Pierce Brown

VÖRÖS LÁZADÁS

Pierce Brown: Red Rising

Copyright © 2014 by Pierce Brown

Fordította: Török Krisztina

Élhettem volna békében. De ellenségeim harcba kényszerítettek.

Előttem ezerkétszáz ifjú és leány a legkiválóbbak közül. Hallgatják a hatalmas márványoszlopok közt szónokoló, könyörtelen Arany férfit. Hallgatják a szörnyet, aki szívemre ezt az emésztő lángot hozta.

– Nem minden ember teremtetett egyenlőnek – zengi. Magas, uralkodói termet, akár egy sas. – A gyengék megcsalnak benneteket. Azt mondják, a szelídek öröklik a Földet. Hogy az erősnek óvnia kell a gyengét. Íme hát a Demokrácia Nemes Hazugsága. A kórság, ami felfalja az emberiséget.

Tekintete átdöfi az összegyűlt diákokat.

– Ti és én Aranyak vagyunk. Az evolúció csúcsa. Magasan az emberiség húshalmai fölé emelkedünk, nyájként terelgetjük az alacsonyabb rendű Színkasztokat. Ez mind a ti örökségetek – mondja, majd szünetet tart, szeme a gyülekezetet fürkészi. – De ingyen nem kaphatjátok meg. A hatalmat meg kell szerezni. A javakat el kell nyerni. Az uralmat, a birodalmat, az irányítást vérrel kell kiérdemelni. Nektek, megsebzetlen gyermekeknek nem jár semmi, ti nem ismeritek a fájdalmat. Ti nem tudjátok, ősapáitok milyen áldozatot hoztak, hogy ti ezekre a magaslatokra feljuthassatok. Most még nem tudjátok. De hamarosan megtudjátok. Hamarosan megtanuljátok, miért az Aranyak vezetik az emberiséget. És megígérhetem, hogy csakis az igazán a hatalomra termettek élik túl közületek a leckét.

Csakhogy én nem vagyok Arany. Én Vörös vagyok.

Ez az ember a magamfajtát gyengének hiszi. Azt gondolja, ostoba, puha, alsóbbrendű vagyok. Én nem palotákban cseperedtem. Nem lovagoltam tágas réteken, és nem csipegettem kolibrinyelvragut. Ennek a durva és kemény világnak a gyomrában edződtem. A gyűlölet kovácsolt. A szerelem erősített.

Ez az ember téved.

Egyikük sem éli túl.

Első rész

A rabszolga

Van egy virág, a Marson is megél. Vörös, harsány, és még a mi földünk is megfelel neki. Hemantusznak hívják. Vérvirág.

1

A Pokolfúró

A legfontosabb, amit magamról elmondhatok, hogy az apám fia vagyok. És amikor érte jöttek, megtettem, amit kért. Nem sírtam. Akkor sem, amikor a Társadalom leadta a letartóztatását a tévében. Akkor sem, amikor az Aranyak bírósága előtt állt. Akkor sem, amikor a Szürkék felakasztották. Ezért anyám megütött. Elvileg Kieran, a bátyám a mindenbe belenyugvó alkat. Ő az idősebb, én a fiatalabb. Nekem kellett volna sírnom. Közben meg Kieran zokogott, mint egy lány, amikor a kis Eo apám munkáscsizmájának bal szárába tűzte a hemantuszt, és visszarohant az apja mellé. Leanna, a nővérem egy siratóéneket dúdolt halkan. Én meg csak néztem apámat, és arra gondoltam, milyen kár, hogy táncolva halt meg, de még a táncos cipőjét se viselhette hozzá.

A Marson alacsony a gravitáció. Meg kell rántani az akasztott ember lábát, hogy eltörjön a nyaka. A szeretteikre hagyják a feladatot.

Saját izzadságom bűze tölti meg a hőszkafanderemet. Ez valami nanoműanyag védőruha, és ahogy a neve is mutatja, meleg. A talpamtól a fejem búbjáig szigeteli a testem. Nem jut be rajta semmi. És ki se jut belőle semmi. Főleg a meleg nem. A legrosszabb, hogy még a szemedből se törölheted ki az izzadságot. Átáztatja a fejpántot, lecsorog tócsába az ember lábához, és szarveretesen csíp. És akkor még ott van a húgy. Mert behugyozol. Tankernyi vizet szívsz fel az ivószipkán át. Azt hiszem, kérhet az ember katétert is. De inkább a húgyszagot választjuk.

A fülbeszélőn hallom a klánom fúróit, valami pletykát rágnak fölöttem, míg én a karomFúrón nyomulok lefelé. Egyedül vagyok az alagutamban egy gigászi fémkarhoz hasonló gép nyergében, ezzel marom és tépem fel magam alatt a földet. A fúró tetején, ahol a könyökízület következne, van a nyeregülésem, onnan irányítom a sziklavájó ujjakat. Beledugom a kezem a kontrollkesztyűbe, ami a csápszerű fúrókat irányítja vagy kilencven méterrel a seggem alatt. Úgy mondják, ha Pokolfúró akarsz lenni, hát lángnyelvekként pattogjanak az ujjaid. Az enyémek még a lángnál is fürgébbek.

Csak a hangok vannak velem, a fülemben, azt nem számítva magam vagyok a mélységes alagútban. Csupa rezgés vagyok, és a saját lélegzetem visszhangja, és sűrű és mételyes forróság, mintha forró húgyból varrt, nehéz folttakaró bugyolálna be.

Újabb izzadságpatak tör át piros homlokpántomon, a szemembe csurog, és marja, míg az is éppolyan rőtvörös lesz, mint a hajam. Régebben állandóan az arcomhoz kaptam, hogy letöröljem az izzadságot, de persze csak a hőszkafander arclapját vakarásztam hiába. Még ma is ott van bennem a késztetés. Három év se volt elég, hogy megszokjam az izzadság maró gyötrelmét.

Körülöttem az alagút fala fénysávok kénsárga áradatában fürdik. Ahogy felnézek a keskeny, függőleges járaton, amit ma faragtam a sziklába, felettem a fény elenyészik. Ott fenn folyékony ezüst ragyogásban ül ki a kincset érő hélium-3, de én az árnyékban rejtőző részeket lesem, ahol a fúróim forrósága által idevonzott lándzsaviperák tekeregnek. Átrágják magukat a hőszkafanderen, átharapják a nanoburkot, és a legforróbb helyekre igyekeznek befúrni magukat, ami alapvetően az ember hasa, hogy ott lerakják a tojásaikat. Martak már meg. Azóta is van, hogy álmodom a döggel, fekete, mint egy vaskos olajinda. Combnyi vastagságúra és három ember hosszúra is megnőhetnek, de mi leginkább a kölyköktől rettegünk. Azok még nem tanulták meg beosztani a mérgüket. Az ő őseik is a Földről érkeztek, mint a mieink, és aztán a Mars meg a mély alagutak lassan átváltoztatták őket.

Kísérteties idelenn a mélyben. Magányos. A fúró sikolyán túl hallom a brigád hangját. Egytől egyig idősebbek nálam. Látni azonban nem látom őket a sötétben, magasan a fejem felett. Az alagutam torkolatánál fúrnak odafenn, kampókkal és köteleken ereszkednek egyre lejjebb, hogy a hélium-3-ereket lecsapolják. Nekik méteres fúróik vannak, azzal szecskázzák a sziklát. Ahhoz a munkához is eszelős kéz-és lábügyesség kell, de a bajnok én vagyok. Mert én vagyok a Pokolfúró. Nem akárki állhat be közénk, én ráadásul a valaha volt legfiatalabb vagyok a sorban.

Három éve dolgozom a bányában. Tizenhárom évesen áll munkába az ember, mert aki dugni tud, az tud fúrni is. Legalábbis Narol bácsi így mondta. Bár én csak fél éve házasodtam meg, szóval nem igazán értem, miért mondta.

Ahogy a kontrollkijelzőre pillantok, és a karomFúró ujjaival elkerülök egy újabb hélium-3-eret, finoman és óvatosan, hogy lehámozzam róla a haszontalan sziklát, de kárt ne tegyek benne, Eo táncol be a gondolataimba. Eo. Néha nehéz nem úgy gondolni rá, ahogy gyerekkorunkban mindannyian neveztük.

A kis Eo, apró lányka a hatalmas, vörös sörény alatt. Vörös, mint körülöttem a sziklák, nem rendes vörös, nem rőtvörös. Olyan vörös, mint otthonunk, a Mars. Eo is tizenhat, mint én. És lehet, hogy hozzám hasonlatos – Vörös földásók klánjából, dalok és táncok és a föld gyermeke –, mégis, mintha könnyű levegőből szőtték volna, a végtelen éterből, amely lágy mintába szorítja a csillagokat. Nem mintha láttam volna már csillagokat. A bányászkolóniák Vörösei soha nem látják a csillagokat.

Kis Eo. Tizennégy évesen férjhez akarták adni, mert a klánban a lányoknál ez a szokás. De inkább nem evett, hogy kivárja, míg betöltöm a tizenhatot, ami a férfiak házaskora, és csak akkor húzta ujjára a cérnakarikát. Azt mondta, kisgyerekkora óta tudta, hogy én leszek a férje. Én nem tudtam.

– Vissza, vissza, vissza! – rikoltja Narol bácsi a fülbeszélőbe. – Vissza, Darrow fiam!

Megmerevednek az ujjaim. Magasan van fölöttem a többiekkel, és a sisakmonitorán át figyeli a munkámat.

– Mi a gáz? – kérdem ingerülten. Nem szeretem, ha megakasztanak.

– Még hogy mi a gáz, azt kérdi a kis Pokolfúró – göcög a Vén Barlow.

– Gázciszta, az a gáz – ugatja Narol. Ő a kétszáz fős brigádunk irányítóSzava. – Fogd vissza magad. Hívom a szkenBrigádot, hogy analizálják a részecskéket, mielőtt még a levegőbe repítesz bennünket.

– Még hogy az gázciszta? Semmiség az. Én gázpörsenésnek mondanám. Elintézem.

– Egy éve van a fúrón, és már azt gondolja, hogy lerúgta a tojáshéjat! A kis szaros – jegyzi meg a Vén Barlow szárazon. – Ne feledd Arany vezérünk szavát. Türelem és engedelmesség, fiatalember. A vitézség erényes oldala a türelem. Az emberség erényes oldala pedig az engedelmesség. Hallgass az idősebbre.

Csak forgatom a szemem a bölcsességre. Mert esetleg ha az idősebbek is meg tudnák csinálni, amit én, még talán lenne értelme hallgatni rájuk. De lassú a kezük s az eszük is. Néha az az érzésem, egyszerűen csak azt akarják, hogy én is éppolyan legyek, mint ők. A nagybátyám leginkább.

– Mindjárt sírva fakadok. Ha szerinted gázciszta, egyszerűen leugrok, és kéziszkennelem. Nem ügy. Nem kell a felhajtás.

Folyton az óvatosságról papolnak. Mintha a nagy óvatosságukkal olyan messzire jutottak volna. Évtizedek óta nem nyertünk Babért.

– Özvegyet akarsz csinálni Eóból? – röhög fel az éter recsegésével Barlow. – Felőlem aztán. Csinoska holmi. Fúrj csak bele a cisztába, a lányzót meg hagyd rám. Öreg vagyok, és hájas, de a fúróm még nem csorba, de nem ám!

Felettem felröhög vagy kétszáz fúró. Úgy szorítom a kontrollmarkot, hogy kifehérednek a bütykeim.

– Hallgass Narol bácsira, Darrow. Várjunk inkább, míg nincs megbízható eredmény – mondja Kieran, a bátyám. Három évvel idősebb nálam. Ettől persze rögtön ő lesz a család esze, a nagy bölcs. Pedig csak óvatos, annál többet nem tud. – Semmi nem szalad el.

– Hogy semmi?! Csak épp az idő, a pokolba is. A szkenBrigádnak ez órákba telik – kaffantok rá. Egytől egyig tévednek és lassúak, és nem jut el az agyukig, hogy a Babérhoz egy merész lépés elég. És ami még rosszabb, nem hisznek bennem. – Gyáva vagy, Narol.

Csend.

Nem éppen hasznos húzás legyávázni azt, akinek a beleegyezésére vársz éppen. Kár volt mondani.

– Én azt mondom, szkenneld csak le magad – recsegi Loran, Narol fia, az unokabátyám. – Mert ha nem, megint a Gamma az Arany, és megint övék lesz a Babér, vagy ezredszer már.

A Babér. A lykosi bányászkolóniában huszonnégy klán él, és közülük az egyik negyedévente megkapja a Babért. Amivel nagyobb fejadag jár, több, mint amennyi az ember gyomrába fér. És több füstpálca, tarka takarók a Földről. Borostyánszínű italok a Társadalom védjegyével. És persze a győzelem. Emberemlékezet óta a Gamma klán nyeri el mindig. Így nekünk, a gyengébb klánoknak leginkább a fejadagról szól, mert a mi kvótánk éppen csak elég. Eo szerint a Babér csak a csalogató sárgarépa, amit a Társadalom belógat elénk, hogy jó szamárként húzzuk az igát, és közben tudjuk, milyen lassúak és gyengék vagyunk, mert nem érjük el soha. Elvileg mi vagyunk az úttörők. De Eo rabszolgának mond bennünket. Szerintem meg egyszerűen csak nem akarjuk eléggé, és nem adunk bele mindent. Az öregek miatt soha nem vállalunk kockázatot.

– Ne magyarázz a Babérról, Loran. Ha eltalálja a cisztát, mind örökre lecsúszunk a szarveretes Babérokról, fiam – morogja Narol bácsi.

Összeakad a nyelve. Még a fülbeszélőn át is érzem az ital szagát. Ki akarja hívni a szenzorosokat, hogy bebiztosítsa magát. Vagy egyszerűen csak fél. A részeges úgy ázik a rettegésben, mint a saját húgyában. Hogy mitől retteg? Az uraktól, az Aranyaktól? Vagy a csicskásaiktól, a Szürkéktől? Ki tudja? Kevesen. És kit érdekel? Még kevesebbet. Igazából egyetlen ember volt, akit érdekelt a nagybátyám, de az meghalt, amikor Narol megrántotta a lába szárát.

A nagybátyám gyenge alak. Az itallal nem tart mértéket, de egyebekben óvatos, az apám fakó árnya. Lustán és laposan pislog, mintha fájna neki újra meg újra kinyitni a szemét, és meglátni ezt a világot. Nem bízom benne itt lenn a bányában, bár igazság szerint nem bízom benne máshol sem. Anyám azonban azt mondaná, hogy fogadjak szót neki, ő az eszembe idézné az idősek tiszteletét. Bár már családos vagyok, és bár a klánom Pokolfúrója is vagyok, azt mondaná, hogy „az én talpamon még nem érdesedett meg a bőr”. Engedelmeskedem hát, bár legalább annyira őrjítő a tudat, mint az örök izzadság a képemen.

– Legyen – morgom.

Markolom a fúróöklöt, és csak várok, míg a nagybátyám a mély alagút feletti váróból a biztonságiakat hívja. Órákba telik. Kimatekozom. Még nyolc óra a dudaszóig. Ha meg akarjuk verni a Gammát, tartanom kell az óránkénti 156,5 kilós tempót. Legjobb esetben is két és fél óra lesz a szkenBrigádnak, míg ideérnek, és mindent bemérnek. Vagyis utána 227,6 kilót kell aratnom per óra. Ami képtelenség. De ha nem állok le, és lezavarom az unalmas szkennelést, akkor mi vagyunk a nyerők.

Narol bácsi meg Barlow vajon tudja, milyen közel a cél? Meglehet. És meglehet, hogy mindamellett egyszerűen úgy vannak vele, hogy semmi sem éri meg a kockázatot. Talán azt hiszik, hogy isteni beavatkozás miatt úszik el az esélyünk. Mert a Babér a Gammáké. Mert így mennek a dolgok, és így is maradnak. Mi, Lambdák meghúzzuk magunkat szegényesebb otthonainkban, az éppen csak elegendő élelmünkkel. Ez a rend. Nincs semmi, ami miatt érdemes lenne vállalni a kockázatot, hogy felborul a fennálló rend. Az apám ennek az igazságát egy kötél végén himbálózva tanulta meg.

Semmi sem ér annyit, hogy az életünket tegyük fel rá. A mellemen érzem a hajból és selyemből font jegyláncot, és Eo bordáit látom magam előtt.

Ebben a hónapban még jobban kinyomják majd a finom bőrét. És a hátam mögött végigkilincseli a Gamma családokat maradékért. Én meg úgy teszek, mint aki nem tud róla. De még így is éhezni fogunk. Túl sokat eszem, mert még csak tizenhat vagyok, egyre csak növök. Eo azt hazudja, hogy nincs étvágya. Egyes nők ételért meg finom holmikért eladják magukat a Bádogbögréknek (a Szürkéknek, hivatalosan), akik a kis kolóniánk helyőrségi csapatát alkotják, és a Társadalom rendelkezéséből ülnek a nyakunkon. Eo soha nem árulná a testét, csak hogy nekem legyen mit ennem. Ugye nem? Aztán alaposabban átgondolom. Mert én bármit megtennék, hogy enni adjak neki...

Lepillantok a fúróm hegyére. Jó mélyre hatolt, a kiásott lyuk aljába. Ott már csak a kőtörmelék meg a sziszegő, üvöltő fúrók vannak. Mielőtt még alaposabban átgondolnám, már ki is csatoltam a biztonsági hevedereket, és kezemben a kéziszkennerrel levetem magam a százméteres lyukba a fúró csápjai felé. Ide-oda rúgom magamat a vájat függőleges falain és a fúró hosszú, rezgő testén, hogy lassítsam a zuhanásomat. Arról azért meggyőződöm, hogy nem egy lándzsavipera-fészeknél kapom el a fúró szárát, és fékezek be, alig valamivel a fúrócsápujjak felett. A tíz ujj izzik a forróságtól. A levegő remeg, vibrál. Az arcomon is érzem a hőt, ahogy a szemembe döf, a gyomromba öklöz, és megmarkolja a tökeimet. Ha az ember túlságosan óvatlan, még a csontja is szétolvad azokon a fúrókon. És én óvatlan vagyok, de legalább fürge.

Centinként araszolok be a fúróujjak közé, a lábam elöl, utána behajolok, hogy oda tudjam tartani a feltételezett gázcisztához a szkennert. Elviselhetetlen a forróság, a beszívott levegő szinte elemészti a tüdőmet. Hiba volt lejönni. A fülbeszélőből hangok ordítanak rám. Majdnem hozzáérek az egyik fúróhoz, mikor végre behajolhatok a műszeremmel a cisztához. A szkenner megremeg a kezemben, ahogy analizálja a talajt, és végre felvillan rajta az eredmény. A hőszkafanderem bugyborékol, és csípős, édeskés szag csapja meg az orromat, olyan, mint az elégetett szirup. Egy Pokolfúró orrának ez a halál szaga.

2

A község

A hőszkafanderem nem bírja ezt a lenti hőséget. A külső rétege már majdnem átolvadt, nemsokára annyi a második rétegnek is. De ekkor végre ezüstösen felvillan a szkenner, megvan, amiért jöttem. Ezt kis híján benéztem. Szédelegve, rémülten tolom fel magamat a fúróktól. Araszolva rángatom feljebb magam, el a félelmetes hőségből. De akkor valami beszorul. Nem tudom kiszabadítani a lábamat az egyik fúróujj vezetékei alól. A rémülettől kapkodva szedem a levegőt, egyre inkább pánikba esem. Látom, ahogy a csizmám sarka szétolvad, oda az első réteg. Már a második is bugyborékol. Azon belül a húsom következik.

Összeszedem magam, mélyet lélegzem, hogy a levegő elfojtsa a rémült sikolyokat, amik a torkomba szorultak. Eszembe jut a penge. A derekamról, a tokjából előkapom a csuklós parittyaPengét. Kegyetlen, sarló formájú, görbe vágóeszköz, hosszú, mint a lábam, arra szolgál, hogy épp az ilyen helyzetekben beszorult végtagokat lemetssze, és egyben kauterizálja is a sebet. Általában ha beszorul az ember, pánikba esik, és a keze elügyetlenedik, de a rusnya félhold még ügyetlen kezekkel is használható fegyver. Ám az én kezem még a legnagyobb rémület közepette sem ügyetlen. Háromszor vágok oda a parittyaPengémmel, de nem a húsomat darabolom, hanem a nanoműanyagot. A harmadik vágással kiszabadítom annyira a lábamat, hogy a kezem segítségével felhúzhassam végre. Csakhogy közben az öklöm könnyen súrolja a fúró peremét. Metsző fájdalom hasít a kezembe. Orromat az égő hús bűze facsarja, de kint vagyok, és már mászom is felfelé, el a pokoli hőségből, nevetve kapaszkodom vissza a nyeregülésembe. De sírni tudnék.

A nagybátyámnak volt igaza. Tévedtem. De kutya legyek, ha ezt valaha beismerem előtte.

– Idióta – fogad kedvesen.

– Őrült! Szarveretes őrült – kontráz rá Loran.

– Minimális mennyiségű gáz. És most fúrnék tovább, bácsikám.

A dudaszó után a visszaVontatók viszik a termést. Leugrok a fúrómról, hagyom a mély alagútban, úgyis jön az éjszakai műszak. Elgémberedett kézzel markolom meg a kötelet, amit a többiek eresztenek le hozzám a majd’ kilométernyi hosszú vájatba, hogy felhúzzanak. De hiába ég a kézfejem marón, csak feltornázom magam végül. Kieran és Loran megvárt, együtt gyalogolunk el a legközelebbi gravLifthez, ahol a többiek ácsorognak. Nem hosszú az út, az új bánya K szakaszának sötét gyomrában jó, ha ezer métert kell menni. A plafonról sárga izzók lógnak, mint potrohos pókok.

Mire odaérünk a szögletes gravLifthez, a klánunk és a Gammák emberei már benne ácsorognak, beakasztották a lábukat a fémsínbe. Kerülöm a bácsikámat, fröcsög a dühe éppen, de a fiatalabbak közül többen is elismerően paskolják meg a vállamat. Akadnak olyanok, akik hozzám hasonlóan már a zsebükben érzik a Babért. Mindenki tudja, mennyi nyers hélium-3-at szüreteltem ebben a hónapban; többet, mint a Gammák. A vén trottyok csak morognak, bolondnak tartanak bennünket. Én meg a hátam mögé rejtem az öklömet, és beakasztom a lábamat.

Vált a gravitáció, és a magasba lövünk. Egy Gamma újonc, akinek még egy heti kosz se gyűlt a körme alá, elfelejtette beakasztani a lábfejét. Most ott lebeg a mennyezet alatt, míg a hat kilométernyi magasságot leküzdjük. Pattognak a fülek.

– Itt lebeg egy Gammaszar – röhög Barlow a Lambdákra.

Röhejesnek hangzik, nyilván, de azért mindenkinek jólesik látni, ha egy Gamma elbaltáz valamit. Nekik a Babér miatt mindenből több jut, kajából, füstpálcából, mindenből. Megszoktuk, hogy lenézzük őket. Persze elvileg ez a dolgunk, fut át az agyamon. Most vajon akkor ők fognak lenézni bennünket?

De ami sok, az sok. Megragadom a kölyök rőtvörös nanoműanyag szkafanderének az alját, és lerántom közénk. Kölyök. Nevetséges. Alig három évvel fiatalabb nálam.

Holtfáradt, de ahogy meglátja az én szkafanderem vérvörös színét, kihúzza magát, lesüti a szemét. Így ő az egyetlen, aki látja az égést a kézfejemen. Rákacsintok, és azt hiszem, beleszarik a hőszkafanderébe. Megesik néha mindannyiunkkal. Emlékszem, milyen volt, amikor életem első Pokolfúróját megpillantottam. Istennek láttam.

Rég meghalt már.

Odafenn, a szürke beton és fém előkészítő hodályban végre lekaphatjuk a sisakot, és friss levegőt szívhatunk, amit nem jár át a fúrók olvadt hősége. De a közös izzadságunk bűze nagyon gyorsan megmételyezi ezt a levegőt is. A távolban fények villódznak, figyelmeztetnek, hogy ne menjünk a hodály másik felében húzódó horiZónavasút mágneses pályáinak a közelébe.

Ahogy elindulunk a horiZónavasút felé, már elkülönülünk a Gammáktól. Rőtvörös szkafanderek botladozó sora, felüknek a Lambda L-je, másik felüknek a Gamma nádvesszője díszlik a hátán. Két meggypiros irányítóSzó. Két vérvörös Pokolfúró.

Bádogbögrék osztaga tart szemmel bennünket, míg a kijárt betonon caplatunk. Szürke duroPajzsuk viseltes és egyszerű, éppolyan ápolatlan, mint a hajuk. Egy hétköznapi kés nem hatolna át rajta, de egy ionpenge vagy impulzusPenge, sőt egy borotva is úgy vinné, mint a papírt. De olyasmiket csak a holoKépen láttunk eddig. A Szürkék azzal se vesződnek, hogy fitogtassák az erejüket idelenn. Az oldalukon ott fityeg a bénítójuk, de tisztában vannak vele, hogy úgyse kell soha használniuk.

Nincs dicsőbb erény, mint az engedelmesség.

Rusnya Dan, a Szürkék kapitánya, hájas seggfej, megdob egy kaviccsal. A bőre ugyan barnább, mint a társaié, mert sokat járt a napon, de a haja éppolyan szürke, mint a Színkasztjának általában. Zsíros, ritkásan lóg bele a szemébe, hamuba forgatott két jégkocka. Mindkét karján ott kunkorodik Színkasztjának pecsétje, egy négyes számhoz hasonlatos kacskaringós, szürke szimbólum, mellette vonások. Minden kézen és csuklón ott van. Kegyetlenül és mogorván, amilyenek a Szürkék maguk.

Azt beszélik, Rusnya Dant akkor helyezték át az eurázsiai határvidékről, bárhol legyen is az, amikor megrokkant, és nem akartak új kart venni neki. Valami ócska pótkarja van csak. Ez komplexusokat ébreszt benne, alaposan végigmérem hát a kart, hogy ő is lássa.

– Látom, izgalmas nap volt odalenn, drágám – mondja, s a hangja pont olyan poshadt és nehéz, mint a hőszkafanderemben megszorult levegő. – Te vagy hát a bátor hős, ugye, Darrow? Mindig tudtam, hogy egy szép napon bátor hős leszel.

– Maga a hős – biccentek a karja felé.

– És persze irtó okosnak tartod magad, he?

– Én csak egy Vörös vagyok.

– Add át üdvözletem a kis madárkádnak – kacsint rám. – Tömni való kis forma – nyalintja meg a szája szélét. – Pedig csak egy Vörhenyes.

– Madarat nem láttam még soha – felelem. Jó, a HK-n azért már igen.

– Csoda egy pofa vagy te – vihog. – Álljál csak meg, ne rohanjál annyira – szól utánam, ahogy elfordulok. – Azért egy meghajlás a feljebbvalóknak nem venné ki rosszul magát!

Azzal a társaira vigyorog. De nem izgat a kekeckedése, visszafordulok felé, és mélyen meghajtom magam. A nagybátyám észreveszi, undorodva fordul félre.

Elhagyjuk a Szürkéket. Nem zavar, ha meghajolok néha előtte, de azért alkalomadtán átvágnám Rusnya Dan torkát. Ja, és alkalomadtán lángHajóval átruccannék a Vénuszra mókázni egyet.

– Hékás, Dago! Dago! – kiált oda Loran a Gammák Pokolfúrójának. A tag valóságos legenda, a többi fúró csak vihar egy pohárban hozzá képest. De én még nála is jobb leszek. – Mennyit fejtettél?

Dago, akinek a képe gunyoros vigyorba fagyott cipőtalp, meggyújt egy füstpálcát, és nagy füstfelhőt pöfékel.

– Gőzöm sincs – énekli.

– Ugyan!

– Nem izgat. A nyers szüret soha nem számít, Lambda.

– Hogy a pokolba ne számítana! Mennyit szüretelt a héten? – kiáltja a levegőbe Loran, miközben besorjázunk a vonatba. Már mindenki füstpálcákat szopogat vagy a lőrét húzza meg. De azért figyelnek.

– Kilencezer-nyolcszázhuszonegy kilót – dicsekszik egy Gamma.

Csak ennyi kell, és már nagy mosolyogva ellazulok, a fiatalabb Lambdák pedig helyettem is ujjonganak. Az öregek nem reagálnak. De az én eszem már csak azon jár, hogy Eo mihez kezd majd a sok cukorral ebben a hónapban. Még soha nem kerestünk cukrot, legfeljebb kártyán nyertünk. De gyümölcsöt se. És úgy tudom, a Babérral gyümölcs is jár. Nyilván szét fogja osztogatni az éhes kiskölyköknek, csak hogy megmutassa a Társadalomnak, nem szorulunk rá a díjaikra. Én meg? Hát én megeszem az összeset, aztán talán tele hassal politizálgatok, ha úgy hozza a kedvem. De Eót fűti a szenvedély az eszmék iránt, engem meg csak az iránta érzett szenvedélyem fűt.

– Akkor se nyertek – énekli Dago, ahogy a vonat nekilódul. – Darrow kölyökkutya még, de ezt ő is tudja, ugye, Darrow?

– Kölyök vagyok, vagy sem, most elporoltam a redvás seggedet.

– Komolyan?

– Halál komolyan – kacsintok rá, és még csókot is dobok neki. – Miénk a Babér. Ezúttal küldheted a mi járásunkba a húgocskáidat cukorért – mondom, és a barátaim felröhögnek, a sisakjukat csapkodják nagy jókedvükben a szkafanderük combjához.

Dago csak néz. Aztán nagyot szív a füstpálcájából, az felizzik, de gyorsan el is parázslik.

– Ez vagy te – mondja nekem. És a füstpálcából fél pillanat múlva már csak hamu marad.

Miután kiszállunk a horiZónavasútból, egy emberként hömpölygünk a csapatóba. Hideg, penészes hely, és a bűz se semmi. De persze mit várjunk egy szűkös, fémből készített barakktól, ahol férfiak ezrei hányják le magukról a munka után az izzadt, hugyos szkafandert, hogy lecsapassák magukról a bűzt. Ronda hely. És sötét. A földön vastagon áll a mocsok. A falak recsegnek-ropognak. A cement megrepedezett, a résekben felgyűlt a szőr és a bőr.

Lerángatom a szkafandert, zuhanysapkát húzok a fejemre, és beállok a legközelebbi átlátszó fülkébe. A csapatóban többtucatnyi ilyen fülke sorakozik. Kiáltozás és motorzúgás moraja tölti meg a teret, ahol férfiak és fiúk állnak be pucéran a kötelező tisztításra. Senki se táncol, nem ugratja a másikat, itt csak a kimerültség zajait hallani, meg a tenyerek csapkodását a combokon, ami különös ritmusba áll össze a zuhanyok spriccelésének zajával.

A fülkém ajtaja sziszegve csukódik rám, kirekeszti a kinti zajt. Rozoga szerkezet, egészen eltömíti a lenti nyílást a leázott bőrcafatok, a szőr meg a haj mocska, nem tud távozni a levegő. Elhúzom a lábam a mocsokból, ahogy a gép beindul. A motor ismerősen berregni kezd, majd levegőzuhatag ömlik rám, és fülsértő vibrálással minden megtelik antibakteriális molekulákkal, amivel a gép elárasztja a testemet, hogy letisztítsa rólam az elhalt bőrt és a mocskot, és vigye a gépezet elvezetőcsatornájába. Fájdalmas.

Utána elköszönök Lorantől és Kierantól, ők egyenesen a köztérre mennek, inni és táncolni a kocsmában, mielőtt még hivatalosan is megkezdődne a Babérünnep. Éjfélkor adják át a Bádogbögrék az élelemjuttatásokat és a Babért. A nappali műszakosok előtte és utána is táncolhatnak és mulathatnak.

A legendák szerint Mars isten a könnyek apja volt, a tánc és a lant ősellensége. Az elsővel egyet is értek. Viszont mi, a Lykos gyarmat népe, akik az elsők közt érkeztünk a Mars felszíne alá hódítani, mi a tánc, a dal és a család népe vagyunk. Köpünk a legendára, nekünk is vannak velünk született jogaink. A bennünket uraló Társadalommal szemben ez ellenállásunk egyetlen formája. Ez ad nekünk némi tartást. És amíg engedelmesen ásunk, nem is nagyon érdekli őket, ha dalolunk és táncolunk. Amíg hajlandóak vagyunk előkészíteni számukra a bolygót. De hogy el ne felejtsük, hol a helyünk, egy dalt és egy táncot halállal büntetnek.

Apámnak az a tánc volt az utolsó tánca. Csak egyetlenegyszer láttam azt a táncot, ahogy a dalt is egyszer hallottam csupán. Kicsi voltam még, nem nagyon értettem, de távoli völgyekről szólt, ködről és elveszett szerelemről, meg egy aratóról, aki egyszer hazavezet bennünket ismeretlen otthonunkba. Kicsi voltam és kíváncsi, amikor a dalt hallottam egy asszony torkából, aki a fia akasztásán énekelte. Ételt lopott; magas fiú volt, de hús nem szaporodhatott a csontjaira, mert soha nem jutott neki elég eleség. Az anyja követte a halálba. Lykos népe elütötte értük a Lassuló Siratót – ami a mellkas lassú, egyre lassuló ütögetése az ököllel, ahogy a szív ver egyre tompábban és elhalóbban, míg végül nem üt már többet.

Egész éjjel kísértett az a hang. Egymagamban sírtam a konyhában, és nem értettem, hogy miért most sírok, miért nem az apám akasztásán. És ahogy a konyhapadlón feküdtem, alig hallható kapirgászás ütötte meg a fülemet. Az ajtónk felől. Ahogy kinyitottam az ajtót, kicsi hemantuszbimbót találtam a küszöbön, de nem láttam senkit, csak Eo apró lábnyomait a porban. Másodszor hozott már virágot a halál után.

Azt hiszem, nem túl meglepő, hogy a vérünkben öröklődő dallal és tánccal ébredtem rá igazából, hogy szeretem Eót. Nem a kis Eót, nem azt a kislányt, aki volt. Eót szeretem, olyannak, amilyenné vált. Ő azt állítja, már azelőtt szeretett engem, hogy felakasztották az apámat. De az én szívem akkor dobbant meg először hevesen, amikor egy füstös kocsmában megláttam vörös hajának kavargását, lábainak toppantását a citera dallamára, csípőjének ringását a dobok ütemére. Nem a szökkenései és a cigánykerekei igéztek meg, nem a fiatalok gőgös bolondozása, ahogy a táncban repülnek szinte. Mert az ő tánca kecses és előkelő volt.

Ha én nem vagyok vele, enni se hajlandó. Ha ő nem lenne nekem, élni sem akarnék.

Ugratna, ha a szemébe mondanám, de szerintem ő a mi népünk szelleme, lelke. Mert az élet kemény sorsot osztott nekünk. Ismeretlen férfiak és nők javára áldozzuk fel magunkat. Másoknak kaparjuk ki a Marsból az élhető bolygót. Ettől akadnak közöttünk romlott gondolkodásúak szép számmal. Eo kedvessége, kacagása és tüzes akarata a lehető legjobb, ami egy olyan helyen, mint a miénk, szárba szökhet.

A köztértől hét-nyolcszáz méteres alagút visz a kis félreeső községbe, ahol a családom él, ide tartok most, Eóhoz. A köztér körül vagy kéttucatnyi hasonló község csoportosul, kaptárszerűen a régi bányák sziklafalába vájt mélyedésházak tömörülése mind. Az otthonunk földből és kőből áll, a padlótól a mennyezetig. A klán maga egy nagy család. Eo kőhajításnyira nőtt fel a házunktól, a bátyjai mintha a saját bátyáim lennének. Az apja elvesztett apám helyett apám nekem is.

Barlangunk mennyezetén elektromos vezetékek dzsungele tekereg, teljes a kavalkád, annyira össze vannak kuszálódva, gabalyodva, mintha fekete és vörös liánok csüngenének a fejünk felett. Itt-ott villanyégők ereszkednek alá belőle, a köztér központi szellőzőrendszerének állandó mozgásában lágyan imbolyognak. A községünk közepén hatalmas holoKép függ. Négyszögeletes doboz, amelynek minden oldalán képek futnak. A pixelek nagy része már kisült fekete lyuk, ezért a kép elég homályos és zavaros, de a képek mindig ott vannak, soha még egy pillanatra nem sötétedett el, soha ki nem kapcsolták. Sápadt fényében fürdik a kis közösségünk. A Társadalom vetít rajta filmeket.

A mi családunk otthona a község legalsó szintjétől jó száz méterre van a sziklafalban fenn. Meredek ösvény visz fel odáig, bár köteleken és csilléken is fel lehet jutni a legmagasabb pontokra. De azokat csak a nyomorékok és az öregek használják. Akik kevesen vannak.

Nincs túl sok szoba a házunkban. Csak nem olyan rég kaptunk Eóval egy saját szobát. Kierannek és a családjának kettő is jut, a második szinten lévő egyetlen helyiségben pedig anyám és a húgom lakik.

A lykosi Lambdák egytől egyig a mi községünkben élnek. Mellettünk, úgy egypercnyi alagútjárásra a községünk két oldalán az Ómega és az Üpszilon klán határol bennünket. Egy nagy, összefüggő rendszerben élünk mindannyian, a Gammákat kivéve, mert ők a köztéren élnek. A kocsmák, selyemüzletek, javítóműhelyek és mindenféle más bazárok fölötti lakásokban. A Bádogbögrék pedig magasabban, a világunk barátságtalan és vad felszínéhez közelebb eső szinten, egy hatalmas erődben laknak. Fölöttük, a bolygó felszínén vannak a kikötők, ahová befutnak az élelmet szállító földi hajók, hogy tápláljanak bennünket, vörhenyes úttörőket.

A holoKép az emberiség küzdelmeit mutatja, majd a Társadalom diadalútja villan fel harsogó zene kíséretében. A képernyőn aranylón izzik a Társadalom szimbóluma, a körbe foglalt aranypiramis a három oldalával párhuzamosan futó egyenesekkel. A Társadalom agg uralkodójának, Octavia au Lune-nek a hangja elbeszéli a Rendszer bolygóit és holdjait fáradságosan gyarmatosító ember küzdelmeit.

„Az emberi faj létezésének hajnala óta törzsi háborúskodások közepette éli életét. Küzdelmek, áldozatok és kihívó merészség kellettek, hogy a természet saját, természetes korlátait átléphessük. Mára a kötelesség és engedelmesség egybekovácsolt bennünket, de a harcunk nem változott. Színkasztok fiait és lányait vagyunk kénytelenek feláldozni újra meg újra. Még ma, létezésünk aranykorában is szétszórjuk magvaink legjavát a csillagokban. Vajon hol bontunk elsőként virágot? A Vénuszon? A Merkúron? A Marson? Talán a Jupiter vagy a Neptunusz holdjain?”

Királynői tekintete lesüt ránk a HK-ról, hangja ünnepélyesen cseng. Kézfején ott ragyog az Aranyak szimbóluma – a szárnyas kör közepében egyetlen ponttal. Csupán egyetlen hiba csúfítja arca tökéletes szépségét: jobb arccsontján hosszú, félhold alakú sebhely éktelenkedik. Szépségében kegyetlen ragadozó madárhoz hasonlít.

„Ti, a Mars bátor úttörői, az emberiség legerősebbjei, a haladásért áldozzátok magatokat, ti kövezitek ki a jövőnkbe vezető utat. A ti életetek, a ti véretek az emberi faj halhatatlanságának záloga, mert nektek köszönhetjük, ha a Földet és a Holdunkat elhagyhatjuk. Ti elmentetek oda, ahová mi képtelenek voltunk. Ti megfizetitek mindannyiunk helyett a szenvedés árát.

Köszöntlek benneteket. Szeretlek benneteket. A hélium-3, amit ti a bolygó gyomrából kinyertek, a terraformáló eljárások lelke. A vörös bolygón hamarosan belélegezhető levegő, élhető talaj fogad bennünket. És amikor a Mars lakhatóvá válik, ha ti, bátor úttörők, előkészítettétek a vörös bolygót nekünk, puhányabb Színkasztoknak, végre csatlakozhatunk hozzátok, és akkor a legnagyobb megbecsülésnek örvendtek majd közöttünk az ég alatt, amit a ti fáradozásaitok vont fölénk. A ti izzadságotok és véretek táplálja a terraformálást! Bátor úttörők, soha ne feledjétek, hogy az engedelmességnél nincs dicsőbb erény. Engedelmesség, tisztelet, áldozathozatal, főhajtás mindenekfelett...”

A családi konyha üres, de Eo hangja kihallatszik a szobából:

– Ott állj meg, ahol vagy – utasít az ajtón keresztül. – Nehogy ide gyere, semmilyen körülmények között se merészelj benézni a szobába.

– Jó – felelem, és megtorpanok.

Egy perccel később kijön, az arca izzik az izgatottságtól. A hajában pókháló és por. Beletúrok. Most érkezhetett a Hálódából, ahol a bioSelymet termelik.

– Elbliccelted a csapatót – mosolygok rá.

– Nem volt időm, el kellett rohannom a Hálódából valamiért.

– Mi az a valami?

– Nem azért vettél el, mert mindig mindent az orrodra kötök, ne feledd – mosolyog. – És nehogy bemenj a szobába.

Az ajtóhoz vetődöm. De gyorsabb nálam, elállja az utamat, és lerántja a szememre a hajpántomat. Homlokát a mellkasomhoz nyomja. Nevetve húzom fel a szememről a pántot, a két vállánál fogva tolom el magamtól, hogy belenézhessek a szemébe.

– Különben? – kérdezem felvont szemöldökkel.

Nem felel azonnal, csak félrebillenti somolyogva a fejét, úgy méreget. Erre elhátrálok a fémajtótól. Rezzenéstelen nyugalommal szállok alá omladozó tárnákba, de bizonyos vészjelzéseket még én sem hagyok figyelmen kívül.

Eo lábujjhegyre áll, és egy puszit nyom az orromra.

– Jó fiú. Tudtam én, hogy gyorsan tanulsz – mondja. Akkor megérzi az égett bőr szagát, és felhúzza az orrát. Nem babusgat, nem szid meg, még csak nem is beszél róla, éppen csak annyit mond kissé aggodalmasan: – Szeretlek.

Óvatosan kiszedegeti a sebből a szkafanderem beleolvadt cafatjait, némelyik a csuklómig is leér, és antibiotikummal meg nukleotidokkal átitatott kötőhálót húz rá szorosan.

– Ezt meg hol szerezted? – kérdem.

– Én nem prédikálok neked, szóval te se faggass, hogy mi honnan meg micsoda, jó?

Megcsókolom az orrát, és a gyűrűsujján körbefutó vékony tincsgyűrűvel játszom. A hajam és selyemszálak fonata a jegygyűrűnk.

– Meglepetésem van a számodra – mondja.

– Ahogy nekem is a te számodra – felelem, és persze hogy a Babérra gondolok. Úgy nyomom a fejébe a hajpántomat, mintha korona lenne, ő pedig elfintorodik a nedves érzéstől.

– Jó, hát igazából nekem kettő is van, Darrow. Nem ártott volna előrelátóbbnak lenned. Szerezhettél volna nekem egy kockacukrot vagy szaténlepedőt vagy... mondjuk egy kávét az első ajándékod mellé.

– Kávét? – kacagok nagyot. – Tudod te, hogy milyen Színklánba házasodtál be?

– Nem sok haszna van egy ilyen fúrónak – sóhajt nagyot. – Leginkább semmi. Hibbant, makacs, faragatlan...

– Ügyes? – vigyorgok rá hamisan, miközben a kezem felsiklik a szoknyája alatt a combján.

– Elismerem, ennek akadnak előnyei – mosolyog vissza rám, és úgy csapja le magáról a kezemet, mintha valami pók lenne. – Na, vedd fel ezt a kesztyűt, hacsak nem akarod, hogy az asszonyok nyaggassanak. Anyád már előrement.

3

A Babér

Kéz a kézben ballagunk vissza a köztérre a zsúfolt alagúton át. Lune csak mondja a magáét felettünk a HK-n, a magasban, ahol az Aranyhomlokúaknak (az Aureáltaknak, a precizitás kedvéért) a helye van. Éppen egy Vörös bányász-és egy Narancs technikusi csoportot ért terrorista robbantás borzalmait mutatják. Arész Fiai tették, mondják. Arész bizarr jele, a kegyetlen, naptövisekkel ékített sisak lobban fel a monitoron, a tövisekből vér csöpög. Megcsonkított gyerekek képei. Arész Fiait törzsi gyilkosoknak, káoszhozóknak nevezik. Ítélkeznek felettük. A Társadalom Szürke rendőrei és katonái a romokat takarítják. Két Obszidián kasztú katona, egy nálamnál kétszer nagyobb nő és férfi lépdel a törékeny Sárga orvosok mellett, a robbanás áldozatait cipelik.

