokat az anyagokat, amelyekből a patkányok pontosan kiérezték, hogy bajban van.

Jöttek, nemcsak a közelből. Itt-ott surrantak egyesével, kisebb csoportokban. Terjedt a hír, terjedt az Ulrikból áradó szag. A verejtéke hirdette, hogy megfáradt, hogy bajban van.

Jöttek hát. A falak tövében, a réseken türemkedtek ki. Vonultak, és fogukat vicsorgatták. A sötétben éhes szemek csillantak. Dühödt morgás kísérte a kis csapatokat. Ritkaösszetartással jöttek, mind közelebb. Meztelen farkakat húztak a földön, amely mögöttük tele lett kicsiny lábnyomaikkal.

Jöttek. A közelben volt egy záporcsatorna, igaz, több emelettel feljebb. De a réseken és nyílásokon bejött némi fény.

Ulrik ült, és nézte a patkányokat. Azok csöndben voltak. Csak néha futott át a csoportjukon egy kisebb morgás, majd elhalt ismét, akár a tenger hulláma. Már voltak százan, aztán kétszer, háromszor annyian - csak gyűltek, gyűltek. A patkányok minden oldalról körülvették az Embert.

Ulrik Vetrino mély lélegzetet vett. Lassan maga alá húzta ép lábát. Érezte, hogyan szökik el belőle a vére. De a seb nem volt olyan nagy, és ahogyan sejtette, nem volt olyan veszélyes. Nem szakított eret. Most hirtelen élesen látta maga előtt a saját testét. Amit pedig oly régóta nem látott. A kezeslábas, amit a Barát szerzett, csupa piszok lett. De kit érdekel ez már?

Megvárta, míg elindulnak. Pontosan tudta - az esze most jól vágott, elmúlott a tompasága, és ezen az állandó fájdalom sem változtatott - hogy mikor indulnak meg. Ezernyi, emberi füllel alig hallható cincogás jött felőlük, aztán mozdultak a kis lábak és a farkak…

Majdnem elkésett. Csak egyetlen pillanattal, de majdnem. Amikor felpattant, már jöttek tömegesen mindkét irányból, és rávetették magukat. De karjaival lesöpörte őket a combjáról is. A nadrágján lógtak, foggal-körömmel kapaszkodva… a két csoport egymásba szaladt, és dühödten marták a képzelt ellenfeleket. Mit számított, hogy emberszaga van-e a földnek, ruhának, falnak, másik patkánynak? A düh magasra csapott a hegyesorrú testekben.

Ulrik összetaposta, akit csak lehetett, és ezzel időt nyert. Mert a megvadult állak újabb vérszagra reagáltak - saját társaik vérére. Legalább a csapatok fele ott maradt, hogy véres aratást végezzen a többiek között. Mások azonban a sántikálva menekülő férfi nyomába vetették magukat. Ő pedig menekült. Csúszómászó is volt, hiszen néha elesett, ilyenkor letette két kezét, és máris ott voltak, belekaptak az ujjaiba, a karjába. Néhány folyton a sebesült combján lógott, tán itták a vérét?

Odacsapott ököllel, majdnem elájult a fájdalomtól, hiszen saját sebére ütött. Megtámaszkodott volna egy falon, de nem tehette. Sietett tovább. Szerencsére egy szélesebb csatornába jutott. A cincogó-nyüszítő sereg még mindig üldözte, sőt az oldaljáratokból újabbak csatlakoztak hozzájuk. Most, most terjed az egész Csatornában - érezte-tudta Ulrik - hogy legyőzhető a Patkányember! Ki embereknek patkány, patkányoknak ember - vagyis ősi ellenség!

Szerencsére sikerült átugrania egy kis patakot. Szennyvíz hömpölygött, és nagy nehezen, lábával beletoccsanva már a túlsó parton a folyadékba - átjutott. Az üldözők lemaradtak, de hallotta, hogy azok között is akadt szép számmal, amelyik belevetette magát a vízbe, hogy utána ússzon. Lihegve sietett. A fájdalom majd megőrjítette. Most tapintotta csak, hogy a ruháját lyuggató éles fogak a bőrével is ezt tették. Ahová csak nyúlt, vagy tapintott, vért érzett. Sós, meleg vért. Még kicsiny rétegben terjedt a bőrén. Ha arra gondolt, milyen szaga lehet mindennek… Nemsokára ezer és ezer patkány fogja üldözni őt!

Nem mehet a Rejtekre. Nem, ki kell innen jutnia, különben belepusztul!

Hajnal 2.

Laurát elhívták valahová. Endornak nem maradt ideje, hogy mindenre figyeljen. Mivel sejtette, hogy a lány is hoz majd néhány fontos és használható információt. Nem kereste. Különben pedig ideje sem maradt volna ilyesmire. Amikor otthagyta a villát, és beszáguldott a kapitányságra, Dabber vörös, kialvatlan szemekkel, de töretlen optimizmussal fogadta:

- Maga törődjön az összes többivel, hadnagy. Én átveszem a „Csatorna-akció” vezetését és kezelését. Már mozgósítottam vagy húsz járőrt, és elállták a kijáratokat. Hamarosan megérkeznek az otthonról riasztott csatornamunkások, de arra azért még várni kell.

- Rendben van, kapitány úr - Endor amúgy is fáradtnak érezte magát. De ezt persze nem mutathatta ki. A világért sem. Ő az éjszaka közepétől kezdve talpon van, és ha kell, igazi férfiként fog küzdeni még holnap ilyenkor is. A Város fölött most pirkadt.

Egyik munkatársuk jött egyenesen a nyilvántartóból:

- Kapitány úr… hadnagy úr! Olyasmit találtam, amire egyikük sem számított.

- Ne kíméljen - sütötte el ilyenkor szokásos viccét a kapitány. A többiek annyira ismerték már, hogy igazából nem is hallották, nem ügyeltek rá. A fiatal férfi egy papírt tartott a kezében:

- Pola Rheuss volt Rudolf Casper Rheuss professzor felesége. De tudják-e, hogy azelőtt mi volt a neve?

- Nem - morogta Endor. Nem nagyon értette, hogy ez most miért fontos. De elég volt a férfi arcába pillantania, hogy sejtse: Ennek igenis van jelentősége.

- Pola Vetrino. Vagyis a hetedik áldozat felesége azelőtt a Harapós Gyilkos felesége volt.