Lykoson nincsenek Arész Fiai, hiábavaló háborúskodásuk minket nem ér el. Ennek ellenére jutalmat ajánlanak bárkinek, aki segít kézre keríteni Arészt, a terroristakirályt. Ezerszer láttuk már ezt az adást, de nem vált valóságosabbá. A Fiak azt gondolják, hogy rosszul bánik velünk a Társadalom, ezért merényleteket követnek el. Céltalan cirkusz csupán. A robbantásaikkal csak késleltetik, hogy a Mars végre fogadhassa a többi Színeket. Az egész emberiséget bántják.

Az alagútban a gyerekek felugrálnak, hogy tenyerüket a plafonhoz érintsék, és a község lakói mind nagy jókedvben áradnak a Babérünnepre. Mentünkben a babérünnepi dalt énekeljük – a bakugrásos nótát a férfiról, aki egy aranymezőn talált rá a menyasszonyára. Itt is, ott is kacagás harsan, ahogy a fiúk próbálnak felfutni a falakra, vagy épp a magasba vetődve szaltózni igyekeznek, de orra buknak, egy lány ugyanakkor a szemük láttára könnyedén megcsinálja az ugrást.

A folyosón végig fények lógnak. Távolabb a harmincöt évesen már vén Narol bácsi részegen nyúzza a citeráját, és a gyerekek a lábaink körül táncikálnak. Még Narol bácsi se lehet örökké savanyú. Vállszíjakkal akasztja magára a hangszert, így a csípőjén pihen a műanyag tábla a feszes húrokkal. Jobb hüvelykjével ciccegteti végig őket, aztán egyszer csak lecsap a mutatóujj, és egyetlen húr peng élesen, míg a bal kezével sorban barázdálja a basszus húrokat egyenként. Őrjítően nehéz úgy pengetni a citerát, hogy ne gyászos nyavalygás legyen, de Narol bácsi mestere a hangszernek. Én csak szomorú dallamokat tudok rajta előcsalogatni.

Régebben sokat tanítgatott, tánclépéseket is mutatott, amiket apámnak nem maradt ideje megtanítani nekem. Még a tiltott táncot is megtanította, azt, amiért felakasztanak. A régi bányában. Addig csapkodta a bokámat egy vesszővel, míg hibátlanul nem pörögtem-forogtam-repültem a levegőben, miközben a kezemben kardként forgattam egy hosszú fémrudat. És amikor végre úgy csináltam, ahogy kell, csókot nyomott a homlokomra, és azt mondta, az apám fia vagyok. Ő tanított meg mozogni, neki köszönhetem, hogy a fogócskázások és bújócskázások során én voltam a legjobb a társaim között.

– Az Aranyak párokban, az Obszidiánok hármasával, a Szürkék pedig tucatjával összekapaszkodva táncolnak – magyarázta. – Mi egymagunkban táncolunk, mert a Pokolfúrók is magányosan fúrnak. A fiú is magányosan válik férfivá.

Hiányzik az az idő, amikor még fiatal voltam, és nem ítéltem meg a folytonos piaszaga miatt. Tizenegy éves lehettem akkoriban. Alig öt éve. És mégis, mintha egy élet telt volna el.

A Lambdák a hátamat veregetik, mikor elhaladnak mellettem, sőt, még Varlo, a pék is felvonja a szemöldökét, ahogy meglát, és egy darab kenyeret nyom Eo kezébe. Nyilván mind hallottak már a Babérról. Eo a szoknyájába dugja a kenyeret, hogy jó lesz később, és különös tekintettel mér végig.

– Úgy vigyorogsz, mint egy félnótás – csíp az oldalamba. – Mit műveltél hát?

Csak a vállamat vonogatom, és próbálom a vigyort eltüntetni a képemről. Nem megy.

– Mindenesetre nagyon büszke vagy valamire – mondja gyanakodva.

Kieran kisfia és kislánya, az unokaöcsém és – húgom, Reagan és Iro csattog el mellettünk. Ikrek, és már háromévesen gyorsabbak Kieran feleségénél, Dionánál, és anyámnál is.

Anyám mosolya legjobb esetben is szórakozott, arcán mindig a sokat megélt ember lemondása.

– Úgy fest, megperzselted magad, galambom – mondja, amikor meglátja kesztyűs kezemet. A hangja halk, gúnyos.

– Vízhólyag – vágja rá helyettem Eo. – Jó nagy.

– Apád rosszabbakat is szerzett – vonja meg a vállát anyám.

Átkarolom a vállát. Vékonyabb, mint régen, amikor tanítgatott, ahogy az asszonyok tanítgatják a fiaikat népünk dalaira.

– Csak nem aggódás hangját hallom, anyám? – kérdem.

– Aggódni? Én? Buta gyermek – sóhajt ő lassan viruló mosollyal, én meg arcon csókolom.

Amikor a köztérre érünk, a klánok fele már csaprészeg. Mert nemcsak táncos, de részeges nép is vagyunk. És a Bádogbögrék hagyják, hadd igyunk. Ha valakit ok nélkül felakasztanak, lesz némi morgolódás a községekben. De ha józanságra kényszerítenek bennünket, az fix, hogy egy szarveretes hónapon át takaríthatják a romokat. Eo szerint a gomba, amiből pálinkát főzünk, nem őshonos a Marson, kifejezetten azért telepítették meg, hogy rabszolgasorba döntsön bennünket az ital. Mindig ezzel jön, amikor anyám új adag főzetet készít, ilyenkor anyám általában alaposan meghúzza a flaskát, és azt feleli:

– Inkább az ital legyen az uram, mint egy férfi. Ezek a láncok legalább édesek.

És a Babér-szállítmányokkal érkező szirupokkal még édesebb lesz. Mert léteznek az alkohol ízesítésére szolgáló aromák, bogyók meg valami fahéj nevezetű dolog. Még az is lehet, hogy új citerám is lesz, fából, nem fémből és műanyagból. Néha olyanokat is osztogatnak. Az én hangszerem régi, kopott holmi, túl sokat játszottam már rajta. De az apámé volt.

A köztér első részében felharsan a zene, siránkozó citerák és hevenyészett dobok hangzavara. Ómegák és Üpszilonok tolakodnak el mellettünk, vígan igyekeznek a kocsmákba. Mindnek tárva-nyitva áll az ajtaja, a füst és a lárma kiárad a köztérre. A tér peremén asztalok sorakoznak, és a középen ágaskodó akasztófák körül üresen hagyták a térséget, hogy legyen hol táncolnunk.

A köztér maga egy körkörösen emelkedő spirál: a legalsó körön kocsmák és javítóműhelyek, a következő néhányon Gamma-lakások, majd ellátóüzletek és lerakatok, egy magas fal, végül magasan a mennyezet fölött lapos tetejű fémkupola nanoÜveg kémlelőnyílásokkal. Bögrének hívjuk, és ez az az erőd, ahol az őreink élnek, alszanak. Afölött van bolygónk lakhatatlan felszíne, kopár senki földje, amit csak a HK-n láttam eddig. A hélium-3 bányának köszönhetően fog megváltozni.

A babérünnepi táncosok, zsonglőrök és énekesek már rákezdtek a műsorukra. Eo megpillantja Lorant és Kierant, odakiált nekik. Az Elázott Korsóban ülnek a hosszú, tömött asztalnál. Az asztalfőn a klánunk véne, a Vén Metsző szokta ontani a történeteket a félrészeg népségnek. Már az asztal alá itta magát, ami azért nagy kár. Nem bántam volna, ha ő is látja, amint átveszem a klánnak a Babért.

A mi lakomáinkon, ahol az étel olyan kevéske, hogy jó, ha egy falatnyi jut mindenki tányérjára, a főszerep az italé és a táncé. Még le sem ültem, de Loran már megtölti a korsómat. Folyton le akar itatni mindenkit, hogy aztán nevetséges szalagokat aggathasson a hajunkba. A felesége, Dio mellett helyet csinál Eónak, és így egymás mellett végképp olyanok, mint két tojás, pedig nem ikrek.

Loran ma már húgaként szereti Eót, akár a saját bátyja, Liam, de én még emlékszem, hogy volt idő, amikor úgy imádta őt, mint ma Diót. Sőt, ahogy a feleségem betöltötte a tizennégyet, le is térdelt előtte. Na persze, a fiúk fele megtette, de Eo tudta, kit akar. Engem választott.

Kieran gyerekei lerohanják az apjukat. A felesége megcsókol, én a homlokára adok egy üdvözlő csókot, és beletúrok vörös hajába. Felfoghatatlan, hogy a Hálódában töltött nap után hogy lehetnek ilyen frissek és bájosak az asszonyaink. Én jóképű vagyok, vagy legalábbis annak születtem, az arcom sovány és szögletes, de a bányában eltöltött évek már kikezdték a fiatalságomat. Pedig magas vagyok, és még mindig csak növök. A hajam vörös, mint az állott vér, a szemem rozsdaszín és élénk, mint Octavia au Lune villogó aranya. A bőröm feszes és sápadt, de csupa sebhely, égés-és vágásnyomok tarkítják a képemet. Nem kell már sok idő, hogy megkeményedjenek a vonásaim, mint Dagónak, vagy nyúzottan feszüljenek, mint Narol bácsinak.

A nők azonban mások, lenyűgözőek és felfoghatatlanok. A Hálóda dacára is kecsesek és ragyogóak, mindegy, hány gyereket szültek már. A térdük alá ér a sokrétegű szoknyájuk, blúzaik a vörös féltucatnyi árnyalatában tündökölnek. Soha mást nem visel senki, csakis vöröset. A nők a klánok szíve és lelke. És majd milyen szépségesek lesznek, ha magukra aggatják a Babér hozta csomagokban érkező szalagokat, masnikat és csipkéket.

Megérintem a kézfejemen a kasztszimbólumot: egyszerű vörös körbe rajzolt nyíl és kereszt bemetszések. Csontkemény. Rendben van. Eónak nem, hozzá más illene, ő lehetne Aranyhomlokú is, olyan, amilyeneket a holoKépen látunk. Kijárna neki. Aztán látom magam előtt, ahogy jól fejbe vágja Lorant, mert az ledönt egy kupányit anyu rizsfőzetéből, és már nem is érzem annyira sorsot tévesztettnek. Ha tényleg Isten rakja össze az élet darabkáit, hát Eót igen jól elhelyezte hozzám. Elmosolyodom. De ahogy Eóról a tekintetem a távolba téved, és elnézek a vígan táncoló, forgolódó, topogó népem felett, a szemem megakad a magasban, az akasztófán magányosan himbálódzó csontvázon. A többieknek már fel sem tűnik. Számomra azonban apám sorsának örök árnya marad.

Hiába túrjuk a földet álló nap, a holtainkat nem temethetjük el. Ez is a Társadalom törvénye. Apám két hónapon át hintázott ott fenn, akkor vették csak le onnan, és őrölték porrá a csontjait. Bár még csak hat múltam, én másnap megpróbáltam levenni a hulláját. A nagybátyám nem hagyta. Gyűlöltem érte, hogy miatta nem vehetem magamhoz apám testét. És később megutáltam még egyszer, amikor rájöttem, mennyire gyenge ember – apám az életét adta valamiért, Narol bácsi viszont csak ivott és evickélt át az életen.

– Őrült a fiú, majd meglátod. Őrült és zseniális és nemes lelkű ez a Narol, a legjobb az összes testvérem közül – mondta egyszer az apám.

Mostanra ő közülük az egyetlen, aki még él.

Nem hittem volna, hogy az apám egyszer eljárja az Ördög Táncát, amit az öregek csak akasztásos halálnak neveznek. A szavak és a béke embere volt, de a szavai a szabadságról szóltak, a saját törvényeinkről. Az álmai fegyverek lettek, és az ő öröksége a Táncos Lázadása. De el is halt vele az akasztófán. Kilencen járták el az Ördög Táncát, himbálózva és a levegőben csapkodó lábakkal, míg végül már csak az apám maradt, legutolsónak.

Igazából nem volt nagy lázadás, hittek a békés tiltakozás erejében, hogy azzal meggyőzhetik a Társadalmat, nagyobb fejadagokat érdemelnénk. Eljárták hát a gravLiftek előtt az Aratótáncot, és eltávolítottak alkatrészeket a fúrókból, hogy leálljon a termelés. De kudarcot vallottak. Csak a Babér hozhat több ételt.

Nagybátyám tizenegykor telepedik le mellém a citerájával. Csak méreget részegen, mintha karácsony estéjét írnánk. Nem szólunk egymáshoz, bár Eóhoz van néhány kedves szava, és Eónak is hozzá. De persze Eót mindenki szereti.

Csak akkor rándul össze, amikor Eo anyja mellém lép, csókot nyom a fejem búbjára, és nagyon hangosan azt mondja:

– Hallottuk ám a nagy hírt, arany fiam. A Babérról! Apád fia vagy, bizony!

– Mi a baj, bácsikám? Gáz van? – nézek Narolra.

– Te kis szarpofájú – tágul szélesre a nagybátyám orrlyuka.

Az asztalon át rám veti magát, és már hempergünk is a porban, összegabalyodva. Jó nagydarab, de gyorsan a hátára fordítom, és addig püfölöm a megégett kezemmel az orrát, míg Eo apja és Kieran le nem rángatnak róla. Narol bácsi felém köp. Vér és pia. Aztán az asztal két végén iszunk tovább. Anyám csak a szemét forgatja.

– Eszi az epe, hogy ő aztán szarveretesen semmit se tett a Babérért. Ott volt, oszt annyi – mondja a fia, Loran.

– Az a szarveretes hülyéje akkor se tudná, hogy nyerheti el, ha az ölébe pottyanna – folytatom.

Eo apja megpaskolja a fejemet, és kiszúrja, ahogy a lánya az asztal alatt az égett kézfejemet fixírozza. Sietve visszahúzom rá a kötéskesztyűt. Az apósom rám kacsint.

Mire a Bádogbögrék megérkeznek az eredményhirdetésre, Eo is összerakja az ábrát a Babérról, de egyáltalán nem jön lázba. Nem erre számítottam. Csak a szoknyáját markolja, úgy mosolyog rám. De a mosolya grimasz inkább, és nem is értem, mire fel ez a neheztelés. Pedig mindenki gratulál, minden klánból érkeznek, hogy megveregessék a vállamat, az összes Pokolfúró hozzám járul, az egy szem Dago kivételével. Az csak üldögél a füstpálcájával a ragyogó Gamma-asztalnál, amin több az étel, mint a pia. Nem is akad még egy ilyen megrakott asztal.

– Alig várom már, hogy a piszok is normál adagon éljen – kuncog mellettem Loran. – Dago szájában soha még parasztadag nem járt.

– Mégis soványabb még az asszonyoknál is – toldja meg Kieran.

Nagyot nevetünk Lorannal, és sietve egy darab kenyeret nyomok Eo markába.

– Fel a fejjel – mondom neki. – Ma este ünnepelünk.

– Nem vagyok éhes – feleli.

– Akkor se, ha fahéjas lesz az a kenyér? – kérdem, mert hamarosan beköszönt az az idő is.

Rám villantja félmosolyát, ami azt üzeni, hogy tud valamit, amit én nem.

Éjfélkor gravCsizmás Bádogbögrék kis csoportja ereszkedik le a Bögréből. Foltos, másodosztályú szerelésben. A nagy részük vagy kamasz még, vagy a földi háborúkból nyugdíjazott vénség. De ez mindegy is. Az oldalukra felcsatolva lóg a bénító meg a perzselő. Használatban még soha nem láttam egyik fegyvert sem. Nem is kell használniuk. Tőlük jön a levegő, az étel, hozzájuk érkezik be minden a világból. Nekünk egy fia perzselőnk sincsen. Persze Eo nyilván szívesen rátenné a kezét egyre.

Figyelem, hogy megrándul az álla, mikor ellebegnek előttünk a gravCsizmás Bádogok, és csatlakozik hozzájuk a bányaigazgató, Timony cu Podnigus, egy apró, rezes hajú férfi. Rezes, vagyis a Réz színkasztból, a precizitás kedvéért.

– Figyelem, figyelem, mocskos Vörhenyesek! – kiáltja Rusnya Dan.

Elnémul az ünnepség, és már mindenki a felettünk lebegő alakokat figyeli. Podnigus igazgató gravCsizmája másodosztályú cucc, úgy botladozik benne a levegőben, mint egy vén bakkecske. Ahogy kitárja aprócska, gondosan ápolt kezecskéit, egyre csak ereszkednek alá a gravLifteken a Bádogbögrék.

– Úttörő társaim, páratlan öröm nekem elvegyülni vigadozásotokban – kacarászik. – Szívemhez közel áll boldogságtok egyszerű tisztasága. Egyszerű italok, egyszerű mulatság, egyszerű táncok. Ó, mily’ tiszta a lelketek, hogy ennyi is vidámságra fakasztja. Bár magam is képes lennék ily’ könnyedén mulatozni! De engem még a bolygón túli Rózsaszín bordélyok zsíros sonkával és ananásztortával traktáló lakomái se derítenek fel manapság! Mily’ nyomorú a sorsom! S mily’ bőkezűen bánik véletek az élet. Bárcsak egy lehetnék közületek! De a Színem az én Színem, és Rézként arra vagyok kárhoztatva, hogy adatok, bürokrácia és igazgatás erdejében éljem tunya életemet – mondja, s nyelvével nagyot csettint közben. A gravCsizmája megugrik, rezes fürtjei borzolódnak. – De térjünk hát a tárgyra. A Mű és a Khí kivételével mindenki teljesítette a kvótát. Következésképpen ebben a hónapban Mű és Khí számára nem jut marhahús, tej, fűszerek, tisztálkodási szerek, élvezeti cikkek, sem pedig fogorvosi szolgáltatások. Csak az alapvető ellátást kapják és zabot. Hisz magatok is tudjátok, hogy a Föld bolygóról érkező hajók szűkösek, szállítmányaik kiszámolva érkeznek a gyarmatokra. Igen értékes szállítmányok ezek, szűkös forrásokból. Azokat illetik, akik megfelelőképpen teljesítenek. A következő negyedévben talán Mű és Khí is szorgosabban ragadja meg a munka végét.

A Mű és a Khí tucatnyi embert veszített olyan gázrobbanásokban, amilyentől a nagybátyám is tartott éppen ma délután. Nem a szorgalmukkal volt a baj. Egyszerűen csak meghaltak.

Egy ideig ebben a mederben folytatja a mondókáját, míg végül a lényegre tér. Előveszi a Babért, a magasba emeli. Műarannyal van bevonva, de azért csillogó ágacska. Loran oldalba bök. Narol bácsi a homlokát ráncolja. Hátradőlök, érzem magamon a tekinteteket. A fiatalok példaképe vagyok, a gyerekek élnek-halnak a Pokolfúrókért. De az idősebbek is engem figyelnek, Eo gyakran mondogatja, hogy én vagyok a kasztom büszkesége, az arany gyermek. Most végre megmutathatom hát mindenkinek, hogyan viselkedik egy igazi férfi. Nem fogok nevetségesen ugrándozni a győzelmi mámorban. Csak biccentek majd mosolyogva.

– Engem illet végül a kitüntető megtiszteltetés, hogy a Mars Főkormányzója, Nero au Augustus nevében átadjam a termelékenységet és havi példamutatást és győzedelmes tettrekészséget és engedelmességet, áldozatosságot és...

A Gamma kapja a Babért.

Nem mi.

4

Az ajándék

Míg a babérdíszes ládákat átadják a Gammáknak, azon mélázok, milyen eszesen ki van ez okoskodva. Hogy soha nem nyerhetjük meg a Babért. Érdekli is őket, hogy mit mutatnak a számok! Érdekli is őket, hogy a fiatalabbak tiltakozva hőbörögnek, az öregek meg ugyanazokat a fáradt bölcsességeket dörmögik a bajszuk alatt. Nem több ez egyszerű erőfitogtatásnál. Megmutatták megint, hogy minden rajtuk múlik. Ők döntik el, ki nyer. Születési jogon dől el a játszma, amit érdemek szerint szabtak meg. Így marad érintetlen a hierarchia. Így marad meg nekünk az örök küzdelem, így mondunk le a lázadásról.

És hiába a csalódás, még most is akadnak köztünk olyanok, akik nem a Társadalmat hibáztatják. A Gammát hibáztatjuk, aki a jutalmakat kapja. Felteszem, ennyire futja a gyűlöletből. És amikor az ember a gyereke kiálló bordáit simogatja, és látja, hogy a szomszéd ízes marharagun és cukros lepényen hízik, hát nehezen utálhatna mást, mint őt. Mert az ember azt hinné, megosztoznak a nekik jutó bőségen. Pedig nem, dehogy.

A nagybátyám csak megvonja a vállát, a többiek viszont őrjöngenek, vörösek a fejek. Loran mindjárt nekiesik a Bádogbögréknek vagy a Gammáknak. Eo azonban nem hagyja, hogy felforrjon a vérem a haragtól. Mielőtt még kiszorítanám a saját kezemből a vért, mert annyira markolom az asztal peremét, megfogja a kezemet. Ismeri a véremet, jobban ismer a saját anyámnál, tudja, hogyan csitíthatja le a dühömet, mielőtt még az igazából lángra kapna. Anyám halványan elmosolyodik, ahogy Eót figyeli, mint karol belém. Szereti a feleségemet ő is.

– Gyere, táncoljunk – súgja a fülembe Eo. A citerásoknak és a dobosoknak kiált muzsikáért. Benne is lobog az indulat, világos, hiszen nálam is jobban utálja a Társadalmat. És én éppen ezt imádom a feleségemben.

Lassan éledezni kezd a gyors citeraszó, az öregek már az asztalt csapkodják, a réteges szoknyák pörögnek, repdesnek, lábak topognak, sarkak kopognak. Megragadom a feleségemet, és a klánok szépen csatlakoznak hozzánk, már ropjuk is a táncot az asztalok közötti téren. Izzadva, kacagva feledkezünk meg a haragunkról. Együtt nőttünk fel, együtt vagyunk felnőttek is. Összenőttünk. Eo szemébe nézek, és a szívemet látom benne. Leheletében a lelkem suttog. Ő az én országom, ő az én családom. A szerelmem.

Nevetve húz félre, átvágunk a tömegen, hogy végre magunk maradjunk. De még akkor sem áll meg, amikor már nincsenek körülöttünk mások. Visz magával a fémjárdán, a régi, alacsony mennyezetű alagutakon a Hálódához, az asszonyok munkahelyéhez. Épp két műszak között érkezünk oda.

– Most hova is megyünk? – kérdezem.

– Tudod, ajándékaim vannak a számodra. És ha most mentegetőzni kezdesz, hogy bezzeg a te ajándékod taccsra ment, hát orrba váglak.

Megpillantok egy vérvörös hemantuszbimbót a falon, letépem, és átadom neki.

– Ez az ajándékom. Látod, megleptelek.

– Jól van – kuncog Eo. – Akkor a belseje az enyém, a külső része meg legyen a tiéd. Nem, nehogy szétszedd! Majd én vigyázok a te feledre is.

Megszagolom a bimbót a kezében. Rozsdaszaga van, és az illat hasonlít anyám híg ragujaira is.

Benn a Hálódában barna és fekete bundás, vaskos testű, hosszú csontvázlábú pókférgek szövik körülöttünk a selymet. Aránytalanul vékony lábaikon kúsznak a tartóléceken, cipelik hatalmas potrohuk. Eo a Hálóda legfelső szintjére vezet. A régi fémgerendákon mindenütt selyem. Borzongva figyelem ezeket a lényeket alattunk és felettünk. A lándzsaviperákat már kiismertem, ezek idegen jószágok, a Társadalom Húsfaragói alkották őket. Eo nevetve vonszol a falhoz, félrehúz egy vaskos hálófüggönyt, ami mögött elrozsdált fémcsatorna nyílik.

– A szellőzés – mondja. – Úgy egy hete esett le a vakolat, akkor vettük észre.

– Ha itt találnak bennünket, megkorbácsolnak, Eo. Tilos...

– Ezt az ajándékomat nem tehetik tönkre – mondja, és egy csókot nyom az orromra. – Gyere már, Pokolfúró. Egy fia olvadt fúróhegy sincs ebben az alagútban.

Kúszom utána a szövevényes csőhálózatban, míg sok-sok kanyar után kiérünk valahová, ahol már nincsenek emberi zajok. Csak valami búgás hallatszik a sötétben. Eo megfogja a kezemet. Az egyetlen ismerős dolog a keze.

– Mi ez a zaj? – kérdem.

– Állatok – mondja, és elindulunk a különös éjszakában. A talpam alatt valami puha. Idegesen hagyom, hogy vezessen. – És fű, fák. Fák, Darrow. Egy erdőben vagyunk.

Virágillat. Majd fények a sötétben. Zöld hasú állatok rebbennek át előttünk a sötéten. Szivárványos szárnyú óriás bogarak röppennek fel az árnyak közül. Csak úgy lüktet bennük a sok szín és az élet. A lélegzetem is elakad, és Eo nagyot kacag, mert egy pillangó olyan közel repül el mellettünk, hogy ha akarnám, megérinthetném a szárnyait.

A dalainkban léteznek ezek a dolgok, de látni még csak a HK-n láttuk őket. Ezek a színek hihetetlenek, elképzelhetetlenek. Az én szemem még csak a vörös földet látta, a fúrók szikráját, a Vöröseket, a beton és a fém szürkéjét. A holoKép ablakán át kukkantottak csak be a színek hozzánk, és ez itt annyira más.

A repdeső állatok színe égeti a szememet. Borzongva, kacagva nyúlok a lények felé, megérintem őket a sötétben. Óvatosan a markomba fogom némelyiket, és felpillantok a terem áttetsző mennyezetére. Mint egy buborék, olyan, amin túl az ég van felettünk.

Az ég. Valaha csak egy szó volt.

A Mars felszínét nem látom, de látom a látványt. Csillagok ragyognak tompán és kecsesen a mélyfekete égbolton, akár a községünkben a mennyezetről alácsüngő tompa fények. Eo olyan, mint akinek köztük lenne a helye. Az arca ragyog, rám néz, és nevet, mert térdre esem. Mélyen beszívom a fű szagát. Különös illat, édes és emlékekkel teli, bár a fűre magára nem emlékszem. Körülöttünk a bokrokban és a fák lombjában állatok zizegnek, én pedig lehúzom magam mellé Eót, és életemben először nyitott szemmel csókolom meg. A szellőzőkön át érkező levegőben lágyan hintáznak az ágak és a levelek. Magamba szívom a hangokat és az illatokat, és a látványt, ahogy a feleségemmel a csillagos mennyezet alatt, a fűágyon szerelmeskedünk.

– Az ott az Androméda-galaxis – mutatja később, amikor már a hátunkon fekve pihenünk. Madarak csicseregnek a sötétben. Felettem az ég végtelenje rémisztő. Ha túlságosan erősen nézem, megfeledkezem a gravitációról, és magába szippant, belezuhanok. Borzongás fut végig a gerincemen. Alagutak, tárnák és lyukak teremtménye vagyok, az én otthonom a bánya, az énem egy része rohanna vissza a biztonságba, vissza ebből az idegen teremből, ami tele van élőlényekkel, és a tér végtelen.

Eo felém fordul, ujja bejárja a mellkasomat tarkító égésnyomokat. Lejjebb, a hasamon ott a sebhely, amit a lándzsavipera hagyott.

– Anyu sokat mesélt az Andromédáról. És le is rajzolta a tintával, amit attól a Bádogbögrétől, Bridge-től kapott. Szerette őt, tudod?

Ahogy fekszünk ott egymás mellett, mély lélegzetet vesz, és már ebből tudom, hogy kitervelt valamit, valamiről beszélni akar velem, és csak ezt a pillanatot várta vele. Mert ez a hely hatalom.

– Elnyerted a Babért, ezt mindenki tudja – mondja.

– Nem kell vigasztalnod, már elszállt a dühöm. Nem számít – mondom. – Ez után a hely után nem számít semmi.

– Mit mondasz? – kérdi élesen. – Annál inkább számít, nagyon is. Te nyerted el a Babért, de nem neked adták.

– Mindegy. Ez a hely...

– Ez a hely itt van, de nekünk tilos idejönni, Darrow. Ezt csak a Szürkék használhatják. Nem osztoznak velünk.

– Miért is tennék? – kérdem. Összezavarodtam.

– Mert mi hoztuk létre. Mert a miénk.

– Tényleg? – kérdem. Bizarr gondolat. Nekem csak a családom van, és én magam. Minden más a Társadalomé. Nem a mi pénzünkből utaztak ide az első úttörők. Mert nélkülük mi is ott lennénk a haldokló Földön lenn, a többiekkel.

– Darrow! Hát annyira Vörös vagy, hogy nem látod, mit műveltek velünk?

– Vigyázz, mit beszélsz – intem feszülten.

– Bocs – szorítja össze a száját. – Csak... láncra vagyunk verve, Darrow. Nem gyarmatosítók vagyunk. Jó, persze, bizonyos szempontból azok vagyunk. De pontosabb rabszolgának hívni bennünket. Hiszen koldulunk az ételért. Úgy koldulunk a Babérért, mint kutya a finom falatokért a gazdája asztalánál.

– Lehet, hogy te rabszolga vagy – mondom határozottan –, de én nem. Én nem koldulok. Én megkeresem a jussomat. Én Pokolfúró vagyok. Arra születtem, hogy feláldozzam magam, hogy előkészítsem a Marsot az emberiségnek. Az engedelmesség felemel, megnemesít...

– Mi vagy te, valami beszélő bábu? – lendíti a magasba a két karját. – Ismételgeted a szarveretes szólamaikat? Apád jól látta. Nem tökéletesen, de jól – mondja, belemarkol a fűbe, is kitép egy nagy csomót. Mintha megszentségtelenítené a helyet. – Jogunk van ehhez a földhöz, Darrow. Mert a mi izzadságunk és vérünk öntözi. És mégis az Aranyaké, a Társadalomé. Mióta már? Száz, százötven éve, és csak ásnak és odavesznek a föld alatt az úttörők. A mi vérünk, az ő parancsukra. Olyan Színeknek készítjük elő ezt a bolygót, akik soha egy csepp izzadságot sem ontottak értünk, olyan Színeknek, akik a földi kényelemben trónolva várják, hogy mire jutunk, akik még csak nem is jártak soha a Marson. Ezért érdemes élni? Még egyszer mondom, apádnak joga volt hozzá.

– Az apám huszonöt éves se volt, amikor meghalt, Eo – rázom meg a fejemet. – Csak mert joga volt hozzá.

– Az apád gyenge volt – motyogja.

– Mi a szarveretes nyavalyát akar ez jelenteni? – kérdem, és érzem, hogy elönti a vér az agyamat.

– Azt, hogy túlságosan sok minden fogta vissza őt. Hogy az apád álma helyes volt, de nem harcolt érte, ezért halt meg – vágja rá Eo.

– Családja volt, meg kellett óvnia!

– Nálad akkor is gyengébb volt.

– Vigyázz – sziszegem.

– Vigyázzak? Ezt mondja nekem Darrow, az őrült lykosi pokolfúró? – nevet leereszkedően. – Apád óvatosnak és engedelmesnek született. Talán te is? Mert amikor hozzád mentem, nem ezt gondoltam. A többiek azt mondják, igazi gép vagy, mert szerintük nem ismersz félelmet. De ők vakok. Nem látják, mennyire gúzsba köt téged a félelem.

Hirtelen gyöngédséggel cirógatja végig a kulcscsontomat a hemantusszal. Eo hangulatember. A virág éppolyan vörös, mint a karikagyűrű az ujján.

– Bökd ki végre – gördülök az oldalamra. – Mit akarsz?

– Tudod, mit szeretek benned, Pokolfúró?

– A humoromat.

– Azt, hogy elhitted, tényleg megnyerheted a Babért – nevet szárazon. – Kieran elmesélte, hogy égtél meg ma.

– A kis patkány – sóhajtok. – Mindig csak fecseg. Nem úgy van, hogy ezt az öcsikék csinálják, nem a bátyok?

– Kieran megrémült, Darrow. Nem miattad félt, mielőtt még azt hinnéd. Hanem tőled rémült halálra, mert ő soha nem lenne képes arra, amire te. Soha még csak az eszébe se jutna.

Eo mindig körbe-körbe halad előre. Én ki nem állhatom a sok elvont gondolatot, ami őt élteti.

– Szóval akkor azt szereted bennem, hogy szerinted én hiszek abban, vannak dolgok, amikért érdemes kockáztatni? – próbálom összefoglalni. – Vagy azt, hogy vannak ambícióim?

– Hogy van agyad – ugrat.

– Mit vársz tőlem, Eo? – teszem fel megint a kérdést.

– Hogy cselekedj. Hogy használd az adottságaidat, és váltsd valóra apád álmát. Te is látod, hogy az emberek figyelnek rád, tanulnak tőled. Azt akarom, hogy azt gondold, ez a föld a te jussod, és megéri a kockázatot, hogy tényleg a tiéd, a miénk legyen.

– Miféle kockázatot?

– Az életedet. Az én életemet.

– Ennyire szeretnél már szabadulni tőlem? – dohogok.

– Csak beszélj hozzájuk. Hallgatni fognak rád – nógat. – Ilyen rohadtul egyszerű. Minden fül szomjazik a hangra, ami utat mutathat a sötétségben.

– Pazar. Szóval legalább nem egymagamban lógatnak majd fel. Tényleg apám fia vagyok.

– Nem lógatnak fel.

– Milyen biztos a dolgában az én feleségem – nevetek túlságosan is élesen. – Pedig garantált, hogy fellógatnak.

– Te nem mártírnak születtél – hanyatlik vissza csalódott sóhajjal. – Annak nem is látnád értelmét.

– Nem? Jó, hát akkor mondd el, mi az értelme, Eo. Mi értelme meghalni? Hiszen egy mártír fia vagyok. Magyarázd el végre, mire jutott azzal, hogy megfosztott az apámtól. Magyarázd el, milyen jó származhat ebből a szarveretes bánatból. Magyarázd már el, miért jobb nekem, hogy a nagybátyámtól tanultam meg táncolni, és nem az apámtól. Talán több étel jutott nekünk a halálával? Vagy jobb lett az életünk? Szarveretesen semmi értelme egy ügyért meghalni. Mert így csak kevesebbek lettünk a nevetésével – folytatom, és már érzem a könnyek maró fájdalmát a szememben. – Így csak kevesebbek lettünk egy apával és férjjel. Szóval teszek rá, hogy igazságtalan az élet. Mert ha az embernek családja van, akkor csakis az számít, semmi más.

Eo megnyalja az ajkát, elgondolkozik, mielőtt válaszolna.

– A halál nem értelem nélkül való. Az az értelmetlen, ha nem élhetünk szabadon, Darrow. Az az értelmetlen, ha a félelem láncában vergődve élünk, ha rettegünk a veszteségektől, a haláltól. És én azt mondom, hogy ezeket a láncokat le kell verni. Ha levered a félelem láncait, leverted a láncokat, amikkel az Aranyak tartanak féken bennünket, a Társadalom láncait. Képzeld csak el. Miénk lehetne a Mars! Azoké a gyarmatosítóké, akik itt robotoltak és hullottak rabszolgákként – az arca tűzben lobog, már egészen tisztán látom, mert az éjszakának hamarosan vége, világosodik felettünk az ég. – A szabadságba vezethetnéd az embereket. Képzeld csak el, mi mindenre lehetnél képes, Darrow. – Egy pillanatra elhallgat, a szeme csillog. – Egészen beleborzongok, ha elképzelem, miket vihetnél véghez. Annyira sok mindent kaptál, de te mégis alacsonyra teszed a mércét magadnak.

– Ugyanazt hajtogatod csak – vágom rá keserűen. – Azt mondod, érdemes meghalni egy álomért. Én erre azt felelem, hogy nem, nem érdemes. Azt mondod, jobb állva meghalni, én azt, hogy jobb térdelve élni.

– Ez még csak nem is élet – csattan fel. – Gépemberek vagyunk, gépaggyal, gépélettel...

– Gépszívvel? – kérdem. – Ez lennék én?

– Darrow...

– Mert te miért élsz? – kérdem tőle egyszeriben. – Értem? A családodért és a szerelemért? Vagy valami álomért?

– Ez nem valami álom, Darrow. Azért az álomért élek, hogy a gyerekeim talán szabadok lesznek. Hogy azzá válnak, amivé válni szeretnének. Hogy övék lesz a föld, amit az apjuktól kaptak.

– Én érted élek – felelem erre szomorúan.

– Akkor próbálj meg valami többért élni – mondja, és arcon csókol.

Hosszú, szörnyű csend feszül közénk. Fel se fogja, hogy a szavai szétzúzzák a szívemet, hogy könnyűszerrel meggyötörhet egyetlen mondatával. Mert nem úgy szeret engem, ahogyan én őt. Túlságosan is magasra tekint. Én meg túl alacsonyra. Kevés lennék neki?

– Azt mondtad, van még valami ajándékod nekem – mondom akkor, hogy témát váltsak.

– Majd máskor – rázza meg a fejét. – Felkel a nap. Azt legalább nézzük meg együtt.

Némán fekszünk, és nézzük, ahogy fény kúszik fel az égre, mintha tűztinta áradna rajta szét. Soha, még álmomban se láttam ilyet. Csak folyik a könnyem, ahogy felettünk a világ fénybe borul, és meglátjuk a terem fáinak zöldjét, barnáját és sárgáját. Ez maga a szépség. Maga az álom.

Némán térünk vissza a szürke csővezeték komorságába. A szememben még ott vannak a könnyek, de már elporladt a látvány csodája, csak azon gondolkodom, vajon mit vár tőlem Eo. Fogjam a parittyaPengémet, és kezdjek lázadást? Akkor meghalok. És a családom is. Ő is meghal, és őt végképp nem kockáztathatom semmiért. Ezt tudja.

Azon agyalok, mi lehet a másik ajándéka, ahogy előbújunk a csőből a Hálódában. Én bújok ki elsőként, és nyújtom neki a kezemet. Akkor szólal meg mögöttem az a sajátos lejtésű, zsíros, földi hang:

– Vörösek a kertünkben – kárálja. – Hogy mik vannak!

5

Az első dal

Rusnya Dan áll ott három másik Bádogbögrével. A bénítóik berzenkedve várnak a markukban. Ketten a Hálóda fémgerendáinak támaszkodva bámulnak. Mögöttük Mű és Üpszilon asszonyok tekerik hosszú ezüstpóznákra a férgek termelte selymet. Csak csóválják a fejüket, mintha azt akarnák mondani, nehogy valami ostobaságot csináljunk. Az engedélyezett területen kívülre hatoltunk. Ezért korbácsolás jár, de ha ellenállnék, a büntetés halál. Megölik Eót, és megölnek engem.

– Darrow... – mormolja Eo.

Beállok Eo és a Bádogok közé, de nem csinálok egyebet. Nem harcolok. Nem hagyom, hogy pár szempillantásnyi csillagért megöljenek bennünket. Leengedem a kezeimet, hogy lássák, megadjuk magunkat.

– Pokolfúrók – göcög a társaihoz Rusnya Dan. – A legkeményebb kis hangya is csak hangya – azzal a gyomromba bök a bénítójával. Mintha vipera marna meg, közben egy csizmával belém rúgnak. Levegő után kapkodva zuhanok térdre, kezemmel a fémgerenda után kapok. Az ereimben elektromosság sziszeg, epe jön fel a számba. – Na, húzz be te is egyet, Pokolfúró – károg Dan, és a lábam elé hajítja a bénítóját. – Húzz be nekem egyet, kérlek. Nem lesz következménye, csak mókázunk egyet a fiúkkal. Csak egy vacak kis ütést.

– Adj neki, Darrow! – kiáltja Eo.

Nem vagyok hülye. Megadón emelem fel a kezeimet, Dan pedig csalódottan sóhajt, és a csuklómra csattintja a mágneses bilincset. Mit a fenét akart tőlem Eo? Átkozza a Bádogbögréket, miközben őt is megbilincselik, és kivezetnek bennünket a Hálódából, visznek a börtönbe. Korbácsolás. De csak az, mert nem nyúltam a bénítóhoz, nem hallgattam Eóra.

Három nap fenn a Bögrében, egy cellában egyedül, mielőtt viszontláthatom Eót. Bridge, egy idősebb, lágyszívűbb Bádog vezet ki bennünket, hagyja, hogy egymáshoz érjünk. Nem tudom, mire számítsak, Eo talán megvet vagy szidalmazni kezd, hogy olyan töketlen voltam. De csak megfogja a kezemet, és megcsókolja a számat.

– Darrow – súgja a fülembe. A lehelete meleg, az ajkai cserepesek és remegnek. Olyan törékeny, érzem a csontjait, ahogy megöleljük egymást, kicsi lány, sápadt bőrbe csomagolt inak és csont. A térde megbicsaklik, borzong. Az a tűz, ami elöntötte az arcát, amikor felkelt a nap, tovatűnt, csupán enyésző emlék már. Szinte csak a szemét és a haját látom. Szorosan ölelem, de már hallom a köztéren összegyűltek morajlását. Ahogy megállunk az akasztófák mellett, ahol megkorbácsolnak bennünket, látom a klánom, a rokonaim arcát, gyereknek érzem magam a tekintetük súlya alatt, a sárgás fényben.

Mintha álmodnám, hogy Eo azt mondja, szeret. A keze még a kezemben. De a szemében valami különös villan. Csak korbácsolni fogják, a szavai mégis végső búcsúnak hangoznak, a szeme szomorú, bár nyoma sincs benne félelemnek. Elköszön, látom. A szívemre rémálom köde ereszkedik. Úgy érzem, mintha szöget vernének a csigolyáim közé, ahogy a szavakat suttogja a fülembe:

– Verd le a láncunkat, szerelmem.

Akkor a hajamnál fogva elrángatnak mellőle. Az arcán könnyek. Engem sirat, bár még nem értem, miért. Az agyam nem forog, a világ igen. Fuldoklom. Kezek taszítanak durván térdre, aztán felrángatnak. Ilyen csönd még soha nem hasította a közteret. Fogvatartóim csoszogása visszhangzik csak, ahogy ide-oda rángatnak.

A Bádogbögrék rám adják a Pokolfúró-szkafanderemet. Maró bűzétől biztonságban érzem magam, mintha én irányítanék. Pedig dehogy. Kivonszolnak a köztér kellős közepére, az akasztófák tövébe. A fémlépcső rozsdás, foltos. Megkapaszkodom, és felnézek az emelvényre. A huszonnégy klán irányítóSzava sorakozik odafenn, kezükben egy-egy bőrfonat. Rám várnak.

– Jaj, drága barátaim, micsoda borzalmas események ezek – jajong Podnigus igazgató. Rezes gravCsizmájában elsiklik felettem zümmögve. – Hogy megfeszülnek kötelékeink, amikor egyesek úgy döntenek, megszegik a bennünket óvó törvényeket. Mert még a legifjabbaknak és legkiválóbbaknak is tisztelniük kell a törvényt. A Rendet! Mert e nélkül állatok lennénk csupán. Engedelmesség, fegyelem nélkül hol lennének a gyarmatok? A káosz széjjelszaggatná gyarmatainkat, és az ember a Földre szorulna. Ott sanyarogna az idők végezetéig, azon a bolygón. De a Rend, a fegyelem és a törvény felemeli fajunkat. Legyen átkozott a teremtmény, aki szakít a szabályainkkal!

Beszéde sokkal ékesszólóbb, mint általában. Valakire mély benyomást igyekszik épp gyakorolni Podnigus, ezt érzem, és ahogy feljebb emelem a tekintetemet, olyat látok, amit soha nem hittem volna, hogy a két szememmel megpillanthatok. Fáj már a látása is, magamba szívom a haja és a szimbóluma ragyogását. Egy Aranyat látok. Ezen a kietlen helyen olyan, mintha angyalt látnék. Fekete és arany köpenyben, mintha a napba burkolózna. Mellkasán oroszlán üvölt.

Idősebb, arca szigorú, és a hatalom árad szét rajta. A haja fénylik, szorosan hátrafésülte a fején. Keskeny arcán se mosoly, se rosszallás jele, egyetlen vonal a sebhelye a jobb arcán.

A HK-ról tudom, hogy ilyen sebhelyet csak a legnemesebb Aranyak viselnek. A Páratlan Sebhelyesek, így nevezik őket – ők azok a férfiak és nők, akik az uralkodó Színből elvégezték az Intézetet, ahol megtanulták az összes titkot, mellyel egy napon az ember leigázza majd az egész Naprendszert.

Nem hozzánk szól, egy másik Aranyhoz beszél, aki annyira vékony és magas, hogy első pillantásra nőnek hittem. Ennek nincs sebhelye, és az arcát vastagon bemázolta valamivel, ami kiemeli aranyszíne ragyogását, és elfedi a ráncait. A szája is ragyog. És a haja is, jobban, mint a feletteséé. Groteszk látvány. De ő is így vélekedik mirólunk. Megvetően szimatol a levegőbe, az idősebb Arany pedig halkan duruzsol neki, nem szól hozzánk.

Miért is szólna hozzánk? Nem vagyunk méltók egy Arany szavaira. Ránézni is alig merek. Olyan érzés, mintha vörös szemeimmel bemocskolnám arany és fekete finomságát. Elönt a szégyen, és csak most jövök rá, miért.