Telefon

- Endor Sabin hadnagy vagyok. Magda?

- No de hadnagy úr… ilyenkor? Tudja, mit mutat az óra?

- Hajnali négy óra huszonkét percet. Képzelheti, milyen fontos az ügy, ha ekkor hívom.

- Ha valami szörnyűséget akar mondani…

- Ma éjjel ismét gyilkolt.

- Óh, istenem… Meddig még?

- Lehet, hogy elkapjuk, mert a nyomában vagyunk. Miért nem mondta meg, hogy Rheuss professzor felesége azelőtt éppen az ön sógornője volt?

- Pola egy számító, karrierista kis kígyó… Említést sem érdemelt abban a történetben, amit önnek elmondtam. Hiszen mindjárt az után, hogy Ulrikot bevitték a pszichiátriára, elkezdett ugyan bejárni hozzá, de ott összeakadt Casperrel… vagyis Rheuss professzorral. Fél év sem telt bele, már feladott mindent, ami addig úgy tetszett neki. Előbb nyakára hágott Ulrik pénzének, aztán elvált tőle. Gyanítom, már régóta Casper szeretője volt, amikor hozzáment. A pasas vagy húsz évvel idősebb nála… Egyértelműen csak a pénzét akarta. No, meg is kapta.

- Nem tételezhető fel, hogy azokon az indokokon túlmenően, amelyek miatt a Harapós, vagyis Ulrik Vetrino gyilkolt… még lehetett a mai gyilkosságnak személyes vonatkozása is?

- Óh, istenem akkor hát… Casperrel végzett.

- Ő volt az áldozat.

- Nem, hadnagy úr, nem hiszem… még azt is el tudom képzelni, hogy Ulrik nem is tudta, kicsoda Pola új férje.

- Küldök önért egy járőrkocsit. Jöjjön be a kapitányságra, és… majd együtt várjuk a híreket.

Patkányok

Még nem mondtak le róla.

Az egyik járatban majdnem beszorították. Keskeny, nem ember-méretű járatok csatlakoztak oldalról és alul is volt egy elfolyó. Mindez tele állatokkal. A hír ki tudja, hogyan - talán már az egész Csatornát bejárta.

Az Emberellenség vérzik! Gyenge! Talán dögrováson is van már! Támadni!

A hátát a falnak vetette, görnyedten, mert alacsony volt a boltozat. Térdig állt a sodródó szennyvízben, errefelé ritkán járt azelőtt, mert itt a gázok megültek odafönt. A boltozatok íveiben, pókhálós, fekete-mocskos résekben. Ahol fentről is csorgott a szennyes lé.

A patkányok némelyike még a folyadékba is belevetette magát. Kitátott szájjal úsztak feléje, hogy azonnal belemarhassanak a combjába, amint odaérnek, ő meg sikoltva csapdosott maga előtt. De amikor rájött, hogy így nem sokra jut, megfordult és gázolt tovább. Mind mélyebb lett a szennyvíz. A patkányok a hátán ültek, rágták-harapták a ruhát. A bőrét. Egyszer kénytelen volt a saját tarkójáról söpörni le őket,

Dühe most felcsapott. Elkapott néhányat, és lendülettel vágta a falakhoz. Tört a gerinc, fulladt a lélegzett, leálltak a szívek. Még rángtak a lábak, még futottak-úsztak volna… Némelyik odaragadt a fal vastag koszrétegéhez, régebbi szennyvízszintek emlékeihez. Itt a folyam olykor a mennyezetig lepi el a folyosót. Ezért sem járt erre szívesen régebben.

De volt itt már olyankor is, amikor szinte csak bokáig ért a lé. Nyaranta, ha sokan mentek innen szabadságra, ráadásul összejött egy háromnapos ünnep is - a Város beleibe alig jutott folyadék. Kevesen termeltek szennyet, szennyvizet. Egy ilyen alkalommal járta végig Ulrik ezt a folyosót, és tudta jól, hová vezet. Ott megszabadulhat a patkányoktól.

Már kezdett világosodni a csatornában. Hiszen a kijárat nem volt messze, és bár tudta, hogy ott újabb akadály vár rá, bizakodás töltötte el a lelkét. A sebét sem érezte, bár az ereje nagyon megfogyatkozott. Még egy merülésre lesz szüksége, hogy átússzon egy rács alatt. Szárazon át is bújt már alatta. A patkányrácsot az Odafentiek szerelték ide. Persze, a Várost védeni kell ezektől. Pedig hát mivé lenne nélkülük a Város? Ki enné meg a szenny egyik részét?

De a másik része most ott folyt a lábai körül, és az áradat egyre erősebb lett. Nem bánta - legalább nem kell majd saját erejéből mennie. Ráül erre a lére, és talán ezek az átkozott ellenségek is elmaradnak mögötte. Majd, ha lebukva átjut a rácson, megkapaszkodik egy percre. Csak azért, hogy visszanézzen, és lássa, milyen tehetetlenül cincognak majd azok az átkozottak…

Tisztító

A telefonok folyton csöngtek. Endor éppen azt nyomozta, hová hívták el Laurát. Nem nagyon értette, miért kellett az egyik kórházba rohannia. De azt még látta, hogy Dabber nagy élvezettel szervezi a városi csatornarendszer ostromát. Már megkapta a vállalattól a teljes térképet. Ezen különböző színekkel jelölték be, mikor épültek, és milyen célokra használták vagy használnak egyes szakaszokat. Mindez megvolt CD-n is.

Aztán jött egy telefon, ami gyökeresen megváltoztatta az egész haditervet. Pedig akkor már huszonnégy járőrkocsi állta el a csatorna kijáratait, különösen a Folyó két partján. Már elindultak az első vegyes csatornamunkás-rendőri szakaszok, hogy behatoljanak a leggyanúsabb járatokba. A Rheuss-villa környékén lévő csatornákba már be is jutottak. A központi rendőrségi raktárból száz gázálarcot hoztak kiosztani…

Dabber nem sajnálta, hogy szép haditerve dugába látszik dőlni. Az eredmény ennél is fontosabb volt. És örült, hogy nem kell csatorna-Napóleont játszania, hiszen…

- Megvan a fickó!

A kiáltás végigreppent az egész épületen. Endor felkapta a fejét:

- Mi van?

Dabber már ott állt mellette, egyszerre kiabált az embereinek parancsokat és tájékoztatta a hadnagyot:

- A nyugati oldalon van, a szennyvíztisztító telepen! Nyomás, oda az őrjáratokat! Felbukkant egy perccel ezelőtt, szörnyen néz ki. Emberek, nyomás, és ne hagyják itt a fegyvereiket! Elméleti tűzparancs van érvényben, a gyakorlatban az akció helyszíni vezetője ad utasítást, mikor kell lőni!

Mivel a szeme most már Endorra szegeződött, a férfi azonnal tudta: ez a helyszíni parancsnok ő lesz. Szó nélkül szaladt, de amint leért és egy járőrkocsiba vágta magát, azonnal hívta rádión a központot:

- Sabin hadnagy vagyok, a szennyvíztisztítóba megyek. Kérem, oda hozzák utánam Magda Caussert, és kérem, valaki hozza be Rheuss professzor feleségét is.

- Őt is a tisztítóba? - kérdezte az ügyeletes nő.

- Igen. És keressék meg Porton hadnagyot, bárhol is van - azonnal jöjjön a tisztítóba!

Szirénáktól lett hangos a környék. Reggel öt óra körül járt. A szürkület akkor kezdett színeket kapni, némi aranypír tapadt az égboltra. A föld levetette homálytakaróját, az ég felé nyújtóztak a fák. Nőtt a fény.

A szennyvíztisztító a Folyó és a Város széle között helyezkedett el. Annakidején az önkormányzat szándékosan vásárolt ki jóval nagyobb területet, mint amekkorára szükség volt. Így a tisztítással járó kellemetlen szagok nem érték el a legközelebbi házakat. Vagy csak ebben reménykedtek a hivatalnokok. Nyolc hatalmas, kör alakú medencébe került a csatornából érkező szennyvíz. A keverőtartályok nem voltak túl magasak, betonperemük mellett állványzat futott körbe. A közepén álló fémtorony két állványzatot forgatott körbe-körbe. A csövek nyílásain vegyszerek csorogtak a vízbe. Az ülepítők távolabb helyezkedtek el. Néha egy-egy sirály bukkant fel, a Folyó felől jött. Határozatlanul körözött a tartályok fölött, az ülepítőket hamar otthagyta; ott nem szimatolt élelmet. A legtöbbször ott csapongtak a fehér madarak, ahol a Csatorna gyűjtőszakasza a telepbe nyílott és még együtt hozta a szinte szüntelenül áramló vizet. Ezt a szinte szüntelenül ömlő folyamot a zsilipeknél tartották vissza, itt gyűjtötték össze, és időnként egy-egy kisebb zsilipet emelve irányították a tisztítótartályokba.

Amikor az akció parancsnokaként Endor megérkezett, kocsija elhajthatott a sűrűn leparkoló kékfényes járőrkocsik mellett. Csak neki nyitották ki a főbejáratot, de már ott is rendőrök nyüzsögtek, csatornamunkást, helyi embert alig látott. Dabber távolról érkezett utasítására a hadnagy kocsija egészen a főépület elé hajthatott.

Öt perc sem telt bele, máris megszervezte a maga kicsiny „stábját”. Az ügyeletes főmérnök és a szintén ideküldött rohamrendőrök parancsnoka volt vele. Remélte, minél előbb megérkezik Pola Rheuss is. Hamarosan jelezték, hogy az őt szállító kocsi már meg is jött.

Ezenközben a három férfi kilépett a főépület kis erkélyére. Ez persze nem az volt, inkább az ügyeletes telepvezető megfigyelőpontja. Körbejárhatta a vezérlőtermet kívülről, és láthatta mind a nyolc medencét. Ezek más-más oldalról vették körül a vezérlőt.

A hajnal megtelt, színe testesebb lett. Még a levegő is kivilágosodott, nemcsak a táj. Már mindhárman jól látták, hogy az oldalára fehér festékkel felfestett, 5-ös számmal jelzett medence forgótornyán egy sötét alak mozog.

- Csak a Csatornából kerülhetett oda - jegyezte meg a mérnök. Ötvenes, komoly férfi volt sasorral és hideg, acélos szempárral. - A telepet magas kerítés veszi körül, és van biztonsági szolgálat is. A megtisztított vizet engedjük ki a Folyóba, annak tisztaságáért felelünk. Tehát az őrség senkit nem enged a telepre, nehogy összezavarják a tisztítás vegyi folyamatait.

- A Nyugati Csatornán be tud jönni? - kérdezte Endor, hitetlenkedve. Pedig hát maga is jól látta azt az alakot.

A mérnök kényszeredetten válaszolt:

- Hát… Igen. Soha senki nem gondolt arra, hogy a gázzal és szennyvízzel teli csatornán valaha is megpróbálkozik valaki… Van ugyan egy védőrács, amit a szakmában „patkányrácsnak” nevezünk, de az sem teljes. Még patkányokat is besodor néha az áradat.

A rohamrendőrök parancsnoka összehúzott szemmel nézte az 5-ös forgótornyot. Amely most is járt, lassan forgott körbe. Aztán csak annyit mondott:

- Egy mesterlövész négy másodperc alatt leszedi onnan.

- És beleesik a szennyvízbe - mondta ugyanolyan hangon, és ugyanolyan gyorsan Endor. A tiszt meglepetten nézett rá. A mérnök is Endor pártját fogta:

- Nem, az szörnyű lenne. Ki hozná ki? Nincs a Városban olyan búvár, akit utána küldhetnénk. Ezek a medencék nem olyan sekélyek ám, amilyennek látszanak. Öt méter mélyen jár a keverő.

- A keverő nem hozza ki a holttestet?

- Nem. Azért le kellene menni.

Endor vetett véget a vitának:

- Élve kell elfognunk, ez világos. Nem mondhatjuk, hogy ott a tornyon éppenséggel közveszélyes lenne, vagy, hogy emberek életét veszélyeztetné.

A rohamrendőr laza mozdulattal tisztelgett:

- A közelben leszünk, ha mégis szükség lenne ránk.

Elment és Endor megkönnyebbült. Akkor jött az egyikemberük. A telep, vezérlő helyiségét és környékét már egyenruhások és civil nyomozók lepték el. Sokkal többen voltak, mint az itt dolgozók.