Ismerem ezt az arcot. A gyarmatokon minden férfi és nő ismeri. A Marson Octavia au Lune mellett az ő arca a legismertebb – ő Nero au Augustus. A Mars Főkormányzója eljött a megkorbácsolásomra, és még kíséretet is hozott magával: két Varjú (Obszidiánok, a precizitás kedvéért) lebeg mögötte némán. Koponyás sisakjuk illik a Színükhöz. Én arra születtem, hogy a földet túrjam. Ők arra, hogy embereket gyilkoljanak. Több mint fél méterrel magasabbak nálam, nyolc-nyolc ujjuk van a hatalmas kezeiken. Háborúra lettek kitenyésztve, látványuk, akár a bányáinkat elárasztó lándzsaviperáké. Férgek mind.

Még vagy tucatnyian vannak a kíséretben, köztük egy harmadik, légiesebb Arany, aki mintha a tanonca lenne. Még a Főkormányzónál is szebb férfi, és láthatólag nem kedveli a sovány, nőies Aranyat. És Zöldek HK-s forgatócsoportja is van velük. A Varjak mellett apró kis lények. A hajuk sötét, nem zöld, mint a szemük és kézfejükön a jelük. De a szemükben hihetetlen izgalom vibrál. Nem gyakran nyílik rá alkalom, hogy egy Pokolfúróval statuálhatnak példát, jó kis műsort csinálnak hát belőlem. Ugyan hány másik bányászkolónia láthatja az adást? Nyilván az összes, ha még a Főkormányzó is itt van.

Nagy hűhót csapnak belőle, ahogy lehámozzák rólam a hőszkafandert, amit csak az előbb adtak rám. Látom magam a HK-n odafenn, látom a nyakamban a nyakláncomon csüngő jegyfonatomat. Fiatalabbnak és soványabbnak látszom, mint érzem magam. Felrángatnak a lépcsőn az emelvényre, és egy fémdobozra taszítanak a hurok alatt, ahová apámat lógatták fel. Megborzongok a hideg fém érintésétől, mikor hasra fektetnek a dobozon, és a kezeimet megkötözik. Orromba kúszik a korbácsok szintetikbőrének a szaga, az egyik irányítóSzó köhint, hallom.

– Tegyünk hát igazságot, mindörökké – mondja Podnigus.

Zuhogni kezdenek a korbácsok, mindösszesen negyvennyolc csapás. És nem lágy ütések, még a nagybátyám se finomkodik. Azt nem szabad. Belemar a korbács a bőrömbe, furcsán fütyül, ahogy hasítja a levegőt. A rémület zenéje. A végén már alig látok. Kétszer ájulok el, és amikor magamhoz térek, az jár a fejemben, hogy a HK-n vajon kilátszik-e már a gerincem.

Nagy műsorszám, a hatalom fitogtatása. Hagyják, hogy a Bádogbögre Rusnya Dan gesztusokat tegyen felém, mintha sajnálna. Biztatóan dünnyög a fülembe, tartsak ki, de persze elég hangosan, hogy mindenekelőtt a kamerák hallják. És amikor az utolsó ütés is lesújtott rám, elébem áll, mint aki meg akarja akadályozni, hogy még egyet kapjak. Tudat alatt úgy érzem, megment. És hálás vagyok neki. Legszívesebben megcsókolnám a lábát, mert ő a megváltóm. De közben tudom, hogy már megkaptam a negyvennyolc ütésemet.

Aztán félrevonszolnak. Hagynak a véremben. Tuti, hogy üvöltöttem, hogy összehugyoztam magam. És hallom, ahogy elővezetik a feleségemet.

– Még a legifjabbak és a legszebbek se menekülhetnek az igazságszolgáltatás elől. A Rend és az Igazság minden Szín számára szent. Nélküle anarchiába hullunk. Engedelmesség nélkül káosz vár ránk! És az ember elvész a Föld sugárzó sivatagában. Szennyezett vizeit issza csak. Egység mindenekfelett. Tegyünk igazságot, mindörökké!

Podnigus bányaigazgató szavai üresen csengenek.

Hogy engem összevertek, és a véremben fekszem, nem sértett senkit. De amikor Eót cipelik fel az emelvényre, kiáltozás támad. Átkozódás. És még most is szépséges, még így is, hogy tovatűnt már arcáról a három nappal ezelőtti fény. Könnyben ázó arcából egy angyal néz le rám.

Mindezt egy apró kis kalandért. Mindezt egyetlen éjszakáért a csillagok alatt. A férfival, akit szeret. És ő mégis nyugodt. Ha valaki retteg, az én vagyok, mert érzem a levegőben a rendkívülit. A bőre megborzong, ahogy a fémdobozra fektetik. Összerándul. Bár felmelegítette volna a vérem a helyet neki!

Ahogy korbácsolják, próbálom nem nézni. De ha a tekintetem cserbenhagyja, csak még rosszabb. A tekintete az enyémbe fonódik. Fénylő rubintok, minden csapásra megrezzennek. Hamarosan vége már, szerelmem. Hamarosan visszatérünk az életünkhöz. Csak ezt bírd ki, és visszakapunk mindent. De vajon kibír egyáltalán ennyi korbácsütést?

– Hagyják abba! – szólok oda a mellettem álló Bádognak. – Hagyják abba! – könyörgök. – Megteszek bármit, engedelmeskedem. Üssenek helyette engem. Csak hagyják már abba, szarveretes rohadékok, hagyják abba!

A Főkormányzó lepillant rám, az arca arany, makulátlan és közönyös. Semmi vagyok, a legsemmibb hangya. De az áldozatom meghatja majd. Ha megalázkodom, felébred benne a részvét, hogy a tűzbe vetem magam a szerelmemért. Akkor majd megesik rajtunk a szíve. Minden történetben így van.

– Hadd vegyem át én a büntetését, nagyságos uram – kérlelem. – Könyörgök – folytatom, mert a feleségem szemében villan valami, ami halálra rémiszt. Az ellenállást látom benne, pedig véresre verik a hátát. Látom, ahogy egyre nő benne a düh. Valami oka van annak, hogy nem fél.

Ne, ne, ne, Eo, kérlek, ne!

Így könyörgök neki.

– Peckeljék ki a száját annak a hitványnak – rendelkezik Podnigus. – Szavai sértik a Főkormányzó fülét.

Bridge egy követ gyömöszöl a számba. Üvöltve fuldoklom.

A tizenharmadik ütés csattan a hátán, és én csak mormolom magamban, hogy ne tegye. Ekkor Eo még egyszer utoljára rám néz, és énekelni kezd. Halkan, gyászosan, ahogy a szél susog az elhagyott bányafolyosók mélyén. Halál és gyász dala, a tiltott dal. A dal, amit egyetlenegyszer hallottam csak ezelőtt.

Ezért meg fogják ölni.

Eo hangja lágy és tisztán cseng, szépséges, mint ő maga. Egyre hangosabban zeng a köztéren, mint egy szirén földöntúli éneke. A korbácsok megállnak a levegőben, az irányítóSzók megmerevednek. Még a Bádogbögrék is szomorúan ingatják a fejüket, mikor megértik a szavakat. Csak kevesen nézik kedvtelve a szépség áldozatát.

Podnigus zavartan pillant Augustus Főkormányzóra, aki arany gravCsizmájában lejjebb ereszkedett, hogy jobban lássa, mi történik. Nemes homlokának fehér bőrén csillog az aranyhaja. Orcáján megvillan a fény. Aranyszemei úgy nézegetik a feleségemet, mintha egy féreg egyszeriben pillangóvá bomlott volna ki. A sebhelye megvonaglik, ahogy hatalomtól érces hangon megszólal:

– Hadd daloljon – mondja Podnigusnak, és nem is próbálja leplezni ámulatát.

– De, uram...

– Csupán az ember veti magát szántszándékkal a lángokba, Réz, állat soha. Élvezd a látványt, mert több ilyenben nem lesz részed – mondja, majd odaszól a filmeseknek: – Vegyétek tovább. Majd kivágjuk a tűrhetetlen részeket.

Milyen feleslegesnek tetszik ezeknek a szavaknak a tükrében Eo áldozata.

De soha még olyan szépnek nem láttam őt, mint ebben a pillanatban. A jeges hatalom előtt tűzként lobog. Ez az a lány, aki a füstös kocsmákban járta vörös sörényével a táncot. Ez az a lány, aki a saját hajából font nekem jegyfonatot. Ez az a lány, aki kész meghalni egy dallal az ajkain.

Ne feledd, szerelmem,

Szerelmem, ne feledd

A jajongást, ahogy a tél kihunyt

A tavaszi égbolt alatt

Csak jajgatott hiába,

Mert fogtuk a magot

Hintettük a vetést

Dalt vetettünk

Mohóságuk ellen.

És

A völgyben odalenn

Halld, az arató suhint, az arató suhint.

Az arató suhint

A völgyben odalenn

Halld az arató dalát

Hogy véget ért a tél.

Ne feledd, fiam,

Fiam, ne feledd

A láncokat

Amikor az arany vasba vert

Mi jajongtunk és jajongtunk

És kiáltottunk és remegtünk

A mieinkért

Szebb álmunk völgyéért.

Ahogy a hangja végül elhal, és elfogynak a dal strófái, már tudom, hogy elveszítettem őt. Valami sokkal fontosabbá vált, mint a feleségem. És igaza volt, én ezt egyáltalán nem értem.

– Különös egy dal. De ennyi volna csupán? – kérdi tőle a Főkormányzó, amikor befejezte. Eót nézi, de hangosan beszél, nem hozzá szól, hanem a többiekhez, a tömeghez és mindenkihez, aki ezt látja a gyarmatokon. A kísérete felnevet, hogy micsoda fegyvere van Eónak. Egy dal. Hiszen mit tud egy dal? Pár hang csupán, elviszi a szél. Hasztalan, mint gyufa a viharban. Ennyit érünk. – Akad még valaki, aki csatlakozna hozzá? Könyörgök, bátor Vörösök, ti, akik... – itt megakad, a tanoncára pillant, az pedig azonnal súgja neki a nevet – ...Lykosban éltek, csatlakozzatok hozzá, ha kedvetek úgy hozta.

Alig kapok levegőt a kőtől a számban. Kicsorbítja a zápfogaimat. Az arcom csupa könny. Egy hangot se hallok a tömegből. Anyámat látom, remeg dühében. Kieran szorosan magához öleli a feleségét. Narol a földet bámulja a lábai előtt. Loran zokog. Mind itt vannak, mind hallgatnak. Mind félnek.

– Nohát, látja kegyelmességed, a lány magányos lázadó – jelenti ki Podnigus. Eo csakis engem néz. – Világos, hogy egyedül ő gondolkodik ekképpen, nincsenek társai. Talán haladhatnánk is tovább.

– Igen, persze – feleli lustán a Főkormányzó –, hiszen találkozóm van Arcosszal. Akasszátok fel a vörhenyes szukát, különben tovább vonít még.

6

A mártír

Eo kedvéért nem teszek semmit. Tombol bennem a harag, a gyűlölet, minden. De a szemébe nézek mindvégig, amíg a nyakába akasztják a hurkot. Bridge-re pillantok, némán kiveszi a követ a számból. A fogaimnak annyi. A Bádogbögre szemét elfutja a könny. Ott hagyom, és az akasztófa alá botladozom, hogy Eo lásson, miközben meghal. Ő akarta így. És én vele tartok végig. A kezem remeg. Mögöttem a tömegből zokogás.

– Kihez intéznéd utolsó szavaidat, mielőtt igazságot teszünk? – kérdi tőle Podnigus. A kamera kedvéért csak úgy csöpög belőle a részvét.

Készülök, hogy mindjárt hallom a nevemet, de nem engem szólít. A tekintete csak engem lát, de a nővérét hívja.

– Dióhoz – rebeg a név a levegőben. Már rémült. Nem teszek semmit, ahogy Dio felmegy mellettem az emelvényre. Semmit sem értek, de nem vagyok féltékeny. Ez az egész nem rólam szól. Szeretem őt, és ő döntött. Még ha nem is értem, úgy kell meghalnia, hogy végig érzi a szerelmemet.

Rusnya Dan segíti fel Diót az utolsó fokokon, alig van magánál. És ahogy odahajol Eo szájához, nem hallok semmit a szavaiból, csak azt, ahogy a nővére feljajdul. Zokogva pillant rám. Mit mondott neki vajon a feleségem? A nők mind sírnak, a férfiak a szemüket törölgetik. Le kell ütniük Diót, hogy elcibálják onnan, mert nem ereszti a testvérét, zokogva kapaszkodik belé. A Főkormányzó biccent, bár unja már az egészet, oda se néz, miközben Eót is felkötik, mint az apámat.

– Élj többért! – tátogja felém. A zsebébe nyúl, kiveszi a hemantuszt, amit tőlem kapott. Lapos, szétpréselődött már. Aztán hangosan elkiáltja magát a tömegnek: – Verjétek le a láncaitokat!

Kinyílik alatta a csapóajtó. Lezuhan, és egy pillanatig vörös zuhatagként lobog körülötte a levegőben a haja. Aztán a lábai támasz után kapkodnak, rúgkapál a levegőben. Vékony nyaka megfeszül, a szája levegő után kap. A szeme kitágul. Bár megmenthettem volna! Bár megvédhettem volna, de a világ kemény és hideg. Nem hajlik úgy, ahogyan szeretném. Gyenge vagyok. Nézem, ahogy a feleségem haldoklik, és a hemantusz kihullik a kezéből. A kamera mindent rögzít. Odarohanok, hogy megcsókoljam a bokáját, átölelem a lábait, nem hagyom szenvedni.

A Marson alacsony a gravitáció. Meg kell rántani az akasztott ember lábát, hogy eltörjön a nyaka. A szeretteikre hagyják a feladatot.

Nemsokára már teljes a csend. Még a kötél se nyikorog.

A feleségem túlságosan is könnyű.

Hiszen kislány volt még.

Akkor kezdődik a Lassuló Sirató lüktetése. Öklök a mellkasokon. Ezernyi ököl. Szaporán, ahogy kalapál a szív. Lassabban. Másodpercenként egy. Öt másodpercenként. Tíz. Aztán már csak a csend, és a gyászos tömeg lassan eloszlik, ahogy kihullik öklünkből a homok. Csak a szél jajgat a régi alagutakban.

Az Aranyak pedig tovaszállnak.

Eo apja, Loran és Kieran egész éjjel az ajtóm előtt ül. Azt mondják, azért, hogy ne legyek magányos. De igazából vigyáznak rám, nehogy meghaljak. Mert meg akarok halni. Anyám selyemmel kötözi be a sebeimet, amit Leanna, a húgom lopott a Hálódából.

– Szárazon kell tartani a sebet, különben heges marad.

Hegek? Mit számítanak a hegek? Eo úgyse látja, minek érdekeljen? Soha nem simítja már végig a hátamon a tenyerét. Soha nem csókolja már sebes bőrömet.

Elment.

A hátamon fekszem az ágyban, hogy a fájdalom feledtesse a feleségemet. Csakhogy így sem tudom elfelejteni. Most is ott hintázik. Reggel, a bányába menet, el kell haladnom mellette. Nemsokára bűzleni kezd, és elrohad. Szépséges feleségem túlságosan is kiragyogott közülünk, hogy sokáig maradhatott volna. Még mindig érzem a nyaka puhaságát a tenyeremben. Pedig üresen remegnek az éjszakában.

Gyerekkoromban ástam egy titkos alagutat a szobámban, hogy kiszökhessek. Jó hasznát veszem most. Kikúszom a titkos járaton, és lopva ereszkedem le a meredek ösvényen, hogy a rokonaim ne vegyenek észre az éjszaka sötétjében.

Csend van a községben. Csak a HK nem hallgat, a feleségem egy alávágott hanganyagra hal meg. Úgy szerkesztették, hogy mindenki lássa az engedetlenség hiábavalóságát. És sikerült is nekik, de azért látni mást is azon a filmen. Látom, ahogy megkorbácsolnak, aztán Eót, és lejátsszák a dalt végig, amit énekel. És miközben meghal, megint lejátsszák a dalt, amitől minden fordítva sül el. Még ha nem a feleségem lenne is, csak egy idegen, látnám benne a mártírt. Egy fiatal lány dalocskáját a kegyetlen férfiak kötele némítja el.

Azután jó pár pillanatra elsötétül a képernyő. Még soha nem sötétült el. Majd visszatér Octavia au Lune a szokásos üzenettel. Aztán mintha valakik meghekkelnék az adást, mert már megint a feleségem alakja tölti meg a hatalmas képernyőt.

– Verjétek le a láncaitokat! – kiáltja. Aztán eltűnik, a képernyő fekete lesz megint. És sistereg. Újra ő tűnik fel, és kiált. És megint a sötétség. Aztán a szokásos program indul újra, de ismét vágás a kiáltásához, és ahogy megrántom a lábait. Aztán a sötét sistergés.

Kihalt utcákon jutok el a köztérre. Hamarosan visszatér az éjszakai műszak. Hirtelen valami zajt hallok, és a következő pillanatban egy férfi lép elém a sötétből. A nagybátyám vigyorog rám. A feje fölött meztelen villanykörte hintázik, a fénye a kezében lévő flaskára és a rongyos vörös ingére vetül.

– Apád fia vagy, kis nyavalyás. Ostoba és hiú.

– Meg akarsz állítani, bácsikám? – szorul ökölbe a kezem.

– Apádat se sikerült megakadályoznom, hogy megölje magát – horkant nagyot. – És ő szarveretesen jobb ember volt tenálad. Fegyelmezettebb.

– Nem kell az engedélyed – lépek egyet előre.

– Hát nem, te kis szaros, az neked nem kell – túr bele a hajába. – De inkább ne tedd meg, amit tervezgetsz. Anyád szíve megszakad belé. Azt hiszed talán, nem sejtette, hogy kiszöksz, pedig nagyon is. Ő szólt nekem. Mondta, hogy meghalsz te is, mint apád meg az asszonyod.

– Ha tudta volna, megpróbált volna visszatartani.

– Nem a’. Mert szerinte a férfi tanuljon csak a saját hibáiból. De az asszonyod se akarta volna.

– Te aztán nem tudsz semmit – bökök felé egy ujjal. – Egy szót se tudsz arról, amit Eo akart.

Eo azt mondta nekem, hogy úgyse értem meg a mártíromság lényegét. Hát majd megmutatom neki, hogy nagyon is értem.

– Legyen – rántja meg Narol a vállát. – Akkor elkísérlek, ha már tele a fejed homokkal – mondja, majd nagyot nevet. – Mi, Lambdák, élünk-halunk a hurokért.

Nyújtja a flaskáját, és egymás mellett ballagunk tovább.

– Apádat is megpróbáltam lebeszélni a kis tiltakozó akciójáról, tudod-e. Mondtam neki, hogy a szavak és a tánc annyi csak, mint por a szélben. Próbáltam érvelni. De elszúrtam, kiütött – int lassan a kezével. – Az ember felismeri a pillanatot, amikor a másik eltökéltsége már megingathatatlan, és nincs helye az ellentmondásnak.

Kortyolok az üvegéből, aztán visszaadom neki. Furcsa íze van a piának, és sűrűbb is a szokásosnál. Bizarr. Nekem adja a maradékot.

– Te is eltökélted magad? – vakarja meg a fejét. – Naná. Jut eszembe, magam tanítottalak táncolni.

– Makacs vagyok, mint egy lándzsavipera. Nem így mondtad? – mondom halkan, és halványan elmosolyodom.

Egy pillanatig némán gyalogolunk tovább, egymás mellett, aztán egyszer csak a vállamra teszi a kezét. Kis híján felzokogok, de visszanyelem.

– Elhagyott engem – suttogom. – Egyszerűen elhagyott.

– Jó oka lehetett. Mer’ az aztán nem volt egy buta lyány.

Már ömlenek a könnyeim, ahogy belépek a köztérre. A nagybátyám fél kézzel magához ölel, és megcsókolja a fejem búbját. Ennyit tud adni. Nem az érzelmek embere. Az arca sápadt, fakó, mint egy szellem. Harmincöt, és milyen öreg, milyen megfáradt. Felső ajkát egy sebhely csúfítja. Sűrű hajában ősz tincsek.

– Üdvözöld őket a nevemben is lenn a völgyben – súgja a fülembe, a szakálla dörzsöli a nyakamat. – Igyál egyet a testvéreimmel, csókold meg a feleségemet, és a Táncost külön üdvözlöm.

– Táncost?

– Megismered. És ha a nagyikat is látod, mondd meg nekik, hogy még mindig járjuk értük a táncot. Nem lesznek már sokáig magukban – teszi hozzá, aztán elindul visszafelé, de megtorpan, bár vissza nem fordul. – Verd le a láncokat, hallod?

– Hallom.

És magamra hagy a köztéren a magasban hintázó feleségemmel. Tisztában vagyok vele, hogy a kamerák látnak, ahogy felmegyek a fémlépcsőn az akasztófához. De a lépcső nem nyikordul. Eo úgy lóg ott, mint egy baba. Az arca fehér, mint a mész, a haja lobog kissé a szellőztető huzatjában.

Miután a bányából ellopott parittyaPengével elvágtam a kötelet, elkapom a végét, és gyöngéden lefektetem a feleségemet a földre. Aztán a karomba veszem, és átvágunk a téren, megyünk a Hálóda felé. Az éjszakai műszak az utolsó óráját tölti. Az asszonyok szótlanul nézik végig, ahogy Eót a szellőzőcsatornához viszem. Látom Leannát is, a húgomat. Magas és csendes, mint az anyám, kemény tekintettel kíséri a mozdulataimat, de nem tesz semmit, ahogy a többiek sem. Nem fognak pletykálni, nem fogják elárulni, hol temettem el a feleségemet. Még a besúgóknak kínált csokoládé sem oldja majd meg a nyelvüket. Három generáció alatt csak öt lelket földeltek el, és mindükért fellógattak valakit.

Ez a szerelem legvégső megnyilatkozása. Eo néma rekvieme.

Az asszonyok sírnak, és ahogy elhaladok mellettük, megérintik Eo arcát, némelyek az enyémet is, és segítenek kinyitni a szellőző kivezetőjét. Keresztülrángatom a fémes labirintuson a feleségem testét. Elviszem oda, ahol a csillagok alatt szerelmeskedtünk a fűben, és mesélt nekem a terveiről, de én nem voltam hajlandó végighallgatni. Ölelem élettelen testét, és reménykedem, hogy a lelke lát engem itt, ahol boldogok voltunk.

Egy fa tövénél ások egy gödröt. A kezem földes és vörös, mint Eo haja. Fogom a kezét, és megcsókolom még utoljára a jegyfonatát. A hemantusz külső szirmait a szíve fölé teszem, a belső bimbót fogom, és a saját szívemhez rejtem az ingem alá. Aztán megcsókolom az ajkait, és eltemetem. Zokogva megállok, kiásom megint az arcát, és megcsókolom ismét, a testét magamhoz szorítom. Közben a nap vörösen bukkan fel a bura mögött a láthatáron. Az ezer szín égeti a szememet, ömlik a könnyem. Ahogy végül eltolom magamtól, ott látom a zsebéből kikandikáló vörös fejpántomat. Ő készítette, hogy felfogja az izzadságomat. Most a könnyeimet törlöm belé, és elviszem magammal.

Kieran képen vág, amikor visszaérek a házunkhoz. Loran egy szót se szól, Eo apja a ház falát támasztja, mint egy zsák. Cserbenhagytak, úgy érzik. Eo anyjának csak a sírását hallom, az enyém pedig egyetlen szó nélkül ad nekem enni. Nem vagyok jól. Alig kapok levegőt. Leanna későn ér haza, akkor az anyám körül kezd sürgölődni, de nekem azért ad egy csókot a fejemre, és érzem, hogy mélyen beszívja a hajam illatát. Eszem. A fél kezemmel pakolom a számba az ételt, ennyit muszáj mozdulnom. A másik kezemet anyám fogja érdes tenyerében. A kezemet nézi, nem engem, mintha azon merengene, milyen aprócska volt nem is olyan régen, és vajon hogy lehet, hogy hirtelen így megnőtt, és ilyen érdes meg göbös lett.

Ahogy végzek az étellel, megérkezik Rusnya Dan. Anyám fel sem áll, nem számít, hogy elrángatnak mellőle, ő csak azt a pontot nézi továbbra is, ahol a kezem volt. Szerintem azt gondolja, hogy ha nem néz fel, nem is történik meg ez az egész. Ő se képes bármit elviselni.

Délelőtt kilenckor kötnek fel a dugig megtelt köztéren. Szédülök valami miatt. És a szívem is furcsa, lassan ver. A fülemben a Főkormányzó feleségemhez intézett szavai visszhangoznak.

„De ennyi volna csupán?”

Az én népem a dal, a tánc és a szeretet népe. Ennyi vagyunk, ez az erősségünk. De ásni is tudunk. Végül mind meghalunk. És a halálunk okát ritkán választhatjuk meg. Pedig ez a választás az igazi hatalom. Ez a döntés az egyetlen fegyverünk. Kár, hogy semmire sem elég.

Megkapom az utolsó szó jogát, és Diót hívom magamhoz. A szeme dagadt, bevérzett. Olyan apró, törékeny szegény, annyira nem hasonlít a testvérére.

– Mit mondott neked Eo? – kérdezem nehézkesen, mert a nyelvem furcsán, lassan forog.

Hátrapillant anyámra, aki végül maga is eljött, és most megrázza a fejét. Valamit nem árulnak el nekem. Nem akarják, hogy tudjam. Eltitkolnak valamit, pedig mindjárt meghalok.

– Hogy szeret téged.

Nem hiszem el, de mosolyogva megcsókolom a homlokát. Több kérdést már úgyse bírna ki. Ráadásul velem is forog a világ, alig tudok beszélni.

– Átadom neki az üdvözletedet.

Nem énekelek. Én más dolgokra születtem.

A halálom értelmetlen. A szerelemért halok meg.

Eónak igaza volt, nem értem ezt az egészet. Nem győztem. Önző voltam. Arra kért, hogy éljek többért, azt akarta, hogy harcoljak. És erre itt vagyok, és meghalok, pedig nem ezt akarta. Feladom a fájdalom miatt.

Pánikba esem, mint az öngyilkosok, amikor az utolsó pillanatban ráébrednek, mekkora hibát követnek el.

De már késő.

Érzem, ahogy kinyílik alattam a csapóajtó. A testem lezuhan. A kötél megszorul a nyakamon. Reccsen a gerincem. Ezernyi tű szúródik a csigolyáimba. Kieran tántorog felém, de Narol bácsi megelőzi, félretaszítja. Rám kacsint, elkapja a lábamat, és megrántja.

Remélem, nem temetnek el!

Második rész

Újjászületés

Van egy ünnepségünk, ahol démonok arcát öltjük magunkra, hogy elűzzük a halottaink nyugvóhelyétől a gonosz szellemeket. Nem mindig sikerül.

7

Egyéb dolgok

Amikor meghalok, nem látom viszont Eót. Az enyéim úgy hiszik, hogy halálunk után találkozunk a szeretteinkkel. Hogy egy zöldellő völgyben várnak ránk lobogó tüzek illatában, amibe rotyogó gulyás szaga vegyül. Úgy hívják, a Várakozó Hely. Egy harmatos karimájú kalapot viselő Vénember vigyázza a helyet, ott ácsorog a rokonaink között a köves úton, amin túl birkák legelésznek. Úgy hisszük, hogy a pára errefelé friss és a virágok édesek, és hogy akiket a földbe temettek el, gyorsabban végigérnek az úton.

De nem találom itt a szerelmemet. És nem találom a völgyet sem. Csak árnyakat látok a sötétben. Nyomást érzek, és nincs bányász, aki a helyemben ne tudná rögtön, hogy a föld alá vagyok temetve. Hangtalan kiáltás szakad fel bennem, a számba föld hullik. Megrémülök. Nem kapok levegőt, nem tudok mozogni. A föld magába ölel, de végül kikaparom magam, és levegőhöz jutok, oxigén árad a tüdőmbe, lihegek, sarat köpök.

Percek telnek el így, mire végül felnézek térdeltemből. Egy elhagyott tárnában kuporgok, rég elhagyott alagútban, ahol azonban még működik a szellőzés. Sárszag van. A sírom mellett egy fáklya ég, különös árnyakat táncoltat a falon a lángja. Úgy sérti a szememet, ahogy Eo sírja felett bántotta a felkelő nap.

Nem haltam meg. Lassabban ébredek erre rá, mint hittem volna. A nyakamon véres seb kanyarog, ahol a hurok belevájt a bőrömbe. A gerincem annyira fáj, hogy csak úgy tudok oldalra nézni, ha fordul az egész testem. És a hátamon a sebek bemocskolódtak.

De nem haltam meg.

Narol bácsi nem rántott elég nagyot a lábamon. Pedig a Bádogbögrék minden bizonnyal ellenőrizték, hacsak nem lógták el a feladatukat. Nem sok okom lenne ezt hinni, valami más történhetett. Amikor az akasztófához lépkedtem, szédelegtem. És még most is érzem, hogy kering valami a véremben, valami szokatlan nyomás, mintha el lettem volna kábítva. Narol tette. Ő kábított el. Ő ásott el ide. De miért? És hogy nem kapták el, amikor levágta a testemet az akasztófáról?

Amikor a fáklya fényén túlról, a sötétség mélyéből mormolás közelít, már tudom, hogy megkapom a kérdéseimre a választ. Egy hosszú alagút kanyarulatából mozgó láda cammog elő, olyan, mint egy hatkerekű fémbogár. Elülső rostélya mögül gőz sziszeg fel, ahogy csikorogva megáll előttem. Tizennyolc fénynyaláb marja a szememet, alakok másznak ki a járműből, és a fénysugarakon át megragadnak. Nem állok ellen, bénultan hagyom. A kezek érdesek, akár a bányászoké, az arcukat rémmaszkok takarják. De óvatosan bánnak velem, nem tuszkolnak, inkább besegítenek a járműbe.

A jármű hasában egyetlen vérvörös izzó ég. Kopott fémülésben ülök, velem szemben a két alak, aki elragadott a síromból. Az egyik nő, rajta holtsápadt, szarvas lidércmaszk. A szemei sötéten villognak a maszk nyílásában. A másik félénk alak, férfi. Csendes és csontsovány, láthatóan tart tőlem. Vicsorgó denevérpofája sem leplezi a szemnyílásban rebbenő riadt pillantásait, meg azt, ahogy a kezeit dugdossa előlem. Ahogy Narol bácsi mondta, amikor táncolni tanított, ez a mozdulat árulja el a gyávákat.

– Arész Fiai vagytok, igaz? – találgatok.

A vékonydongájú összerándul, de a nő tekintete gúnyos.

– Te meg Lázár – mondja. A hangja hideg, lusta. Úgy játszadozik az ember fülével, mint macska az egérrel.

– Én Darrow vagyok.

– Ó, persze, tudjuk, ki vagy.

– Ne mondj neki semmit, Harmónia – hebegi a vékonydongájú. – Táncos nem mondta, hogy bármiről is beszélhetnénk vele, míg haza nem érünk.

– Kösz, Ralph – sóhajtja Harmónia a fejét csóválva.

Egy harmadik maszkos alak vezeti a járgányt a kihalt alagutakon át. Remeg az egész szerkezet, rázkódunk benne mi is, ahogy az egyenetlen talajon futnak a kerekek. A vékonydongájú kényelmetlenül fészkelődik a szűk ülésében, miután rájött, hogy nagyot hibázott, de nem törődöm vele. A nő közöttük a főnök. Az ő maszkja digitális, nem egyszerű maszk, mint a társáé, váltakoznak rajta a pofák, lehet férfi vagy nő is, ahogy akár démon és lidérc is. Menő holmi. Először egy régi történet jutott róla az eszembe, amit a Mars mély, elfeledett alagútjaiban bolyongó, sápadt szellemekről meséltek. Most éppen vén boszorka képét mutatja, földi boszorkányét, aki a gyerekek csontjából szopogatta ki a velőt.

– Hogy nézel te ki – nyúl Harmónia a nyakam felé, de elkapom a kezét, és megszorítom. A csontjai törékenyek, mint a merev műanyag egy Pokolfúró erős markában. A vékonydongájú a bénítója után kap, de Harmónia nyugalomra inti.

– Miért nem haltam meg? – kérdezem. Az akasztás miatt olyan a hangom, mintha fémlapot sikálnék kavicsokkal.

– Mert Arész feladatot bíz rád, Pokolfúrócska.

A nő összerándul, ahogy szorítok egyet a kezén.

– Arész... – ismétlem, és robbantásokat látok magam előtt, leszakadt végtagokat, káoszt. Arész. Akkor hát tudom, miféle feladat lesz ez. De bénult vagyok még ahhoz, hogy kitaláljam, mit fogok majd válaszolni neki. Csak Eo jár az eszemben, nem érdekel ez az élet. Üres test vagyok. Miért nem maradhattam a föld alatt?

– Visszakaphatnám a kezemet? – kérdi Harmónia.

– Ha leveszed a maszkodat. Máskülönben megtartom.

Kacagva rántja le a fejéről a maszkot. Az arca nappal és éjszaka egymás mellett – a jobb oldala ráncos és formátlan, eltorzult bőrcafat, sima hegek egymásba kanyargó áradata. Forró gőz éget ilyen sebet. Ismerős látvány, de nem női arcon. Nők ritkán kerülnek fúrócsapatba.

Igazából mégsem ez az orcája a meghökkentő, hanem az épen maradt. Gyönyörű arc, szebb még Eóénál is. A bőre puha, tejfehér, finom csontja rajzosan emelkedik. És mégis olyan hideg és dühödt és kegyetlen. Az alsó fogsora egyenetlen, a körmei gyászosak. Mindkét csizmája szárában kések rejtőznek. Abból sejtem, ahogy lefelé sandított, amikor elkaptam a kezét.

A vékonydongájú Ralph jelentéktelen csúfság – sötét képe olyan, mint egy fokos, a fogai összevisszák és feketék, mint a csapató légcsövei. Kifelé bámul a járgány ablakán a sötét, elhagyott alagutakba, míg el nem érünk egy jól karbantartott, kivilágított, betonlapokkal fedett részhez, ahol már gyorsíthatunk. Nem ismerem ezeket a Vörösöket, nem bízhatok bennük, még ha ott is virít a Vörös kasztjel a kézfejükön. Nem Lambdák, még csak nem is lykosiak. Akár Ezüstök is lehetnek.

Már más járműveket is látok a kis ablakon keresztül. Fogalmam sincs, hol járunk, de ez aggaszt a legkevésbé. Sokkal jobban zavar a mellkasomban egyre dagadó szomorúság. Minél messzebb jutunk, és minél inkább elmerülhetek a gondolataimban, annál erősebb a fájdalom. A jegyfonatommal játszom. Eo halott. Nem vár rám ennek az útnak a végén. Miért éltem túl, ha ő nem? Miért rántottam meg annyira a lábát? Lehet, hogy különben ő is túlélhette volna? A gyomrom fekete lyuk. Szörnyű súly nehezedik a mellkasomra, sajogva lüktet bennem a vágy, hogy egy mellettünk elszáguldó jármű alá vessem magam. Ha az ember egyszer már próbált meghalni, nem olyan nagy ügy újra próbálkozni. De nem ugrok ki, csak ülök Harmónia és Ralph mellett. Eo többet várt tőlem. Azért halt meg, hogy én több lehessek, mint a következő mártír a sorban, és akkor tessék, meg akartam ölni magamat. Próbáltam. Emészt a szégyen, görcsösen markolom a zsebemben a vörös fejpántomat.

Az alagút kiöblösödik kissé, mert egy ellenőrző ponthoz érkezünk. Koszos Bádogbögrék állnak az elektromos kapunál, a felszerelésük viseltes, a kapu nincs áram alatt. A szkennerrel leolvassák az előttünk haladó csille oldalát, és átengedik. Mi következünk, és feszengve húzom meg magamat a szintén ideges Ralph mellett. Harmónia megvetően göcög rajtunk, a Bádogbögrék elhúzzák a műszert a járművünk oldalpanele előtt, és már intenek is, hogy tovább.

– Tudjuk a kódot. Agyatlan rabszolgák ezek, a Szürke elittől meg az Obszidiánoktól van csak félnivalónk, azok meg ritkán keverednek ide le, nem vesztegetik a bányákban az idejüket.

Igyekszem elhinni, hogy nem valami Arany trükk áldozata lettem éppen, hogy Harmónia és Ralph nem ellenség. Befordulunk egy raktártelep zsákutcájába. Az egész nem nagyobb, mint a mi községünk volt, és meglehetősen félreeső. A mennyezetről bántó, kénes lámpák lógnak, a fele már nem is világít. Az egyik garázsépület ajtaja fölött, egy különös, ismeretlen, festékkel mázolt jel mellett zizegve pislákol egy sárga izzó. Ehhez a garázshoz kanyarodunk, és behajtunk. Ahogy az ajtó bezárul mögöttünk, Harmónia már int is, hogy másszak ki.

– Otthon, édes otthon – mondja. – Itt az idő, vár Táncos.

8

Táncos

Táncos keresztülnéz rajtam. Közel olyan magas, mint én, ami elég ritka. De sokkal vaskosabb és rettenetesen öreg, már negyven is elmúlhatott. A halántékába hullik fehér haja. A nyakán tucatnyi ikersebhely. Láttam már ilyet, nem egyszer: lándzsavipera-marás. A bal karja élettelenül csüng le, bizonyára idegkárosodás. De a szeme, az rabul ejt. Soha nem láttam még ilyen csillogó, örvénylő, igazi Vörös szemet. Nem vörhenyes, nem rozsdaszín, hanem izzón vörös. Atyáskodva mosolyog rám.

– Bizonyára kíváncsi vagy, kik is volnánk – mondja kedvesen. Hiába nagydarab, a hangja lágy. Nyolc Vörös állja körül, Harmónia kivételével férfiak mind, és valamennyien rajongva nézik. Bányászok egytől egyig, megismerem őket a fajtánk sebes, erős kezéről. Népünk kecses mozdulataival mozdulnak, akadhat köztük a szökellő, hetvenkedő típusból, akik felfutnak a falra, és hatalmas szaltókkal, ugrásokkal mutogatják magukat. Van köztük vajon Pokolfúró is?

– Nem kíváncsi – mondja lassan Harmónia, miközben megfogja Táncos kezét, és mellé lép. – Egy órája már szarveretesen nekünk szegezte a kérdést.

– Ó – mosolyog rá Táncos puhán. – Hát hogyne szegezte volna, különben Arész nem kérte volna, hogy vállaljuk érte a kockázatot. Tudod, hol vagyunk, Darrow?

– Nem számít – morgok. Körbepillantok, megnézem magamnak a hideg, koszos falakat, az imbolygó fényeket, az embereket. – Csak az számít, hogy... – de képtelen vagyok befejezni a saját mondatomat. Eóra gondolok, és elcsuklik a hangom. – Csak az számít, hogy akartok valamit tőlem.

– Igen, az számít – mondja Táncos, és a keze a vállamhoz ér. – De várhat. Meglep, hogy a két lábadon állsz. A sebek a hátadon mocskosak, antibiotikum kell és bőrtapasz, nehogy elhegesedjen.

– Nem érdekelnek a hegek – felelem. A két friss vércseppre meredek, ami az ingemről cseppent az előbb a földre. Amikor kiástam magam a sírból, felnyíltak a sebek. – Eo... ő igazából meghalt, igaz?

– Igen, meg. Őt nem tudtuk megmenteni, Darrow.

– De miért nem?

– Egyszerűen nem.

– Miért nem? – ismétlem. Dühödten meredek rá, végigmérem mind a kilencüket, a hangom sziszeg. – Engem megmentettetek. Akkor őt is megmenthettétek volna. Voltaképpen ő kellett nektek, a szarveretes mártír. Neki volt fontos ez az egész. Vagy Arésznek csak a Fiak kellenek, a Lányok nem?

– Mártírból tizenkettő egy tucat – ásít Harmónia.

Kígyóként csapok le rá, a markom a nyakára szorul, és csak szorítom, míg elzsibbad belé az arcom is, és a szemem könnyel telik meg. Hallom, ahogy a sokkolók kattannak körülöttem, és az egyik hideg feje a tarkómhoz nyomul.

– Ereszd el! – kiáltja valaki. – Most, fiam.

Köpök rájuk, még egyszer megrázom Harmóniát, és ellököm magamtól. Öklendezve görnyed a földre, majd villan a kés a kezében, ahogy felpattan.

– Elég legyen, halljátok? – lép be kettőnk közé Táncos. – Kérlek, Darrow.

– Az asszonyod álmodozó volt, kölyök – köpi Táncos túloldaláról Harmónia. – Haszontalan, mint vízben a láng...

– Fogd már be a szarverte pofádat, Harmónia! – förmed rá Táncos. – És tegyétek el azokat a vackokat! – rendelkezik, a sokkolók elnémulnak. Feszült csend áll be, majd Táncos egészen belehajol az arcomba, úgy folytatja halkan. Kapkodva szedem a levegőt. – Barátok vagyunk, Darrow. Barátok. Arész helyett nem felelhetek, nem tudom, miért nem segíthettünk a feleségeden, én csak az egyik keze vagyok a sok közül. És a fájdalmadat nem enyhíthetem, nem adhatom őt vissza neked. De nézz rám, Darrow. Nézz rám, Pokolfúró! – Felemelem a fejemet, belenézek a vérvörös szemébe. – Sok dologra képtelen vagyok. Viszont igazságot tehetek.

Táncos Harmóniához lép, sugdos valamit a fülébe, gondolom, azt magyarázza neki, hogy jobb lenne, ha barátok lennénk. Hát nem leszünk. De azt megígérhetem, hogy nem fogom megfojtani, ő pedig nem fog engem ledöfni. Ezt megígérhetjük.

Némán vezet el zsúfolt fémfolyosókon át egy kis ajtóhoz, amit kilincs nyit. A lépteink visszhangot vernek a rozsdásodó járólemezeken. A szoba, ahová jutunk, apró, orvosi dolgokkal megrakott asztalokkal van teli. Levetkőztet, és felültet az egyik hideg asztalra, hogy kitisztítsa a sebeimet. Kicsit se finomkodik, ahogy a koszt dörzsöli le a rojtosra vert hátamról. Összeszorítom a számat, hogy ne üvöltsek.

– Idióta vagy – mondja, ahogy a földet és a kavicsot piszkálja ki egy mély vágásból. Vonaglok fájdalmamban, de nem jutok szóhoz, mert még jobban beleváj a hátamba. – A feleséged fajtája, az álmodozók, mind korlátoltak, kis Pokolfúró. – Még mindig nem hagy beszélni. – Értsd meg. A haláluk az egyetlen fegyverük. Minél fájdalmasabban halnak, annál messzebbre hallik a hangjuk, annál nagyobb visszhangot ver. De a feleséged elérte a célját.

A célját. Milyen hideg, milyen távoli és szomorú, hogy az én csupa mosoly és nevetés szerelmem életének egyetlen értelme a halál volt. Harmónia szavai mélyen belém vésődnek, és egy ideig csak a fémrácsozatra meredek. Eltelik pár perc, mire bele tudok nézni a nő veszett tekintetébe.

– És a te célod mi? – kérdezem.

A magasba emeli mocskos, véres kezeit.

– Ugyanaz, mint a tiéd, kis Pokolfúró. Valóra váltani az álmát.

Miután a hátamat megtisztította, és antibiotikumot is kaptam, Harmónia elvisz egy másik helyiségbe, egy megállás nélkül zümmögő generátor közelébe. A falak mentén fekhelyek, és van egy folyékony csapató is. Használhatom. Ez a zuhany rémisztő egy dolog. Nem annyira fájdalmas, mint a légcsapató, de jó ideig fuldoklom alatta, utána meg egyszerre élvezem a meleget, és haldoklom a hátamat verő vízsugárban. Olyan melegre állítom, amennyire csak lehet, és addig állok a gőzölgő víz alatt, míg már csak a fájdalom marad a hátamból.

Ez a kín eltorzítja az arányokat, mellette Eo gondolata apró bolondság lesz. Magamhoz akarom ölelni a fájdalmat, a kínt, de nem bírom a végtelenségig. Véres víz áll tócsában a talpam alatt, a bőröm fehérsége éles kontraszt. És Eo himbálózó lábait juttatja eszembe a látvány. Zokogva, fuldokolva zuhanok térdre. A zuhanykabin élének nyomom a hátamat, míg a fájdalom kiüti a gondolataimat, és véresre harapom a nyelvem. Dehogy vagyok olyan kemény, amilyennek eddig hittem magamat! Egy Pokolfúró se olyan kemény. Nincs férfi, aki olyan kemény lenne!

Pedig férfi vagyok, idézem az eszembe. Már nem kisfiú. Tizenhat éves férfi. Amikor Eót feleségül vettem, olyan erősnek és bölcsnek éreztem magamat. De ahogy eltemettem őt, az egész tovaszállt. Tizenhat év. Majdnem tizenhét. Alig kilenccel vagyok most fiatalabb, mint az apám volt, amikor huszonöt évesen meghalt. Kilenc év, és egy egész életnek tűnik.