- Hadnagy úr, itt van Rheuss professzor felesége. Mi legyen vele?

Endor kiment a ház elé. Pola sápadtan állt egy járőrkocsi mellett. Nem tudta, mit tegyen. Miért hozták ide? A félelem is ott volt a tekintetében.

- Asszonyom - most nem volt idő, udvariaskodásra. Még arra sem, hogy köszönjenek egymásnak. - Megtudtam, hogy Ulrik Vetrino az ön férje volt… azelőtt.

- Igen - lehelte az asszony. - De ennek már nagyon sok éve.

- Talán tud hatni rá. Beszéljen vele. Hozza vissza onnan.

- Menjenek be érte - lehelte a nő alig hallhatóan.

- Nem közelíthetünk hozzá. Amilyen labilis az idegállapota… Talán a szennyvízbe veti magát. Nem egy öngyilkos sorozatgyilkosra van most szükségünk. Hanem egy élő emberre.

Pola körbepillantott. Csupa idegen arc. Egyedül maradt, de nem baj. Még akkor sem, ha szembe kell néznie Vele. Mélyet sóhajtott:

- Nem hiszem, hogy éppen én tudnék rá hatni. Talán azt is tudja, hogy eléggé… viharos körülmények között váltunk el. Akkor ő már… kezelés alatt állt, és személyesen nem is találkoztunk.

- Tudom, de ez most mind nem számít. Legalábbis meg kell próbálnunk. Egyetlen esélyt sem hagyhatunk ki. A telepet körülvették a rendőrök, a Csatorna felé vezető utat is elállták. Tehát innen már nem menekülhet el. De mindenki megkönnyebbülne, ha Ulrik önként megadná magát.

Pola ajka némán ismételte a nevet: Ulrik… Milyen furcsa! Ha eszébe is jutott a férfi az elmúlt években, nem nevezte így. És az asszony még mindig tele volt titkokkal, amelyekről - hitte - csak ő tudott. Félelmetesen uralta magát. Senki sem tudhatta, mi zajlik benne.

- Rendben van, megpróbálom.

- Magam kísérem el - mondta Endor és udvariasan maga elé engedte őt. Nagy tartályok, komorszürke betonfalak között mentek. Felülről mind vidámabban nevetett le az égbolt. Az átható szag megült a falak között, Pola azt hitte, rögtön rosszul lesz. A tartályra vezető lépcső előtt a mérnök várta egy fehér kendővel:

- Asszonyom, ezt szoktuk adni a látogatóknak… Persze, a hivatalos delegációk női tagjainak. Mert turisták nemigen járnak ide… Át van itatva kellemes illattal.

Pola csak bólintott, orra elé tette a kendőt, és ment fel a tompán kongó vaslépcsőn. Endor felkísérte. Amikor a hadnagy felért, megcsapta orrát a rettenetes bűz. Pola egy keskeny fémpallót látott maga előtt, kétoldalt derékig érő korláttal. A palló a toronyhoz vezetett. Annak tetején gubbasztott egy sötét alak. Az arca kivehetetlen volt innen.

Pola és Endor még egyszer összenéztek. A hadnagy kedvesen rámosolygott.

- Nyugalom, asszonyom. Nem eshet baja. Ha nem jár sikerrel, visszajöhet. Intsen a fehér kendővel, és az embereim segítenek… ha baj lenne.

Nem lesz baj, mondta a szeme. Pola hitt neki. Lassan elindult a pallón. Ő is sötét ruhát viselt. Még elég hűvös volt, de a levegőben már mintha érződött volna: ma is forró nap következik.

Endor visszament a főépület teraszára.

- Ezt miért csinálják! - kérdezte a főmérnök értetlenül.

- Itt a tévé. Nézze csak, látja a kerítésen kívül azokat a magas kocsikat? A helyi kábeltévék riporterei. Fogadni mernék, hogy máris élő adásban vannak a szennyvíztelepről. A Harapós Gyilkos a legnagyobb szenzáció ezekben a hetekben. És a rendőrség megmutatja, hogy nem vadállat módjára reagál. Nem löveti le a szerencsétlen fickót, hanem mindent megtesz, hogy élve hozza ki. Meg kell oldani ezt a problémát, mérnök úr. És mi megoldjuk.

…Pola lassan haladt előre. Bizonytalanságát inkább az okozta, hogy nem volt biztos, jó ötlet-e neki most odamenni? Ulrik… Egy iszony az egész. A nő belseje forrongott. Most viszont-egy másodperccel később - rájött, hogy mindez jót tesz neki. Hiszen végre egyedül lehet. És akár a világ szemébe is nevethet. Igaz, talán tévékamerák veszik, tehát meg kell őrizni a komor, gyászos hangulatát. Pedig ha behunyta a szemét, maga előtt látta a bulvárlapok holnapi címeit… „Az első férj megölte felesége második férjét!” „A Harapós Gyilkos családi ügyei!” Vagy valami egészen mást fognak írni?

Lassú léptekkel közeledett a toronyhoz. A szerkezet eddig forgott, de most egy zökkenővel hirtelen megállt. Odalent a szennyvíz tetején fehér hab forgott. A palló alatti csövekből még hallhatóan csöpögött a folyékony vegyszer.

Pola mélyet lélegzett, és lassan, lassan engedte ki tüdejéből a levegőt. Az az alak a tornyon ült, a rácsszerkezet közé préselte be magát. Hatalmas szürke rongycsomónak látszott. A szennyvíz most száradt rá, rétegesen. Amikor megmozdult, itt-ott le is pattogzott róla.

Ulrik hallotta a lépteket, és félve, vad mozdulattal igyekezett kimászni a traverzek közül, hogy szembenézhessen az ellenséggel.

…Endor csak annyit tudott mondani:

- Van ebben valami jelképes. A tisztító… Minden bajuk a múltban gyökerezik. De most itt a lehetőség, hogy legalább kis részben megtisztuljanak.

A főmérnök nem ismerte az előzményeket, hallgatott. De a szemét nem vette le az 5-ös medencéről. Közben Endor háta mögött mozgás támadt:

- Hadnagy úr, Don Wilkes van a kapunál, és azt állítja, az ügy szempontjából nagyon fontos mondanivalója van…

- Jöhet.

Egy perc és Don ott lihegett az arcába:

- Ez hihetetlen! Gigantikus botrány lesz belőle, meglátod!

- Miről van szó?

Don lecsillapodott. Most mintha a haja sem lett volna olyan élénkvörös. Az egész emberen látszott, hogy éjjel nem sokat aludt, fáradt volt, gyűrött, elszürkült. „Én is ilyen lehetek”, Endor idegesen toporgott. Még egy kellemetlen szúrást is megengedett magának:

- Csak közelebbről akartad látni a végkifejletet?

- Nem, dehogy. Az éjszakai telefonálásról van szó. Tudod, a szerkesztőségünket hívta fel egy nő, tőle tudtátok meg, hol van most a Harapós. Én erről meg is írtam az anyagot, a lapot már árulják a Városban… és képzeld, eszembe sem jutott, hogy meghallgassam a szalagot. Átvettem a bejelentés írásosformáját, úgy közöltem szó szerint. Csak az előbb, amikor bent jártam a szerkesztőségben, hallgattam vissza a szalagot.

Volt valami a hangjában, ami arra késztette Endort, hogy vegye őt komolyan. Nem, Don most nem tréfált, és nem is akart szert tenni bármiféle előnyre. Még azt sem tudhatta, mi zajlik most. Nem látta az 5-ös medencét, csak Endor arcába nézett:

- Rögtön tudtam, hogy valahol már hallottam azt a hangot. Szintén egy gépi szerkezeten keresztül… Amikor felkerestem Rheuss professzor házát, hogy beszéljek vele, de a felesége elküldött… és tegnap este élőben is hallottam a hangját. Hidd el nekem, Endor… Ez ugyanaz a nő. Biztos vagyok benne.

Endor teste súlyosabb lett. Mintha a Föld most erősebben vonzaná őt magához. Válla leesett. Valamilyen homályos nyugtalanság fogta el. Még nem egészen hitt Donnak, de nem is maradhatott nyugodt. „Valamit elrontottam”, villant bele.

…Ulrik Vetrino most sem volt más.

Nem lehetett egyéb, mint Patkányember. Számos sebből vérzett. A meglőtt combjából is csorgott még, és a fájdalom kábította. De amikor szembefordult Polával, azonnal felismerte az asszonyt. Egy pillanatig csak nézték egymást. Vagy hat méter volt közöttük. És a csönd.

Leállt a szerkezet, nem járt körbe, mint valamikori nyomtató lovak gépesített megfelelője. A környéken is csönd volt. Ulrik körülnézett. Nem látta a rendőröket, messze voltak. Az a néhány mesterlövész is, akik a főépület magas tetején lapultak. Meg a tévékamerákra sem ügyelt. Csak Pola szemét, arcát látta. Homályosan.

- Nem akartam idejönni, Ulrik. Rábeszéltek, hogy… hogy szóljak neked, ne csinálj őrültséget.

A férfi elméje tisztulni kezdett. Az, hogy a múltból bukkant fel valaki, lerántotta a függönyt a tudatáról. Kezdett emlékezni. És már az éjjel is jobban ment a beszéd, amikor az ősrégi ellenséggel, Rheuss professzorral került össze.

- Semmit sem tehetsz, Pola… Te már… kiestél.

Nem tette hozzá, honnan? A kegyeiből, az emlékezetéből? Pedig hát emlékezett, tudta, kivel áll szemben.

- De te még nem estél ki sehonnan, Ulrik! Gyere velem.

Pola különösebb meggyőződés nélkül beszélt. Talán attól is tartott, valamilyen trükkös módszerrel a rendőrök vagy a tévések felveszik a hangját, hallják most ezt a beszélgetést is?

- Nincs értelme - felelte a férfi. Polát meglepte, mennyire töprengő lett. Szinte okos. Semmiben sem emlékeztetett arra a pár évvel ezelőtti alakra, akit… Nyelt egyet, és egyelőre nem tudott megszólalni.

…Laura rohanvást érkezett. Még akkor is lihegett, amikor lefékezett Endor mellett. A főmérnök már előbb eltávolodott, az üvegfalhoz hasonló nagy ablak előtt állt, és nem vette le szemét az 5-ös medencéről.

Laurát most Don jelenlétesem fékezte, kitört:

- Iszonyú hírem van, Endor!

- Halljam - a férfi kimért volt. Nyugalmával azonban csak tanácstalanságát leplezte. Vetrino, a Patkányember belavírozta magát egy kilátástalan helyzetbe. És ezzel a rendőrséget is nagy feladat elé állította. Mert hát mi lehet a jövője ennek az ügynek? Vagy elfogják, vagy lelövik. Ha elfogják… Nem is akarta végiggondolni.

- Figyelj, Endor. Néhány órával ezelőtt az egyik mentőközpont furcsa hívást kapott. Egy elhaló hangú férfi jelentkezett valahonnan mobilon. Azt állította, lelőtték, és egy aknába dobták. Nagyon sok vért veszített, több golyó volt a testében, és eltört két végtagja… Szerencsére meg tudta mondani, körülbelül hol van. Negyedórán belül rátaláltak a mentők, de csak a tűzoltók segítségével sikerült kiszedni őt a Csatornából.

- Csatorna? - kapta fel fejét a hadnagy és ösztönösen kitekintett az 5-s medencére.

- Igen, de ez a Város másik végén volt. A férfi már-már elvesztette az eszméletét. De azt mondogatta, hogy Patkányember, Patkányember, meg olyan neveket, mint Pola Rheuss és a férje, Casper, azaz Rudolf Rheuss professzor… Akkor szóltak nekünk. Nekem. Nem volt fölösleges idő, egy perc sem, rögtön száguldottam a kórházba. A pasast akkor hozták be. Mielőtt műteni kezdték volna, már gyakorlatilag elvérzett. De előtte még mondott néhány fontos dolgot… hangszalagra vettem - mutatta kis zsebmagnóját is.

- Mond a lényeget - intett a hadnagy. Nem kell a magnó. És most csak Laura már olyannyira ismerős arcát, szép szemét látta maga előtt. Amely most a hírhozó lázában égett, aminthogy még a teste is türelmetlenül toporzékolt - bár ezt senki sem láthatta. De Endor ismerte már annyira, hogy tudja, mi zajlik a lányban.