Amikor megtisztálkodom, felveszem a ruhát, amit nekem hagytak. Nem a szokásos háziszőttes kezeslábas. Ennek a ruhának az anyaga könnyű és elegáns, sokkal jobban illenék valami más Színhez. Fekete, olyan, mint egy kurta köntös, és a hátam se fáj benne, ahogy felveszem. Magas gallérja és váll-lapjai vannak. A nadrág is fekete, de az szűk, a cipő pedig puha, ismeretlen fazon.

Még nem öltöztem fel teljesen, amikor Táncos belép a szobába. A bal lábát is húzza maga után, az is majdnem olyan élettelen, mint a karja. És mégis figyelemre méltó jelenség, Barlow-nál is vaskosabb, és jóképű, hiába öregebb nálam, és hiába van tele sebhelyekkel, nagyon is szemrevaló. A kezében bádogtál van, leül vele az egyik nyikorgó fekhelyre.

– Megmentettük az életedet, Darrow. Tehát az életed immár a miénk, egyetértesz?

– A nagybátyám mentett meg.

– Az a részeges? – horkan fel Táncos. – Élete egyetlen értelmes cselekedete az volt, hogy beszámolt nekünk rólad. De még azt se tette meg időben, mert már kisfiú korodban szólnia kellett volna. Ő azonban eltitkolt. Mert már apád halála előtt elkezdett nekünk dolgozni, azóta az informátorunk, ha nem tudnád.

– Felkötötték?

– Mert levágott téged? Mélyen remélem, hogy nem. Kapott egy jelzavarót, amivel lekapcsolhatta az ósdi kameráikat. Igazi szellem lett belőle, senki se látta.

Narol bácsi. IrányítóSzó, jó, de folyvást részeg, mint a csap. Mindig gyengének tartottam. És az is. Mert erős ember nem inna annyit, és nem keseredne meg ennyire. De azt a megvetést, amit iránta éreztem, nem érdemelte. És Eót miért nem mentette meg vajon?

– Úgy beszélsz, mintha a nagybátyám a szarveretes adósotok lenne.

– A népének tartozik.

– A népének! – nevetem el magamat epésen. – Családunk az van. Klánunk. Meg talán még a község is, meg az én. De nép? Nép? Te meg úgy teszel, mintha a képviselőm lennél, mintha jogot formálhatnál az én életemre. Közben meg csak egy idióta vagy, mind azok vagytok, Arész bolondjai – préselem ki megvetően magamból a szavakat. – Bolondok, akik csak robbantani tudnak. Mint a lándzsaviperák fészkeit dühödten szétrúgó kölykök, olyanok vagytok.

Legszívesebben ezt tenném most én is. Rugdalóznék, csapkodnék. Ezért sértegetem, ezért fröcsögök a Fiakra, még ha nincs is igazából semmi okom rá, hogy gyűlöljem őket.

Táncos jóképű arca fáradt mosolyba húzódik, és csak most tudatosul bennem, hogy mennyire elkorcsult már az élettelen balja, mennyivel vékonyabb és erőtlenebb, mint a jobb. Egy virág kiszáradt gyökere. És a leszáradt karja dacára is van benne valami mélységesen fenyegető, sokkal veszedelmesebb fény, mint ami Harmóniában lobog, a késével és az indulataival. Akkor érzem csak igazán, amikor kinevetem és gúnyolom az álmait.

– Az informátoraink elsődleges funkciója, hogy megtaláljuk a Vörösök legjavát, és időben kiemeljük őket a bányákból.

– És használhassatok bennünket.

Táncos merev arccal elmosolyodik, majd felveszi maga mellől a bádogedényt.

– Játsszunk egyet, Darrow, és lássuk, hogy valóban a legjavához tartozol-e te is. Ha nyersz, mutatok neked valamit, amit csak nagyon kevés AljVörös láthatott még.

AljVörös. Soha még csak nem is hallottam ezt.

– És ha vesztek?

– Akkor nem vagy a legjava, és az Aranyak újabb győzelmet söpörtek be ellenünk.

Összerezzenek a gondolatra.

– Két kártya van a tálban – tartja elém. – Az egyiken az arató kaszája van. A másikon egy bárány. Ha a kaszát húzod, vesztesz, ha a bárányt, nyersz.

De van valami a hangjában, amikor az utolsó félmondatot kimondja. Nem játék ez, hanem vizsga. Vagyis a szerencsének nem lehet szerepe. Nyilván az eszemet teszteli, tehát csavar van a dologban. Csak úgy tesztelhetik az eszemet, ha mind a két lapon a kasza van, mert ez az egyetlen változó, aminek a módosításával más arcot kap a játék. Egyszerű. Belenézek Táncos gyönyörű szemébe. Cinkelt játszma, nem ügy, megszokhattam már. De én általában a szabályok szerint játszom. Általában, most azonban nem.

– Oké, lássuk.

A tálba nyúlok, kihúzom az egyik kártyát, és ügyelek, hogy ő ne lássa, mi van rajta. A kasza az, persze. Táncos egy pillanatra se veszi le rólam a szemét.

– Nyertem – jelentem be.

Nyúlna a kártyáért, hogy ellenőrizze, mi van rajta, de mielőtt még elérné, a számba tömöm. Nem láthatta, mit húztam, már csak azt nézheti végig, ahogy alaposan megrágom a papírt, és lenyelem. Aztán fogom a másik kártyát, ami a tálban maradt, és képpel felfelé hajítom elé. A kasza.

– Az a bárány annyira ínycsiklandó volt, hogy muszáj volt felfalnom.

– Tökéletesen érthető.

Vörös szeme felragyog, és lerakja a tálat. Ismét kedves és atyai, mintha soha nem is próbált volna fenyegetőnek látszani.

– Tudod, miért nevezzük magunkat Arész Fiainak, Darrow? Mars a rómaiak hitvilágában a háború istene volt, a katonai dicsőség, az otthon és a család védelmezője. Tiszteletre méltó és a többi. De hazugság az egész. Mars csak utánzat. A görög Arész isten romantikus másolata.

Táncos két füstpálcát vesz elő, az egyiket meggyújtja, a másikat nekem adja. A generátor ismét zizegve búgni kezd, és az én bensőm is átveszi a rezgést, ahogy a füstöt mélyen a tüdőmbe szívom.

– Arész egy görény volt, a harag, az erőszak, a vérszomj és a mészárlás gonosz patrónusa – folytatja.

– Vagyis ezzel a névvel azt akarjátok megmutatni, milyen is valójában a Társadalom és az értékei. Ügyes.

– Igen, valahogy úgy. Az Aranyak azt szeretnék, ha elfelejtenénk a történelmet. És a legtöbben el is felejtettük rég, hiszen soha nem is tanultuk. Én azonban tudom, hogyan ragadta magához az Arany kaszt több száz éve a hatalmat. Ők hódításnak nevezik. De egyszerűen csak lemészároltak mindenkit, aki ellenszegült. Városokat, kontinenseket irtottak ki. Nem is olyan régen, alig néhány éve, egy egész világot, Rheát perzselték fel. A felejtés szelébe szórták a hamvait. Arész dühe járta át őket, ahogy cselekedtek. És most itt vagyunk mi, ennek a dühnek a fiai.

– Te vagy Arész? – kérdezem halkan. Világokat. Világokat romboltak le. De Rhea sokkal-sokkal messzebb van a Földtől, mint a Mars. Azt hiszem, az a Szaturnusz egyik holdja. Miért törölnének el egy egész világot olyan messze tőlünk?

– Nem, nem én vagyok Arész.

– De az övé vagy.

– Én csakis Harmóniáé és a népemé vagyok. Olyan vagyok, mint te, Darrow, földtúrók klánjába születtem, Tyros gyarmatán. Épp csak többet tudok nálad a világról. De hiába tartasz terroristának – ráncolja türelmetlen arckifejezésemet látva a homlokát. – Nem vagyok az.

– Nem?

– Képzelj el egy asztalt, amin hemzsegnek a bolhák – magyarázza, miközben nagyot szippant a füstpálcájából, és kényelmesen hátradől. – Ezek a bolhák egészen váratlan és ismeretlen magasságokba ugrálnak fel. De akkor jön egy ember, aki üvegburát borít a bolhák fölé. A bolhák már csak a buráig tudnak felugrani. Akkor az ember leveszi róluk a burát, és a bolhák mégse ugranak magasabbra már. Mert megszokták, hogy ott a bura, és úgysincs annál tovább. Azt hiszik, még mindig ott a fejük felett az üveg – mondja, és kifújja a füstöt. A szeme éppen úgy parázslik, mint a füstölője izzó vége. – Mi vagyunk azok a bolhák, akik mégis magasabbra ugranak. De gyere, meg is mutatom, milyen magasra.

Egy rozoga folyosón elvezet egy kör alakú fémlifthez. Rozsdás vacak már, keservesen nyikorog, ahogy felfelé emelkedünk benne.

– Tudnod kell, Darrow, hogy a feleséged nem halt meg hiába. A Zöldek, akik nekünk dolgoznak, átadták nekünk a teljes felvételt. Meghekkeltük a rendszert, és az egész bolygó minden HK-ján a valódi változatot vetítettük le. Az egész bolygó, a több százezer bányászkolónia klánjai és a városokban mindenki hallhatta a feleséged énekét.

– De nagy szavak – morgok. – Hogy lennénk már ennyien ezen a bolygón.

– Hallották a dalát, és elnevezték Perszephonénak – mondja, meg se hallva a háborgásomat.

Összerezzenek, meglepetten nézek rá. Hiszen nem így hívják. Nem válhat a szimbólumukká, nem tartozik ezekhez a fellengzős nevekkel vagdalkozó gazemberekhez.

– Eónak hívják, és Lykos a hazája.

– A népe a hazája, Darrow. És a népe ismeri az istennő történetét, akit a halál istene ragadott el a családjától. De nem tarthatta meg teljesen magának a halál. Mert ő a Szűz, a tavasz istennője, aki minden tél után visszatér a földre. A szépség maga még a síron túlról is hatással van az életre. Így tekintenek az emberek a feleségedre, már így látják őt.

– Pedig nem tér vissza – zárom le a témát. De minek is vitatkoznék ezzel a férfival, minden lepereg róla.

A lift megáll, és keskeny kis alagútba érünk. Ez egy másik, karcsúbb, jobb állapotban lévő lifthez vezet. Két Arész-fi őrzi sokkolókkal. És már folytatjuk is felfelé az utunkat.

– Ő maga ugyan nem térhet vissza, de a hangja, a szépsége az idők végezetéig visszhangot ver bennünk. Hitt valamiben, ami sokkal nagyobb volt nála, és a halálával a hangja olyan erőre kapott, amire életében esélye sem volt. Tiszta volt, mint az apád. Mi, te meg én – böki meg a mellkasomat a mutatóujjával –, mocskosak vagyunk. Vérre születtünk. Kemény a kezünk. Mocskos a szívünk. Mi a nagy képben apróbb lények vagyunk, de nélkülünk, a harcosok nélkül csak a kevés lykosi ismerhette volna meg Eo dalát. Ha nincs a mi kemény kezünk, a tiszta szívek álmai soha nem ölthetnének testet.

– Térj a lényegre – vágok közbe. – Mire kellek én?

– Meg akartál halni. Mondd csak, nem változott a vágyad?

– Hogy változott-e? – mélázok el. Mit is akarok? – Változott. Augustust akarom megölni. Ha Eo meghalt, hát nem élhet ő sem – mondom, ahogy felidézem magamban a hideg Arany arcot, a közönyt, amivel elrendelte a feleségem halálát. Eszembe jut Podnigus igazgató és Rusnya Dan. Őket is meg fogom ölni.

– Bosszút akarsz hát – sóhajt Táncos.

– Magad mondtad, ezt megadod nekem.

– Én azt mondtam, hogy igazságot kaphatsz. A bosszú üres, Darrow.

– Én csordultig telnék tőle. Segíts, hogy végezhessek a Főkormányzóval.

– Még mindig nem tekintesz elég magasra, Darrow – mondja, ahogy a lift újabb sebességi fokra kapcsol. Pattog a fülem. Csak megyünk egyre feljebb és feljebb. Mégis hova visz ez a lift?

– A Főkormányzó csak egy a Mars legbefolyásosabb Aranyai közül – nyom a kezembe egy színes lencséjű szemüveget. Felveszem, a szívem kalapál. Rájöttem, hogy a felszínre visz. – Merned kell ennél sokkal messzebbre nézni. Többet akarni.

A lift megáll. Az ajtó kinyílik. És megvakulok.

A szemüvegem mögött a pupillám kínlódva rándul össze, hogy alkalmazkodjon a ragyogáshoz. Amikor végül képes vagyok kinyitni megint a szememet, valami gigászi izzó gömbre vagy fáklyára számítok, a fény forrására. De semmi ilyet nem látok. Egy távoli, elképzelhetetlen forrásból árad szét mindenfelé a fény. Valami ősi emberi ösztön felismeri bennem ezt az erőt, az életnek az eredetét. A Nap. A napfény. Remeg a kezem, ahogy Táncossal kilépünk a liftből. Egy szót se szól. De szerintem ha beszélne, akkor se hallanék semmit abból, amit mond.

Különös szobában állunk, még álmodni se tudtam ehhez hasonlót. Valami anyag van a lábunk alatt, kemény, de se nem fém, se nem kő. Fa. A HK-n láttam ilyet, a Földről készült felvételeken. Ezerszínű szőnyeg terül el rajta, süppedősen puha a talpam alatt. A falak vörös fából vannak, rajtuk fa-és agancsfaragások. A távolból halk zene szól. Megyek a hang után, be a terembe, amerről a fény is jön.

Egy üvegfalhoz érek, azon tör be a nap fénye, megvilágít egy zömök, fekete dolgot, amin fehér billentyűk vannak. Abból jön a zene, betölti az egész magas termet. Minden olyan lágy. A fekete dolog és az üvegfal mögött valami egészen érthetetlen tárul elém. Az ablakhoz botladozom, a fény felé, és térdre esem, a kezeimet az üvegre tapasztom. Hosszan feljajdulok.

– Most már megérted végre – mondja Darrow. – Be vagyunk csapva.

Az üveg mögött hatalmas város terül el.

9

A hazugság

Karcsú tornyok, parkok, folyók és szökőkutak városát látom. Álmok és kék víz meg zöld élet városát a vörös bolygón, amely elvileg kopár és kegyetlen sivatag. Ez nem az a Mars, amit a HK-n látunk. Ez a hely nagyon is alkalmas emberi életre. Ez a hely a hazugságok, a gazdagság és a határtalan bőség földje.

Csak tátogok a döbbenetes valóság láttán.

Férfiak és nők repülnek az égen. Ezüst és Arany ragyogás mind. Csak ezt a két Színt látom az égen. A gravCsizmájukban istenként szelik a levegőt, összehasonlíthatatlanul kecsesebben, mint a bányáinkban a fogvatartóink a maguk elavult modelljeiben. Fiatal férfi száguld el az ablakunk előtt, a bőre barna, a haja száll a szélben, két üveg bort visz egy közeli parkba, egy toronyhoz. Részeg, és ettől úgy imbolyog és kapálózik a levegőben, mint egyszer egy fúróFiú, akinek meghibásodott a szellőzője a szkafanderében, és haldokolva rángatózott és táncolt oxigén után kapkodva. Az Arany őrülten vihog, és megperdül. Négy, nálam nem idősebb lány száguld a nyomában, vidáman és mámorosan üldözik. Szűk ruhájuk mintha folyékony lenne, ráolvad fiatal idomaikra. Bizonyos szempontból annyiidősek, mint én, de olyan végtelenül ostobának, gyerekesnek tetszenek.

Nem értek semmit.

Távolabb repülők jönnek-mennek a kivilágított, széles utakon. Fenséges légijachtokat kisebbek kísérnek, sárkánySzárnyak, ahogy a Táncos emlegeti őket. A földön pedig mindenfelé férfiak és nők sétálnak a járdákon, és vannak autók is, színes lámpák a lenti szinteken – Sárga, Kék, Narancs, Zöld és Rózsaszín, tizenkét Szín ezer árnyalata rémesen és kiismerhetetlenül bonyolult rendszert alkotva, annyira komplex, hogy nem lehet ember alkotta rendszer. Az épületek, melyek között az utak cikáznak, óriásiak, üvegből, kőből. A legtöbb emlékeztet azokra, amiket a HK-n láttam már, a rómaiak épületeire, de most nem emberek, hanem istenek számára emelik őket.

A városon túl, a távoli messzeségben a Mars vörös, kietlen felszínét zöldellő fű és fák erőtlen, küszködő kolóniái tarkítják. A város körül különös buborék. Úgy vibrál, mint valami mágikus határvonal. Azon túl az ég kéklik, és csillagok miriádjai ragyognak. A terraformálás lezajlott.

Ez itt a jövő. Aminek még sok évig nem lehetett volna bekövetkeznie.

Egész életem egy nagy hazugság volt.

Hányszor hallottam Octavia au Lune szájából, hogy mi, lykosiak vagyunk a bátor úttörők, akik feláldozzuk magunkat a fajunkért, és hamarosan bevégezzük az emberiségért folytatott fáradságos küzdelmet. Mert hamarosan a puhább Színek is csatlakozhatnak hozzánk, és a Mars felszíne lakhatóvá válik. De hiszen már itt is vannak. A Föld eljött a Marsra, és az úttörőket lent felejtették a bolygó gyomrában, hogy rabszolgákként robotoljanak tovább, és alulról működtessék ezt a csodás világot, ezt a... Birodalmat. Eónak igaza volt, a Társadalom rabszolgái vagyunk.

Táncos mögöttem üldögél egy székben, és várja, míg szóhoz jutok végre. Egyetlen szavára elsötétül az ablak, látszik még a külvilág, de már nem tűz szemünkbe a nap. A zongora, így nevezik a fekete dobozt, gyászos dallamot dúdol.

– Azt mondták, hogy mi vagyunk az ember utolsó reménye – mondom halkan. – Hogy a Föld túlzsúfolt, hogy a fájdalmunk és a szenvedéseink az emberiséget szolgálják. Az áldozat jó, az engedelmesség a legfőbb erény...

A kacarászó Arany közben elérte a tornyocskát, megadja magát a lányoknak, átadja magát a csókjaiknak. Iszogatnak és mulatoznak.

Táncos közben mindent elmesél.

– A Föld cseppet sem zsúfolt, Darrow. Hétszáz évvel ezelőtt szállták meg a Lunát, és mert a Föld gravitációját és az atmoszférát nehéz áttörni, a Luna lett a kapu, a kikötő, ahonnan a Naprendszer meghódítására indultak.

– Hétszáz évvel ezelőtt? – kapkodok levegő után. Hirtelen nagyon bután érzem magam.

– A Lunán a hatékonyság és a rend lett a két fő szervezőerő. Az űrben minden tüdőnek pontos célja kell hogy legyen. Ezért hozták létre az első Színeket, és küldték a Vörösöket a Marsra, hogy kitermeljék az emberiség számára az energiahordozót. Mivel a Marson a legnagyobb a hélium-3-koncentráció, itt hozták létre a bányászkolóniákat, amik a többi világ és a holdak terraformálásához termelnek.

Ez legalább nem volt hazugság.

– És a többi hold meg bolygó is terraformált már?

– A kisebb holdak és a legtöbb bolygó. A gázóriások nyilvánvalóan nem – ereszkedik vissza a székébe. – A gyarmatosítás korai időszakában a Luna hatalmasai kezdtek ráébredni, hogy bár ők végzik a hódításokat, a Föld adók formájában elszívja a profitjuk nagy részét. A Föld holt teherré vált, hiába, hogy a Luna nagy konszernjei földi tulajdonosok kezében voltak, ha egyszer tulajdonosi jogaikat nem tudták velük szemben érvényesíteni. Mert a lunai gazdagok fellázadtak, az Aranyak Társadalma a földi országok ellen fordult. Háború lett, és a Föld vesztett. Ez volt a hódítás. A gazdaság tette a Lunát hatalmassá és a Naprendszer kapujává. Akkor indult el a Társadalom azon az úton, amivé mára lett: végtelen Birodalommá, ami a Vörösök munkájára épül.

Csak nézem az ablakon túl nyüzsgő Színeket. Ebből a magasságból nehéz megkülönböztetni őket, és a szemem se szokott ilyen fényhez és ekkora távlatokhoz.

– Ötszáz éve küldték a Vörösöket a Marsra. Úgy háromszáz éve követték őket a többi Színek, de őseink változatlanul robotoltak tovább a mélyben. Beköltöztek ezekbe a paraterraformált városokba, amelyek fölé atmoszférabuborékot vontak, és közben a körülötte húzódó világot is fokozatosan terraformálták. Már nincs szükség buborékokra sem, a bolygó teljességében élhető minden ember számára. A felVörösök a karbantartók, tisztasági alkalmazottak, mezőgazdasági munkások, összeszerelő munkások. Az aljVörösök vagyunk mi, akik a felszín alatt születünk, mi vagyunk az igazi rabszolgák. Ha egy Vörös táncol vagy hangot ad a gondolatainak, eltűnik a városából. Azok, akik elfogadják a Társadalom szabályait és a helyüket benne, és fejet hajtanak, ahogy a többi Színek is, hozzávetőleges szabadságban élhetnek.

Füstöt pöfékel. Eddig észre se vettem a füstpálcát a kezében.

Kiszakadtam a testemből, mintha nem is a saját szememmel látnám a világok gyarmatosítását, az emberi faj átalakulását. A történelem gravitációja taszította a népemet rabszolgasorba. Mi vagyunk a Társadalom legalja, a sár a lábak alatt. Eo mindig is ilyesmiről beszélt, bár nem tudhatta az igazságot. Ha ezt látta volna, mennyivel szenvedélyesebben beszélt és küzdött volna! Létünk ocsmányabb és rosszabb, mint azt ő valaha is képzelte. Nem nehéz megérteni és felfogni azt az eltökéltséget, ami Arész Fiait hajtja.

– Ötszáz év – ingatom a fejemet. – Ez a mi szarveretes bolygónk.

– Izzadságunk és vérünk formálta azzá.

– És mi kell hozzá, hogy visszaszerezzük?

– Vér – vigyorog rám a Táncos sandán, mint egy kóbor macska a köztér sikátorában. Ott lapul a vadállat ennek a férfinak a meleg mosolya mögött.

Eónak igaza volt. Erőszak lesz a vége.

Eo is hang, mint az apám. És én? Belőlem mi lesz? A bosszúálló kéz? Fel nem foghatom, hogy egy olyan tiszta, szerelemmel teli lény, mint Eo, ezt a szerepet szánta volna nekem. És mégis. Apám utolsó táncára gondolok. Anyára gondolok, és Leannára, Kieranra meg Loranra, Eo szüleire, Narol bácsira, Barlow-ra, azokra, akiket szeretek. Tudom, milyen kemény életet élnek, és milyen gyorsan lepereg az a néhány év. És most már tudom azt is, miért van ez így.

Lenézek a két kezemre. Olyanok, amilyennek Táncos nevezte őket – sebes, kemény, megégett kezek. Eo csókjától gyöngédekké váltak ezek a kezek. De most, hogy Eo nincs többé, a gyűlölet keményíti meg őket. Ökölbe szorulnak, egészen kifehérednek az ujjperceim, annyira szorítom.

– Mi hát a küldetésem?

10

A Húsfaragó

Egy mosolygós lánnyal nőttem fel, aki tizenöt évesen olyan szerelmes volt a férjébe, hogy amikor azt a bánya maga alá temette, és a sebei elfertőződtek, eladta a testét egy Gammának antibiotikumokért. Erősebb volt a férjénél. Mert amikor az talpra állt, és megtudta, mit tett érte a felesége, kicsempészett egy parittyaPengét a bányából, és megölte a Gammát. Nem nehéz kitalálni, hogy folytatódik a történet. A lányt Lanának hívták, Narol bácsi lánya volt. De csak volt.

Ő jut eszembe, miközben a HK-t nézem a bérházban, ahogy Harmónia nevezi, míg Táncos az előkészületeket bonyolítja. Az ujjam hegyével száguldozom a csatornák között. Annak a Gammának is volt családja, ő is éppúgy túrta a földet, mint én. Ugyanúgy és ugyanoda született, ő is a csapatóban végezte a napot, és ő se látta soha a Napot. Csak épp neki juttatott a Társadalom egy doboz gyógyszert. És mi lett belőle? Milyen okos húzás. Milyen ravaszan ébresztenek gyűlöletet olyan emberek között, akiknek pedig inkább össze kellene fogniuk, hiszen sorstársak. De ha a klánok tudnák, a felszínen micsoda jólét virul, ha tudnák, mennyi mindent elraboltak tőlük, ha éreznék azt a gyűlöletet, amit én érzek, azonnal egyesülnének. A klánom forróvérű fajta. Micsoda lázadás lenne az övék! Talán éppolyan, mint Dago füstpálcája – hevesen és gyorsan lobbanna fel, és semmivé enyészne hamar.

Megkérdeztem Táncost, hogy miért a feleségem halálát vetítették le a bányákban? Miért nem a felszín csodáit? Hiszen az sokkal nagyobb haragot ébresztene a szívükben.

– Azért, mert egy felkelést napok alatt elfojtanának – magyarázta erre Táncos. – Más úton kell járnunk. Egy nemzetet kívülről csakis akkor lehet elpusztítani, ha belülről is elpusztul. Ezt soha ne feledd. Mi egy nemzetet törünk meg, nem egyszerű terroristák vagyunk.

Amikor Táncos azt is elmagyarázta, mit kell majd tennem, elnevettem magam. Fogalmam sincs, képes vagyok-e rá. Porszem vagyok. A Mars felszínén ezernyi város virul. A bolygók közt fémbehemótok cirkálnak flottákban olyan fegyverzettel, ami akár egy hold gázburkát is képes megsemmisíteni. A távoli Lunán tizenegyezer méter magas épületek meredeznek az égbe, Octavia au Lune az Imperátoraival és a prétoraival vigyázza onnan a rendet. A Hamu Herceg, aki Rhea világát elhamvasztotta, az ő apródja. Ő rendelkezik a Tizenkét Olümposzi Lovag, a Páratlan Sebhelyesek légiója és az Obszidiánok miriádja felett. És az Obszidiánok csak az elit. A városokban Szürke katonák biztosítják a rendet, az engedelmességet és a kasztok átjárhatatlanságát. A Fehérek az igazságszolgáltatás urai, ők írják a filozófiát. Rózsaszínek szolgálnak és kényeztetnek a felsőSzínek otthonaiban. Ezüstök számolnak, irányítják az árfolyamokat, a szállítmányozást. Sárgák a tudomány és az orvoslás művelői, Zöldek fejlesztik a technológiát. Kékek irányítják a csillagokat. Rezek a bürokraták. Minden Színnek megvan a maga célja. Minden Szín az Aranyakat támogatja, szolgálja.

A HK-n olyan Színeket is látok, amelyeknek még a létéről se tudtam idáig. Megismerem a divatot, ami egyszerre komikus és csábító. Mindenféle biomódosítást látok és húsimplantátumokat, a nők bőre olyan fényes és sima, a mellük olyan gömbölyű, a hajuk olyan selymes, hogy nem is ugyanolyan lényeknek tűnnek, mint Eo meg a többi nő, akit eddig ismertem. A férfiak pedig hihetetlenül izmosak és magasak. A karjuk és a mellkasuk mesterséges erőtől duzzad, úgy hencegnek az izmaikkal, mint a kislányok a legújabb játékszereikkel.

Lykosi Lambda Pokolfúró vagyok, de mi ez mindehhez képest?

– Megjött Harmónia, indulnunk kell – szól be Táncos az ajtón.

– Harcolni akarok – mondom, miközben a gravLifttel megyünk lefelé, Harmóniával hármasban. Kicsit megbütykölték a kasztjelemet, hogy olyan élénk legyen, mint a felVörösöké. Az övékéhez hasonló, laza ruha van rajtam, és takarítófelszerelést cipelek. A hajamat befestették, és a szemembe kontaktlencse került, hogy mindenem élénkvörös legyen. Már nem tűnök olyan mocskosnak. – Ez a küldetés nem érdekel.

Sokkal rosszabb, mint hogy nem érdekel. Nem vagyok rá képes. Ki lenne?

– Azt mondtad, megteszed, amit tenned kell – mondja Táncos.

– De ez... – Ez a küldetés, a feladat, amit nekem szán, maga az őrület. Bár valójában nem is ez rémiszt. Attól rettegek, hogy olyasmi lesz belőlem, amit Eo sem ismerne fel. Hogy a rémtörténeteink egyik torzszülöttje lesz belőlem.

– Hadd fogjak sokkolót vagy bombát. Ezt csinálja valaki más.

– Téged erre a feladatra hoztunk ki – sóhajt Harmónia. – Csakis erre. Ez Arész legfőbb célja, amióta a Fiai összegyűltek.

– És előttem hány Vöröst hoztatok már ki erre a feladatra? Hányan próbálkoztak már azzal, amire most kértek?

Harmónia Táncosra pillant. Mivel az csak hallgat, a nő válaszol helyette ingerülten.

– Kilencvenhétnél nem sikerült a faragás... Mi legalábbis ennyiről tudunk.

– Megveszekedett fene – átkozódom. – És mi lett velük?

– Meghaltak – vágja rá kurtán. – Vagy könyörögtek a halálért.

– Lehet, hogy Narol hagyhatott volna lógni? – próbálom elviccelni.

– Gyere, Darrow. Figyelj rám – kapja el a két vállamat Táncos, és fordít magával szembe. – Lehet, hogy mások kudarcot vallottak. De te más leszel, Darrow. A csontjaimban érzem.

Megremeg a lábam, amikor először nézek fel az éjszakai égre és a fekete horizonton fölébem magasodó épületekre. Megszédülök. Úgy érzem, mindjárt elzuhanok, mintha a világ kifordult volna a tengelyéből. Minden olyan tágas, mintha a város mindjárt az égbe zuhanna. A lábaimat nézem, az utcát, és próbálom magamat a köztérre vezető alagútba képzelni.

Yorkton, a város elég különös hely éjjel. Az utcákat és a járdákat fénybuborékok szegélyezik. A városnak ebben a high-tech részében teljes utcák mentén húzódó HK-n folyik az adás, az emberek a mozgójárdákon haladnak, vagy épp tömegközlekedéssel, a fejük előrehajlik, mintha görbe botot formálna a testük. A tarka fényektől majdnem olyan világos van, mint nappal. Vörös tisztaságiak takarítják az utakat, járdákat, mindenütt tökéletes a rend.

Halványvörös csíkon járhatunk, egyetlen keskeny sávon a széles utcában. És alattunk nem mozog a járda, mint a többiek alatt. Elhalad mellettünk egy Réz nő a maga jóval szélesebb sávján, ahogy megy, a kivetítőn követi őt a kedvenc programja, persze ha épp egy Arany mellett megy el, minden egyszerre elcsendesül. De az Aranyak általában nem az utcán gyalogolnak, nekik lehet gravCsizmájuk és kocsijuk, mint a Rezeknek, Ezüstöknek, Obszidiánoknak és Ezüstöknek, már ha megszerzik rájuk a jogsit, ami drága mulatság.

A földön megjelenik előttem egy vízhólyag elleni krém reklámja. Bizarrul karcsú nő hántja le magáról vörös csipkeruháját. Amikor már majdnem meztelen, bekeni magát egy olyan helyen a krémmel, ahol nőnek még soha nem volt vízhólyagja. Elpirulok, és undorodva fordulok félre, mert életemben eddig egyetlen nőt láttam csak meztelenül.

– Nem ártana levetkőznöd a szégyenlősségedet – tanácsolja Harmónia. – Az feltűnőbb, mint a Színed.

– De ha ez undorító.

– Csak egy reklám, édesem – dorombolja Harmónia leereszkedőn. Összenevetnek Táncossal.

Idősebb Arany suhan el a fejünk fölött. Ilyen öreg embert még soha nem láttam, mindenesetre sietve húzzuk be a nyakunkat.

– Idefenn a Vörösök is kapnak fizetést – meséli Táncos, amikor már nincsen körülöttünk senki. – Sokat nem, csak annyi pénzt és ellátást, hogy függjenek a rendszertől. És azt a keveset, amit keresnek, olyan dolgokra költik, amikről elhitetik velük, hogy nem is létezhetnének nélküle.

– Mindig ugyanaz a nóta – sziszegi a fülembe Harmónia.

– De akkor ők nem rabszolgák.

– Már hogyne lennének rabszolgák. Ezeknek a rohadékoknak a csöcsén csüngő rabszolgák.

Táncos nehezen tart lépést velünk, ezért lelassítok, hogy halljam, amit mond. Harmónia türelmetlen.

– Az Aranyak mindent úgy alakítanak ki, hogy az életük a lehető legkényelmesebb legyen. Hatalmas és látványos produkciókat szerveznek és gyártatnak, hogy szórakoztassák és lefoglalják a tömegeket. Nyereményeket és díjakat osztanak, hogy egész városok üljenek nyugton minden földi hónap hetedik napján. Olyan javakat hoznak létre, ami a szabadság látszatát kelti. Az Aranyak sportja az erőszak, az Aranyak művészete pedig a manipuláció.

Átérünk egy aljaSzín kerületbe, ahol már nincsenek színkódolt járdarészek. A kirakatokat elektronikus zöld szalagok kerítik el. Akadnak üzletek, ahol egyheti bérért az ember egy óra alatt leélhet egy hét alternatív valóságot. Két apró, villogó zöld szemű, kopasz emberke fémtüskékkel a fején és mozgó digitális tetoválásokkal a testén valami osgiliáthi utazást ajánlgat nekem. Más boltokban banki szolgáltatásokat, vagy biomódosítást, vagy szimpla higiénés termékeket vehetek. Olyasmiket kiabálnak, amiket nem is értek, számokban és rövidítésekben beszélnek. Ilyen nyüzsgést még soha nem láttam.

Elpirulok a Rózsaszín szalaggal jelölt bordélyok mellett, ahol férfiak és nők állnak a kirakatban, mindegyik nyakában madzagon lóg az árát jelző cédula, a számok igények szerint változnak. Egy lány kéjelegve szól utánam. A hangja édes és búgó egyszerre. A nők és férfiak mellett élőHúsba burkolt gépek is vannak. Ők az olcsóbban megvásárolható társaság, és míg a működtetőik próbálnak becsábítani üzletükbe, Táncos igyekszik elmagyarázni a pénz fogalmát. Lykoson csak a dolgokat csereberéltük, füstpálcát adtunk piáért meg szolgáltatásokért, vagy épp fordítva.

A város néhány kerületét kizárólag a felsőSzínek használhatják, ide engedéllyel és jelvényekkel lehet bejutni. Nem gyalogolhatok vagy autózhatok be csak úgy egy Arany vagy Réz kerületbe. Egy Réz viszont bármikor átugorhat zülleni valamelyik Vörös negyed bordélyába, bárjába. Fordítva tilos, még a vad, mindenkinek-mindent-szabad Bazárban sem. Ez egy zajos, ember-és kipufogó-és ételszagú kavalkád, ahol mindent kapni.

Egyre beljebb haladunk a Bazárban. Ezekben a keskeny, zegzugos utcákban nagyobb biztonságban érzem magam, mint kint, a széles utakon. Egyelőre nehezen viselem a tágas tereket, az pedig egyenesen megrémiszt, ha még a csillagokat is látom a fejem felett. A Bazárban sötétebb van, bár elég nagy a tolongás, és fények is villódznak mindenfelé. De az épületek összeborulnak. A sikátorok magasában erkélyek százai csipkézik a sötétet. Felettünk és mellettünk is mindenfelé járatok cikáznak, eszközök fénye pislog itt is, ott is. Szagok kanyarognak, mintha meg tudnám fogni őket, olyan töményen. Itt minden sokkal nedvesebb, koszosabb. És nem járőrözik annyi Bádogbögre. Táncos szerint a Bazárban akadnak olyan sarkok és szegletek, ahová még egy Obszidiánnak se tanácsos betennie a lábát.

– Ahol az ember a legsűrűbben tömörül, ott bomlik le róla legkönnyebben az emberi máz – mondja.

Furcsa érzés olyan tömegben mozogni, ahol senki sem ismeri az arcod, és senkit sem érdekel, hova tartasz, és miért. Lykoson csupa olyan férfi között lökdösődtem, akikkel együtt nőttem fel, minduntalan olyan asszonyokba futottam bele, akikkel gyerekkoromban együtt fogócskáztunk. Itt mindenféle Színek tapossák a lábamat, és még csak bocsánatot se kérnek. Ez nagyváros. Nem tetszik. Magányos vagyok.

– Ide jöttünk – terel be a Táncos egy sötét ajtón, ahol a járdán repülő sárkány elektromos képe villan. Nagydarab, átszabott orrú Barna áll elénk. Kivárjuk türelmesen, hogy a fémorr végigszimatoljon bennünket, miközben nagyokat horkant. Nagyobb mindannyiunknál.

– Ennek itt festett a haja – morog rám, és még egyet szippant a hajamból. – Vörhenyes, az lesz.

Az övéből sokkoló áll ki. És a csuklója mögött pengét dugdos, látom abból, ahogy a keze mozog. Egy másik barom lép mellé. Ennek ékszerprocesszor van a szemgolyóján, rubinfénnyel szikrázik, ha a fény úgy esik rá. Csak bámulom a barna szemét meg az ékszert benne.

– Mi van itten ezzel? Akar egyet? – ugatja a bunkó. – Csak meresztgessed a szemedet, míg kivágom a májadat, és viszem a piacra.

Azt gondolja, hogy bele akarok kötni. Pedig csak a rubinjai izgatnak, de amikor így nekem esik, elmosolyodom, fürgén rákacsintok, ahogy a bányában szoktam. Kés villan a kezében. Idefenn mások a szokások.

– Csak játszadozzá’, fiúka, ha mersz, csak játszadozzá’.

– Mickey vár bennünket – mondja neki Táncos.

Figyelem, ahogy a fémorrú haverja méreget, mintha valami kölyök lennék. Fémorrú elvigyorodik, végigméri Táncos karját és lábát.

– Nem ismerek semmiféle Mickey-t, nyomi – mondja, és a haverjára pislog. – Te ismersz valami Mickey-t?

– Én ugyan nem. Itten aztá’ nincsen semmiféle Mickey.

– Micsoda megkönnyebbülés – markolja meg a sokkolóját Táncos a kabátja alatt. – Mert ha nem ismeritek Mickey-t, nem kell majd magyarázkodnotok neki, hogy rendkívül nagyvonalú barátom – int felém – miért nem tudott találkozni vele.

Azzal félrehúzza a kabátja szárnyát, hogy azok ketten lássák a pisztolya agyába vésett jelet. Arész sisakját.

Ahogy Fémorr megpillantja a jelet, nagyot nyel.

– A fenébe – nyögi, és kezét-lábát töri a cimborájával, hogy kitárják előttünk az ajtót. – Aaaa... pisztolyt el kell kérnem.

Három másik indul bentről felénk, kezük a pisztolyukon. Harmónia széttárja a kabátját, hogy mindenki jól lássa a testére erősített bombát. Fürge Vörös ujjai között villogó detonátort forgat.

– Nem hinném. Jók leszünk így.

– Jók lesznek, ja – nyel nagyot és biccent Fémorr.

Az épület belsejében sötét van. Füstös, sűrű sötét, amiben éles fény pulzál, egészen hasonló a bányához. Lüktet a zene. Az asztalok és székek között üveghenger oszlopok, bennük nők táncolnak. Van, amelyik víz alatt, furcsa, hártyás lábujjai és keskeny csípője a zenére mozog. Mások aranyfüstben vagy éppen ezüstárnyban vonaglanak a ritmusra. Belepirulok egy kék és arany tűzben táncoló meztelen nő látványába. Bársonyos bőre nem lobban lángra. És azt hiszem, a hátán mintha szárnyak lennének. Annyira fiatalnak tűnik, és ahogy meglátom a körülötte párnákon ücsörgő, kargépekkel felszerelt férfiakat, még fiatalabbnak. Oldalra biccentem a fejemet.

– Licitálnak rá – mondja komoran Harmónia. – Gyere.

Egyre szaporodnak körülöttünk a nagydarab kidobóemberek, és egy hátsó asztal felé terelgetnek, ami olyan, mintha szivárványszínben játszó vízből készült volna. Mögötte sovány férfi hever egészen bizarr teremtmények gyűrűjében. Először azt gondolom, hogy szörnyetegek, de ahogy közelebb kerülünk, még jobban megdöbbenek. Mert ezek emberek. Csak valahogy másmilyenek. Máshogy lettek kifaragva. Csinos fiatal lány ül a férfi mellett, Eónál nem lehet idősebb, és most smaragdzöld szemét rám szegezi. A háta húsából fehér sasszárny emelkedik ki. Olyan, mintha egy lázálomból varázsolták volna ide, bár jobb lett volna, ha hagyják, ahol volt. Több hozzá hasonló alak heverészik a füst és a fura fények vibrálásában.

Mickey, a Húsfaragó pengeéles fickó, görbe mosollyal és a feje egyik oldalán olajtócsaként aláömlő fekete hajjal. A bal szeme körül füstben kavargó ametiszt maszktetoválás tekereg. A Lilák, vagyis a kreatívok kasztjele, így aztán folyamatosan mozgásban van, változik szüntelen. A kezein még több Lila jelkép. Apró elektronikus rejtvénykockával játszik, aminek az oldalai változnak. Az ujjai villámgyorsak, és sokkal karcsúbbak és hosszabbak, mint szabadna. Igen, és tizenkettő van belőlük. Lenyűgöző. Eddig soha nem láttam művészt, még a HK-n se. Ritkák, mint a Fehérek.

– Ó, Táncos – sóhajtja, ahogy közelebb érünk, bár nem néz fel ránk. – Felismerlek abból, ahogy húzod a lábad – hunyorog a kockájára. – És persze Harmónia, édesem. Az ajtóból ideérzik a szagod. Micsoda förtelmes egy bomba, ha már itt tartunk. Legközelebb, ha rendes iparosmunkára szorultok, keressétek inkább Mickey-t, rendben?

– Mick – ereszkedik le az álombéli lények közé, az asztal mellé Táncos.

Látom, hogy Harmónia már szédeleg a füsttől. Én ennél rosszabbhoz vagyok szokva.

– Harmónia, szerelmetes szépségem, beleuntál végre ebbe a nyomorékba? – duruzsolja Mickey. – Csatlakozol végre a családomhoz? Kérsz egy pár szárnyat? Vagy karmokat a kezedre? Egy farkat? Vagy esetleg szarvakat? Szarvakkal egészen tüzesen festenél. Leginkább a selyemlepedőimen.

– Faragj lelket magadnak, akkor talán beszélhetünk róla – húzza el a száját Harmónia.

– Jaj, hát ha Vörösnek kell lenni ahhoz, hogy az embernek lelke legyen, inkább kihagynám.

– Akkor térjünk az üzletre.

– Ezt a hirtelenkedést, drágám. A beszélgetés legyen művészi megnyilatkozás, de legalábbis könnyed és hosszadalmas, mint egy főúri lakoma. Minden fogásnak eljön a maga ideje – mondja, ahogy az ujjai repkednek a kockán. Az elektromos frekvenciákat kellene kiraknia, de nem elég fürge a keze, és mielőtt egybefüggővé válna a kocka, már vált is a kép. Még most se néz fel.

– Volna egy ajánlatunk, Mickey – vág bele Táncos türelmetlenül. Már ő is a kockát nézi.

Mickey ferde mosolya nem lankad, és nem emeli fel a tekintetét. Táncos megismétli a mondatot.

– Egyenesen a főétel kéne, mi? Na, hát akkor halljam.

Táncos kikapja Mickey kezéből a kockát. Az asztal elnémul. A kidobók mocorognak a hátunk mögött, de a zene változatlanul lüktet. A szívem nem hagy ki, és a hozzám legközelebb álló tag fegyverét tartom szemmel. Mickey lassan felnéz, és újabb ferde mosollyal töri meg a feszültséget.

– Nocsak, nocsak, barátom!

Táncos biccent Harmóniának, aki egy pici dobozt csúsztat Mickey elé.

– Ajándék? Nem kellett volna – nézegeti Mickey a dobozkát. – Olcsó kacat. Micsoda ízléstelen színválasztás ez a vörös – mondja, majd leveszi a fedelét, és egyszerre elborzadva kap levegő után. Sietve becsapja a dobozkát, és elhúzódik az asztaltól. – Ostoba, retardált barmok! Mi a fene ez?

– Tudod te azt.

– Képesek voltatok idehozni? – hajol át az asztal fölött sziszegve Mickey. – Egyáltalán, hogy szereztétek? Elment az eszetek?

Közben a sleppjére sandít, akik láthatóan azt találgatják, mi lehet a kis dobozban, ami ennyire kihozta a sodrából a gazdájukat.

– Hogy elment-e? – mosolyog Táncos. – Szarveretesen soha nem is volt eszünk. Ezt kell felszerelned. Mielőbb.

– Felszerelnem? – kacag fel Mickey.

– Rá – mutat rám a Táncos.