- Nagyon rövid leszek. Ez a Guaran nevű fickó, ázsiai bevándorlók itteni gyermeke, - merthogy közben kikértem az adatait a nyilvántartóból - soha nem ütközött a törvénnyel. Tízegynéhány évvel fiatalabb Polánál, és évek óta a szeretője. Az asszony felhasználta ezt a pasast arra, hogy barátkozzon össze Ulrikkal, a Patkányemberrel, férkőzzön a bizalmába. Maga mutatta be neki!

- Ez meg hogy lehetséges? - kottyant közbe Don is.

- Hát úgy, hogy miután Ulrik Vetrino elhagyta a nővérét, évekig vidéken bujkált, mint hajléktalan. Aztán egyszer feljött a városba, és megkereste Polát. Az asszony adott neki ruhát, élelmet és tanácsolta, költözzön a Csatornába. Guaran szerint Polát csak egy dolog izgatta: a pénz. Meg akart szabadulni a férjétől, és megszerezni mindent, amit csak lehet. Ezt már évek óta tervezte. Guarannak elmondta, hol találja Ulrikot. Aki akkoriban egy kicsit bízott ismét a volt feleségében, hiszen tőle kapott sokszor ennivalót, még csokoládét is… Megbeszélt helyre vitte az asszony egy zsákban, amit adott a volt férjének. De nem sajnálatból tette, nehogy azt hidd. Guaran szerint célja volt ezzel is. Amikor aztán már szeretője volt ennek a feltörekvő fiatal pszichiáternek…

- Pszichiáternek?

- Guaran Rheuss professzornál végzett az egyetemen, és ott maradt asszisztensnek. Ma már maga is előadó. Poláért és a gazdagságért mindenre képes volt ő is… Hamar egymásra találtak a rokonlelkek. Elhatározták, hogy egy zseniális bűntényt főznek ki, amit nem saját kezűleg végeznek majd el, hanem egy arra nagyon is alkalmas eszközzel.

- Ulrik Vetrinóval…

- Igen, akit akkor már mindketten ismertek. Magukhoz édesgették a Csatorna lakóját, Guaran mint Barát látta el őt jó és szép dolgokkal, örömökkel. Pola irányította az egészet. Guaran szerint remek ötlet volt rászabadítani a városra a Harapós Gyilkost, és fokozatosan rávezetni a rendőrséget, hogy egy pszichopata gyilkolja le azokat, akikkel valaha konfliktusai voltak a Szent Ferenc Kórházban. A sor végén természetesen ott volt Rheuss professzor is, Pola dúsgazdag férje. Guaran abban a hitben segédkezett az asszonynak, hogy közös a céljuk. Hogy miután a Harapós végzett áldozataival, akár elkapja a rendőrség, akár nem - őket senki sem fogja gyanúsítani, mi több, Pola majd nyilvánosan még örülhet is, hogy megúszta. Hogy éppen akkor nem volt a villában, amikor jött a sorozatgyilkos…

- Pedig hát nyilván ők választották ki az időpontokat - bólintott Endor. Kár lett volna tagadnia, hogy azért őt is megrázta a háttér - így már érthető, honnan volt a Patkányembernek kulcsa két lakáshoz is!

- Persze, Guaran szerezte meg őket. Hiszen ezekben a körökben forgott, jól ismerte Thebart is. A Rheuss-villa kulcsait pedig egyenesen Pola szállította a gyilkosnak. Akivel persze mostanában már nem találkozott.

- És Guaran? Semmit sem sejtett?

- Egészen ma éjszakáig. Pola valami ürüggyel odacsalta az aknához, ahol kijött Ulrikkal, és ott egy fél tárat belelőtt a pasasba. Guarannak csak akkor esett le a hályog a szeméről. Rájött, nemcsak a Patkányember, de ő is eszköz volt Pola kezében. Kitálalta hát a világnak mindazt, amit tudott… Persze sok részlet még homályos, de erre majd Pola maga ad nekünk magyarázatot - intett most a lány is felé. Az 5-ös medencére.

…A bűz szinte felhőkben emelkedett fel. Pola rosszul volt. Csak az éltette, hogy látta, Ulrik sem bírja már sokáig. „Ha elájulok, a rendőrök berohannak ide”, gondolta. Vagy adjon nekik jelet a kendővel?

Ulrik Vetrino lassan mászott ki a traverzek közül. Már a padlón volt, de sérült lábán nem tudott megállni. A ruhája sokfelé elszakadt, és minden patkányharapásból dőlt a vér. Amikor ezt meglátta, Polát ájulás kerülgette, most már kétszeresen.

Az esze tisztult. Emlékezett is. Bár ennek nem örült.

- Amikor visszajöttem a Városba… Azt mondtad, segítesz, hogy ne kelljen visszamennem a klinikára.

- És ez történt. Szólhattam volna a férjemnek, vagy a rendőrségnek… hiszen te halott voltál, Ulrik! Ha elkapnak, visszavisznek. De én hallgattam.

- Ismerlek. Volt valami… célod - az arca eltorzult, a fájdalom fehéren villant az agyába, egy pillanatra elnyomott mindent. Még amit látott, amit hallott, azt is. - Most mit akarsz?

- Én már semmit. A rendőrök azt akarják, gyere ki. Nincs értelme itt álldogálni. Vége a játszmának, Ulrik Vetrino.

A férfi érezte a kéjes gúnyt. És ez magyarázatot adott neki sok mindenre, ami a múltban történt. Zihált:

- Úgy éltem, mint egy állat… magam is azzá lettem… és most menjek vissza, azt mondod? Hát hová mennék? HOVÁ?

Üvöltése messze szállt.

Közömbösen forogtak a medencéken a tornyok, csorgott a vegyi anyag. Sirályok telepedtek az egyik medence szélére. Az ülepítők tisztuló felülete visszatükrözte a fátyolfelhős, egyre világosabb égboltot.

…Magda Causser könnyekben tört ki:

- Mit akar vele, hadnagy? Mit tehetne ez az ember?

- Aki nem is él - mondta Laura. Don Wilkes elméje élénken működött, megjegyzett minden elhangzott szót. Tisztában volt vele, hogy amit idebent megtud, azt fél óra múlva odakint eladhatja bármelyik tévétársaságnak. És attól ő még a Mai Hírek bűnügyi ásza maradhat. Hiszen sok finom részletről csak az ő olvasói értesülnek majd holnap reggel. Vagy még ma délelőtt, egy újabb, vastag és szenzációs különkiadásból?