– Takarodjatok! – üvölt váratlanul a sleppre a Lila. – Húzzatok innen, szenvelgő, seggnyaló torzszülöttek! Hozzátok beszélek, rémségek! Húzás!

Miután a sleppje eliszkolt, ismét kinyitja a dobozkát, és a tartalmát az asztalra borítja. Két aranyszárnyacska, az Aranyak kasztjele koppan a lapon.

– Azt akarjuk, hogy Aranyat csinálj a fiunkból – ül vissza mellé Táncos.

11

A kifaragott

– Tiszta őrültek vagytok.

– Kösz – mosolyog Harmónia.

– Felteszem, félrebeszéltél, vagy az én fülem nem a régi már. Ismételd meg, kérlek – fordul Táncoshoz Mickey.

– Ha sikeresen fel tudod szerelni fiatal barátunkra, Arész annyit fizet neked, amennyi pénzt még soha egy összegben nem láttál.

– Képtelenség – szögezi le Mickey. Most először néz rám rendesen, mintha felmérne. Nem teszek rá mély benyomást, hiába vagyok magas. És nem is okolhatom ezért. Volt idő, hogy igen jóképűnek tartottam magam, legalábbis klánviszonylatokban. Erősnek és izmosnak. De itt fenn sápadt és vézna vagyok, fiatal és rémült. A Húsfaragó az asztalra köp. – Képtelenség.

– Pedig csináltak már ilyet mások – vonja meg a vállát Harmónia.

– Aztán ki, kérdem én – fordítja el a fejét Mickey. – Nem, nem fogtok csőbe húzni.

– Egy tehetséges művész – húzza tovább Harmónia.

– Képtelenség – ismétli Mickey, és még jobban előrehajol, keskeny arcán egyetlen folt, egyetlen pórus se látszik. – Szótár kell, hogy megértsd? Mert szívesen beültetek egyet az agyadba, ha gondolod. Képtelenség, és pont. A DNS-hez kapcsolódik a szárny, az agyi mintázathoz. Azt tudtátok, hogy a koponyájukon szubdermális rovátkolás van? Persze hogy nem tudtátok. Adatcsipek a frontális agykérgen, amelyek a kasztot igazolják. És akkor még a szimpatikus kapcsolatokról, a molekuláris kötésekről, a nyomkövető szerkezetekről és a Minőségellenőri Testületről nem is beszéltem. Mellé a trauma meg az asszociációs képzettársítás. Még ha tökéletes lenne a teste, akkor is akadna probléma: okosabb nem lesz. Egérből nem lehet oroszlánt csinálni.

– Tud oroszlánként gondolkodni – vágja rá Táncos türelmetlenül.

– Húha! Tud oroszlánként gondolkodni – heherészik Mickey.

– És Arész így akarja – teszi még hozzá Táncos hidegen.

– Arész, Arész, Arész! Mit számít, mit akar Arész, te majom?! De hagyjuk a tudományt. Szellemi és testi ügyessége nyilván olyan lomha, mint egy nyamvadt vécépucolóé. A kifinomultsága hiányzik. Mert nem az a fajta! Mert ez csak egy Vörhenyes!

– Pokolfúró vagyok, Lykosból – mondom.

– Hú, egy Pokolfúró! – vonja fel a szemöldökét Mickey. – Gurítsátok ki, srácok, az aranyszőnyeget! Pokolfúró, nem semmi! – ugrat, de látom, hogy hirtelen hunyorogni kezd, mintha ismerős lennék neki. A korbácsolást leadta a HK. Sokan felismernek. De ha Arany leszek, és fenséges mintára faragnak, nem apám formájára? Akkor én magam is alig ismerem majd fel önmagamat. – A nemjóját – motyogja.

– Felismertél – mondom.

Magához húz egy videotáblát, nézi, közben fel-felpillant rám, hasonlítgat.

– Te nem haltál meg a kis barátnőddel?

– A feleségem – vágom rá.

Mickey állkapcsa ugrál a bőr alatt, de már nem rám figyel.

– Megváltót akartok – mondja vádlón Táncosnak. – Táncos, te görény, messiást akartok a kurva ügyetekhez.

Nekem eddig eszembe se jutott így gondolni rá. A bőröm kellemetlenül bizseregni kezd.

– Igen – feleli Táncos.

– És ha Aranyat csinálok belőle, mihez kezdtek majd vele?

– Jelentkezni fog az Intézetbe. Fel fogják venni. Kiváló lesz, és feljut a Páratlan Sebhelyesek soraiba. Sebhelyesként pedig bármi lehet belőle, prétor, legátus, politikus vagy quaestor. Elsőrangú státusba kerül majd, minél előbbre, annál jobb. És onnan mindent megtehet majd, amit Arész vár tőle.

– Istenek anyja – mormolja Mickey. Harmóniára mered, majd Táncosra. – Ráadásul valódi első osztályú Páratlan Sebhelyest akartok, nem egy szimpla kis Bronzost?

A Bronz kifakult Arany. Ugyanaz a kaszt, de az alsóbbrendű megjelenése, származása és képességei miatt lenézik a többiek.

– Nem Bronzot – biccent Táncos.

– És nem is valami Pixit?

– Nem azt akarjuk, hogy mulatókba járjon és kaviárt faljon éjjel-nappal, mint a semmire se jó Aranyak tucatjai. Azt akarjuk, hogy flottákat irányítson.

– Flottákat. Ti aztán őrült banda vagytok. Őrültek – mondja Mickey, és lila szeme végül rajtam áll meg. – A halálba küldenek, fiam. Nem vagy Arany. Képtelen lennél úgy élni, mint egy Arany. Ezek gyilkosok, arra születnek, hogy leigázzanak bennünket. Találkoztál már Aureálttal az életben? Persze ha nincs semmi, békések és szépségesek. De azt tudod, mi történt a hódításkor? Szörnyetegek ezek – a fejét rázza, és tébolyodott nevetésben tör ki. – Az Intézet nem egy iskola, hanem egy hatalmas rosta, ahol az Aranyak addig vadásznak egymásra, míg csakis a testben és lélekben legerősebbek maradnak. Meg fogsz halni.

Mickey kockája az asztal távolabbi végében hever. Szó nélkül odamegyek érte. Fogalmam sincs, hogy működik, de a Föld rejtvényei jó ismerőseim.

– Mit művelsz, fiam? – sóhajt szánakozón Mickey. – Nem játék az.

– Jártál már bányában? – kérdem. – Próbáltál már valaha a saját húgyodban és izzadságodban főve tizenkét fokos szögben törésvonalon keresztül ásni úgy, hogy folyamatosan matekozod a nyolcvanszázalékos forgatónyomatékodat és az ötvenöt százalékos tolóerőt, hogy az esetleges gázcisztákat be ne robbantsd, és fél szemmel végig a lándzsaviperákat lesed, amik a semmiből csapnak le rád, hogy a gyomrodba fúrják magukat, és ott lerakják a tojásaikat?

– Ez egy...

De a hangja elhal, ahogy a karomFúrón edzett ujjaim táncra perdülnek, a zenén és táncon érett virtuozitásom és könnyedségem a kezemben összpontosul, és dudorászva nekilátok a kockának. Beletelik némi időbe, két-három percbe mondjuk. De hamar rájövök a titok nyitjára, és a frekvenciát tartva kirakom az oldalakat. Utána matematikai fejtörőre váltanak az oldalak, és bár a tudomány törvényeit nem tanultam, felismerem a mintázatot, és azt is kirakom. Még négy újabb variációt megoldok, akkor még egyszer vált a kocka, kör alakúvá válik. Mickey szeme elkerekedik. A kör rejtélyét is megfejtem, kirakom a kockát, és lehajítom elé az asztalra. Tizenkét ujja idegesen jár, de csak az én ujjaimat bámulja végig.

– Képtelenség – mormolja.

– Evolúció – feleli rá Harmónia.

– Egyezzünk meg az árban – somolyog Táncos.

12

Halálvergődés

Az életem gyötrelemmé válik.

A kasztjelem mindkét kézfejemen a kézközépcsonthoz van rögzítve. Mickey eltávolítja a régi Vörös jelet, új bőrt és csontokat növeszt a seb helyén. Aztán a frontális agylebenybe ültet be egy lopott bőr alatti adatcsipet. Később elmondják, hogy majdnem belehaltam a traumába, újra kellett indítani a szívemet. Ezek szerint már kétszer találkoztam a halállal. Állítólag két hétig kómában feküdtem, de én nem emlékszem, csak arra, hogy álmot láttam. Eóval jártam a völgyet. Homlokon csókolt, és akkor felébredtem, és érezni kezdtem a varratokat és a fájdalmat.

Az ágyban fekszem, miközben Mickey tesztel. Üveggolyókat kell egy nagy dobozból kisebb rekeszekbe szortíroznom színek szerint. Mintha örökké csak ezt csinálnám.

– Felépítjük a szinapszisokat, drágaságom.

Szórejtvényeket ad fel, és azt akarja, hogy olvassak, de nem tudok olvasni.

– Az Intézethez ezt is meg kell tanulnod – heherészik.

Kegyetlen ébredések vetnek véget az álmaimnak. Eo ölel és vigasztal, de amikor magamhoz térek, nincs már sehol, csak az emléke marad utána. Üres vagyok, üresen fekszem Mickey hevenyészett orvosi kabinjában. Az ágyam mellett ionos csíraölő szerkezet duruzsol, minden hófehér, de a zene állandó dübörgése tompán felhallatszik a klubból. A lányai cserélik a pelenkámat meg a vizeletes zacskót. Egy lány mindennap háromszor megfürdet, de soha egyetlen szót se szól. A karjai csontsoványak, az arca lágy és szomorú, mint amikor először megláttam Mickey folyékony asztala mellett. A hátán a szárnyai vörös szalaggal vannak összekötve. Soha nem néz a szemembe.

Mickey megállás nélkül fejleszti a szinapszisaimat, és közben az idegsebészeti beavatkozás után megmaradt hegeket is eltávolítja. Csupa mosoly és kacagás és gyöngéd érintés a homlokomon, a drágaságának nevez. Úgy érzem magam, mintha én is a lánya lennék, az egyik angyalkája, akit a saját örömére teremtett.

– De nem szabad megállnunk az agynál – mondja. – Igen sok munkánk van még ezzel a te rozsdás testeddel, ha Acélos Aranyat akarunk belőle olvasztani.

– Acélos Arany?

– Az Arany ősöket nevezik Acélos Aranyaknak. Kőkemény emberek voltak. Karcsún és tüzesen álltak rendíthetetlenül a csatahajóikon, és aprították a földi köztársasági folttákat és seregeket. Micsoda teremtmények voltak – mered a semmibe a tekintete. – Biológiai machinációk és eugenetikus erőfeszítések évtizedei árán születtek. Az volt a kierőszakolt darwinizmus kora.

Elhallgat egy jó pillanatra, és látom, ahogy gyűlik benne a harag.

– Azt mondják, még a Faragók sem képesek az Arany Ember szépségét reprodukálni. A Minőségellenőri Testület csupa gúny és kihívás. De én nem akarok belőled embert faragni. Az emberek olyan törékenyek. Az emberek megroppanhatnak, meghalhatnak. Nem, nem, én mindig is egy istent akartam teremteni – mosolyog pajkosan, miközben a digitális jegyzettömbjébe vázol fel valamit. Aztán felém fordítja, hogy lássam a gyilkost, amilyenné formálni szándékozik. – Miért is ne faraghatnám ki belőled a háború istenét?

A hátamról lehántja a heges, sebes bőrt, és lombikokban kitenyésztett saját bőrrel szövi be a húsomat, majd sugarazza, hogy a molekuláris kötések gyorsabban kialakuljanak. Gyorsan növekszik a bőrszövetem, mintha nem is én lennék, hanem valami tőlem független élőlény a hátamon. És közben pokolian viszket. Nemcsak a hátam bőrét hántja le, hanem a kezemet is, ahol megégett, és Eo kötözte be. De ez még nem a végső bőröm, állítja, ez csak a homogén alsó réteg.

– Azért olyan gyenge a csontvázad, én kis pintyőkém, mert a Marson a gravitáció csupán harmada a földinek. És az étrended is kalciumban szegény volt. Az Arany csontsűrűség átlagosan ötszöröse a Földön természetesen előfordulónak, ezért meg kell hatszoroznunk a csontvázad szilárdságát. Acélból kell lenned, ha túl akarod élni az Intézetet. Mókás lesz, meglátod. Na nem neked, hanem nekem.

Mickey újrafarag. Nincs nyelv és szó, ami kifejezhetné, miféle kínokat kell kiállnom. Utána többször is végignézem a felvételeket, amiket közben készített, hogy elvonja a figyelmemet az utófájdalmakról. VibroSzikével dolgozik, és elöl középen nyitja fel a húsomat. Kampókkal félrehúzza a bőrt és az izmokat, hogy hozzáférjen a csípő-és lábcsontjaimhoz. Akkor rétegeket hánt le a csontról, meghámozza a csonthámozójával, és a saját csontjavító főzetével mázolja be a csontokat.

– Valakinek be kell fejeznie Isten munkáját.

Másnap a karjaimat nyitja fel. És végigcsinálja az eljárást a bordáimmal, a gerincemmel, a vállammal, a talpammal, az ágyékommal és az arcommal is. Az inak rugalmassági és teherbíró minőségét is felfejleszti, és az izomszövetek sűrűségét biokultúra beültetésével javítja. Az égnek hála, ez után az eljárás után hetekig altat mesterségesen. Amikor magamhoz térek, a lányai nyüzsögnek körülöttem, az új húskultúrákat tartják karban, az ujjaikkal gyömöszölgetik az izmaimat. Vajon mi lesz velük, ha velem végeztek, fut át az agyamon. Aztán visszaalszom.

Henger alakú gépben fekszem, amiben speciális kék fény járja át a testemet, hogy a húsom alatti kalciumoldatot bekeményítse. Lassan a bőröm is gyógyulni kezd. Összefércelt hústakaró vagyok. Szintetikus fehérjével, kreatinnal és növekedési hormonnal táplálnak, hogy az izomnövekedést és az ínregenerációt megtámogassák. Éjjelente remeg és viszket az egész testem, ahogy a sokkal szűkebb, újdonsült pórusaimon izzadni próbálok. Csak minimális adagokban kapom a fájdalomcsillapítót, alig ér valamit, mert a módosított idegeknek meg kell tanulniuk az új szövetekkel és a módosított agyammal együttműködni.

Mickey a nehezebb éjszakákon végig ott ül mellettem, és mesél. Ilyenkor kedvelem, de csak ez idő alatt nem tartom a Társadalom szörnyszülettjének.

– Az a szakmám, hogy teremtsek, pintyőkém – mondja az egyik éjjel, ahogy ott ülünk kettesben a sötétben. A kék fény a testemen táncol, különös árnyakat vet az arcára. – Fiatalkoromban egy Liget nevű helyen éltem. Afféle cirkuszi világ volt, hogy te is értsd. Minden áldott este előadás, a színek, a zene és a tánc ünnepei.

– Iszonyatosan hangzik – motyogom gúnyosan. – Pont, mint a bányák.

– Igen, felteszem, a te fülednek pihe-puha világnak tűnik – mosolyog, és a szeme elréved, ahogy szokott. – De volt valami tébolyodottság a Ligetben. Cukorkákat kellett ennünk, olyan cukrokat, amik a pokolba repítettek vagy épp a mennyekbe vittek hosszú zarándoklatra. Tablettákat kellett szednünk, amitől harmatszárnyon repültünk egyik bolygóról a másikra, meglátogattuk a Jupiter tündérkirályait, és holdja, az Europa mélységeinek szirénjeit. Nem volt menekvés a repüléstől, a gyerekkorom egyetlen végtelen repülés volt, drágaságom. Állt a bál felettem, én meg hevertem a saját nyálamban a fűben. A szellemem mindig valahol máshol, mint a testem. Soha nem volt megnyugvás, soha nem volt vége a tébolynak – mesélte, azzal összecsapta a két kezét. – És most kifaragom a lényeket, akiket a lázálmokban láttam. Így akarták. Szerintem téged is megálmodtalak. Végül majd azt kívánják, hogy bár inkább ne álmodtam volna egy szemhunyásnyit sem.

– Szép álom volt? – kérdem.

– Melyik?

– Amelyikben benne voltam.

– Egy fenét. Rémálom. Egy pokoli emberről, a tűz szerelmeséről – mondja, majd hallgat egy sort.

– Miért olyan borzalmas szerinted? – teszem fel végül a kérdést. – Mármint az élet. Ez az egész. Miért teszik ezt velünk? Miért bánnak úgy velünk, mintha a rabszolgáik lennénk?

– A hatalom miatt.

– De a hatalom nem létezik. A hatalom csak egy szó.

Mickey elgondolkodik, majd megrántja keskeny vállait.

– Erre azt felelnék, hogy az ember örök életében rabszolgaságban él. A szabadság a kéjek és a mohóság rabszolgájává tesz. Ha elveszik a szabadságodat, álmokkal teli életet kapsz cserébe. Te például az áldozathozatal, a család és a közösség álmát kaptad. És a társadalom így kiegyensúlyozott. Nem éhezik senki, nincsenek népirtások. Se gigászi háborúk. És ha az Aranyak harcba vonulnak, betartják a szabályokat. Nagyon... arisztokratikusan csinálják a nagy családok közötti torzsalkodásokat.

– Arisztokratikusan? Hazudtak. Azt állították, hogy úttörő vagyok.

– Talán boldogabb lettél volna, ha tudod, hogy rabszolga vagy? – kérdi Mickey. – Egy fenét. Egyetlen aljVörös se lenne boldogabb a sok milliárd között, ha ők is tudnák, amit a felVörösök, hogy utolsó rabszolgák csupán. Hát nem sokkal jobb hazugságban élni?

– Az a sokkal jobb, ha nincsenek rabszolgák.

Amikor készen állok, beüzemeli az alvóhengeremben az erőGenerátort, hogy szimulált megnövekedett gravitációval erősítse a csontvázamat. Soha még ilyen fájdalomban nem volt részem. Merő kín az egész testem. A csontjaim, a bőröm, az izmaim sikoltva tiltakoznak a nyomás és a változás ellen, míg be nem gyógyszereznek, mert akkor már csak végeérhetetlen, tompa nyöszörgés marad a tombolásból. Mielőtt bevégezné a nagy átalakításomat, új, egyenes és hibátlan fogakat is kapok valami laborból vagy hullából, nem tudom. A nyelvem megállás nélkül tapogatja őket. Csúszósak. Mintha hideg csempe került volna a számba.

Napokon át alszom. A családról, az otthonról álmodom. Minden éjjel arra riadok, hogy Eót ismét felkötik, újra meg újra. Az agyamban himbálózik. Hiányzik a teste melege az odalamról, pedig kaptam egy HK-maszkot, ami eltereli a figyelmemet.

Fokozatosan levesznek a fájdalomcsillapítókról. Az izmaim még mindig nem szokták meg a sűrűbb csontjaimat, így a létezés folyamatos, dallamos sajgássá tompul. Lassan kezdek megint valódi ételeket enni. Mickey éjszakákon át üldögél az ágyam végében, és simogatja a hajamat. Nem izgat, hogy az ujjai hosszú póklábakhoz hasonlatosak. Nem izgat az sem, hogy a szemében valamiféle műremek vagyok, az ő művészetének a produktuma. Kapok tőle valami hamburger nevezetű dolgot. Imádom. Az étrendem vörös húsokból, zsíros tejszínből, kenyérből, gyümölcsökből és zöldségekből áll. Soha nem kajáltam ennyire jól.

– Kell a kalória – búgja Mickey. – Olyan erős és ügyes voltál a kedvemért. Enned kell rendesen. Megérdemled a legjobb falatokat.

– Hogy haladok? – kérdezem.

– A nehezén túl vagy, drágaságom. Csodás gyermek vagy, tudod? Okos, mint a nap. Láttam felvételeket más Faragók hasonló próbálkozásairól. De ügyetlen Faragók voltak azok, gyenge alanyokkal, te azonban erős vagy, én pedig egy zseni – tapogatja meg a mellkasomat. – A szíved egy harci méné. Soha még ilyet nem láttam. Lehet, hogy nem is tudod, de szerintem azért olyan nagy, mert egészen fiatal korodban megmart egy lándzsavipera.

– Megmart egy, igen.

– Sejtettem. És a szívednek meg kellett küzdenie a méreggel.

– A nagybátyám a nagy részét kiszívta a sebből.

– Dehogy – kacag nagyot Mickey. – Az csak legenda, a mérget nem lehet kiszívni. Bekerül az ereidbe, bejárja a testedet, és ha élni akarsz, a szíved kénytelen megküzdeni vele. Rendkívüli teremtmény vagy, ahogy én is.

– Vagyis akkor nem fogok itt meghalni? – nyögöm ki a nagy kérdést.

– Nem, dehogy! – nevet megint nagyot Mickey. – Azon a részen rég túl vagyunk. Fájdalom vár még rád. De a halálveszélyen átküzdöttük magunkat. Hamarosan megszületik az isten az emberből. Arany lesz a Vörösből. Még a feleséged se ismerne rád.

Ettől rettegtem.

Amikor kiveszi a szememet, és Arany szemet ültet a helyébe, valami meghal bennem. Kiüresedek. Nem nagy ügy, magyarázza Mickey, csak a látóideget kell a donorszemhez illeszteni, visszaállítani a kapcsolatot. Ezerszer elvégezte már ezt a műtétet szépészeti céllal. A frontális agylebeny műtétje volt a kritikus, mondja. De nem értek ezzel egyet. Persze, az jobban fájt. Viszont ezzel az új szemmel olyan részleteket, apróságokat is látok, amiket régebben, a régi szememmel nem. Minden élesebb, tisztább lett, sokkal nehezebb elviselni. Gyűlölöm. Ráadásul most aztán beigazolódik az Aranyak felsőbbrendűsége. Micsoda macera, hogy a testem olyan legyen, mint az övéké, valóságos tortúra, mire kijavítjuk a természet hibáit. Lehet, tényleg jogos, hogy mindenki őket szolgálja.

Fogalmam sincs, mennyit alszom. De amikor felébredek, a testem kitaszítja magából a faragott szememet. Üvöltök és izzadságban úszom. Álmomban vérsre haraptam az öklömet, és a bal szemem sarkát egy milliméter mélyen kivakartam. Nem a saját bal szememet. Az én szemem egy tartályban hever valahol. Valaki más szemét vakartam ki, de nekem fáj. Hogy fájhat? Amikor nem is az enyém. Semmi sem az enyém, ami vagyok. A bőröm túlságosan is puha, túl hibátlan és ragyogó. Fel sem ismerem már a sebek nélkül a testemet. Nem ismerős a kézfejem sem. Eo nem ismerne rám.

A hajammal a következő történik: Mickey kiszedi a hajhagymáimat, és aranyszálakat ültet a helyükbe. Úgy viszket, mintha arany ormányosbogarak fúrnák be magukat a fejbőrömbe. Minden megváltozott.

Fizikoterápiával töltök heteket. Lassan ballagok körbe-körbe a szobában, Evey támogat, a szárnyas, hallgatag lány. Magamra maradok a gondolataimmal. Egyikünk se szól sokat. Neki is, nekem is megvannak a magunk démonai, elvagyunk csendesen, aztán Mickey robban be közénk dorombolva, hogy milyen szépséges gyerekeket tudnánk mi ketten csinálni. Evey ül az ágyam mellett, amikor lázálmok gyötörnek. Csak ül ott csendesen, nem szól, a némaságára ébredek.

Egy nap Mickey hoz nekem egy igazi citerát. Falaposat, nem fémet. A legkedvesebb gesztusa ez volt felém. Énekelni nem énekelek, de pengetek, eljátszom a mélán ünnepélyes lykosi dalokat sorjában. A klánom hagyományos énekeit a bányákon túl nem hallhatta még soha senki. Mickey és Evey néha leül mellém, és hallgatja, ahogy játszom, és bár nyomorúságos véglénynek tartom alapvetően a Faragót, a muzsikát, azt hiszem, átérzi. A szépségét. A fontosságát. És a végén nem szól semmit. Ez is tetszik benne. Amikor végre hallgat, békésen. Mennyire más lehet ez, mint a kaotikus gyerekkora. Vajon miféle zenéket hallgattattak vele, miközben a fura cukorkákat ette, és felforgatták az agyát?

– No, valamicskét keményebb anyagból vagy, mint ahogy első pillantásra hittem – köszönt Harmónia egy reggel, ahogy kinyitom a szemem.

– Hol voltál? – szakad ki belőlem.

– Donorokat hajkurásztam – rezzen össze, ahogy belenéz a szemembe. – Attól még nem áll meg a világ, hogy te itt heverészel. Dolgunk volt. Mickey szerint már tudsz járni.

– Egyre erősebb vagyok.

– De nem elég erős – jelenti ki, miután végigmér. – Mint egy zsiráfkölyök. De ezt rám bízhatod.

Harmónia levisz Mickey klubjának az alagsorába, egy lepukkant edzőterembe, ahol csupasz izzók fénylenek kénessárgán a mennyezeten. Meztelen talpamnak jólesik a kőpadló hidege. Szerencsére visszatért már az egyensúlyérzékem, mert Harmónia nem vezetget, egyszerűen csak a terem közepére mutat.

– Ezeket neked vettük.

Két fekete izé áll a félhomályban. Ezüstös szerkezetek, olyanok, mint a régi vitézek páncélzata. Két fémdrót között lógnak a levegőben.

– Koncentrációfejlesztők.

Belecsusszanok az egyik szerkezetbe. Száraz zselé szippantja magába a lábaimat, a karjaimat, a törzsemet, a nyakamat, végül csak a fejem marad szabadon, csak az tud mozogni. A szerkezet ellenáll minden mozdulatnak, ugyanakkor a legkisebb ingert is érzékeli. Ha a talpam boltíve megfeszül, a lábujjaknál azonnal fokozódik az ellenállás. Már be is görcsölt. Az izomépítés lényege, hogy használjuk, és ez valójában nem egyéb, mint hogy mikroszkopikus szakadásokat okozunk a szövetben. Ez a kemény edzés utáni másnapi fájdalom oka, a roncsolt szövetek, nem pedig a tejsav. És amikor az izom helyrehozza a mikrosérüléseket, tulajdonképpen egy újabb réteget épít magára. Ezt a folyamatot gyorsítja és könnyíti meg a koncentrációfejlesztő. Pokoli találmány.

Harmónia az arcomra zárja a szerkezet sisakját.

A testem nem hagyta el az edzőtermet, mégis a Mars egyenetlen tájain halad. A gépezet mindenféle tengely mentén el tud fordulni, kibillen, így ha levetem magam egy harminc méter magas peremről, akkor a koncentrációs szerkezetben szaltózom. És már futok is tovább, a lábam a szerkezet ellenállásának feszül, ami Harmónia külső beavatkozásának vagy a kivetített ingerképnek megfelelően változik folyamatosan. Van, hogy a Föld dzsungeleibe merészkedem, és a sűrű aljnövényzetben párducokkal futok versenyt, esetleg a Luna kráter szabdalta felszínére megyek, a kihalt Holdra, amilyen azelőtt volt, hogy az ember oda telepedett. De előbb-utóbb mindig visszatérek a Marsra, hogy a vörös talajon rohanjak, és átszökelljek a hirtelen nyíló hasadékai felett. Így ismerem meg a bolygómat, keresem fel terraformált szögleteit, ahol folyók csobognak a kihalt vörös tájban, a burjánzóan zöld, fás völgyek között. Tengerek áradnak egyre nagyobbra nőve, ahogy a hélium-3 működtette hatalmas gépezetek felolvasztják a föld alatti gleccserek vizét. Néha velem tart Harmónia is, hogy legyen kivel versenyeznem.

Meghajt olyankor, és megfordul a fejemben, hogy nem épp megtörni próbál-e. De nem hagyom magam.

– Ha nem hányod el magadat az edzésre gondolva, akkor nem dolgozol elég keményen – mondja.

Kínszenvedés minden áldott nap. A testem ismét a fájdalom csatatere, a talpamtól kezdve a hátamon át a tarkómig, mindenütt. Mickey Rózsaszínjei naponta átmasszíroznak. Nincs is ennél nagyobb élvezet. Mégis, három napra rá, hogy Harmóniával megkezdtük az edzéseket, verejtékezve és remegve ébredek, és magam alá hányok. Szitkozódás üti meg a fülemet.

– Ezt tudományosan kell csinálni, te nyüves boszorkány – üvölti Mickey. – Igazi műremek lesz belőle, ha nem kened szét száradás előtt a festéket. Ne akard tönkretenni!

– Tökéletesnek kell lennie – hallom Harmónia tiltakozását. – Ha kis gyengeség is marad benne, Táncos, a többi gyerek az első nap ledarálja, mintha friss csirkehús lenne.

– Te darálod le! – nyüszíti Mickey. – Tönkreteszed! A teste nem tud még megbirkózni az izmok hajszálrepedéseivel.

– Ő nem tiltakozott – ellenkezik Harmónia.

– Mert nem tudja, hogy szabad neki. A csaj nem ért semmit a dolog biomechanikai hátteréből, Táncos. Ne engedd, hogy tönkretegye a fiamat.

– Nem a te fiad – acsarog Harmónia.

– Darrow olyan, mint egy paripa, Táncos – vált higgadtabb érvelésre Mickey. – Mint a régi korok földi paripái. Szépséges, fenséges vad, aki száguld, amíg száguldásra ösztökéled. Fut és fut, és fut, amíg csak össze nem esik. Míg szét nem robban a szíve.

Egy pillanatig csend van.

– Arész egyszer azt mondta – szólal meg aztán Táncos –, hogy a legforróbb tűzben edződik meg a legkeményebbre az acél. Hajtsd csak tovább a fiút.

Kettejükre is megneheztelek a beszélgetés hallatán: Mickey-re, amiért gyengének tart, és Táncosra, mert az eszközének tekint. Egyedül a harmadik tanárom nem bosszant. Harmónia szemében, hangjában ugyanaz a düh lobog, ami az én lelkemben is ég. Lehet, hogy most ott van neki Táncos, de a lelke mélyén még mindig gyászol valakit. Neki is van vesztesége. A makulátlan, megsebzetlen arcán látom. Mert olyan hideg, mint a jég. Nem hűvös taktikus ő, mint Táncos vagy Arész, hanem olyan, mint én: bennünk harag fortyog, ami mellett minden céltalan.

Azon az éjszakán sírok.

A következő napokban gyógyszereket kapok, hogy felgyorsuljon a fehérjeszintézis és az izomregeneráció. Miután az izomszöveteim kiheverik az első traumát, az edzéseim csak még keményebbek lesznek, és még Mickey sem tiltakozik, pedig a szeme alatt sötét karikák húzódnak, és sovány arca egyre beesettebbé válik. Az utóbbi hetekben eltávolodott, már nem mesél, mintha elkezdett volna tartani a saját teremtményétől, most, hogy lassan elnyerem végső formámat.

Harmóniával alig beszélgetünk, de megváltozott a kapcsolatunk. Kialakult valami mélyen megbúvó, ösztönös egyetértés, mintha mindketten rájöttünk volna, hogy hasonlóak vagyunk. Ám ahogy a testem erősödik, már nem tud lépést tartani velem, hiába kemény nő a bányák mélyéről. Két hét elég volt. És azóta egyre csak nő közöttünk a különbség. Még egy hónap, és olyan, mintha kisgyerek lenne mellettem. Kecses és ügyes, de gyerek. Apró. És gyenge. Gyors, persze, nagyon is, de itt meg is áll a dolog. Én pedig még mindig nem értem fel a csúcsra.

Változni kezd a testem. Megvastagodom. Az izmaim erősebbek lesznek, kötöttek, a koncentrációfejlesztő szíjassá tett, és most már súlyokkal is ráerősítek, méghozzá extraGravitációban. Először olyan érzés, mintha a megnövekedett gravitáció agyonnyomna, és a kis súlyokat is alig tudom átcipelni a terem egyik feléből a másikba. De fokozatosan felerősödöm. A vállaim kiszélesednek, gömbölyűekké dagadnak, az alkarom inas, a törzsem kemény, mint a páncél. Még a markaim is erősödnek, pedig azok mindig is sokkal erősebbek voltak a testem többi részénél. A koncentrációfejlesztő azokat is erősíti. Puszta kézzel porrá őrlök egy darab követ. Mickey fel-le ugrált, amikor meglátta az attrakciót, de azóta senki se fogja meg a kezemet.

ExtraGravitációban alszom, hogy a Mars szokásos környezetében gyorsabb és ügyesebb legyek, még könnyedebben mozogjak. Kifejlődnek a gyors izomszövetek. A kezeim villámgyorsak, és amikor behúzok egyet az edzőteremben a püfölőbabának, akkorát ugrik, mintha pisztollyal lőtték volna hasba. Át is tudom szakítani. Egyre nehezebb edzenem, mert annyira erős lettem. Lassan már fél órába is beletelik, hogy átizzadjam a vörös fejpántomat.

A testem Arany testté érett, nem Pixi és nem is másodkategóriás Bronz. Első osztályú vagyok. A testem azok teste, akik a Naprendszert igába hajtották. A kezeim szörnykezek. Puhák, aranybarnák és ügyesek, mint minden Arany keze. De aránytalanul hatalmas erő lakik bennük. Ha penge lennék, a tenyerem lenne az él.

De nem csak a testem változik. Elalvás előtt az agyi folyamatokat gyorsító italt iszom, és gyorshallgatok mindenféle történelmi és irodalmi művet, a Színeket, az Odüsszeiát és az Iliászt, az Átváltozásokat, a thébai drámákat, Drakón törvényeit. Regényeket, mint aMonte Cristo grófja, A Legyek Ura, az 1984 vagy A nagy Gatsby. Amikor felébredek, a fejemben van háromezer évnyi irodalom, történelem és jogrendszer. Mellékhatásként néha „agyi sokk” áll be, és roham tör rám, ha elektromágneses környezetbe kerülök. De Mickey szerint ez nem lesz tartós, idővel megszűnik majd. Minden Arany hasonlóképpen tanul gyerekkorában. Semmi hosszú ideig tartó kognitív fejlesztés, csakis rövid idő alatt lezajló elsajátítás.

A végső műtét után két hónappal eljön az utolsó napom Mickey-nél. Harmónia mosolyogva kísér fel a szobámba az edzés után. A háttérből zene lüktet. Mickey táncosai beindultak már.

– Hozom a ruhádat, Darrow. Evey megfürdet. Táncossal ünnepi vacsorára viszünk.

Aztán magamra hagy Evey-vel. Ma is éppolyan békés az arca, mint a hó, amit a HK-n láttam annyiszor. A tükörből figyelem az arcát, miközben a hajamat vágja. Csak a tükör felett ég egy lámpa, egyébként sötét a szoba. A felülről ráeső fényben egészen olyan, mint egy angyal. Ártatlan és tiszta. Közben meg se nem ártatlan, se nem tiszta. Rózsaszín. A kéjre lett kitenyésztve, melle és csípője gömbölyűségéért, a hasa édes laposságáért és ajkai teltségéért. De csak egy kislány, még nem hunyt ki benne a fény. Nekem pedig élénken él az emlékezetemben az a nap, amikor egy másik ilyen kislányt kellett volna megvédenem, de kudarcot vallottam.

És ott vagyok én is a tükörben. Rossz magamra nézni. Mert épp azt látom, amit eddig a Gonosznak gondoltam. Magam vagyok az arrogancia, a kegyetlenség, az a fajta ember, aki a feleségemet is megölte. Arany vagyok. És éppen olyan hideg, mint azok.

A szemem csillogása nemesfémek csillogása. A bőröm puha és bársonyos. A csontjaim erősek. Karcsú alakomban ott lüktet a végzet. Még Evey is, ahogy végez aranyfürtjeim megigazításával, hátralép egyet, és csak bámul. Sugárzik felém a félelme, én magam is érzem. Már nem emberi lény vagyok. Testileg több lettem annál.

– Gyönyörű vagy – szólal meg csendesen Evey, és könnyedén megérinti az Arany kasztjelemet. Jóval kisebb szárnyak, mint az övéi. A kör a két kezem fején van, a szárnyak követik a hús vonalát, sarlóként kanyarognak ívben a csuklócsontom körül.

Evey fehér szárnyára pillantok a hátán, tudom, hogy csúfnak tartja, és gyűlöli. Szeretnék valami kedveset mondani neki. Szeretném, ha mosolyogna, már ha tud olyat. Szívesen mondanám neki én is, hogy mennyire szépséges, de egész élete másról sem szól, mint hogy a férfiak ezért vagy azért, de ezt hajtogatják neki. És különben se venne komolyan egy fiút, nem hinne nekem. Ahogy én sem hiszem el az ő szavait. Eo gyönyörű volt. Ma is emlékszem, hogy pirult ki az arca, amikor táncolt. Az élet nyers színei ragyogtak rajta, maga volt a természet vad szépsége. Én az vagyok, amit az emberi fogalmak szerint tekintenek szépnek. Emberi formába öntött hajlékony, bársonyos arany.

Evey egy csókot nyom a fejem tetejére, és azonnal el is tűnik, csak a HK villogó képeit látom a tükörben. Észre se vettem, mikor csúsztatott az ingem zsebébe egy fehér tollat.

Unom már a HK-t bámulni. Kívülről fújom a történeteit, ráadásul napról napra gyarapszik a tudásom. De unok idebenn kuksolni is, unom a Mickey klubjából felszűrődő zene dübörgését, és unom a füstös mentaszagot, ami a füstpálcáiból tekereg naphosszat. Unom a lányokat, akiket a családjába hoz, hogy rögtön tovább is adjon rajtuk, amint valaki a megfelelő árat ajánlja értük. Unom, hogy az eleinte életteli pillantások egyenként kihunynak idebenn. Ez itt nem Lykos. Itt nincs szeretet, se család, se bizalom. Ez egy beteg hely.

– Készen állsz rá, hogy egy egész flottányi lángHajót elirányíts, fiam – szólal meg Mickey az ajtóban. Belép a szobába, a füstpálcáitól szaglik most is. Pókláb ujjai kihalásszák Evey tollát a zsebemből, fürge táncot járnak rajta. Megcirógatja vele a két Arany kasztjelemet. – A szárnyak a nagy kedvenceim. Neked nem? Jól illenek az emberiség szent céljaihoz.

Megáll mögöttem, én meg nem mozdulok a tükör elől, csak bámulok bele. Kezei a vállaimon pihennek, az állát a fejem tetején pihenteti, mintha a tulajdona lennék. Végül is érthető, hogy annak tart. A bal kezem a jobb kezemen fénylő jelre siklik, tapogatom.

– Megmondtam, hogy tehetséges vagy – mondja halkan. – Ideje hát, hogy szárnyra kapj.

– A lányokra is szárnyat faragsz, de őket nem hagyod repülni, ugye?

– Mert őket képtelenség lenne elrepíteni. Sokkal egyszerűbb lények ők nálad. GravCsizmára pedig nem futja, drága a jogsi. Így aztán táncolnak. Tudod, a csontjaik nem üregesek, mint a madaraké, ez a gond – magyarázza. – Volt egy, akinek üregesre faragtam, Naviának hívták. De képzeld, mi történt. Még ő se tudott repülni. Mert nincs meg hozzá a fizikumuk. Viszont te, te zseniális ifjú, te repülni fogsz, magasan fenn, igaz?

Csak bámulok rá, nem szólok egy szót se. Az ajkai mosolyra húzódnak, idegesítem. Mindig is idegesítettem.

– Félsz tőlem – mondom neki.

– Méghogy én? – kacag nagyot. – Hohó, nem mondod, fiam!

– De. Korábban mindig pontosan tudtad, mi micsoda. És hova tartozik. Olyan vagy te is, mint azok – intek a fejemmel a HK tükörképére. – Minden kőbe van vésve, mindennek megvan a helye. Rend van. A Vörösök legalul, az ő hátukon áll mindenki más. És most, ahogy rám nézel, kezdesz rájönni, hogy szarveretesen nem jön be nekünk az a legalul. Feltör a Vörös, Mickey.

– Ohó, jó hosszú mászás lesz az...

Elkapom a csuklóját, fogom, mint a satu. Csak bámul a tükörben, és igyekszik szabadulni a szorításomból. De egy Pokolfúró markánál nincs erősebb. Belemosolygok a tükörbe, aranyszemem az ő lilájába fúródik. Érzem rajta a rettegés szagát. Az ősi rémületet. Amit az egér érez, ha sarokba szorítja az oroszlán.

– Légy kedves Evey-vel, Mickey. Őt ne rakd ki táncolni. Legyen az élete szép és kényelmes, különben visszajövök, és letépem a karodat.

13

Rossz dolgok

Matteo magas, karcsú Rózsaszín, karja, lába hosszú és elegáns, az arca szépséges. Rabszolga. Vagy legalábbis az volt sokáig, a hús gyönyöreinek kiszolgálója. És mégis úgy jár, mint a tengerek császára. A szépség ott ragyog minden lépésében. A keze egyetlen intésében elegancia és illem. Előszeretettel visel kesztyűt, és felhúzza az orrát a legkisebb kosz láttán. Életcélja mindig is a test ápolása volt. Így hát őt a legkevésbé sem rázza meg, amikor szőrtelenítőszerrel dörzsöli be karomat, lábamat, törzsemet és a nemesebb testtájaimat. Engem annál inkább. Mire végzünk, versenyt átkozódunk – én a szer marása miatt, ő az ütésért, ami a vállán találta el. Véletlenül egyetlen kósza ütéssel kiugrasztottam a karját a helyéből, még nem vagyok teljesen ura az erőmnek. Ráadásul ezek a Rózsaszínek olyan törékenyek. Ha ő a rózsa, én vagyok a tövis.

– És már csupasz is vagy, mint valami kisbaba, te csodás kis babuci – sóhajt elegánsan Matteo, mert ő még ilyesmit is elegánsan tud mondani. – Ahogy a legújabb Luna-divat diktálja. Még egy kis szemöldökszobrászat, hogy megszelídítsük ezeket a szőrhernyókat, amik a szemed felett tekeregnek, némi orrszőrirtással, körömágy-igazítással és fogfehérítéssel megspékelve, mert ezek a vadonatúj, fényes fogacskák bizony sárgák, mintha mustárban áztatnád őket, mondd csak, édesem, ismered te egyáltalán a fogkefét? Ó, igen, és a mitesszereidet is kibányásszuk, mintha hélium-3-fúrásokat végeznénk, igen, a bőrszínedet beállítjuk, némi melatonininjekció, és tökéletes leszel, és rózsásan páratlan.

– Így is olyan vagyok, mint egy Arany – horkantok nagyot a sok badarság hallatán.

– Mint egy Bronzocska, aranyom. A bolondok Aranya! Valami alacsony származású fattyú, egy csillogások nélküli Arany. Neked tökéletesnek kell lenned.

– Szarveretes tréfacsináló vagy te, Matteo.

– Vigyázz a nyelvedre – bök oldalba. – Egy Arany inkább meghal, minthogy ezt az alantas bányaszlenget a szájára vegye. „Vérveretes” vagy „véres”, és „behúz”, nem pedig „bemos”. Ahányszor mostantól kiejted a szádon, hogy „szarveretes”, nem a lepénylesődre kapsz egyet, hanem a képedre. Ha meg azzal jössz, hogy „bemos” és „lepényleső”, hát csúnyán ágyékon billentelek, ráadásul arrafelé remekül tájékozódom, és megteszem ugyanezt akkor is, ha nem dobod le végre ezt a rémséges kiejtést. Úgy beszélsz, mintha egy vérveretes trágyadombon születtél volna.

Vágja keskeny csípőjére a két kezét morcosan.

– És illemet sem ártana tanulnod. A kultúráról nem is szólva, jóember.

– Ismerem a jó modort.

– És istenemre, meg kell szabadítanunk a sok káromkodás mellett a bakancsodtól is végre.

Az ujjával folyamatosan böködve sorolja a hibáimat.

– Neked se ártana némi jó modort magadra szedni, seggfióka – morgom.

Lerántja a fél kesztyűjét, és az arcomba csap vele, majd felkap egy üveget, és a torkomnak szegezi. Elnevetem magam.

– Jó lesz visszaszerezned a Pokolfúró-reflexeidet is a fényes új testedhez.

– Különben ledöfsz? – meredek az üvegre.

– Ez most itt egy poliénkard, jóember. Más szóval beretva. Az egyik pillanatban még puha, mint a hajszál, de elég egyetlen szerves impulzus, és máris keményebb a gyémántnál. Csakis ez vágja keresztül az impulzusPajzsot. Előbb csak ostor, aztán a tökéletes penge lesz belőle. Az úriember fegyvere. Egy Aranyé. Csakis Aranyé, mert más Szín az életével fizet, ha ilyet találnak a birtokában.

– Ez egy üveg, te...

Úgy döfi bele a gigámba, hogy öklendezni kezdek.

– És modortalanságod kényszerített, hogy előrántsam a beretvámat, és kihívjalak, s ekképpen szabjak korai véget szemtelen életednek. Lehet, hogy az öklöddel megverekedtél a becsületedért abban a lyukban, amit az otthonodnak neveztél, de akkor féreg voltál csupán. Kis hangya. Egy Aranyhomlokú kardot ránt a legkisebb sértésre, provokációra. A magadfajta mit sem tud az ő becsületükről. Mert a tiéd legfeljebb személyes, míg az övéké egyszerre személyes, családi és bolygóközi. Úgy ám. Az ő harcaikban magasabb a tét, és nincs megbocsátás, még ha vér fröccsen is. Legfőképpen a Páratlan Sebhelyeseknél nincs. Ügyelj hát a modorodra, jóember. Mert a jó modor megóvhat, legalább amíg képes leszel megvédeni magad egy samponosflakontól.

– Matteo... – dörzsölgetem a nyakamat.

– Parancsolsz? – sóhajt.

– Mi az a sampon?

Jobban jártam volna még egy kis faragással Mickey zugműtőjében, mint Matteo tanítgatásaival. Mickey legalább félt tőlem. Matteo viszont csupa szurkapiszka, ami nem zavarna, ha legalább szájon vághatnám az okostojást, de félő, hogy egy legyintéssel kettétörném. Mégis, a sértései dacára sincs ellenemre a fickó. Loranra emlékeztet a hangoskodásával és eszességével, csak Matteónál még Narol bácsi morgolódása is bejátszik. Márpedig eléggé hiányoznak mind a ketten.

Másnap reggel Táncos megpróbál új nevet találni nekem.

– Egy ismeretlen család sarja leszel egy távoli aszteroidatömbről. A család hamarosan kihal egy hajóbalesetben. Te leszel az egyetlen túlélő, adósságaik és alacsony társadalmi státusuk egyetlen örököse. A neved Caius au Andromedus.

– Felejtsd el – vágom rá. – Darrow maradok, vagy végeztünk.

– A Darrow... – vakarja a fejét – elég különös név.

– Elvettétek a hajat, amit apám hagyott rám, a szemet, amit anyám, a Színt, amibe születtem, a nevet viszont megtartom. Majd csak működik valahogyan.

– Szimpatikusabb voltál, amikor még nem úgy viselkedtél, mint egy Arany – morogja Táncos.

– Ha úgy kívánsz étkezni, mint egy Aranyhomlokú – magyarázza Matteo az asztal mellett a bérházban, ahová először felhozott Táncos –, az a leglényegesebb, hogy lassan egyél. Meglátod, nemegyszer veszel majd részt Trimalchio lakomáján, ami mindig hét fogást jelent: előételt, levest, halat, húst, salátát, desszertet és italokat.

Ezüst evőeszközökkel megpakolt kis tálca felé int, és szépen elmagyarázza, melyikkel hogyan kell enni.

– Amennyiben étkezés közben jönne rád a székelési vagy vizelési kényszer – teszi még hozzá –, visszatartod. Egy Aureálttól elvárják, hogy uralja a testi szükségleteit.

– Szóval akkor ezeknek a kikent-kifent Aranyhomlokúaknak még szarni se szabad? Na de ha egyszer mégis megteszik, akkor az is aranyból van vajon?

Matteo arcon csap a kesztyűjével.

– Ha ennyire szeretnéd megint vörösnek látni a világot, jóember, hát szóld el magad a jelenlétükben, ők boldogan emlékeztetnek rá, hogy milyen színű minden ember vére. Jó modor és önfegyelem! Neked egyikből sincs sok – csóválja a fejét. – Nos, halljam hát, mire használjuk ezt a villát itt.

Legszívesebben azt mondanám, hogy a seggünket piszkálgatjuk vele, de csak sóhajtok, és válaszolok:

– Halat eszünk vele, amennyiben nem filé a hal.

– És mekkora részét eszed meg annak a bizonyos halnak?

– Feltehetően az egészet.

– Semmiképp – sikolt fel. – Hát nem figyeltél? – markol bele a saját hajába két apró kezével, és mély lélegzetet vesz. – Emlékeztesselek? Vannak a Bronzok és az Aranyak. No meg a Pixik.

Nekem kell befejezni:

– A Pixiknek semmi önfegyelme – idézem vissza fennhangon. – Készen kapják a hatalom minden finomságát, de nagy szart se tesznek érte. Kéjből születnek, és a kéjért élnek. Okés?

– Először is, semmi sem okés. És mit várunk egy Aranytól? Vagy leginkább egy Páratlan Sebhelyestől?

– A tökéletességet.

– Ami annyit tesz...

– Ami önfegyelmet jelent, jóember – közlöm Arany akcentussal, jegesen. – Csakis annyira merülhetek el az élvezetekben, míg azok nem uralkodnak el az önfegyelmemen. Ha meg akarjuk érteni az Aureáltakat, először a fegyelem minden formáját kell megértenünk. Edd meg a halat, de hagyd meg a húsz százalékát, hogy mutasd, finomsága nem igázta le eltökéltségedet, illetve nem döntötte rabszolgaságba az ízlelőbimbóidat.

– Vagyis mégis figyeltél.

Másnap Táncos akkor érkezik, amikor a lakás holoTükre előtt gyakorolom az Arany kiejtésemet. Háromdimenziós tükörképét látom a saját fejemnek. A fogak bizarrul mozognak a számban, el-elakad a nyelvem, ahogy a szavakat próbálom formálni. Még most is, hónapokkal a műtétek után, szoknom kell a testemet. A fogaim pedig nagyobbak, mint eleinte hittem. És az se segít, hogy az Aranyhomlokúak úgy beszélnek, mintha arany seprűnyelet toltak volna fel a szarveretes seggükbe. Ezért könnyebb úgy beszélnem, mint ők, ha látom is, hogy úgy nézek ki, mint ők. Könnyebben jön az arrogancia.

– Puhábban azokat az r-eket – mondja Táncos. Figyelmesen hallgatja, ahogy a kargépemről olvasok fel. – Tégy úgy, mintha mindig egy h előzné meg őket.

A füstpálcája felidézi bennem az otthont, és arról eszembe jut, milyennek láttam akkor ott Lykosban a Főkormányzót. Eszembe jut a hidegvére. A közömbös leereszkedése. A mosolya.

– Nyújtsd meg az l-eket.

– Ennyi volna az erőd csupán? – mondom a tükörnek.

– Tökéletes – dicsér Táncos kedélyes borzongással. Jó kezét a térdére fekteti.

– Hamarosan már az álmaim is egy szarveretes Aranyhomlokú álmai lesznek – mondom neki undorodva.

– Nem szabadna a „szarveretes” szót használnod. Mondj inkább „vérveretes”-t.

– Ha szembetalálkoznék magammal az utcán, gyűlölném magam – nézek rá dühödten. – Elő akarnék kapni egy parittyaPengét, felhasítanám magam a segglikamtól a pofámig, és a hullámat elégetném. Eo lehányna, ha így látna.

– Nagyon fiatal vagy még – nevet Táncos. – Édes istenem, néha magam is elfelejtem, mennyire nagyon fiatal – mondja, és a csizmájából laposüveget húz elő, kortyol belőle, majd felém nyújtja.

– Amikor utoljára italhoz nyúltam, Narol bácsi elkábított vele – mosolygok én is, majd meghúzom. – Talán elfelejtetted, milyenek a bányák. Mert én már nem vagyok fiatal.

– Nem akartalak megsérteni, Darrow – ráncolja erre a homlokát. – Csak arról beszélek, hogy pontosan érted, mit kell majd tenned. És azt is, hogy miért. Közben viszont néha elveszíted a fókuszt, és elítéled magadat. Természetes, hogy rosszul vagy magadtól, ha meglátod, Arannyá váltál. Rendben?

– De mennyire, hogy rendben – kortyolok nagyot a flaskából.

– Pedig csak szerepet játszol, Darrow – mondja, és megvakarja az ujját, mire horgas penge ugrik ki a gyűrűjéből. A reflexeim a régiek, és ha nem tudnám biztosan, hogy nem akar ártani nekem, most feltoltam volna a torkába. Így azonban hagyom, hogy végighúzza a penge élét a mutatóujjamon. Kibuggyan a vérem. Vörös vér. – Ha esetleg igényled, hogy emlékeztesselek, ki is vagy valójában.

– Otthon, édes otthon – szopogatom le az ujjamról a vért. – Anyám csinált vérlevest a lándzsaviperákból. Sokkal finomabb, mint ahogy hangzik.

– Lenmaglepénnyel mártogatod és okrarüggyel szórod meg?

– Honnan tudod? – nézek rá.

– Az én anyám is gyakran főzött – nevet nagyot Táncos. – Karácsonykor vagy a Babérünnep előtt, mielőtt a győztest kihirdették. Aki persze mindig a nyamvadt Gamma volt.

– Ezt a Gammára – húzom le az utolsó kortyot nevetve.

Táncos le nem veszi rólam a szemét, ám a mosoly lassan lehervad az arcáról, és a pillantása is kihűl.

– Holnap Matteo megtanít táncolni.

– Azt hittem, azt tőled tanulom majd.

– Egy ideje nem az én műfajom – paskolja meg a rossz lábát. – Pedig a legjobb táncos voltam valaha egész Oikoson. Fürge voltam, mint a mélyalagutakban süvítő huzat. A legjobb táncosaink a Pokolfúrók voltak. Magam is az voltam hosszú éveken át.

– Összeraktam a képet.

– Nem mondod?

– Csak egy Pokolfúrót mar meg ennyi egyszerre, mert körülötte nincsenek cimborák, hogy letakarítsák róla a dögöket – intek a nyakára, a hegek felé. – Engem is megmartak. De legalább nagyobb lett tőle a szívem.

Biccent, a tekintete elréved.

– Én egy fészekbe zuhantam bele, amikor a karomFúrón próbáltam megbütykölni egy csuklót. Egy mélyedésben voltak, nem vettem észre őket. A legveszedelmesebb fajta.

– Még nem kifejlettek – bólintok. Látom már, mire fut ki a sztori.

Biccent.

– Még kevesebb a mérgük, mint a szülőknek, és nem is akarnak tojást rakni benned. Csak marnak, de abba mindent beleadnak. Szerencsére volt nálunk ellenméreg, a Gammákkal bizniszeltünk magunknak.

Lykoson nincsen ellenméreg.

Táncos közelebb hajol.

– Téged is egy viperafészekbe hajítunk, Darrow, kölykök közé. Három hónap múlva vannak a felvételi vizsgák, és mostantól Matteo mellett én is tanítalak. De ha továbbra is gyűlölöd az álcádat, és minden erőddel erre a mostani valódra törsz, akkor elbuksz a vizsgán. Vagy ami még ennél is rosszabb: átmész a vizsgán, és utána lepleződsz le, már az Intézetben. És akkor minden erőfeszítésünk semmivé lesz.

Kényelmetlenül fészkelődöm. Most először ébred bennem valami újszerű félelem, ami nem a saját külsőmmel kapcsolatos, és nem arról szól, hogy Eo sem ismerne már rám. Ösztönös félelem ez, halálos rettegés az ellenségtől. Milyenek lesznek? Előre látom a gúnyos vigyorukat, a megvetésüket.

– Mit számít, ha lelepleznek? – csapkodom meg Táncos térdét. – Már mindent elvettek tőlem, amit lehetett. Ezért vagyok olyan remek fegyver a kezetekben.

– Tévedsz – vág vissza. – Azért lehetsz a fegyverünk, mert sokkal több vagy fegyvernél. Amikor a feleséged meghalt, nem egyszerűen a bosszút hagyta rád. Az álmát is megkaptad vele. Már te vagy az álom őrzője, aki tovább álmodhatja. Ne akarj hát pusztán a gyűlölet és harag eszközévé válni. Bármit mond is Harmónia, nem ellenük harcolsz. Hanem Eo álmáért, a családodért, akik még nagyon is életben vannak, és a népedért.

– Ez Arész véleménye? Mármint a tiéd?

– Nem én vagyok Arész – ismétli ezredszer Táncos. De nem hiszek neki. Láttam, ahogy az emberei ránéznek, hogy még Harmónia is mélységes tisztelettel fordul hozzá. – Nézz mélyen magadba, Darrow, és rá fogsz ébredni, hogy jó ember vagy, aki gonosz dolgokat lesz kénytelen elkövetni.

A kezeimen nyoma sincs a régi hegeknek, mégis bizarrul ismerős érzés, ahogy ezek a makulátlan ujjpercek is kifehérednek, mikor ökölbe szorítom őket.

– Na, látod, ezt nem értem én. Mert ha jó ember vagyok, akkor miért akarok gonoszságokat tenni?

14

Andromedus

Matteo nem sokat tanít táncolni. Megmutatja az Aureáltak öt táncának mozdulatait, lépéseit, és meg is vagyunk. Az Aranyaknál nagyobb hangsúly kerül a párunkra, mint azokban a táncokban, amiket a nagybátyámtól tanultam, de egyébként a lépések hasonlóak. Elsőre ügyesebben letáncolom mind az ötöt, mint Matteo. Kicsit hetvenkedem, és bekötött szemmel, zene nélkül is letáncolom neki egymás után mindet, emlékezetből. Narol bácsi tanított táncolni, és a Vörös életem milliónyi estéjén nem is volt egyéb dolgom, mint táncolni és énekelni, a testem könnyűszerrel és gyorsan megtanul minden mozdulatot még ebben az új formájában is. Sőt, ebben az alakban képes vagyok olyasmikre, amiket a régi testemmel nem tudtam volna megcsinálni, mert az izomrostok kicsit másképpen húzódnak össze, az inak jobban meg tudnak nyúlni, az idegrendszerem gyorsabban reagál. Édesen égnek az izmaim, ahogy a testem hullámzik a mozdulatok folyamán.

Az egyik tánc, a Polemidész sóvárgó édességet ébreszt bennem. Matteo egy botot ad a kezembe, azt magam elé tartva, mintha beretva lenne, kell szédítő tempóban kavargó lábakkal ugrálnom. Mintha harcolnék. A testem végzi a mozdulatokat, és a lelkemben a múlt ver visszhangot. Érzem a bánya remegését, a klánom szagát. Láttam már korábban is ezt a táncot, és mindenkinél szebben járom most. Erre a táncra született a testem, erre a táncra, ami olyan nagyon hasonlít a törvénysértő Aratótáncra.

– Te csak szórakozol velem, igaz? – támad rám dühödten Matteo, amikor befejezem.

– Mire gondolsz? – nézek rá.

– Tehát soha nem tetted ki a lábadat a bányákból? – kopog a lábfejével idegesen a padlón.

– Nem hát, pontosan tudod te is.

– És soha nem is harcoltál karddal meg pajzzsal?

– Dehogynem. És vezettem csillagjáró hajókat is, és minden másnap prétorokkal ebédeltem – nevetek a szeme közé, bár nem értem, mire akar kilyukadni.

– Nem tréfálok, Darrow.

– Mert én talán igen? – zavarodok össze még jobban. Vajon mivel hoztam ki ennyire a sodrából? És elkövetem azt a hibát, hogy nevetgélve próbálom oldani a feszültséget.

– Még mindig csak kacagsz? Fiam, a Társadalommal kekeckedsz. És kacagsz? Pedig nem valami távoli elmélettel állsz szemben, hanem a jeges valósággal. Ha rájönnek, ki vagy, nem elégszenek meg azzal, hogy felakasztanak – mondja, és az arca elborul, mint aki nagyon is tapasztalatból beszél.

– Tudom, hallottam már elégszer.

– Obszidiánok fognak le – kezdi mégis, mint aki meg se hallotta, amit mondok –, és a Fehérek kezére adnak, akik sötét cellába zárnak majd. És megkínoznak. Kitolják a szemeidet, és lemetszik a férfiasságodat. Vannak jóval kifinomultabb eszközeik is, de lefogadom, hogy nem egyszerűen csak a tényeket akarják majd kiszedni belőled. Mert annak sokkal jobb módszereit is ismerik, ott vannak a kemikáliák. És amint elmondasz nekik mindent, végeznek mindannyiunkkal: Harmóniával, Táncossal, velem. És a családodat is megölik, húsHámozókkal mennek nekik, és a kis unokahúgaid és – öcséid fejével fognak tekézni. Az ilyesmi soha nem kerül a HK-ra. De ha bolygók urai válnak az ellenségeddé, fiam, akkor erre kell számítani. Bolygók, fiam.

Belefagy a velő a csontjaimba. Ezerszer hallottam már ezeket a szavakat, minek ismételgeti újra meg újra? Már így is be vagyok ijedve. Nem akarok félni, és mégis félek. A feladatom elevenen maga alá temet.

– Felteszem hát még egyszer a kérdésemet: az vagy valóban, akinek Táncos mond?

Hallgatok. Ohó! Szóval erről van szó? Eddig úgy voltam vele, hogy Arész Fiai között a bizalom nem kérdés, hogy egytől egyig ugyanazt akarják. De most szakadékot látok, megosztottságot. Matteo ugyan szövetségese Táncosnak, de nem barátja. És volt valami a táncomban, ami elgondolkodtatta. És akkor leesik. Ő nem látta, hogyan farag Arannyá Mickey. Ő kész tényként kénytelen elfogadni, hogy valaha Vörös voltam, de ezt nehéz lehet benyelni. És most a táncom felkeltette benne a gyanút, hogy talán mégis így születtem. Az utolsó tánccal lehetett valami, a Polemidésszel.

– Dale fia vagyok, Darrow, a lykosi Lambdák Pokolfúrója. Soha nem voltam egyéb, Matteo.

– Ha hazudsz... – fonja keresztbe a két karját a mellkasán.

– Vörösöknek nem hazudok.

Még aznap este utánanézek kicsit a táncoknak. A Polemidész szó görögül annyit tesz, hogy „a háború gyermeke”. Ez a tánc emlékeztetett annyira Narol bácsi táncára. És ez az Aranyak harci tánca, amit már gyerekkorukban megtanulnak, hogy egészen fiatalon felkészüljenek a harcművészetekre és a beretva használatára. Megnézek egy holót, ami harcoló Aranyakat mutat, és a szívem elnehezül. A harcuk dal a nyári égen. Nem úgy harcolnak, ahogy a hatalmas, földmozgató Obszidiánok, hanem mint a friss szél hátán száguldozó madarak. Párokban küzdenek, pörögnek, táncolnak, gyilkolnak, halált aratnak az Obszidiánok és Szürkék tömött soraiban a tágas mezőn, mintha csak valami halálos játékot űznének a sarlóikkal, és úgy döntik a testeket, mintha gabonakévék lennének, amikből nem gabona, hanem vér fröccsen. Aranypáncélzatuk ragyog, beretváik villognak. Istenek ezek, nem emberek.

Őket akarom elpusztítani?

Aznap éjjel csak forgolódom a selyem ágyneműben. Jócskán azután alszom csak el, hogy megcsókoltam Eo hemantuszbimbóját, és álmomban apámat látom, amilyen talán akkor lehetett volna, ha megéri a felnőttkort, ha tőle tanulhattam volna táncolni, nem pedig a részeges öccsétől. A vörös fejpántomat markolom, amikor felébredek, éppúgy kapaszkodom belé, mint a jegyfonatomba. Már csak ezek maradtak nekem az otthonból.

És ez kevés.

Félek.

Reggelizem éppen, amikor Táncos megérkezik.

– Nyilván örömödre szolgál, hogy a hekkereink kétheti kemény munkával betörtek a Minőségellenőri Testület adatbázisába, és Caius au Andromedus nevét Darrow au Andromedusra változtatták.

– Jó.

– Ennyi? Tudod, mennyi... á, felejtsd el – csóválja meg a fejét, majd kuncogni kezd. – Darrow. Mennyire Színtelen. Majd vonogatják csak a szemöldöküket.

– De akkor én zsebre vágom a vérveretes tesztjüket, és már senkit sem érdekel többé a nevem – vonok vállat, hogy leplezzem a félelmemet.

– Igazi Arany szavak.

Másnap Matteo hajóval elvisz Istár istállóihoz, Yorktonon túlra. Közel a tenger, és a hullámzó dombok zölden virulnak. Soha még ilyen vad vidéken nem jártam. Még soha nem láttam ilyet, hogy a föld elgörbül a lábam alatt. Soha nem láttam a végtelen horizontot, se ilyen rémisztő szörnyetegeket, amiket Matteo állatoknak hív, és most az óránkon meg kell ismerkednem velük. Topognak és prüszkölnek, és horkantanak, és a farkukkal csapkodnak, gigantikus, sárga fogaikkal vicsorognak. Lovak. Mindig is rettegtem a lovaktól, hiába mesélt annyit Eo Andromédáról.

– Ezek szörnyetegek – súgom Matteónak.

– Az úriember mégis felül rájuk – súgja vissza ő. – És jól meg kell tudnod ülni, különben kellemetlen helyzetbe is keveredhetsz.

Csak nézem a mellettünk ellovagoló Aranyakat. Mindössze hárman vannak rajtunk kívül, mindegyiküket Matteóhoz hasonló Rózsaszín vagy Barna szolgák kísérik.

– Mondjuk ilyen kellemetlenbe? – sziszegem. – Legyen hát – adom meg magam, és a patáival a földet kapáló hatalmas, fekete ménre bökök. – Azt a dögöt viszem.

– Inkább ez a te kategóriád – mosolyog Matteo, és egy pónit vezet elém.

Nagyra nőtt póni, de póni. Ezen a helyen nincs különösebb társasági élet, a lovasok épp csak biccentenek egymásnak, semmi több. De már a mosolyuk is elárulja, milyen nevetségesen festek. És nem megy könnyen a dolog. Amikor pedig a pónim vágtázni kezd, ahogy egy kisebb facsoporthoz érünk Matteóval, még rosszabbul kezdem viselni a programot. A fákon túl leugrok az állat hátáról, és nem túlzottan méltóságosan elterülök a fűben. Nevetést hallok a távolból: hosszú hajú lány az. Éppen azon a ménen ül, amit eredetileg kinéztem magamnak.

– Lehet, hogy jobban tennéd, ha maradnál a városban, Pixi – kiáltja, majd megsarkantyúzza a lovát. Feltérdelek, és csak nézem, ahogy elvágtat. A haja lobog utána a szélben, a lemenő napnál is aranyosabban fénylik.

15

A vizsga

Két hónapot tanulunk végig Táncossal, és eljönnek a vizsgáim. Nem kell magolnom, igazából nem is nevezném tanulásnak, amit csinálunk. Ez a képzés leginkább arra szolgál, hogy az elmém alkalmazkodjon a paradigmaváltásokhoz. Tegyük fel, például, hogy hirtelen megszűnik a gravitáció. A legtöbb agy ezt képtelen lenne felfogni, nem tudna alkalmazkodni a paradigmák megváltozásához. Az enyém azonban feldolgozza az új szabályokat, megemészti, és mindent kiszámol, beállít. Vagy vegyünk egy másik példát: ha egy halnak 3453 pikkely van a bal oldalán, és 3453 a jobbon, melyik oldalán van a legtöbb pikkely? A külső oldalán. Ezt úgy hívják, hogy extrapoláló gondolkodás. Ezért tudtam, hogy meg kell ennem a kaszás kártyát, amikor Táncos először tesztelt. Ez az erősségem.

Viccesnek találom, hogy Táncosék egy egész hamis élettörténetet képesek megalkotni nekem, van kitalált családom, kitalált életem, de a vizsgaeredményeket nem tudják meghamisítani. Nincs más választásom, mint a képzésem kezdetét követő harmadik hónap legelején egy napfényes szobában megírni a tesztet. Mellettem zajos kis Aranyhomlokú lányka mocorog, és íróvesszőjével megállás nélkül ütögeti jáde karkötőjét. Még akár az is elképzelhető, hogy ő is a vizsga része. Amikor nem figyel, kikapom a kezéből az íróvesszőt, és az ingem ujjába süllyesztem. Lykosi Pokolfúró vagyok, szóval nem nagy ügy kicsórni egy íróvesszőt egy ostoba kislány kezéből, hogy még csak ötlete se legyen, mi történhetett. Csak tátog, varázslat. Aztán nyüszíteni kezd. Másik íróvesszőt nem kaphat, zokogva rohan hát ki a teremből. Később a felügyelő proktor visszatekeri a nanoKameráját, megnézi a felvételt, rám néz, mosolyog. Úgy tűnik, errefelé bírják az ilyen húzásokat.

Egy pengeéles Arany lánynak már annyira nem jön be, mert ahogy elhalad mellettem, azt sziszegi a fülembe, hogy „Zsebes”. Matteo figyelmeztetett, hogy ne társalogjak senkivel, mert arra még nem állok készen, ezért nagy nehezen visszanyelem a nyelvemre kívánkozó, túlzottan is Vörös választ. De a hangja a fülemben cseng. Zsebes. Zsebmetsző. Machiavellista. Gátlástalan. Ezeket gondolja rólam. A vicces az, hogy a legtöbb Arany ezeket hízelgő jelzőknek tartja.

– Azt hiszem, bókolni akart – csendül egy dallamos hang mellettem. – Szóval rá se ránts. Hamvas, mint egy barack, de belülről rothadt. Egyszer haraptam már belőle, ha érted, mire gondolok. Zamatos, ám az utóíze poshadt. De hogy az micsoda húzás volt! Magam is majdnem kikapartam a két szemét a hülye fejéből.

A fényes hang egy görög ódából előlépett fiatalember szájából árad. Megjelenéséből sugárzik a szépség és az arrogancia. Makulátlan származás. Soha még ilyen széles és fehér mosolyt nem láttam, a bőre ragyog és bársonyos. Egy testben minden, amit megalázónak és gyűlöletesnek tartok.

Egyik kezével a vállamat lapogatja, a másikkal Arany félbaráti bemutatkozással markolja és rázza meg a kezemet. Összerezzenek. Elég kemény a szorítása, de amikor a felsőbbrendűségét próbálja vele mutatni, visszaszorítok én is, és a végén kirántja a kezemből a kezét. A szemében aggodalom villan.

– Istenemre, olyan a markod, mint a satu! – tréfálkozik. Sietve bemutatkozik, Cassiusnak hívják, és szerencsémre sok lehetőséget nem ad, hogy megszólaljak, mert amikor végül kinyitom a számat, a homloka ezer ráncba fut. A kiejtésemen még mindig van mit csiszolni.

– Darrow – ismétli. – Nocsak, milyen Színtelen név. Ó... – mered a kargépére, hogy utánanézzen az adataimnak. – Hiszen te a semmiből jöttél. Valami világvégi mucsaröcsöge. Nem csoda, hogy Antonia így megugatott. De én hajlandó vagyok elnézni neked az ősök hiányát, ha elárulod, hogy sikerült a teszted.

– Ó, elnézed nekem?

– Épp kedves próbálok lenni – vonja össze a szemöldökét. – Mi, Bellonák nem vagyunk épp nagy reformerek, de annyit tudunk, hogy az alacsony származás nem lehet akadály. Attól még lehetsz jó ember. Legyél kicsit együttműködőbb, haver.

Van valami bizsergető a pillantásában. Nem lehet nem provokálni.

– Nos, jó. Bevallom, nehezebbre számítottam. Talán az a gyertyás nem jött össze, de a többi...

Cassius megbocsátó vigyorral méreget. Élénk pillantása végigszökell az arcomon, és az jut az eszembe, hogy vajon az anyja reggelente arany hajcsavaróval göndöríti-e a haját.

– A te kezeiddel félelmetes lehetsz a beretvával – próbálkozik.

– Elmegy – hazudom. Matteo nem ad a kezembe ilyesmit.

– Ez a szerénység! Csak nem a Fehércsuhások neveltek? Na, mindegy, a fizikai vizsga után megyek Égeára. Velem tartasz? Beszélik, hogy a Faragók valami pazar munkát végeztek a Kísértés új hölgyeivel. A Légyottban pedig megcsinálták a gravPadlót. GravCsizma se kell, hogy lebegj. Mit mondasz? Érdekel? – megpöckölgeti a kasztjele egyik kis szárnyát. – Ott aztán akad barack tucatszám. És egy se rohadt.

– Sajnos nem mehetek.

– Ó – rezzen össze, mint aki most kapcsol, hogy hiszen egy világvégi mucsaröcsögéről jöttem. – Semmi gond, jóember, a vendégem vagy, állom a cechet.

Udvariasan elhárítom, és már megy is tovább. Mielőtt otthagyna, megpöccenti a bal karom belső felén a kargépet, a holoképernyő megremeg. Az arca betölti a képernyőt, futnak végig az adatok a beszélgetésünkről, a helyek pontos címe, amiket említett, Égea leírása és a teljes családfája. Cassius au Bellona. Apja Tiberius au Bellona, prétor, a Társadalom Hatodik Flottájának Imperátora, talán az egyetlen a Marson, aki hatalom tekintetében vetekszik a Főkormányzóval, Augustusszal. Akinek, úgy tűnik, legfőbb riválisa. A két család gyűlöli egymást, kellemetlen szokásuk legyilkoltatni a másikat. Tényleg viperafészek.

Azt hittem, félni fogok ezektől az emberektől. De Antoniát és Cassiust nem számítva a legtöbben jelentéktelen alakok. Alig hetvenen vagyunk az én vizsgatermemben. Akadnak olyanok is, mint Cassius, de nem mindenki szép. Nem mindenki magas és királyi termet. És még kevesebb, aki férfinak és nőnek látszik. Mert a testük alapján inkább mondanám őket eltúlzott önértékelésű gyerekeknek. Nem tudják, mi a nehézség. Csupa Pixi és Bronzos.

A következő vizsga a testi adottságaimat teszteli. Egy fehér szobában ülök pucéran egy széken, miközben a Minőségellenőri Testület Rezei a nanoKameráikkal mustrálgatnak.

– Remélem, mindent jól látnak – mondom.

Barna munkás jön be, és egy csipeszt tesz az orromra. A tekintete kifejezéstelen. Ez aztán nem lázadozik, nincs benne megvetés. A bőre sápatag, a mozdulatai bizonytalanok, ügyetlenek.

Felszólítanak, hogy tartsam vissza a lélegzetemet, amíg csak bírom. Tíz perc. Akkor a Barna leveszi a csipeszt, és kimegy. Utána mély levegőt kell vennem, és kifújni. Megteszem, és akkor egyszeriben azt érzem, hogy elfogyott a szobából az oxigén. Amikor már éppen lebuknék a székből, megint lesz. Jegesre hűtik a szobát, és mérik, mennyi idő után kezdek kontrollálatlanul remegni. Aztán felfűtik, és figyelik, mikor kezd őrülten kalapálni a szívem. Megnövelik a gravitációt, míg már a szívem alig tud a nyomás alatt vért pumpálni az agyamba. Majd felmérik, mennyi mozgást visel el a szervezetem hányásig. Mivel régebben kilencven méter hosszú fúrón lovagolva dolgoztam álló nap, ezt az adatot nem sikerül felvenni.

Amikor már készen állok, hogy puszta kézzel fojtsam meg az illetőt, aki a pokoli kamra kapcsológombját nyomogatja, Barna kisegítők érkeznek, biometrikus öltözékbe bújtatnak, és egy edzőterembe visznek. Ott lemérik, hogyan áramlik az oxigén az izmaimba, hogyan ver a szívem, milyen az izmaim hossza és sűrűsége, és a csontjaim szilárdsága. Persze előtte sprintelnem kell pár hosszt, és extraGravitációban meg kell másznom egy sziklafalat. De az egész kellemes kirándulás Harmónia edzéseihez képest.

Labdákat kell dobálnom, aztán egy fal elé állítanak, és kisebb labdákat el kell kapnom. Pokolfúró kezeim gyorsabbak a csőszerű gépnél, amivel felém lövik őket, ezért Zöld technikust hívnak be, aki állít rajta valamit, míg végül mintha lövedékekkel soroznának meg, úgy lő. Aztán homlokon talál egy labda-lövedék, ettől elájulok, ezt is mérik.

Később elvégeznek még egy szem-, száj-, fül-és orrtesztet, és már végeztem is. Az egész eljárás valahogy kiüresített, eltávolított önmagamtól. Mert a testem külső és belső dimenzióit alaposan felmérték, de engem magamat nem. A Cassiusszal folytatott kis beszélgetésen kívül nem volt semmi személyes kapcsolat, az egész hideg volt, és rettenetesen hivatalos.

Bebotorkálok az öltözőbe, mindenem tompán sajog, a lelkem zavaros. Jó néhányan öltözködnek bent rajtam kívül, fogom hát a ruháimat, hogy keressek egy félreeső sarkot. Ahogy beljebb megyek a helyiségben, ismerős dallamot hallok, valaki fütyüli. Ez a dallam járja át az álmaimat. Ezért a dallamért halt meg Eo. Ahogy megyek a halk fütyörészés után, egy lányt pillantok meg a legbelső sarokban, ahogy éppen átöltözik. Háttal áll nekem, a háta karcsú és izmos. Valami hangot hallathatok, mert hirtelen felém fordul, rám néz. Én meg fülig pirulok a meztelensége láttán, pedig az Aranyakat nem érdekli és nem is zavarja a test látványa, de nem tehetek róla, ösztönösen jön. Gyönyörű lány: az arca szív alakú, ajkai teltek, a szeme nevetős. Most is épp úgy nevet rajtam, mint a lovaglós délutánon. Ez a lány pixizett le kacagva, miután leestem a pónimről.

A fél szemöldöke felszalad a homlokán. Gőzöm sincs, mit kéne mondanom, pánikba esem, sarkon fordulok hát, és kirohanok az öltözőből.

Egy Arany soha nem viselkedne így, ostorozom magam hazafelé Yorktonból az ingajáraton Matteo mellett ücsörögve. De ahogy jobban visszagondolok a jelenetre, felidéződik bennem a lány arca. Ő is elpirult.

Yorktonból elég rövid az út Towtonba, ahol lakunk. Közben a duroüveg padlón át bámulom a Marsot alattunk. Bár már az egész bolygót terraformáltuk, a növényzet elég ritkás, a kopár felszínt csak néhol töri meg folyók kék szalagja, és a völgyekben, különösen az egyenlítő környékén dúsabb csak a zöld. Mintha zöld sebhelyek szabdalnák a vörös, himlőhelyes testet. Már ismerős a látvány, hiszen amióta megkaptam az Arany szemeket, szinte mindennap jártam virtuális utazáson a bolygó valamely táján.

Óriási kráterei vízzel teltek, nagyszabású tavakat formáznak. És az északi félteke boreális zónája rendkívül vízgazdag, benne bizarr tengeri élet burjánzik. Végtelen síkságokon hirtelen támadó porforgatagok csavarják magukra a termőtalajt, és tépázzák meg a termést. A pólusok környékén, ahol az Obszidiánokat képezik ki, és ahol egyáltalán ők élnek, a jég és a viharok uralkodnak. Arrafelé állítólag hideg és vad az idő, bár az egész Marsra jellemző a nagy hőingadozás.

Ezer város van a Marson, mindet a saját Kormányzója vezeti, akiket a Főkormányzó irányít. A városok mindegyike durván száz bányászkolónia felett magasodik a felszínen. A bányagyarmatokat is a város Kormányzója vezeti, és a Podnigus-féle bányaigazgatók segítik a munkájukat. A Főkormányzó erődje Égeában van, ami a Naprendszer legnagyobb kanyonjában, a Valles Marinerisben található.

Ilyen végtelen sokaságú város és százszor annyi bányászkolónia között a puszta véletlen vethette aznap a Főkormányzót és a kamerás stábját éppen mihozzánk. A véletlen és persze a tény, hogy Pokolfúró voltam. Velem akartak példát statuálni. Eo csak véletlenül keveredett bele. De ő se énekelte volna el a dalt, ha nincs éppen ott a Főkormányzó. A sors fintorai cseppet sem szórakoztatóak.

– Milyen lesz az Intézet? Már ha felvesznek? – kérdem Matteót még mindig kifelé bámulva.

– Felteszem, lesz sok órád. De honnan tudhatnám?

– Nem tudhatunk róla semmit?

– Nem.

– Komolyan nem?

– Jó, hát kiszivárog ez meg az – ismeri el Matteo. – Három fokozatot szerezhet az, aki elvégzi: lehetsz Páratlan Sebhelyes, Végzett és Megszégyenült. A Páratlanok magasra törhetnek; persze a Végzetteknek is lesznek lehetőségeik, de az ő útjuk nincs úgy kikövezve, és a Sebhelyüket is ki kell még érdemelniük; a Megszégyenülteket pedig az olyan távoli, kellemetlen gyarmatokra küldik, mint mondjuk a Pluto, ahol a terraformálás első időszakait irányítják.

– És hogy lesz az ember Páratlan?

– Felteszem, van valami rangsoroló rendszer, talán valamiféle verseny. De nem tudom. Azt viszont igen, hogy az Arany hódító fajta. Nem lenne meglepő, ha az is része lenne az egész versengésnek.

– Ez elég homályos – sóhajtok. – Néha olyan hasznos tudsz lenni, mint egy lábatlan kutya.

– Elmagyarázom.

– Vérveretesen támogatnám.

– Az Arany társadalomban a játék lényege, hogy ki patronál. Az Intézetben mutatott viselkedésed, a cselekedeteid mind egyfajta kiterjedt meghallgatás része lesznek a patrónusok előtt. El kell menned valahová inasnak. És az inasévekben érdemes minél hatalmasabb támogató szeme előtt lenned. Tehát, ha a célunkat akarod szolgálni, érdemes szarveretesen kiválóan teljesítened. Csak képzeld el, hogy ha esetleg egy prétor inasa lehetnél. Akkor tíz év se kell, és magad is prétor leszel. Lehet flottád! Képzeld el, milyen jól jöhetne egy egész flotta, jóember, csak képzeld el.

Matteóra nem jellemző ez a nagy lelkendezés és képzelgés, így elég ragályos a szemében hirtelen lázasan fellobbanó izgatottság. Meglódul tőle az én fantáziám is.

16

Az Intézet

Éppen kiejtés-és kulturálisfelismerés-fejlesztő órát tart Matteo a bérházunk magasában, amikor megjön a felvételi vizsga eredménye. Rálátunk a városra és a lemenő napra. Egy rendkívül eszes felvetést fejtegetek éppen a Yorkton Szupernóva műHáború sportklub témájában, amikor a kargépem elsőbbségi üzenetet jelez. A pittyegésre kis híján magamra öntöm a kávémat.

– Egy rendszer leigázta a kargépemet – nézek Matteóra. – A Minőségellenőri Testület.

– Legföljebb négy percünk van – pattan fel Matteo a székéből, és berohan a lakosztály könyvtárszobájába, ahol Harmónia egy ergokanapén olvasgat. Most három szemvillanás se kell, már el is tűnik nyomtalanul a lakosztályból. Meggyőződöm róla, hogy a hálóban és az egész lakosztályban hibátlanul sorakoznak-e az álcsaládomról készült hamis holók. Négy szolga serénykedik a lakásban, Barnák és Rózsaszínek, mind az álcsaládom pegazusos libériáját viseli.

Az egyik Barna a konyhába siet, egy másikuk, Rózsaszín nő, a vállamat masszírozza, Matteo pedig a szobámba megy, kifényesíteni a cipőimet. Persze mindezt gépekkel is csináltathatnám, de egy valamirevaló Aureált soha nem alkalmaz gépet olyan feladatra, amit emberrel is elvégeztethet, mert hogy nyilatkozhatna úgy meg a fensőbbséges hatalma?!

Távoli sárkány gyanánt tűnik fel a láthatáron a városjáró hajó. Mire az ablakunkhoz ér, hatalmasra nő, mindent betölt a zümmögése. Kinyílik az ajtaja, és Réz férfi hajtja meg magát előttem hivatalosan. A kargéppel kinyitom az ablakot, és a férfi átlebeg a lakásba. Három Fehér lebeg a nyomában, a kezükön ott fehérlik a kasztjelük. Az Akadémiák tagjai és egy Réz tisztviselő.

– Darrow au Andromedushoz, a nemrég elhunyt Linus és Lexus au Andromedus fiához van szerencsém?

– Megtiszteltetés a szerencséjük.

A tisztviselő mély tisztelettel, de némi türelmetlenséggel méreget.

– Bondilus cu Tancrus vagyok, az Intézet Minőségellenőri Testületétől. Tisztelettel kérjük, hogy néhány kérdésünkre méltóztasson válaszolni.

Leülünk egymással szemközt a tölgy konyhaasztalnál. Az ujjamat egy géphez csatlakoztatják, és az egyik Fehér szemüveget tesz fel, ami a pupilláimat és egyéb pszichés reakcióimat vizsgálja. Ha hazudok, rögtön tudni fogják.

– Általános kérdésekkel kezdjük, hogy feltérképezzük a normális reakcióját, amikor igazat mond. Az Andromedus család szülötte?

– Igen.

– Az Aureált fajtából?

– Igen – hazudom, így vágva egyből taccsra a kontrollkérdéseket.

– Csalt a felvételi vizsgáján két hónapja?

– Nem.

– Alkalmazott nukleotidokat, hogy a megértési és analitikus funkciókat stimulálja a teszt alatt?

– Nem.

– Használt hálózatiAppot, hogy valós időben külső forrásokat aggregáljon vagy szintetizáljon?

– Nem – sóhajtok türelmetlenül. – És volt a teremben jelzavaró, ergo nem is használhattam volna. Örömmel tölt el, hogy alapos felkészüléssel érkezett, Réz, és nem fecsérli az időmet.

A tisztviselő hivatalos mosolya nem lohad.

– Jó előre ismerte már a kérdéseket?

– Nem – vágom rá, mert ezen a ponton a dühödt reakciót látom a legmegfelelőbbnek. – Mégis, mi ez az egész? Nem szoktam meg, hogy a magafajta hazugnak nevezzen.

– Ez a bevett eljárás minden kiemelkedő pontszámot elérő esetében, Aureált uram. Értse meg, kérem – duruzsolja a tisztviselő. – Mindenki, aki a standard eredményektől felfelé nagyobb mértékben eltérőt teljesít, kikérdezés alanyává válik. Leigáztatta kargépét külső személy rendszerével a teszt ideje alatt?

– Nem. Mint már említettem, a teremben zavaró volt. Kösz, hogy figyel, rézfej.

Vérmintát vesznek, beszkennelik az agyamat. Az eredmény pillanatok alatt meg is van, de a tisztviselő nem avat be.

– Ez a bevett eljárás – emlékeztet. – Az eredményt két héten belül megkapja.

De négy hét kell. Átmegyek a Minőség-ellenőrzésen. Nem csaltam. Utána következik a vizsgám eredménye, és akkor megértem, miért hitték, hogy csaltam. Egyetlen kérdést hibáztam el. Egyetlenegyet. Több százból. Amikor elmondom az eredményeimet Táncosnak, Harmóniának és Matteónak, csak bámulnak. Aztán Táncos egy székre huppan, és kacagni kezd. Hisztérikusan.

– Szarveretesen megcsináltuk – röhög.

– Ő csinálta meg – javítja ki Matteo.

Táncosnak kell egy perc, mire észbe kap, és hozza a pezsgőt, de még később is magamon érzem a fürkésző pillantását. Mintha hirtelen megváltoztam volna, és már nem ismerne. Mintha egyszeriben csak nem értenék, mit is hoztak létre. Megérintem az ingzsebemben lapuló hemantuszbimbót, és a jegyfonatomat tapogatom a karomon. Nem ők formáltak ezzé. Hanem Eo.

Amikor megérkezik a sofőr, hogy az Intézetbe vigyen, akkor köszönök csak el a lakosztályban Táncostól. Szorosan és hosszasan fogja a kezemet, megrázza, és úgy néz rám, ahogy az apám nézett, mielőtt felakasztották. Megnyugtató pillantással, aminek a mélyén aggodalom és kétely lapul. Felkészített vajon a világra? Megtette a kötelességét? Apám huszonöt volt, amikor így nézett rám, Táncos negyvenegy. És mégsincs sok különbség a pillantásuk között. Kuncogni kezdek. Narol bácsi soha nem nézett így rám, még amikor Eót vágtam le a kötélről, akkor sem. Talán túlságosan is jól ismerte már a jobbosaimat, hogy azt gondolja, féltenie kéne. De ahogy a mestereimre, az apámra gondolok, rá kell jönnöm, hogy Narol bácsi alakított leginkább, az ő hatása a legnagyobb. Ő tanított meg táncolni, ő tanított meg rá, hogy férfi legyek, mert ő talán tudta, miféle jövő vár rám. Az igaz, nem akarta, hogy Pokolfúró legyek, de az ő leckéinek köszönhetően éltem túl eddig mindent. És most újakat tanultam azokhoz a leckékhez. Reméljük, így együtt már elegendő lesz.

Táncos nekem adja a pengeGyűrűjét, amivel hónapokkal ezelőtt megvágta az ujjamat. A pecsétje már L betűt formáz.

– Úgy hiszik majd, hogy a spártaiak pajzsának utánzata. L, mint Lakedaimón.

Pedig L, mint Lykos, és L, mint Lambda.

Harmónia meglep, mert megfogja a jobb kezemet, és megcsókolja a kézfejemet, ahol valaha a Vörös kasztjel volt. A hideg, épen maradt szemében könny csillan. A másik nem tud sírni.

– Evey hozzánk költözik – mondja, és nem hagy időt kérdezősködni, csak mosolyog. – Azt hiszed, csak te veszel észre dolgokat? Nálunk jobb sora lesz, mint Mickey-nél.