Endor az utolsó mondatba kapaszkodott bele. Közelről nézett Magda csúnya, most pedig különösen elgyötört arcába:

- Ne aggódjon, asszonyom. A halott azonosítás megrázó és nehéz feladat. Nem nehéz tévedni. Ez meglehetősen gyakori eset. Majd intézkedem, hogy abból a téves azonosításból ne legyen semmi baja.

- Nem erről van szó! - kiáltotta Magda. - Hanem arról, hogy mi lesz Ulrikkal ezután? Gondoljanak csak bele. Minek jöjjön ki onnan? Minek jött volna ki a Csatornából is? Vagy megölik, vagy elfogják. Ha elfogják, mi lesz, mi lehet a sorsa? Hiszen ott vannak a pszichiátriai papírjai, a kartonokban ott az a hamis múlt… Ami már igazi lett, hiszen addig gyötörték, míg csakugyan elvesztette a józan eszét. Tönkretették Ulrik Vetrinót, kaptak helyette egy Patkányembert! A tudomány, a gyógyítás nevében!

Laura értette már, mire céloz. Félhangon jegyezte meg:

- Ha élve kijön onnan, akkor ismét visszakerül a pszichiátriára.

- Kényszergyógykezelésre ítélik, mert a jelenlegi törvények szerint mást nem is tehetnek-mondta Endor. Benne azonban más is megmozdult. Hiszen rendőr volt. És tudta, a három tettesből egy meghalt, egy patkánnyá lett. De ott van a harmadik! Őt kell felelősségre vonni, mint értelmi szerzőt!

- Megyek - döntötte el hirtelen. - Maradjatok itt.

- Magával megyek - mondta Magda, de Endor eléje tartotta a kezét:

- Mire tudná rábeszélni? Csak arra, hogy adja meg magát. Igaz?

Magda lehajtotta a fejét:

- Ápolnám élete végéig. A testvérem.

- Nem kap rá lehetőséget. A törvény emberei teszik rá a kezüket. És ők csak a nyolcszoros sorozatgyilkost látják benne.

- A világ számára már mindig a Harapós Gyilkos marad - tette hozzá Don Wilkes is.

…Pola nem vette le szemét a férfiról. Újabb undorhullám tört rá. A szennyvíz átható szaga, saját félelme… és most a látvány. Az a rengeteg seb az arcán, a kezén, mindenütt. Egyetlen vér volt a férfi. Alattomosan terpeszkedő kicsiny vérerek egyesültek kis patakokká. Mindez alig látszott, hiszen a bőre nem fehér, hanem szürke volt. A szennytől.

Ulrik már nem üvöltött. Az előbb az a „hová” elszállt, még most is ott repül talán a medencék, vagy már a Folyó, a Város fölött. Magas házak verik ide-oda egymásnak, akár egy labdát. Aztán elenyészik valahol a sirályoktól hemzsegő ködös távolban. A nap akkor jött fel, de még az ég széleit uraló fátyolfelhők között bujkált.

- Elfáradtam - mondta a Patkányember. Mögötte volt már minden. A harcok. A félelmek. Amikor most behunyta a szemét, kockák között látta a világot. Igen, a hálós ágy… Eleinte abba zárták az osztályon. Aztán egy kemény ágyra szíjazták kezét-lábát… Saját mocskában hevert, míg néha leszedték onnan. De mivel folyton injekciózták, nem volt akarata. Nem harcolhatott ellenük, hát nem is jelentett veszélyt. De hány és hány arc hajolt föléje, nézett bele mit sem látó szemeibe? Azt hitték, semmit sem hall, semmit sem ért. A normálisok hiszik ezt a nem normálisakról, holott a kettő között nincs határ. Hiszen az elméje akkor is dolgozott. Működött. Mindent megjegyzett. Most sorra merültek fel ezek a homályos arcok, de inkább a hangok szóltak benne, visszhangosan, erősen. Tisztán, mintha ismét ugyanazokat a napokat élné, ugyanott. „Új embert faragunk belőled, te kis szemét!”

„Azt hitted, a fák az égig nőnek? Hogy keresztbe tehetsz az erősebbeknek? Most majd megtanulod, mi a tudomány, te kis görény.”

„Lebontjuk, ami vagy, és egy másikat építünk beléd. Nem leszel már ilyen lázadó, nem leszel senki. Tudod, mi mindenre képesek vagyunk. Ha akarjuk, gyilkost csinálunk belőled, merénylőt, terroristát. De ha akarjuk, szelíd bárány leszel, aki senkinek sem képes ártani…”

„Elpusztulsz inkább, semmint, hogy engedelmeskedj? Akkor mássá teszünk, és még csak emlékezni sem fogsz arra, ki voltál egykor.”

„De ha ez nem jön össze, akkor kidobunk a szemétre. Semmilyen emléked nem lesz, te féreg. Elvegetálsz majd pár évig valamelyik elfekvőben, mígnem egyszer magadra gyújtod az ágyat, és megdöglesz.”

Talán egy ilyen szó dolgozott benne később? Ezért lobbant fel kezében a nehezen megszerzett gyufa, ettől indult el az a tűz az elfekvőben, ami végül is visszaadta a szabadságát? A szabadságot, amivel már semmit sem kezdhetett.

- Kísérleti patkány voltam nekik… és csakugyan azzá lettem. Patkány - mondta halkan. Pola ezt már nem hallotta. Rémülten vette észre, hogy Ulrik közeledik hozzá. Ez a büdös emberi roncs mind közelebb volt. Közben delejes tekintetét nem vette le az asszonyról. A harag toronnyá nőtt benne.

- Nem elég, hogy ők manipuláltak… utána még te is?

- Honnan… honnan veszed - Pola szeretett volna hátrálni a keskeny pallón. De valamilyen rémisztő erő lefogta a lábát, kezét. Elvette az erejét. Madárrá lett, kit kígyó bűvöl éppen.

- Tudtam, ki a férjed.

- Mégis megölted. Senki sem kényszerített rá.

- A Barát mondta, hogy már nem vagytok együtt. Hogy nyugodtan mehetek abba a házba… De a végén láttam a fényképedet az íróasztalán…

Pola nem válaszolt.

…Endor és Laura együtt futottak a medence felé.