Matteóval összemosolygunk, és meghajlunk egymás előtt. Ahogy az illem diktálja, úgy búcsúzunk el, tisztelettel, és a kezét nyújtja. De nem fog velem kezet, csak kikapja a zsebemből a hemantuszomat. Kapok utána, de ő még mindig gyorsabb nálam. Az egyetlen.

– Ezt nem viheted magaddal, jóember. Épp elég különös az a jegyfonat a karodon, nem kell még a virág is hozzá.

– Legalább egy szirmot adj.

– Megfordult a fejemben, hogy ezt fogod kérni – mondja, és egy nyakláncot vesz elő. Az Androméda jele. Vagyis az én jelem, szalad át az agyamon. Aranyosan csillog. Matteo a tenyerembe pottyantja. – Suttogd csak el a nevét – mondja, és alig hallhatóan Eo nevét súgom, mire a pegazus kibomlik, akár egy hemantusz bimbója. Matteo a közepébe teszi a szirmot, és a medál visszazárul. – Ez a te szíved. Viseld fémpáncél mögött.

– Köszönöm, Matteo – mondom, és a szemem könnyes. Felkapom, és magamhoz ölelem, hiába is ágál. – Ha egy hétnél tovább húzom, azt neked köszönhetem, jóemberem.

Ebbe belepirul, én meg lerakom a földre.

– Tartsd kordában az indulataidat – figyelmeztet még egyszer komoran. – Illem és illem, de aztán a földdel tedd egyenlővé a szarveretes házukat.

A pegazusomat markolom, ahogy az ingajárat repül velem a marsbéli vidék felett. Zöld ujjak nyújtóznak a földön, aminek a gyomrában éltem és ástam. Vajon ki lehet a Lambda Pokolfúrója? Loran túlságosan fiatal még. Barlow meg öreg. Kieran talán. De őt elviselhetetlenül nyomasztja a felelősség. Gyerekei vannak, és éppen elegen vesztek már oda a családjából. Az ő szívében már nem lobog a tűz. Leanna épp megfelelő lenne, de a nők nem áshatnak. Szóval akkor nagy valószínűséggel Dain az, Eo bátyja. Vad, de nem éppen egy észlény. Tipikus Pokolfúró. Hamar odalesz. Felkavarodik a gyomrom a gondolattól.

És nem is csak ez a gondolat, egyébként is ideges vagyok. Erre csak most ébredek rá, ahogy körülnézek. Hat másik fiú üldögél a járaton, fiatalok. Az egyikük, egy törékeny, nyílt tekintetű, szép mosolyú, elkapja a pillantásomat. Az a fajta, aki még most is kacagva figyeli a pillangók táncát.

– Julian – jelenti ki elegánsan, és megmarkolja az alkaromat. Nincs mit megosztanunk egymással a kargépeinken, mert azokat le kellett adnunk, ahogy beszálltunk a járműbe. Így inkább kérem, hogy üljön át velem szembe. – Darrow. Érdekes név.

– Te jártál már Égeában?

– Persze – feleli mosolyogva. Mindig mosolyog. – Ezek szerint te még soha? De fura. Azt gondoltam, rengeteg Aranyat ismerek, ám alig páran mentek át közülük a vizsgán. Félek, ismeretlen arcok szép új világába csöppentem. De azért irigyellek, hogy neked ez az első utad Égeába. Különös hely. Szépséges, az kétségtelen, bár állítólag gyors és rövid arrafelé az élet.

– De nem nekünk.

– Gondolom – kuncog. – Már ha nem politizálsz.

– Nem szeretek játszani – szögezem le, de rögtön látom a meghökkenését, ezért rákacsintok, hogy ne tűnjek annyira komolynak. – Kivéve, ha tétje van a dolognak. Ha érted.

– Értem hát. És mit játszol? Vérsakkot? Gravidámát?

– Jó, a vérsakk nem rossz, de a legmenőbb a műHáború – vigyorgok rá Aranyosan.

– Pláne, ha Nortown-drukker az ember – bólogat.

– Hú... Nortown. Hát, nem hinném, hogy ki fogunk jönni egymással – rezzenek össze, majd a mellkasomra bökök a hüvelykujjammal. – Yorkton.

– Yorkton! Szerintem semmi kétség, hogy utálni fogjuk egymást! – nevet nagyot.

És bár mosolygok, nem is sejti, milyen hidegség jár át. Az egész beszélgetés, az ugratások mind a társalkodás része, Matteo alaposan kitanított, megállom a helyemet. Julian azonban... cseppet sem tűnik szörnyetegnek.

Pedig szörnyetegnek kéne lennie.

– A bátyám már biztosan ott van az Intézetben. Mert ő egy ideje már Égeában volt, a családi birtokon, és nyilván kavarta a bajt – ingatja a fejét nagy büszkén Julian. – Nincsen nála jobb ember. Majd meglátod, ő lesz a Primus. Apánk szeme fénye, és ha tudnád, milyen sokan vagyunk a családban, értenéd, hogy ez nem kis szó.

Közben a hangjában a féltékenységnek még halvány árnyéka se mutatkozik, csupa szeretet és büszkeség.

– Primus?

– Ja, hát az Intézet, tudod. A Házának a feje.

A Házak, persze, ezt ismerem. Tizenkettő van belőlük, és valamennyire a személyiségvonásaink határozzák meg, ki melyikbe kerül. Mindet a római istenekről nevezték el. Az iskolán kívül is társadalmi rendszer épül ezekre a Házakra, amolyan klubrendszer. Ha a Házadban jól teljesítesz, akik onnan kerültek ki korábban, segítenek hatalmas családhoz kerülni. Egyengetik a jövőt. Mert a Társadalomban a családok a hatalom igazi zálogosai. Mindnek saját hadserege, flottája van, mind hozzájárul az uralkodó seregeihez. A hűség a családokban kezdődik. A saját bolygó tízezrei mit se számítanak, a család a szervezőerő. Közöttük dúl az igazi versengés.

– Körbenyalogattátok már egymást, sznobok? – vigyorog egy koboldféle kis kölyök a jármű másik végéből. Olyan sötét, hogy nem is Arany, hanem inkább khakiszínű. A szája keskeny, az arca kegyetlen sólyomábrázat, mint ami örökké az egérre les. Bronzos.

– Talán zavarunk? – kérdem udvariasságnak álcázott szarkazmussal.

– Hogy zavar-e, ha a kutyák szagolgatják egymást? Ha zajosan csinálják, hát igen.

– Kövess meg, féreg – pattan fel Julian.

– Kösd fel magad – vágja rá a kis kobold. Julian közben a semmiből előránt egy fehér kesztyűt. – Csak nem a seggemet akarod szárazra törölni, Arany segglyuk?

– Mi van, te kis paraszt?! – döbben le Julian. – Te meg hol nevelkedtél?

– Farkasok közt, mert oda ellett le az anyád.

– Te rohadék!

Azzal Julian a kölyökhöz vágja a kesztyűjét. Az jár a fejemben, hogy micsoda komédia. A kölyök mintha egyenesen Lykosról csöppent volna ide, a Bétáktól, mondjuk. Pont, mint egy kis rusnya, idegbajos Loran. Juliannek meg gőze sincs, mit kéne csinálnia, párbajra hívja hát.

– Kihívlak, jóember.

– Párbajra? Hát ennyire a képedbe másztam? – horkan egyet a ronda kölyök a hercegecske irányába. – Legyen. Az Átjáró után összetűzöm a családi büszkeségedet, segglyuk – mondja, majd belefújja az orrát a kesztyűbe.

– Miért nem itt és most? – kérdi kihívóan Julian. Büszkén előretolja keskeny kis mellkasát, ahogy nyilván az apjától tanulta. Mert az ő családját ne sértegesse senki.

– Hülye vagy? Látsz itt akár egy beretvát is? Idióta. Húzzál, majd párbajozunk az Átjáró után.

– Miféle Átjáró? – teszi fel az én agyamban is ott forgó kérdést végre Julian.

A koboldképű srác undokul elvigyorodik. Még a fogai is khakiszínűek.

– Az utolsó vizsga, te hólyag. És a legfrankóbb titok Octavia au Lune sunáján innen.

– Akkor te honnan tudsz felőle? – kérdezem.

– Belső infó. És nem is felőle tudok. Róla tudok, nagyra nőtt faszfej.

Sevrónak hívják, és bejön a stílusa.

De ez az Átjáró aggaszt. Annyira keveset tudok, döbbenek rá, ahogy hallgatom Julian és a járatunk egy másik utasának a beszélgetését. A vizsgaeredményüket beszélik meg. Mélységes szakadék tátong az ő alacsony teljesítménye és az én pontjaim közt. Azt is látom, ahogy Sevro felhúzza az orrát a nyomorult eredmények hallatán. Hogy juthattak be egyáltalán ennyire alacsony pontokkal? És Sevrónak vajon mennyi lett?

Sötétben érünk a Valles Marinerisbe. Hosszú fénysáv a Mars sötét felszínén, ameddig csak a szem ellát. És a közepén a bolygó fővárosa ragyogja be az éjszakát, mintha igazgyöngyökből faragták volna. A háztetőkön mulatók parádéznak, a táncparkett sűrített levegőből van. Karcsú lányok és hibbant fiúk hullámzanak, ahogy a gravDJ-k a fizika törvényeit mixelik. A városrészek között zajBuborékok, amiken áthaladva különböző zajok töltik meg a fülünket.

Az Intézet Égea szórakozónegyedén túl van, a Valles Marineris tizennyolc kilométer magas falába építve. A falai gigantikus zöld hullámok, a burjánzó vegetáció édenkertjei. Maga az Intézet fehér kőből épült, csupa oszlopfő és szobor, akár a rómaiak nemes építményei.

Még nem jártam itt, de az oszlopfőket láttam már korábban. Ahogy az utunk célpontját is. A keserűség epeként ömlik szét bennem, mikor visszagondolok arra az arcra. És a szavakra. Ahogy a szemei a tömeget fürkészték. Többször is megnéztem a HK-n a Főkormányzó nyitóbeszédét, korábbi generációk diákserege előtt. És most nemsokára hallom a saját fülemmel is. Nemsokára meg kell küzdenem a haragommal, éreznem kell, ahogy a tűz emészti a szívemet, mert személyesen is megpillantom megint.

Landolunk, és egy márványtérre kísérnek bennünket, ami a völgyre tekint. Csípős az éjszaka. Égea mögöttünk terül el, előttünk az Intézet kapui. Vagy száz Aranyhomlokú álldogál körülöttem, mind a fajtájuk magabiztosságával nézelődik. Sokan ismerik egymást, kisebb csoportokban állnak, már az Intézet előtt is jóban lehettek. Nem hittem, hogy ilyen nagy ez az iskola.

Obszidiánok és seregnyi Arany tanácsadó kíséretében magas Arany emelkedik fel a levegőbe a kapu előtt gravCsizmában. A szívem jéggé fagy, ahogy felismerem az arcát, meghallom a hangját, megpillantom fémesen villanó tekintetét.

– Legyetek üdvözölve, Aureáltak gyermekei – kezdi Nero au Augustus, a Főkormányzó oly sima hangon, mint amilyen Eo bőre volt valaha. Természetfeletti erővel zengnek szavai. – Feltételezem, mind tisztában vagytok azzal, milyen komoly dolog, hogy itt lehettek. Mars ezer városából, a Nagyszerű Családokból ti vagytok a kevés kiválasztott. Ti vagytok az emberi piramis csúcsa. Ma utatokra indultok, melynek végén fajunk legjobb kasztjához csatlakozhattok. Társaitok hozzátok hasonlóan állnak most a Vénusz, a Föld Keleti és Nyugati Féltekéje, a Luna, a Gázóriások Holdjai, az Europa, a Görög és a Trójai Aszteroida-csillaghalmaz, a Merkúr, a Kallisztó, az Enceledász és Ceres közös és a messzi Hilda úttörő Intézetei előtt.

Mintha csak egy napja hittem volna, hogy én vagyok az úttörő, itt a Marson. Hogy szenvedéseim értelme és célja, hogy a reményvesztett emberi faj kitörhessen a haldokló Földről, és a vörös bolygón elszaporodhasson. Ó, milyen jól is hazudnak vezetőink!

Augustus mögött a háttérben, fenn a csillagok között mozgást látok, de nem a csillagok, és nem is aszteroidák vagy üstökösök mozgása az. Hanem a Hatodik és az Ötödik Flotta. Eláll a lélegzetem is. A Hatodik Flottát Cassius apja irányítja, míg a jóval kisebb Ötödik parancsnoka nem más, mint a Főkormányzó maga. A legtöbb hajó az Augustushoz, illetve Bellonához hűséges családok hajója.

Augustus így demonstrálja, miért mi, pontosabban ők uralkodnak. Beleborzong a bőröm. Olyan kicsi vagyok. Az égen felettem milliárdtonnányi duroacél és nanofém úszik méltósággal, miközben én még csak el se hagytam soha a Mars légkörét. Ezüstvillanások a tintakék tengeren. Én meg még porszem se vagyok mellettük. És ezek az árnyak fel tudnák dúlni az egész Marsot. Holdakat semmisíthetnek meg. Ezek az árnyak uralják a tintakék tengert. Minden egyes flotta élén Imperátor áll, egy prétor pedig kisebb légiókat irányít egy-egy flottán belül. Mi mindent tudnék kezdeni ekkora hatalommal...

Augustus gőgösen szónokol, én pedig visszanyelem az epét. Régebben jegesen gubbasztott bennem a gyűlölet, annyira távoliak voltak ellenségeim. Most égetőn lobog bennem.

– Egy társadalom három létfázison halad keresztül: vannak a Vad Idők, a Felemelkedés és a Hanyatlás. A Vadság felemeli a nagyokat, így uralkodhatnak a Felemelkedés idején. És ők azok, akik a Hanyatlással a legnagyobbat zuhannak.

Elmondja, mi volt a perzsák végzete, hogyan omlott össze Róma, mert nagyjai és vezetői megfeledkeztek a küzdelmekről, melyek során apáik naggyá tették. Muszlim dinasztiákról, Európa elnőiesedéséről, kínai regionalizmusról és amerikai öngyűlöletről meg önkasztrálásról zagyvál. Ősi nevekkel hozakodik elő.

– A mi Vad Időnk akkor jött el, amikor központunk, a Luna, fellázadt a Föld uralma ellen, kiszabadította magát a demokrácia bilincseiből, lerázta magáról a Nemes Hazugságot, hogy a férfiak egymás testvérei, és egyenlőnek teremtettek.

Augustus a saját hazugságait szövögeti tovább aranynyelvével. Beszél az Aranyak szenvedéseiről. A tömegekről, akik mind csak ültek tétlenül, és a nagyoktól várták, hogy húzzák az igát. Addig korbácsolták a nagyokat, míg már nem bírtuk tovább.

Nekem valami egészen másfajta korbácsolás rémlik.

– Az emberek nem egyenlőek, ezt mind tudjuk. Vannak átlagosak. Vannak kívülállók. Vannak csúfak. És vannak szépek. Ha mind egyenlőek lennénk, ez nem létezhetne. Egy Vörös képtelen lenne égi flottákat irányítani, ahogy egy Zöld se tudna gyógyítani.

Még nagyobb nevetés fogadja a felvetést, hogy lám, ott van a szánalmas Athén, a demokrácia nevű kórság szülőhelye. Hogy hullott a porba Spárta erői előtt. Az athéniakat a Nemes Hazugság gyengítette le. Miatta ébredt féltékenység a polgárok szívében, és fordultak legkiválóbb hadvezérük, Alkibiádész ellen.

– A Föld nemzetei is féltékennyé váltak egymásra. Az Egyesült Államok erővel próbálta védeni az egyenlőség elvét. És amikor a nemzetek összefogtak, az amerikaiakat meglepte, hogy nem szeretik őket. Mert a tömegek irigyek. Milyen csodás álom lehetne, ha tényleg minden ember egyenlő lenne. Csakhogy nem az. Mi ez ellen a Nemes Hazugság ellen harcolunk. De ahogy már mondtam, és ahogy most is elismétlem, létezik még egy gonosz, ami ellen hadba szállunk. Veszedelmesebb gonosz, mert lassú és felforgató. Nem futótűzként terjed, hanem lappangva, mint a rák. Ezt a rákot pedig Dekadenciának hívják. Társadalmunk a Vad Időkből a Felemelkedés korszakába jutott. De ahogy szellemi ősünk, Róma, mi is könnyűszerrel a Dekadenciába hullhatunk.

Nyilván a Pixikről beszél.

– Ti vagytok az emberiség legjava. De kényeztettek benneteket, gyerekként vigyáztak rátok. Ha más Színbe születtek, már kemény lenne a bőrötök, sebhelyek és hegek éktelenkednének rajtatok. Ismernétek a fájdalmat.

Úgy mosolyog, mint aki maga is ismeri a fájdalmat. Gyűlölöm ezt az embert.

– Talán azt gondoljátok, hogy nagyon is jól ismeritek már a fájdalmat. Azt gondoljátok, a Társadalom a történelem elkerülhetetlen ereje, hogy ez a történelem vége. Csakhogy sokan gondolták már ezt korábban is. Sokszor hitte már uralkodóosztály, hogy ők a csúcs, és utánuk nincs tovább. És ettől elkényelmesedtek, megzsírosodtak. Megfeledkeztek róla, hogy a bőrkeményedés, a sebek, nehézségek tartják fenn azokat a kellemes és élveteg klubokat, ahová ti, fiatalemberek, olyan szívesen jártok, ahogy azokat a selymeket, gyémántokat és unikornisokat, amiket ti, leányok, szerettek születésnapotokra kapni. Sok Aureált nem hoz áldozatot. Ezért nem szerezhetnek ilyet – mutat a hosszú sebhelyre az arcán. Octavia au Lune-nek is ugyanilyen sebhelye van. – A Páratlanok sebhelyét. Nem azért vagyunk a Naprendszer urai, mert erre születtünk. Azért mi uralkodunk, mert mi, a Páratlan Sebhelyesek, az Acélos Aranyak, megszereztük az uralmat.

Megérinti arcán a sebet. Ha közelebb állnék, kaphatna tőlem egy másikat is. Körülöttem a gyerekek úgy szívják magukba a zagyvaságait, mint a levegőt.

– Most még keményebbek nálatok azok a Színek, akik bolygónk mélyét túrják. Ők kemény bőrrel születnek, sebekkel és gyűlölettel a szívükben. Kemények, mint a nanofém. Szerencsére rendkívül buták is egyben. Ott van például ez a Perszephoné, akiről feltehetően mindannyian hallottatok már, és aki csak egy ostoba lányka volt. Azt hitte, egy dal megér egy akasztást.

Véresre harapom a számat. A bőröm beleborzong a szenvedélybe, ami átjárja a valómat, amikor kiderül, hogy a feleségem is része a beszédének.

– Az a lány még csak azt se tudhatta, hogy a film majd adásba kerül. De annyira kész volt a szenvedésre, hogy az erőt adott neki. Olyanok a mártírok, mint a méhek. Erejük csakis halálukban mutatkozik meg. Hányan lennétek képesek feláldozni magatokat, tudván, hogy ellenségeteket nem pusztíthatjátok el, legfelejebb némi fájdalmat okoztok neki? Egyikőtök sem, felteszem.

Vér íze terjeng a számban. Nálam van a pengeGyűrű, amit Táncostól kaptam. De le kell nyelnem a dühömet. Én nem vagyok mártír. Nem hajthat a bosszú. Mert én Eo álma vagyok. Ugyanakkor árulónak érzem magam, hogy nem teszek semmit, miközben gyilkosa nevet a halálán.

– Eljön majd az idő, amikor kardomtól elnyeritek a sebhelyeteket – zárja a beszédét Augustus. – Miután kiérdemeltétek.

17

A Választás

– Az Apolló Házában végzett Linus és Lexus au Andromedus fia, kívánsz Apolló-preferenciával élni? – teszi fel a kérdést egy fakó Aureált tisztviselő.

Az Aranyhomlokúakat a hűség elsődlegesen a Színükhöz, majd a családjukhoz, a bolygójukhoz, végül pedig a Házhoz köti. A legtöbb Házat egy vagy két hatalmas család határoz meg. A Marson az Augustus, a Bellona és az Arcos család a meghatározó erők, tőlük függ minden.

– Nem – felelem.

– Helyes – mondja, majd molyol valamit a kargépén. – Hogy érzed, milyen eredménnyel zártad a szövegSzellem tesztet? Az az extrapolációs vizsga – pontosít.

– Úgy érzem, hogy az eredményeim magukért beszélnek.

– Nem figyeltél a kérdésre, Darrow. Ez ellened szól, azt kérdeztem, hogy te mit mondanál a vizsgádról.

– Én azt mondanám, hogy zsebre vágtam a vérveretes tesztjüket, uram.

– Ó – mosolyodik el. – Nos, ez így van. Zsebre vágtad. Ott volna esetleg Minerva Háza, illenék az eszedhez. Esetleg Pluto a körmönfontság okán. Apolló a büszkeségért. Igen. Nos hát, volna egy újabb tesztem a számodra. Kérlek, a legjobb képességeid szerint töltsd ki. Amint végeztél, következnek az elbeszélgetések.

A teszt hipp-hopp megvan, egyfajta szerepjáték. Egy serleget kell megszereznem egy domb tetejéről, persze közben több akadály nehezíti az utamat. A lehető legésszerűbben kerülöm el őket, és igyekszem nem dühöngeni, amikor egy kis törpe elcsórja a kulcsot, amit előtte szereztem meg. Minden lépésnél hátráltat valami, egy-egy nyavalyás kellemetlenség, amit extrapolációval nem lehet megoldani. Végül elérem a serleget, de előbb még végeznem kell egy nyamvadt varázslóval, és nevezett varázsló varázspálcájával kegyetlenül szolgasorba döntöm a törpék népét. A törpéket hagyhattam volna békén, de idegesítettek.

Hamarosan az elbeszélgetés résztvevői is megérkeznek egymás után. Megtudom, hogy ők a proktorok. Egytől egyig Páratlan Sebhelyesek mind. A Főkormányzó nevezi ki őket az Intézetbe tanítani, és ők képviselik a Házak részéről a diákokat.

Elég figyelemreméltó társaság. Van közöttük egy hatalmas férfi, a haja mint az oroszlán sörénye, és a gallérján ott villog Jupiter villáma, egy kedves, aranytekintetű asszonyság és egy gyors eszű férfi, szárnyas cipőben. Képtelen nyugodtan ülni, és a szemét le nem venné a kezeimről. Egy játékot kell vele játszanom: kinyújtja maga elé a két kezét, tenyérrel felfelé, és nekem rá kell tennem a két tenyeremet, ő pedig megpróbál váratlanul rácsapni valamelyik kézfejemre. Egyszer se jön össze neki. Ujjongva tapsikol utána, és kimegy.

Még egy különös élményben van részem, amikor egy fonatos, gyönyörű szép férfi interjúvol. Az ő gallérján íj látható. Vagyis Apolló. Azt kérdi, mennyire találom magamat vonzónak, és nem elégedett, amikor szerinte alábecsülöm a saját szépségemet. De azért azt hiszem, a kedvére való vagyok, mert megkérdi, később mi szeretnék lenni.

– Egy flotta Imperátora.

– Nagy dolgokat vihetnél végbe egy flottával, az már igaz. De túlságosan is magasra tekintesz – sóhajt szinte dorombolón. – Igen, a te családodnak túlzottan is nagy falat. Talán ha valami jobb családból találnál magadnak támogatót. Akkor esetleg – mondja, és a kargépére pillant. – De nem sok esélyt látok rá, a származásod fényében. Hm. Sok szerencsét.

Legalább egy órán át üldögélek ezután magamban, míg végül egy morcos fickó érkezik. Arca elég szerencsétlenül néz ki, éles, mint a balta, de ott van a képén a sebhely, és a csípőjén ott fityeg egy beretva. Fitchnernek hívják. A szája rágóval tele. Fekete-arany egyenruhát hord, ami szinte tökéletesen elleplezi a kis pocakját, pedig körbelengi az anyagcsere-fokozók sajátos szaga. A többiekhez hasonlóan rajta is mindenféle jelvények villognak: egy kétfejű aranyfarkas a gallérján, és a kézelőjén egy különös kéz.

– Nekem jutnak a veszett kutyák – kezdi. – Fajtánk gyilkosai, azok, akikben bugyog a harag, a napalm és az ecet – fejtegeti, majd a levegőbe szimatol. – Te aztán nyakig vagy a sok szarral.

Nem válaszolok. Az ajtónak támaszkodik, és elhúzza a száját, mintha a hallgatásom sértené valamiképpen. Aztán visszalép mellém, és megint szimatol kellemetlenül.

– Az a gond velünk, a Mars Házával, hogy mindig kiégünk. A srácok egyből az Intézet élére kerülnek. Aztán rájönnek, hogy a napalm ennyi... – csettint az ujjaival. Erre sincs mit mondanom. Nagy sóhajtva huppan le egy székre. Bámul egy ideig, aztán feláll, és behúz egyet az arcomba. – Ha visszaütsz, Pixi, mehetsz is haza.

Sípcsonton rúgom.

Elsántikál, és közben úgy heherészik, mint Narol bácsi részegségében.

Nem küldenek haza. Nemsokára egy hatalmas terembe terelnek a többi százzal együtt. Az egyik falon elefántcsont rácsozat és repdeSzékek. A rácsozat ostáblát formáz, tíz sor és tíz oszlop egymás felett, mellett. Egy lift felemel az egyik középső sorba, vagy tizenöt méter magasba. Még kilencvenkilenc diákot osztanak el, minden rekeszbe egyet. Mi vagyunk a termés legjava. Kikukkantok a rekeszemből, felfelé sandítok. A fejem fölött egy lány lábai hintáznak a rekesz peremén. A rekeszem előtt számok és betűk tűnnek elő. Az eredményeim. Úgy fest, meglehetősen nyers vagyok, és igen magas pontszámaim vannak intuíció, lojalitás és düh terén. Különösen az utolsó érték kiemelkedő.

A közönségben tizenkét csoportosulás, egymáshoz közel húzódva, egy-egy aranylobogó alatt ülnek repdeSzékekben. A zászlókon jeleket látok, az egyiken nyilast, a másikon villámot, a harmadikon baglyot. Van ott egy zászló kétfejű farkassal, egy fejre állított koronával és egy háromágú szigonyossal is. Minden csoportosulásban ül egy-egy proktor, egyedül az ő arcuk fedetlen, a többiek mind maszkot viselnek, csupa arany álarcot, melyek mind hasonlítanak némiképp a Házuk állatára. Ha sejtettem volna, hogy ilyen gyülekezet lesz, hozhattam volna egy atombombát. Ezek a férfiak és nők a Választók, csupa magas rangú Aranyhomlokú: prétorok, Imperátorok és tribunusok, bírák és kormányzók, mind bennünket fürkésznek, és igyekeznek közülünk a legjobbakat kiválasztani a saját Házukba. Olyanokat keresnek, akiknek később pártfogásukat ajánlhatják, akiket maguk mellé vehetnek inasnak. Egyetlen bomba elegendő lett volna, hogy az Arany elnyomók legjavát és legérdemesebbjeit kiirtsam. De talán csak forrófejű vagyok.

Kezdetét veszi a Választás, és elsőként egy gigászi termetű génMód fiú kerül be a villám Házába, vagyis Jupiterhez. Utána még következik pár természetellenes szépségű és rendkívüli testi adottságú fiú és lány, felteszem, még nálam is nagyobb géniuszok mind. Az ötödik választáskor a jóllakott csecsemőre hajazó proktor, aki elbeszélgetett velem, és aki szárnyas lábbelit visel, fellebeg elém aranycsizmájában. Jó páran követik a Merkúr Házából. Egy ideig sugdosnak egymás között, majd tőlem is kérdezgetnek ezt meg azt.

– Kik a szüleid? Milyen érdemei vannak a családodnak?

Ilyesmiket. Mesélek nekik szerény álcsaládomról. Az egyikük igen nagyra tartja egy régen elhunyt rokonomat. De aztán, a proktor tiltakozásától övezve odébb lebegnek, és egy másik diákot választanak, akinek a családja kilencven bányával és a Mars egy délebbi kontinensén fontos érdekeltségekkel bír.

A Merkúr proktora hangosan átkozódik, és futólag rám mosolyog.

– Remélem, még a következő körben is itt leszel – mondja.

A következő egy törékeny, gúnyos mosolyú lány. De nem nagyon figyelek, elég nehéz követni a folyamatot, furcsán helyeztek el bennünket, nem is látok mindenkit. A tizedik választáskor az a proktor jelenik meg előttem, aki megütött, és akit sípcsonton rúgtam. A Választók hevesen vitáznak, de ketten még tüzesebben érvelnek mellettem. Egyikük éppen olyan magas, mint Augustus, de aranyhaja hármas fonatban fekszik a hátán, bár többet nem látok a nőből. A másik egy férfi, sokkal alacsonyabb, viszont igen széles vállú, és öreg. A kezéről tudom, mert ráncos és sebes. De nemcsak sebek díszlenek ezen a kézen, hanem egy olimpiai lovagi gyűrű is. Ebből egyből leesik, hogy ki ő, még az arcát sem kell látnom hozzá: Lorn au Arcos, a Harag Lovagja. Mars harmadik leghatalmasabbja, aki nem a politikában igyekezett kitüntetni magát, hanem a Társadalom Épségét vigyázza. Amikor ő rám mutat, Fitchner elvigyorodik.

Tizediknek választanak ki. Ezerből.

18

Osztálytársak

Összeszorul a gyomrom, ahogy a morajló diákseregben a hatalmas ebédlőbe megyek. A mennyezeten holoégbolt nyúlik el, rajta madarak röpdösnek a naplementében. Nem erre számítottam. Augustus szavai szerint az Intézet elvileg nagy kihívás lesz ezeknek a kis istenkéknek. Röhögve horkantok fel a gondolatra. Mit szólnának, ha a bányában kéne lehúzniuk ezt az évet?!

Tizenkét asztal van, mindegyiken száz teríték. A székek felett lebeg egy-egy név aranyírással, az enyém az asztalfő jobbján. Megkülönböztetett hely, az elsőVálasztott helye. A nevem mellett egy vonás is lebeg. A balomon egy mínusz egyes ül. Aki elsőként öt vonást szerez, az lesz a Ház Primusa. Minden egyes vonást ki kell érdemelni. Úgy fest, a vizsgán elért magas pontszámom is érdemnek minősül.

– Ó, pazar! Egy zsebes a legesélyesebb Primusnak – hallok egy ismerős hangot. A lány a vizsgáról. Leolvasom a nevét: Antonia au Severus. Kegyetlenül csinos – kiugró arccsontok, gúnyos mosoly, megvető tekintet. A haja dús, hosszú és fénylő arany, mint Midász szeme villanása. Arra született, hogy gyűlöljön és gyűlöljék. A neve mellett –5 libeg, a harmadik legjobb pont az asztalunknál. Cassius, akivel a vizsgán beszélgettem, átlósan velem szemben ül, neki –6 az eredménye. Szélesen mosolyog, és idegesen igazgatja a haját.

Velem szemben is egy fiú ül, –1 és egy aranyvonás szikrázik az ő nevénél. Amilyen hanyagul fekszik el a székén Cassius, olyan egyenes háttal húzza ki magát Priamus. Az arca angyali, bár a pillantása éber. A haja elegáns frizurába fésülve. Éppolyan magas, mint én, de a válla szélesebb. Azt hiszem, ő a legtökéletesebb emberi lény, akit valaha láttam. Egy szarveretes szobor. De ő nem volt ott a kiválasztáson, mert ő premier. Mint megtudom, így nevezik azokat, akiknek a szülei választják meg a Házat. És az is kiderül, hogy ennek rendkívül egyszerű az oka: az anyja, a Bellona család botrányosan kitűnő tagja, a bolygónk két holdjának is a birtokosa.

– Ismét összehoz hát bennünket a sors – nevet felém Cassius. – És itt van Antonia is, életem, szerelmem! Atyáink mozgathattak meg minden követ, hogy egymás mellett ülhessünk, felteszem.

– Majd emlékeztess, hogy mondjak nekik köszönetet – húzza el a száját a lány.

– Ugyan, Toni! Ne epéskedjünk. Mosolyogj inkább édesen, mint egy kisangyal – int neki egy ujjal.

– Előbb löklek ki egy ablakon, Cassi – üti félre Cassius ujját Antonia.

– Hrrr – dob csókot felé Cassius, de a lány nem vesz tudomást róla. – Nohát, Priamus, bánjunk kesztyűs kézzel ezekkel a bohócokkal.

– Ó, én kiváló válogatásnak látom őket – feleli Priamus, mint aki karót nyelt. – Szerintem remekül dolgozunk majd együtt.

A minőségNyelven beszélnek.

– Már ha a kiválasztás üledéke nem ránt le bennünket, jóember! – int Cassius az asztal vége felé, és sajátos névsorolvasásba kezd: – Mondjuk a Ravaszpofa. Vagy a Bohóc a röhejes hajával. Vagy a Kóró, az a gizda ott. Meg, hohó! Bogáncs ott, azzal a kampós orrával. És... ott az az icipici a Bronzos képű tag mellett, a kis Kavics.

– Azt gondolom, meglephetnek még – veszi védelmébe Priamus az asztal túlvégét. – Lehet, hogy nem olyan magasak és izmosak, mint te vagy én, és talán nem is olyan okosak, már ha az okosságot mérhetjük azzal a teszttel, mégsem hinném, hogy csak a jó szándék mondatja velem: ők lesznek csoportunk gerince. Ők a föld sava-borsa, ha úgy tetszik. Jófélék.

Az apró kölyök is az asztal végén ül, a Sevro nevezetű, akit a járaton ismertem meg. A föld sava-borsa nem az a barátkozós típus. Ahogy én sem. Cassius felém sandít, és látom a pillantásán, Priamusnak elnézi, hogy nála jobban teljesített a felvételin, azt viszont nem állhatja meg, hogy ne tegyen megjegyzéseket ismeretlen szüleimre.

– Nosza, kedves Darrow, hogy sikerült csalnod? – kérdi. Mire Antonia felpillant az Arriával, egy aprócska, csupa göndör fürt és gödrös arcocska lánnyal folytatott beszélgetéséből.

– Jaj, hagyd már, ember – nevetek. – Még a Minőségellenőri Testületet is rám uszították. Hogy csalhattam volna? Egyszerűen képtelenség. Vagy neked sikerült? Mert elég magas a te pontod is.

Én középNyelven nyomom. Kényelmesebb, mint az a csillagporos minőségNyelv, amin Priamus édeleg.

– Hogy én? Nem, nem csaltam. Csak épp nem tettem oda magam – feleli könnyedén Cassius. – Ha elég eszem lett volna, kicsit jobban ráfekszem a tanulásra, és hanyagolom egy ideig a csajokat. Ahogy te is.

Vagyis ha jobban igyekezett volna, nyilván jobb lett volna, mint én. Világos az üzenet. Nagyon izzadságszagú a duma. De ha jóban akarok lenni vele, ezt most be kellene nyelnem.

– Szóval valamennyit azért készültél? – buzog fel bennem a vágy, hogy kínos helyzetbe hozzam. – Mert én bizony egy könyvet se vettem a kezembe.

Megfagy a levegő.

Nem lett volna szabad ezt mondanom. A gyomrom összeszorul. Illem.

Cassius arca összerándul, Antonia elvigyorodik. Ez sértés volt. Priamus elkomorodik. Ha tényleg a flottánál akarok karriert, jól jönne Cassius au Bellona apjának a pártfogása. Imperátor apa. Matteo pedig alaposan belém verte, én meg egy pillanat alatt megfeledkezem róla. A flotta maga a hatalom. A flotta, a kormányzat vagy a hadsereg. Márpedig a kormányzathoz nem fűlik a fogam, arról nem is szólva, hogy épp az ilyen sértésekből lesznek a párbajok. Megborzongat a rémület, ahogy tudatosul bennem, milyen vékony jégen táncolok. Cassius tud párbajozni, nekem viszont, bármennyire is gazdag az új ismereteim tárháza, a párbajhoz lövésem sincs. Darabokra tépne, és ahogy most elnézem a képét, leginkább ehhez lenne kedve.

– Csak vicceltem, jóember – billentem oldalra a fejemet. – Ugyan már, hogy érhettem volna el ilyen magas pontokat, ha nem tanulok előtte orrvérzésig? Bár inkább én hanyagoltam volna kissé a könyveket, és hajtottam volna helyette a lányokat, mint te. Hiszen mire jutottam? Ugyanott vagyunk, sokra mentem a sok magolással.

Priamus elégedetten biccent, hogy ilyen szépen békét ajánlottam.

– Nagy robot lehetett! – feleli Cassius, mintegy elfogadva sajátos bocsánatkérésemet. Másra számítottam. Azt hittem, majd felfújja magát nagy büszkeségében, és folytatja a marakodást. Lehet, hogy büszkék az Aranyak, de nem hülyék. Egyikük sem az. És ezt nem árt észben tartanom.

Ezután már nem hozok szégyent Matteóra. Flörtölök kicsit egy Quinn nevű lánnyal, összehaverkodom Cassiusszal és Priamusszal, aki egyébként nagy valószínűséggel soha egy csúnya szót nem vett még a szájára, és lekezelek egy nagydarab, Titus nevű böhömérrel, akinek a nyaka olyan vastag, mint az én derekam. Szántszándékkal alaposan megszorongatja a kezemet, aztán alaposan meglepődik, amikor én visszaszorítok, hogy kis híján megroppan a csuklója. Még Cassiusnál és nálam is magasabb ez a titán, a hangja öblös és zengő, de vigyorogva veszi tudomásul, hogy a markom erősebb, mint az övé. Egyébként van valami különös a hangjában. Megvetően cseng folyton. És van még egy fiú, törékeny, mint egy tollpihe. Roque, így hívják, úgy pislog és beszél, mint valami költő. Csak elvétve és félszegen mosolyog, de őszintén. Ritka madár.

– Cassius! – kiált oda Julian. Cassius feláll, és vékonyabb, kecsesebb ikerpárja vállára teszi a karját. Csak most áll össze bennem a kép, hogy hiszen testvérek. Nem is egyszerűen testvérek, hanem ikrek, még ha nem is egyformák. Julian mondta, hogy a testvére már itt van, Égeában.

– Ez a Darrow nem az, aminek látszik – fordul nagyon komoly képpel az asztaltársasághoz Julian. Jó érzéke van a drámához a srácnak.

– Csak nem... – kapja Cassius a szája elé a kezét.

A pillantásom a késemre siklik.

– De bizony – biccent rá Julian ünnepélyesen.

– Ne – rázza hevesen a fejét Cassius. – Az nem lehet, hogy Yorkton-drukker! Mondd, hogy nem, Julian. Jaj, Darrow, Darrow, hogy tehetted? Hiszen még egyszer se nyertek egy műHáborút se! Hallod ezt, Priamus?

– A születés átka, nyilván – emelem megadóan magasba a két kezemet. – Az vagyok, amivé nevelt a család. Mindig a vesztes mellé állok – teszem hozzá vigyorgó megvetéssel.

– Az ingajáraton vallotta be.

Julian büszke rá, hogy korábbról ismer. És arra is, hogy a bátyja most megtudta, ő korábban megismert. Vadássza Cassius elismerését. Cassius is érzékeli ezt, és kedélyesen el is ismeri a testvére érdemeit, míg végül Julian elégedett képpel és kihúzott háttal tér vissza az asztal középszakaszához. Nem hittem volna, hogy Cassius ilyen kedves is tud lenni.

Antonia az egyetlen, aki látványosan nem bír engem. Nem úgy pillant rám, mint a többiek, egyértelmű és távolságtartó lenézéssel méreget. Az egyik pillanatban még Roque-kal nevetgél, ám ahogy megérzi magán a tekintetemet, elhallgat, és jéggé dermed. De kölcsönös az ellenszenv.

Az Intézet igazgatója, Clintus, egy asszony. Vékony, magas nő, a puszta hangja uralja a nagy termet. Mintha sas vijjogna, vérfagyasztó és mégis kulturált hang. Nem is nagyon értem. Kurtán üdvözöl bennünket, ő is elsorolja ugyanazokat a főbb pontokat, amikkel Augustus jött, és ő is éppolyan halálosan unja már az egészet, mint én. Egyszerűen nem izgatja.

– A Színetek legjobbjai vagytok – és a többi és a többi. A gyomrom görcsbe ugrik. – Az Átjáró holnap vár rátok. Addig is szép álmokat, diákok.

A hálóm álomszerű: az ablakot aranyszegély övezi, és a völgyre néz. Az ágy selyemmel, szaténnal és puha takarókkal megrakott. Már benne fekszem, amikor Rózsaszín masszőr érkezik, és egy órán át dögönyözi az izmaimat. Később három törékeny, éteri Rózsaszín kopogtat be, hogy egyéb szükségleteimet kielégítsék, de átküldöm őket Cassiushoz. Hogy lehűtsem magam, veszek egy hideg zuhanyt, majd belevetem magam egy holoélménybe, amiben a korinthoszi gyarmat bányászkolóniájában szállok alá bányászként. A holo Pokolfúrója sokkal bénább, mint én voltam, de a fúró moraja, a hőségélmény, a sötétség és a viperák megnyugtatnak, végül a régi, vörös pántomat is a homlokomra tekerem.

Ételt hoznak. Augustus beszéde üres fecsegés tehát. Sok túlzó rizsa. Nehézségek Arany módra. Bűntudatom van, ahogy tele hassal végül elszenderedem, és még álmomban is a kis medált markolom, Eo virágszirmával. A családom bezzeg üres hassal megy aludni ma este is. Eo nevét suttogom. Kiveszem a zsebemből a jegyfonatomat, csókot nyomok rá. Lüktet bennem a fájdalom. Elrabolták tőlem. Ő pedig hagyta. Elhagyott. Könnyeket, fájdalmat és vágyakozást hagyott csak nekem. Elhagyott, hogy düh szülessen a lelkemben, és egy pillanatig, nem tehetek róla, gyűlölöm őt ezért, bár a következő pillanatban már megint csak a mélységes szerelem marad.

– Eo – suttogom, és a medalion összezárul.

19

Az Átjáró

Arra ébredek, hogy hányok. Egy második ökölcsapás landol a gyomromban, majd egy harmadik. Kiürültem, levegő után kapkodok, a saját hányásomban fuldoklok. Öklendezek, köhögök. Próbálok elmászni, de egy férfikéz a hajamba markol, és a falhoz csap. Jesszus, szarveretesen erős. És rengeteg ujja van. Próbálok a pengeGyűrűm után nyúlni, de kicibáltak a folyosóra. Soha ennyire nem vertek meg, és még az új testem is megsínyli. Négyen vannak, Varjak, gyilkosok. Lelepleztek, és most eljöttek értem. Tudják, mi vagyok. Vége. Mindennek vége. Az arcuk kifejezéstelen, üres koponyák merednek rám. Maszkok. Az ingujjamból előrántom végre a kést, amit vacsorakor vettem magamhoz, és már épp ágyékon döfném az egyiket, amikor a csuklóján arany villan. Addig ütnek, míg elhajítom a kést. Ez csak egy újabb teszt. A legfelsőbb Szín jóváhagyásával vernek, azért viselnek arany karkötőt. Vagyis nem lepleződtem le, csak eljött a következő vizsga. Mert erről van szó. Egy újabb tesztről.

Igen, egyébként inkább bénítót használtak volna, szóval valami célja van a verésnek. Ilyesmit nyilván egy Arany soha nem tapasztal. Szóval várok. Összegömbölyödöm a földön, és állom az ütéseket. Amikor már nem állok ellen, azt gondolják, jó munkát végeztek, és fogalmazhatunk így is. Mikor végre leállnak, pépesnek érzem magam.

Közel három méter magas alakok vonszolnak végig a folyosón, és zsákot húznak a fejemre. Nem használnak modern kütyüket, hogy ezzel is rám hozzák a frászt. Azon tűnődöm, hogy a többi srác közül vajon hányan éreztek valaha is hasonló testi erőt. Hányan érezték magukat ennyire megalázva? A zsáknak halál-és húgyszaga van. Nevetni kezdek. Pont olyan érzés, mint a szarveretes hőszkafanderemben. De nem kacarászhatok hosszasan, mert egy ököl gyomorszájon vág, összegörnyedek, és befogom.

Egyébként valami hangketyere lehet a zsákban, mert nem zihálok, érzem, és mégis iszonyatosan hangosan, hörögve hallatszik a lélegzetem. Legalább ezer diák van az Intézetben, alsó hangon is tucatnyival csinálhatják most éppen ugyanezt, mégse hallok semmit. Nem akarják, hogy halljam őket. Azt akarják, hogy azt higgyem, egyedül én jártam így, hogy a Színem sem elég védelem az erőszak ellen. Meglepetten érzem a felbuzgó felháborodást: hogy mernek megütni? Hát nem látják, hogy szarveretes Arany vagyok? Aztán visszanyelem az újabb röhögésemet. Milyen hatékony trükk!