- Ez a szerencsétlen csak azt hitte, hogy a Csatornában megszabadult minden befolyásolástól - lihegte a lány. Endor lassított, megfordult:

- Soha nem volt egyedül, csak azt hitte. Pola és Guaran éveken át manipulálták őt. Nem vehette észre, hogy amit a pszichiáterek elkezdtek az osztályon, azt Guaran és a nő folytatták. Olyan program volt a fejében, ami teljes alárendeltséget írt elő. Azt csináltak vele, amit akartak, mert „Személyfüggő teljesítésre” késztették. Gátlásmentes, üresfejű gyilkossá tették. Addig tüzelték szavakkal, míg belátta: az egyetlen dolog, amit tehet: sorra legyilkolja mindazokat, akik ide juttatták. Logikus fejlemény volt ez számára.

- És mivel már nem voltak erkölcsi gátlásai, hát megtette - Laura hangja tompán kongott.

- Egyedül semmire sem ment volna. A Csatornában elveszítette minden kapcsolatát a külvilággal. Kellett valaki, vagy valakik, akik felkutatták a célpontokat, megszervezték a bejutás lehetőségét. Kikémlelték, az illetők mikor vannak otthon, és mikor vannak egyedül? Mikor merre járnak? Aztán a helyszínre vitték a férfit, és a többit már elvégezte az ő terhelt elméje.

- A múlttal és az igazságtalanságokkal terhelt elméje.

Futottak az 5-ös medence felé.

…Pola sikoltott volna.

Már túl közel volt Ulrik. Már látta véreres szemét is. Amelyből most sütött a gyűlölet. És Pola felfogta: valami szörnyű történt ebben a percben.

Ulrik elméje megvilágosodott!

Talán egy elhangzott szó, egy hangulat tette? Vagy a hatalmas feszültség okozta, hogy a férfi elméjében helyrezökkent valami?

A megvilágosodás fénye ült ki az arcára. A szemében ott csillogott az értelem. És a lemondás. A sajnálat.

- Szerettelek… régen. De te elárultál.

Csak ennyit mondott, máris mozdult. Előre, Pola felé.

…Endor kis készülékében hallotta a rohamrendőrök parancsnokát:

- Hadnagy, most kell döntenie! A nő felé megy! Lőjenek az embereim?

- Nem, még nem! - kiáltotta vissza. Lihegve kapaszkodott fel a lépcsőn. Laura követte, a lába egyszer lecsúszott a síkos fémrúdról. Endor szeme elé fokozatosan tárult a látvány… a palló kicsit odább volt. Ahhoz, hogy rájusson, a medence körszélén egy ugyanolyan félpallón kellett volna szaladni, még átugorhat a forgó részre. Amely most mozdulatlanul állt.

És látta azt a két alakot is a pallón. Már nagyon közel voltak egymáshoz.

- Az lenne a legjobb, ha lelőnék. Mindenkinek az lenne a legjobb, még neki is - suttogta Laura. De ezt Endor talán nem is hallotta.

- Mindenért megfizetsz - mondta Ulrik.

Pola menekült volna. Miért jöttem ide? Miért hagytam magamat rábeszélni? Mert nem tehettem mást. Mert a tévében is mindig azt láttam, hogy a terroristákkal, túszejtőkkel beszél a hozzátartozó? De én nem tartozom hozzá! - sikoltotta benne a gondolat. Amely azonban már hiába lett volna akarat.

Ulrik Vetrino előre ugrott. Utolsó erejét megfeszítve kapta el Polát. Az asszony végre megfordult, és menekült volna, de már késő volt. Két erős kar kapta el, és húzta magához… Az asszony csak annyit érzett, hogy a nyakába éles fájdalom nyilall. Majdnem elájult, amikor felfogta, hogy a Patkányember megharapta…

- Csináljunk valamit! - sikította Laura.

Endor nem adott parancsot a mesterlövésznek. Maga rohant a palló felé.

Ulrik felnézett. Mintegy rongybábut szorongatta Polát, aki talán nem is volt már magánál. Endor elérte a forgópallót, ráfordult. Ez volt az a pillanat, amikor egy elképzelhetetlenül rövid időre látták egymás arcát. Szemét.

Nem volt bennük szemrehányás. Nem volt harag. Nem volt már semmi, csak szomorúság.

Aztán a Patkányember felmarkolta Polát. Talán csak gondolta, talán ki is mondta:

- Gyere a szennybe, ott a helyed. A helyünk.

Endor még távol volt tőlük-bár rohant, ahogyan csak a lába bírta - amikor Ulrik Vetrino, a patkányember egyszerűen átfordult a korláton. Teljes felsőtestével rádőlt, és hagyta, hogy a súly tegye a többit. Nem volt már ereje a lábában. Csak a két karja fogta erősen Polát. Az asszony sikoltott, amikor érzékelte, hogy szinte nincs is súlya…

Zuhant.

Zuhantak.

A szennyes lé összecsapott fölöttük. Endor akkor ért az iménti helyükre, kihajolt és nézte őket… Majdnem ő is átbukott. Az utolsó pillanatban nyerte vissza egyensúlyát. Mire Laura is odaért, már erősen markolta a korlátot fehéredő ujjakkal, görcsösen.

- Nagyon… nagyon kell vigyázni - lihegte. Laura hol az egyik oldalon, hol a másikon kémlelte a szennyvizet. De a két test nem bukkant fel. Amikor eltelt vagy két perc, tudták - már semmi sem segíthet.

Endor arcán mérhetetlen fáradtság ült. Nézte a szennyet, bűzét most nem is érezte. Aztán csak annyit mondott:

- A Patkány volt a kilencedik áldozat

„A tizedik vagy a tizenegyedik, ha Polát és Guarant is beszámítjuk”, gondolta Laura. De hallgatott.

- Végeredményben elérte, amit akart - így a férfi. - Bosszút állt azokon, akik ezt tették vele.

- És biztos, hogy ezt akarta?

A kérdésre nem jött válasz. A nap akkor kelt fel, és a szürkületet elűzve megszínesítette a világot. A Város házait bíborba és aranyba öltöztette, kőacél-üveg királyok és királynők lettek, méltóságteljesen álltak, és ügyet sem vetettek a felhőkre, szelekre. A szennyvíztelep fölött pedig ijedt sirályok köröztek még egy ideig, aztán mintegy vezényszóra a fehér madarak irányt váltottak, és csapatostul repültek a halványpárás Folyó felé.