Felemelnek, majd földhöz vágnak. Remegést érzek, kipufogószagot, és hamarosan érzem, ahogy felemelkedünk. De valami a zsákban összezavarja a tájékozódásomat, gőzöm sincs, merre és milyen magasan repülünk. Csak a saját zihálásomat hallom, egyre borzalmasabb hang. Azt hiszem, az oxigénellátást is gátolja a cucc, mert érzem, hogy hiperventilálok. De azért a hőszkafandernél még mindig nem pocsékabb.

Később – egy órával vagy kettővel, nem tudom – földet érünk. A lábaimnál fogva vonszolnak tovább, a fejem köveknek ütődik, beleszédülök. Jó sok idő múltán leveszik a fejemről a zsákot, és látom, hogy kopár teremben vagyok, durva kőfalak és kőpadló, a megvilágítás gyér. És már van itt valaki. A Varjak leszaggatják rólam a ruhát, a medalionomat is elveszik. Aztán elmennek.

– Jó hideg van, mi, Julian? – tápászkodom fel nevetgélve. A homlokomon ott maradt a vörös fejpántom. Visszhangot ver a hangom. Mindketten pucérak vagyunk. Megjátszom, hogy megsérült a jobb lábam, sántikálok. Tudom, mi következik.

– Te vagy az, Darrow? – kérdi Julian. – Jól vagy?

– Pompásan. Mondjuk a jobb lábamat meggyötörték – hazudom.

Ő is feláll nagy nehezen, a bal kezével tolja fel magát, vagyis ez lesz az erősebbik keze. A gyenge fényben magas és törékeny, mint a kicsépelt szalma. De én sokkal több ütést és rúgást beszedtem, össze sem lehet hasonlítani. Talán a bordám is eltörött.

– Szerinted mi ez az egész? – kérdi, és nagy üggyel-bajjal takargatja a nemesebb szerveit.

– Az Átjáró, mi más.

– De hazudtak. Azt mondták, az holnap lesz.

Rozsdás zsanérjain megnyikordul a vaskos faajtó, és Fitchner proktor lép be, méretes rágóbuborékot fújva.

– Uram, proktor, hazudtak nekünk – tiltakozik Julian. Kisöpri szép haját a szeméből.

Fitchner lassan, ernyedten mozog, de a szeme fürgébben cikázik, mint egy macskáé.

– A hazugság nem éri meg az erőfeszítést – morogja lustán.

– Akkor is... Hogy merészelnek így bánni velünk?! – csattan fel Julian. – Nyilván tudja, ki az apám. Az anyám pedig legátus. Egy pillanat se kell, és már folyik is az eljárás maga ellen testi erőszak vádjával. Darrow lábában is kárt tettek.

– Hajnali egy van, seggfej. Vagyis holnap – pukkant ki újabb rágóbuborékot Fitchner. – És ketten túl sokan vagytok. Mert csak egy hely van az osztályban – hajít közénk a mocsokba egy aranygyűrűt, amibe Mars farkasa és az Intézet csillagos pajzsa van belevésve. – Fogalmazhatnék finomabban is, de elég vörhenyes már az ábrázatotok, srácok. Vagyis csak egy maradhat. Életben.

Azzal sarkon fordul, és már ott sincs. Az ajtó nyikorogva csapódik be utána. Julian összerándul a zajra. Én nem. Mindketten a gyűrűre meredünk, és az az émelyítő érzésem támad, hogy én vagyok az egyetlen a szobában, aki felfogja, mi történt éppen.

– Mégis mit képzelnek ezek? – kérdi Julian. – Tán azt várják, hogy...

– Hogy megöljük egymást? Igen, pontosan ezt – fejezem be helyette a mondatot, mégha ott is a gombóc a torkomban. Ökölbe szorítom a kezemet, Eo jegyfonata megfeszül az ujjamon. – Én akarom az ujjamra húzni azt a gyűrűt, Julian. Átengeded?

Nagyobb vagyok nála, még ha nem is olyan magas. De nem a magasság számít. Nincs esélye.

– Nekem nincs választásom, Darrow – motyogja. Aztán felnéz. – A Bellona családból származom. Nem mehetek haza nélküle. Tudod, kik vagyunk? Te hazamehetsz, téged nem ér szégyen. Én nem mehetek. Nekem jobban kell, mint neked.

– Nincsen szó hazamenetelről, Julian. Csak egy maradhat életben. Hallottad.

– De soha nem tennék... – próbálkozik.

– Nem?

– Kérlek, Darrow, kérlek szépen. Menj haza. Neked nincs erre akkora szükséged, mint nekem. Tényleg. Cassius... mélységesen szégyellné magát, ha nekem nem sikerülne. A családom minden tagja Sebhelyes. Az apám Imperátor. Érted? Egy Imperátor! Ha a fia még az Átjárón se jut át... Mit gondolnának a katonái?

– De attól még szeretne. Mert az enyém biztosan.

Julian csak megrázza a fejét. Mély levegőt vesz, kihúzza magát.

– Julian au Bellona vagyok, a Bellona családból, jóember.

Nem akarom ezt csinálni. Nincs rá szó, hogy mennyire nem szívesen bántanám Juliant. De mikor volt bármi jelentősége annak, hogy én mit akartam? A népem miatt kell megtennem. Eo a boldogságát és az életét áldozta ezért. Én is feláldozhatom a kedvemet és a választásaimat. Feláldozhatom ezt a karcsú hercegecskét. Még a saját lelkemet is feláldozhatom.

Megteszem felé az első mozdulatot.

– Darrow... – mormolja.

Lykoson kedves ember volt ez a Darrow.

De én nem vagyok az. És gyűlölöm magam érte. Azt hiszem, sírok, mert a látásom elmosódik.

A Társadalom erkölcse, illeme és szabályai szertefoszlanak. Csak egy kőszoba kell, benne két emberrel, akik mindketten ugyanarra a szűkös jószágra vágynak. Nem kell más. Mégsem történik meg egyik pillanatról a másikra. Amikor az öklömmel arcon csapom Juliant, és a vére összekeni a kezemet, még akkor sem érzem harcnak. Csend van. Kínos csend. Közönségesnek érzem magam, hogy megütöttem. Mintha szerepet játszanék. Talpam alatt hideg a kő. A bőröm lúdbőrözik. Visszhangzik a lélegzetünk.

Azért akarják, hogy végezzek vele, mert nem teljesített fényesen a felvételin. Én lettem Darwin pengéje, a természet, ami kiveti magából a gyenge termést. De fogalmam sincs, hogy kell ölni. Nincs pengém, vagy bénítóm, vagy bármi fegyverem. Képtelenségnek látszik, hogy a puszta két kezemmel kiszorítsam az életet ebből a hús-vér fiúból. Nevetni akarok, ahogy Julian teszi. Csak egy pucér gyerek vagyok, aki egy másik pucér gyereket püföl egy hideg szobában. Julian nyilvánvalóan bizonytalan, a lába tapogatózva mozdul, mintha egy tánc lépéseit próbálná felidézni. De amikor a könyöke a szemem magasságába emelkedik, megrémülök. Gőzöm sincs, mi ez a harc. Nem túl meggyőzően üt felém valami idegen, művészi módon. Puhatolózik, lassú, de félénk ökle mégis eléri az orromat.

Elönt a düh.

Az arcom lebénul, a szívem dübörög. A torkomban kalimpál, az ereim dagadoznak.

Egy egyenessel eltöröm az orrát. Jesszus, milyen erősek a kezeim!

Visítva ugrik nekem, és csavarja ki a karomat. Roppan. A homlokommal támadok. Az orrnyergét találom el. Elkapom a tarkóját, és megint lefejelem. Nem tud szabadulni, valami roppan. A hajamba vér és köpet tapad, a foga felhasította a fejbőrömet. Úgy húzódom el, mintha táncolnék, a bal lábam a támasz, és már pattanok is vissza felé, teljes testsúlyomat beleadva a jobb öklöm ütésébe, ami a mellkasán landol. Pokolfúró-öklöm megrengeti dupla erős mellcsontjait.

Nagy zihálás. És reccsenés, mintha fiatal ágak roppannának.

Hátrazuhan a földre. Még mindig szédelgek a fejelések miatt. Vörös karikák ugrálnak előttem, és duplán látok. Botladozom, az arcomon csorog a könny. Rángatózik. Amikor belemarkolok aranyhajába, már ernyedt a teste. Mintha nedves aranytollat fognék. Az orrából vér lüktet fel. És nagyon csendes. Nem moccan. Nem mosolyog.

A feleségem nevét suttogom, ahogy lerogyok mellé, és az ölembe veszem a fejét. Az arca kifeslett vérvirág.

Harmadik rész

Arany

– Ez a te parittyaPengéd, fiam. Feltárja majd a Föld ereit neked. Megöli a lándzsaviperákat. Vigyázz az élére, és ha egyszer beszorulnál a fúró ágai közé, a végtagod árán megmenti az életedet.

Így beszélt a nagybátyám.

20

Mars Háza

Dermedt lélekkel nézek le a megtört fiú testére. Még Cassius se ismerne rá. A szívem helyén űr. Remegő kezemről vér csöpög a hideg kőpadlóra. Végigcsorog az Arany kasztjelemen. Pokolfúró vagyok, de a zokogásom még akkor sem csendesül, amikor pedig már kifogytam a könnyekből. A vére végigfolyik a térdemen, le a szőrtelen vádlimon. Vörös. Nem arany. A térdem alatt kemény a kő, ahogy lerogyok, és a homlokommal a padlón zokogok, míg csak szét nem árad bennem a végkimerülés.

Amikor felnézek, Julian még mindig halott.

Ez nem volt helyes.

Azt gondoltam, a Társadalom csak a szolgákkal játszadozik. De nem. Julian nem úgy teljesített a teszten, mint én, és testileg sem volt olyan tehetséges. Így lett belőle áldozati bárány. Házanként száz diák, de ebből ötven az alja, őket a másik ötven takarítja el. De hiszen ez csak egy szarveretes teszt... Nekem legalábbis. Még a hatalmas Bellona család se tudta megvédeni a kevésbé tehetséges fiát. Ez az egész lényege.

Gyűlölöm magamat.

Tudom, hogy belekényszerítettek ebbe, és mégis úgy érzem, mintha az én választásom lett volna. Ahogy az is, amikor megrántottam Eo vékony lábszárát, és a gerince megroppant. Az is az én választásom volt. De mi mást választhattam volna akkor? És most, Juliannel? Az egész arra szolgál, hogy a lelkünkben tanyát verjen a bűntudat.

Nincs hova törölni a vért. Csak két meztelen test van, és a kő. Ez nem én vagyok. Nem akarok ez lenni. Apa akarok lenni, férj, táncos. Hadd túrjam tovább a földet. Hadd énekeljem táncolva a népem dalait, hadd szaltózzak és pörögjek, fussak fel a falakra. Soha nem venném a számra a tiltott éneket. Dolgoznék. Meghajtanám a fejemet. Inkább mosom a sarat a kezemről, mint a vért. Én csak a családommal akarok élni. Épp eléggé boldogok voltunk úgy.

Túl sokba kerül a szabadság.

Csakhogy Eo nem így gondolta.

Az isten verje meg.

Várok egy ideig, mégse jön senki, hogy lássa a vérfürdőt, a tettemet. De az ajtó nincs bezárva. Az ujjamra húzom az aranygyűrűt, lezárom Julian szemét, és kilépek a hideg folyosóra, meztelen. Végtelen lépcsőkön vezet felfelé a halovány fény. A föld alatti alagút mennyezetéről víz csepeg rám. Próbálom vele lemosni magamról a vért, de csak annyit érek el, hogy szétmázolom magamon, rózsaszínesen. Nem tudok szabadulni tőle, a bűnömtől, bárhová jutok is az alagutakon át. Magamra maradtam vele. Ezért uralkodhatnak ők. A Páratlan Sebhelyesek tudják, hogy az életben sötét tettek is várnak ránk. Nem lehet megúszni őket. Ha az ember uralkodni akar, akkor magára kell vennie őket. Ez az első lecke. Vagy inkább az, hogy a gyengék nem érdemlik meg az életet?

Gyűlölöm őket, de hallom a szavukat.

Győzz. Viseld a bűntudatot. Uralkodj.

Azt akarják, hogy ne maradjon bennem szánalom. Azt akarják, hogy rövid legyen az emlékezetem.

De én másként nevelkedtem.

Az én népem egyébről sem énekel, mint az emlékekről. Ezért hát emlékezni fogok erre a halálra. Teherként fogom magammal hurcolni, mégha diáktársaim hamar megszabadulnak is tőle, és ennek nem szabad megváltoznia bennem. Nem válhatok hozzájuk hasonlatossá. Nem felejthetem el, hogy minden bűn, minden halál, minden áldozat a szabadságot szolgálja.

Most mégis mardos a félelem.

El tudom vajon viselni a következő leckét? Képes leszek épp olyan hidegnek tettetni magamat, mint amilyen Augustus? Már értem, miért nem rezzent a szeme sem, amikor felakasztották a feleségemet. És azt is kezdem érteni, miért az Aranyak uralkodnak. Mert képesek arra, amire én nem.

Most még egyedül vagyok, de tudom, hogy hamarosan megtalálom a többieket. Egyelőre el kell merülnöm a bűnömben. Azt akarják, hogy magamban legyek, gyászoljak, és amikor majd csatlakozom a többi győzteshez, felmentenek a bűn alól. A gyilkosságok összekötnek bennünket. Nem fogom szeretni diáktársaimat, de azt fogom hinni mégis. Szükségem lesz a vigasztalásukra, a biztatásukra, hogy nem vagyok gonosz. Ahogy nekik is az enyémre. Ettől leszünk egy család, a kegyetlen titkoktól.

És igazam van.

Az alagutam végül elvisz a többiekhez. Elsőnek Roque-ot, a költőt látom meg. Vérzik a tarkója. A jobb könyökére vastagon rászáradt a vér. Nem hittem volna, hogy ölni is képes. Kinek a vére lehet? A szeme vörös a sírástól. Aztán Antoniára bukkanunk. Ő is meztelen. Úgy siklik előre halkan, légiesen, mint valami aranyhajó. Véres lábnyomokat hagy maga után.

Rettegek Cassiusszal találkozni. Remélem, meghalt, mert félek tőle. Táncosra emlékeztet: jóképű és könnyű nevetésű, de a felszín alatt ott lapul a sárkány. Mégsem ezért félek tőle. Hanem azért, mert jó oka van gyűlölni, a halálomat akarni. Soha még senkivel nem jutottam ilyen helyzetbe. Még soha nem gyűlölt senki. Majd ő fog, ha rájön, hogy én tettem.

És akkor rádöbbenek. Hogy lehetne valaha is összetartó a Házunk ilyen titkokkal? Képtelenség. Cassius tudni fogja, hogy valaki közülünk megölte a testvérét. Mások is elveszítenek barátokat, és így a Ház felemészti önmagát. Ez a Társadalom szándéka. A káosz. Ez lesz a második teszt. A törzsi marakodás.

Egy barlangszerű, sziklába vájt ebédlőben találjuk meg a többieket. A terem közepén hosszú asztal, a falak mentén fáklyák lobognak. Az éjszaka fényei villódznak a nyitott ablakokon túl. Olyan, mint a régi regékben. Azt az időt idézi, amit középkornak neveztek. A hosszú terem túlsó végében egy talapzat áll, rajta gigantikus kő, ennek a közepén egy arany Primus-kéz. A kőfalat arany és fekete szőnyegek borítják. Rajtuk farkas üvölt, mintha figyelmeztetni akarna bennünket. A Primus-kéz fogja szétszaggatni a Házat. A sok kis hercegecske és hercegnőcske mindegyike úgy gondolja, ő érdemli meg leginkább, hogy a Ház élére álljon. Pedig csak egyetlen ember vezethet.

A többiekhez hasonlóan szellemként járjuk körbe a hatalmas kastély kőcsarnokait, folyosóit. Találunk egy helyiséget, ahol megtisztálkodhatunk.

A hideg padlóba vájt csorgóban jeges víz folydogál. Nemsokára vér folyik lefelé rajta, míg el nem nyeli a lefolyó. Ködös és sziklás vidéken eltévedt szellemnek érzem magam.

Egy meglehetősen elhagyatott fegyverraktárban fekete-arany gyakorlóruhákat találunk. Névre szóló ruhakupacok, a gallérok és kézelők szegélyén az üvöltő farkas szimbóluma. Fogom a saját kupacomat, és egy félreeső kamrában felöltözöm. Aztán lerogyok az egyik sarokba, és megint sírok, de már nem Julian miatt, hanem mert körülöttem minden olyan hideg és néma. Végtelen messze az otthonom.

Roque talál rám. Meghökkentő látvány az egyenruhában – karcsú, mint egy aranyló gabonaszál a nyári melegben, az arccsontja erős, a pillantása meleg, ám az arca sápadt. Jó néhány percen át ül velem szemközt kuporogva, majd megfogja a kezemet. Elhúznám tőle, de nem ereszti, míg fel nem nézek rá.

– Ha mély vízbe löknek, és nem kezdesz tempózni, megfulladsz – mondja, és felvonja vékony szemöldökeit. – Szóval tempózz tovább, oké?

Letörlöm néma könnyeimet, és kipréselek magamból egy kurta nevetést.

– Költői logika.

– Ami nem sokat ér – ránt egyet a vállán. – Jobb, ha a tényeket sorolom inkább, testvérem. Van a rendszer: az alacsonyabb Színkasztok mindenféle gyorsítókat szednek. Van, hogy öt hónapnyi terhesség után megindíthatják a szülést. Az Obszidiánok kivételével csak mi születünk a rendes kilenc hónapra, csak nálunk nincs gyorsszülés. A mi anyáink nem kapnak fejlődési katalizátorokat, se nyugtatókat, se tápanyag-kiegészítést. Gondolkodtál már azon, hogy miért?

– Hogy a végtermék tiszta legyen.

– És hogy a természetnek esélye legyen idő előtt végezni velünk. A Minőségellenőri Testület adatai azt támasztják alá, hogy az Arany csecsemők 13,6213 százaléka egyéves kora előtt el kellene hogy hulljon. Néha effektív segítséget is nyújtanak elérni a keretszámokat – tárja szét vékonyka karjait. – Hogy miért? Mert szerintük a civilizáció meggyengíti a természetes szelekciót. Ők végzik el a természet mukáját, nehogy megpuhuljon a fajta. Úgy fest, az Átjáró is ennek a politikának a kiterjesztése, csak épp minket használnak benne eszközül. Az én... áldozatom..., isten áldja lelkét, egy bolond volt. Felejthető család fia, se szellem, se intelligencia, se ambíció – sorolja a homlokát ráncolva, majd mélyet sóhajt. – Nem bírt semmi olyan értékkel, amit az Ellenőri Testület nagyra tartana. Ezért kellett meghalnia.

És vajon Juliannek miért kellett meghalnia?

Roque azért lát ilyen tisztán, mert az anyja a Testület tagja. Utálja az anyját, és kezd derengeni, hogy nekem viszont minden okom megvan szeretni őt. Sőt, a szavai megnyugtatnak. Nem ért egyet a szabályokkal, még ha követi is őket. Nem képtelenség. Amíg nincs elég hatalmam, hogy változtassak rajtuk, én is választhatom ezt az utat.

– Keressük meg a többieket – állok fel.

Az ebédlőben ott lebeg aranyírással a nevünk a székünk felett. A vizsgaeredményünk eltűnt. Ott sorakoznak a Primus-kéz alatt, felfelé tartanak lebegve. Az enyém áll hozzá a legközelebb, de még nekem is nagy utat kell megtennem.

Akadnak, akik kisebb csoportosulásokban sírdogálnak az asztal mellett. Mások a fal mellett ülnek, arcukat a tenyerükbe temetik. Egy lány sántikálva keresi a barátnőjét. Antonia dühödten mered az asztal túloldalán nagy lendülettel eszegető Sevróra. Persze neki nincs baja az étvágyával! Őszintén szólva meglep, hogy túlélte az éjszakát, elvégre ő volt a kilencvenkilencedik választás, és igen apró is. Roque elvei szerint neki nem lenne szabad már köztünk lennie.

Titus, az óriás megsebesült, de él. A két ökle olyan, mint két mészárostőke. Mindenkitől elkülönülve ácsorog, és vigyorogva nézeget körbe, mintha remek móka lenne ez az egész. Roque a sántikáló lánnyal beszélget halkan. Leának hívják. Egyszerre térdre rogy, és elhajítja a gyűrűjét. Nagy, nedvesen csillogó szemeivel olyan, mint egy elveszett őzike. Roque sokáig üldögél mellette, a kezét fogja. A békesség, ami belőle árad, egészen egyedülálló a teremben. Vajon amikor egy társát kellett puszta kézzel megfojtania, akkor is ilyen békés volt? Fel-le húzgálom a gyűrűmet.

Valaki könnyedén megpöccenti hátulról a fejemet.

– Ojjé, testvérem!

– Cassius – biccentek.

– Éljen a győzelmed. Már aggódtam, hogy csak az eszed az erősséged – nevet nagyot. Aranyfürtjei érintetlenek. Átkarolja a vállamat, az orrát ráncolva szemlézi a termet. De csak magára erőszakolt ez a könnyedség, érzem rajta az aggodalmat.

– Ó, létezik undorítóbb az önsajnálatnál? Ez a sok sírás-rívás – fintorog, és rámutat egy bevert orrú lányra. – És hogy ez milyen agresszíven kellemetlen lett. Nem mintha valaha is érdemes lett volna figyelembe venni. Ugye?

Nem találok szavakat.

– Kiütöttek, ember? Vagy kitépték a hangszálaidat?

– Épp csak nem vagyok vicces kedvemben – felelem. – Fejbe csaptak néhányszor. És a vállam se az igazi. Nem vagyok formában, na.

– A válladat akár most is rendbe tehetjük. Visszaugrasztom a helyére – azzal meg is markolja a kiugrott vállamat, tiltakozni se jut időm, már a helyére is rántja. Levegő után kapkodok, ő meg kuncog. – Remek, remek – mondja, és vállon vereget. – Most te jössz.

És kinyújtja elém a kezét. A helyükből kiugrott ujjai úgy ágaskodnak, mint a kusza villámok. Visszarángatom őket egyenesbe. Kacagva viseli a fájdalmat, nem is sejti, hogy az öccse vére feketéllik a körmeim alatt. Koncentrálok, hogy ne ájuljak el.

– Juliant láttad már, ember? – kérdi végül. Most, hogy Priamus nincs sehol, már ő is a középNyelvet használja.

– Nem én.

– Nyilván próbálja finoman csinálni a srác. Apám megtanította nekünk a Néma Művészetet, a kravatot. Julian egészen zseniálisan műveli, de persze meggyőződése, hogy én vagyok a jobb – komorodik el kissé Cassius. – Igazából azt hiszi, hogy mindenben én vagyok a jobb. Pedig csak be kell indulnia. Erről jut eszembe, te kivel végeztél?

Összerándul a gyomrom.

Kitalálok valamit, hosszú és unalmas hazugságot. De legalább hihető. Egyébként is leginkább magával van elfoglalva, csak jár a szája. De persze Cassiust így nevelték, erre tenyésztették ki. Úgy tizenöt srác akad még a társaságban, akiknek ugyanaz a csillogás zsibong a szemében. Nem gonosz, sokkal inkább izgatott. Őket kell szemmel tartani, ők a született gyilkosok.

Ahogy alaposabban szemügyre veszem a csata utáni tájat, lassan belátom, hogy Roque-nak igaza volt. Nem sok kemény küzdelem lehetett. Tényleg a természetes szelekció dolgozott mesterséges körülmények között. A kupac alját leölte a teteje. Alig néhányan szenvedtek komolyabb sérüléseket, pár aljVálasztottat nem számítva. De néha a természetes szelekció is okozhat meglepetéseket.

Cassius küzdelme nem volt nagy ügy, elmondása szerint. Ügyesen csinálta, tisztességgel és gyorsan. Tíz másodperc után tenyértővel szétzúzta a másik légcsövét. De az ujja kifordult. Szuper. A legprofibb gyilkosunk testvérét nyuvasztottam ki. Szétárad bennem a rettegés.

Cassius elcsendesedik, amikor Fitchner beszédeleg a terembe, és mindenkit a helyére rendel. Az ötven szék egyenként elkel, és Cassius arca lassacskán elkomorul, mert egyre csökken az esélye, hogy Julian felbukkanjon az asztal mellett. Amikor már nem marad szabad szék, megmerevedik, jeges düh sugárzik belőle. Én tombolásra számítottam. Antonia velem szemben ül, onnan figyeli Cassiust. A szája mozog, de hang nem jön ki rajta. A Cassius-fajtát nem szokás vigasztalni. És Antonia sem az a vigasztalós típus.

Nem Julian az egyetlen, akit hiába várunk. A csupa göndörke és gödröcske kislány, Arria is élettelenül hever valahol a hideg kövön. És Priamus is odaveszett. Perfekt Priamus, a Mars holdjainak örököse, korosztályának Első Kardja az egész Naprendszerben. A puszta öklével ezek szerint már nem volt olyan halálos. Elnézem a kimerült arcokat. Ki a fene ölhette meg? A Testület ezt alaposan elcseszhette, mert őt nyilván nem halálra szánták... Az anyja jó nagy botrányt csap majd, lefogadom.

– Legjobbjaink oda – mormolja Cassius kimérten.

– Szevasztok, kis szarevők – ásít Fitchner, miután leült, és feldobta a lábait az asztalra. – Nos, mostanra tán mindenkinek dereng, hogy az Átjárót nevezhetnénk akár Metszegetésnek is – mondja lustán, és a beretvája nyelével megvakarja az ágyékát.

Ő még nálam is közönségesebb.

– És talán arra gondoltok, hogy sok jó Arany ment a levesbe, de nagy barmok vagytok, ha azt hiszitek, ötven kissrác egy pillanatig is érzékelhető veszteség tömött sorainkban. A Marson több mint egymillió Arany él. A Naprendszerben több mint egymilliárd. Mind csak nem lehet Páratlan Sebhelyes? De ha valaki még mindig gonosz dögöknek tartana bennünket, gondoljon a spártaiakra, akik a megszületett kölykök több mint tíz százalékát dobták a kutyáknak, a természet kiválogatott még harminc százalékot. Ehhez képest mi a vérveretes emberiesség vagyunk maga. A megmaradt hatszáz diák nagy része a jelentkezők java, az elhullott hatszáz nagy része pedig az alja volt. Nincs nagy veszteség – ezen nevetgél kicsit, majd meghökkentő büszkeséggel néz körül. – Azt a marha Priamust nem számítva. Hát igen. Ebből mind tanulhattok. Zseniális fiú volt, szépséges, erős, gyors és briliáns, tanítók serege okította éjt nappallá téve. De elkényelmesedett. És akkor jött valaki, akit most nem nevezek meg, nehogy elrontsam a ránk váró tanév minden mókáját, de ez a valaki nem habozott, ledöntötte a lábáról, és addig ugrált a mellén, míg a hörgői gajra nem mentek. Nem volt gyors halál.

Összefonja a karjait a tarkóján.

– Nohát! Ez itt az új családotok. A Mars Háza, egy a tizenkettőből. És nem, nem vagytok különleges helyzetben, csak mert a Marson vagytok Mars Házában. Ahogy azok se különböznek a többiektől, akik a Vénuszon Venus Házába kerültek. Egyszerűen csak abban a Házban van a helyük. Így a legkönnyebb az indulás. Mert amikor bevégzitek az Intézetet, és inaskodni kezdtek, a legjobban teszitek, ha a nagyobb családokhoz kerültök, a Bellonához, az Augustushoz vagy az Arcoshoz, hogy igazán dagadhasson a mellem büszkeségemben. Akik korábban a Mars Házából léptek az életbe, minden bizonnyal a segítségetekre lesznek majd, kapcsolatokat kínálnak nektek, sőt, talán inaskodni is mehettek hozzájuk. És persze megeshet, olyan sikeresek lesztek, hogy nem szorultok majd rá senki segítségére. De hol van az még. Mert mindenekelőtt tisztázzuk: csecsemők vagytok, ostoba kis pólyások. Eddig a szüleitek mindent a feneketek alá toltak, mások törölték ki a kis seggeteket, főztek rátok, verekedtek helyettetek. Felhúzták az állacskátokig a takarótokat éjszaka. A Vörhenyesek előbb kezdenek ásni, minthogy dughatnának. Ők építik fel a városaitokat, gyűjtenek nektek nyersanyagot, szedik utánatok a szart. A Rózsaszínek hamarabb tudják, hogy verjék ki másoknak, minthogy borotválkozni kezdenének. Az Obszidiánok nyerik meg az elképzelhető vérveretesen legkeservesebb életet – csupa fagy és acél és kín. Erre a munkára tenyésztik őket, erre tanítják, edzik őket, amint kibújnak az anyjukból. Ti, kis hercegecskék és hercegnőcskék, eddig csak azt tanultátok, hogy anyuci és apuci kicsi arany másai legyetek, meg zongoráztatok, lovagoltatok, illemtant tanultatok, sportoltatok. Mostantól viszont az Intézethez tartoztok, a Mars Házába, a Mars Prefektúrájához, a Színetekhez, a Társadalomhoz. Blablabla.

Fitchner lustán vigyorog. Eres keze a gyomrán pihen.

– Az éjjel végre magatok vittetek véghez valamit. Lenyomtatok egy hozzátok hasonló csecsemőt. Jó, ez nem ér többet egy Rózsakurva fingjánál. Kis Társadalmunk pengeélen egyensúlyozgat. A többi Szín, amint alkalmuk nyílik, kitépi a vérveretes szíveteket. És akkor még ott vannak az Ezüstök, a Rezek, a Kékek. Azt hiszitek, egy rakás csecsemőhöz hűségesek lennének? Gondoljátok, az Obszidiánok hallgatnának az olyan kis fostanyákra, amilyenek vagytok? Ha cseppnyi gyengeséget is felfedeznek benneteket azok a gyerekgyilkosok, hát pillanatok alatt a vacsorájukba aprítanak benneteket. Vége hát a gyengeségek idejének.

– Szóval akkor az Intézet farag majd bennünket keményre? – dörmögi a nagydarab Titus.

– Egy fenét, te nagyra nőtt lófasz. Az Intézet ravasszá, okossá, kegyetlenné, bölccsé és keménnyé tesz majd benneteket. Elvileg. Elvileg tizenöt évet öregít majd rajtatok tíz hónapocska alatt, és megmutatja nektek, őseitek mit tettek, hogy most a tiétek legyen ez a hatalmas birodalom. Esetleg folytathatom?

Óriási rágólufit fúj.

– Nos, Mars Háza – vakargatja meg a pocakját a kóró kezével –, hát igen. Büszke Ház vagyunk, talán méltók a Régi Nagy Családokhoz. Akadnak közöttünk politikusok, prétorok és bírák. A Merkúr és az Europa bolygók jelenlegi Főkormányzója, egy tribunus, tucatnyi prétor, két bíró és egy flotta Imperátora. Még maga Lorn au Arcos, az Arcos család tagja, a Mars harmadik leghatalmasabbja is tartja velünk a kapcsolatot, ha bárki híján lenne az információnak. És a sok magasRangú keresi, kutatja a friss tehetségeket. Azért titeket választottak a jelöltek közül, mert benneteket találtak a legesélyesebbnek. Ezekre a fontos férfiakra és nőkre kell minél jobb benyomást tennetek, hogy inaséveket ajánljanak nektek. Győzzetek, és találtok helyet magatoknak a Házban vagy akár valamelyik Régi Nagy Családnál. Esetleg maga Arcos hív majd benneteket. És ha ez bekövetkezik, gyors és rövid utatok nyílik a hírnév, a siker és a hatalom felé.

– Hogy győzzünk? – hajolok előre. – Mit kell megnyerni?

– Jelen pillanatban a Valles Marineris legdélibb csücskének egy távoli terraformált völgyében vagyunk – mosolyodik el. – Ebben a völgyben még tizenegy Ház tizenegy vára áll. A holnapi eligazítás után háborúba mentek a többi Házzal, hogy kivívjátok a völgy feletti uralmat. Egyfajta esettanulmány lesz ez a számotokra, hogy megtapasztaljátok, hogyan lehet megszerezni és utána uralni egy birodalmat.

Izgatott moraj támad. Egy játék. És én még azt hittem, hogy majd órákra járok, tanulni.

– És ha az ember a győztes Ház Primusa? – kérdi Antonia. Az ujjai aranyfürtjeivel játszanak.

– Akkor tiéd a dicsőség, drágám. Tiéd a hírnév és a hatalom.

Tehát én leszek a Primus.

Egyszerű vacsorát kapunk. Fitchner távozása után Cassius életre kel, a hangja hideg és sötét.

– Játsszunk egy játékot, barátaim. Mind eláruljuk, kivel végeztünk. Én kezdem. Nexus au Celintus. Gyerekkoromból ismertem, ahogy közületek másokat is. Az ujjaimmal törtem el a légcsövét – teszi még hozzá, majd csend. Senki nem szól semmit. – Na, hajrá. Egy családban ne legyenek titkok.

Még mindig semmi.

Sevro távozik elsőként, nem rejti véka alá megvetését Cassius játéka iránt. Elsőként eszik, elsőként alszik el. Mennék én is utána, de előbb még fecsegek kicsit Roque-kal és Titusszal, miután Cassius javaslata határozottan kudarcba fullad, és ő maga is visszavonul. Titust nem lehet szeretni. Cseppet sem vicces, mégse vesz semmit komolyan. Olyan, mintha folyamatosan vicsorogna, rám, másokra, mindenre. Közben mosolyog. Megütném, de nem ad rá okot. Tökéletesen ártalmatlan dolgokat hord össze, és mégis, ki nem állhatom. Mintha nem venne emberszámba, mintha sakkfigura lennék a táblán, akit hamarosan kikerül. Vagy inkább félrelök. Mintha tizenhét évesen elfelejtett volna gyerek maradni, mintha mindig is felnőtt lett volna. Egy férfi. Hatalmas, jóval két méter felett jár, talán két és fél is megvan. Az apró, törékeny Roque viszont nagyon emlékeztet Kieranra, a bátyámra. Már ha Kieran képes lenne ölni. Kedves a mosolya. A szavai türelmesek, lényeglátók és bölcsek, mint korábban is. Lea, a sánta őzgidaszerű lány folyton a nyomában üget. Én képtelen lennék ennyire türelmes maradni vele.

Késő éjjel próbálom megkeresni azokat a kamrákat, ahol a többiek meghaltak. De nem megy. A lépcsők nincsenek sehol. Elnyelte őket a vár. Egy hosszúkás hálóteremben találok magamnak egy matracot a sorban. Odakinn, a fennsíkot köpenyként beborító ködben farkasok vonítanak. Azonnal elalszom.

21

Uralkodásunk

Fitchner hajnalban, még sötétben ébreszt bennünket. Morgolódva kászálódunk ki a vackunkból, és gyülekezünk a vártorony tövében, majd némi gimnasztika után kocogni kezdünk. Nincs nehéz dolgunk a 0,37-es gravitációban.

Lágyan szitál az eső. Nyugatra ötven, keletre negyven kilométerre magaslanak a kanyon hat kilométeres falai, köztük hegyek, erdők, folyók és síkságok tarkítják a tájat. A harcmező.

Mi a fennsíkon vagyunk. Mohás dombok, sziklás csúcsok és U alakú, füves szurdokok vidékén. Köd borít mindent, még a sűrű erdőséget is, ami subaként takarja a dombok tövét. A várunk egy dombon emelkedik, egy folyótól északra, tál alakú szurdok közepén, erdő és mező birodalmában. Északon és délen magasabb hegyek övezik a szurdokot. Jól kellene itt éreznem magam. Eo imádta volna ezt a helyet. De nélküle éppolyan magányos vagyok, amilyennek a várunk tűnik a dombja távoli magasában. A medalionomat keresem, a hemantuszunkat. De már nincsenek meg. Üres vagyok ebben a paradicsomban.

A várunk három fala nyolcvanméteres sziklákon magasodik. De maga a vár is hatalmas, a falai harmincméteresek. A kaputornya kiugrik, mintha őrtornyos erődítmény lenne. A falakon belül, az északnyugati oldalon őrtorony strázsál, ötvenméteres kolosszus. A szurdok aljából lankás emelkedő vezet fel a nyugati oldalon nyíló kapuhoz, amely éppen szemközt van a toronnyal. Ezen a lankán kocogunk le, és indulunk el egy magányos földúton. Beszippant bennünket a köd. Mélyen beszívom a hideg levegőt, megtisztít a néhány órányi nyugtalan alvás után.

Ahogy felkel a nap, felszáll a köd is. A fenyvesekben a földieknél karcsúbb és törékenyebb őzek legelésznek. Felettük madarak köröznek. Egy magányos holló jelenik meg, kísérteties előjelnek tűnik a felbukkanása. A mezőn birkák, a sziklákon kecskék legelésznek, sorjában elkocogunk közöttük. Ötven társam talán a földi állatokat és a Húsfaragók furcsa teremtményeit látja bennük, de én csak élelmet és ruhát.

Mars szent állatai is otthonra találnak a birodalmunkban: fakopáncsok kalapálják a fenyőket. Éjjelente farkasok vonítanak a fennsíkon, nappal pedig zsákmány után koslatnak a rengetegben. A folyó mentén kígyók is akadnak. A néma szakadékokban keselyűk. És én loholok előre gyilkos társaim közt. Micsoda társaság. Bár itt lenne és vigyázna rám Kieran vagy Loran, vagy legalább Matteo! Valaki, akiben bízhatok. Bárány vagyok farkasbundába bújva egy nagy falka farkas között.

Ahogy Fitchner felhajt bennünket a sziklák magasába, Lea, a sántító lány elesik. Fitchner csak megpiszkálja a lábfejével, aztán Roque-kal ketten cipeljük tovább. Amikor Roque kifárad, egyedül Cassius segít be. Titus csak elhúzza a száját. Aztán egy izmos, de karcsú, mély hangú, kócos fiú, Pollux veszi át az én helyemet. Olyan a hangja, mintha kétéves kora óta megállás nélkül szívná a füstpálcát.

Erdős-mezős tájon kocogunk a nyári völgyben. Bogarak zümmögnek. Az Aranyhomlokúakról ömlik az izzadság, nekem semmi bajom. A hőszkafanderem után ez a levegő könnyű és hűs. Fitt vagyok és fürge, Cassiusszal, Sevróval, Antoniával és a Quinn nevű lánnyal, akinél fürgébb nőt még életemben nem láttam, meg Titusszal és a három új haverjával könnyűszerrel lerázhatnánk a többieket. Csak Fitchner gyorsabb nálunk a gravCsizmájában. Úgy szökell, mint valami őz, aztán üldözőbe is vesz egyet, egy igazit, előkapja a beretváját, meglendíti, mint egy lasszót, az állat nyakára fonja, és megrántja, a penge átnyisszantja a torkát.

– Vacsi – vigyorog. – Hozzátok.

– A várhoz közelebb is vadászhatott volna – morogja Sevro.

Fitchner a fejét vakargatva körbepillant.

– Más is hallotta ezt a rusnya kis koboldhangot? Mintha makogott vagy mit csinált volna... Na, hozzátok.

– Seggfej – ragadja meg Sevro az őz lábát.

A várunktól öt kilométernyire délnyugatra sziklás meredélyre érünk. A csúcson kőtorony áll. Ennek a tetejéről szemügyre vesszük az egész harcmezőt. Ellenségeink is nyilván éppen ugyanezt teszik valahol. A háború színtere hosszan nyúlik el dél felé, végeérhetetlenül. A nyugati horizonton havas hegyek meredeznek. Délkeletre vad erdőség. A kettő között dús mező burjánzik, a közepén az Argos nevű folyó és mellékágai hömpölyögnek. Még délebbre, a folyókon és a síkon túl mocsarassá válik a vidék. Azon túlra már nem látok el. A csillagos égbolton, úgy két kilométeres magasságban hatalmas, kékes hegy lebeg. Az Olümposz, magyarázza Fitchner, vagyis az a mesterséges hegy, amiről a proktorok minden évben végignézik a diákok küzdelmét. A csúcsán tündérkastély ragyog. Lea közelebb csoszog, hogy mellettem álljon.

– Mitől lebeg? – kérdi.

Gőzöm sincs. Északra pillantok.

Az északi fennsíkon az erdős völgyet két folyó szeli ketté. V alakot formáznak, aminek a hegye délnyugatra mutat, a lenti vidékre, ahol beletorkollnak az Argosba. A völgyet öleli körbe a fennsík, a pompás dombokkal és törpehegyekkel, köztük szakadékok nyílnak, melyekbe beszorul a köd.

– Ez Phobos Tornya – közli Fitchner. Területünk délnyugati peremén van a torony. Meghúzza a kulacsát, mi meg csak lessük szomjasan, majd északnyugati irányába bök, arra, ahol az a két folyó a V csücskeként összefolyik. Az összefolyáson éppen csak túl egy kicsiny hegység egyik csúcsán másik zömök torony áll. – Az meg a Deimos.

Kezével mutatja a Mars Háza birodalmának határait.

A keleti folyót Furornak hívják, a nyugati, amely a várunktól délre kanyarog, a Metas. Ezen a folyón egyetlen híd ível át. Az ellenségnek azon kell áthaladnia, hogy a völgy V-jébe juthasson, és ott könnyű, fás terepen már nehézségek nélkül elérheti északkeleten a várunkat.

– Ez csak valami nyamvadt vicc, igaz? – kérdi Sevro Fitchnert.

– Már hogy érted, kobold? – pukkant ki egy rágóbuborékot Fitchner.

– Olyan szélesre tárjuk a lábainkat, mint egy Rózsaribanc. Itt ez a sok hegy meg domb, és aki csak akar, odagyalogol a kapunk elé. Szuperlapos táj a lenti részekről kissé emelkedőn, de csak egy rohadt folyón kell átgázolni, és kész.

– Magyarázod az egyértelműt, mi? Tudod, szívből ki nem állhatlak. Te gonosz kis kobold – bámul bele hosszasan Sevro szemébe Fitchner, majd megvonja a vállát. – Mindegy is, én az Olümposzon leszek.

– Ez meg mit akar jelenteni, proktor? – kérdi epésen Cassius. Neki se nagyon tetszik ez az egész. Bár a szemeit vörösre sírta az éjjel az öccse miatt, ez kicsit se csorbít méltóságteli megjelenésén.

– Azt, hogy a ti bajotok, kisherceg. Nem az enyém. Senki se végez el helyettetek semmit. A proktorotok vagyok, nem anyuci. Suliban vagy, rémlik? A lábad széttártad, hát húzz az öledre erényövet, ha óvni akarod a kincsedet.

Általános morgolódás támad.

– Rosszabb is lehetne – mutatok Antonia feje mellett a déli síkság irányába, ahol széles folyó mentén áll egy ellenséges erőd. – Azok a szerencsétlenek még jobban ki vannak terítve.

– Azoknak a szerencsétleneknek legalább vannak gabonamezőik és gyümölcsöseik – mereng Fitchner. – Nektek viszont... – állapodik meg a tekintete a sziklaperemen heverő őztetemen, amit ő ölt meg. – Nos, a kobold elhagyta az őzeteket is, szóval nektek nincsen semmitek. Majd a farkasok megeszik, ami nektek juthatott volna.

– Mi meg majd megesszük a farkasokat – motyogja Sevro, mire többen is idegenkedve néznek rá.

Vagyis magunknak kell élelmet szereznünk.

Antonia a lenti vidékre mutat.

– Azok meg mit művelnek?

Fekete hajó ereszkedik alá a fellegekből, közöttünk és a távoli Ceres erőd között, a füves térségen landol. Két Obszidián és egy tucatnyi Bádogbögre áll őrt, míg a Barnák tábori asztalt állítanak, rá sonkát, sültet, süteményt, bort, tejet, mézet és sajtot halmoznak. Vagy nyolc kilométerre lehetnek a Phobos Toronytól.

– Nyilván csapda – horkan fel Sevro.

– Köszi, Kobold – sóhajt Cassius. – De attól még nem reggeliztem – fűzi hozzá. Nyughatatlan szemei körül karikák sötétlenek. Rajtam állapodik meg a pillantása, rám mosolyog. – Mit szólnál egy versenyhez, Darrow?

Meghökkenek. Aztán elmosolyodom.

– Starthoz.

Már futunk is. Nagyobb ostobaságokat is elkövettem már, hogy ételt szerezzek a családomnak. És még nagyobb ostobaságokat, amikor valaki, akit szerettem, meghalt. Cassius a legmegfelelőbb társaság ebben a versenyben a dombon lefelé.

Negyvennyolcan lesik, ahogy rohanunk enni. Egy se indul utánunk.

– Hozzatok egy szelet mézes sonkát nekem – rikkantja el magát Fitchner.

Antonia leidiótáz bennünket. Épp leérünk a magaslatokból a kellemesebb talajra, amikor a hajó felszáll. 0.376-os gravitáció mellett nyolc kilométer könnyed semmiség csupán. Bokáig érő fűben folytatjuk a rohanást a sziklás terep után. Cassius egy testhosszal ver meg. Gyors a srác. Mindketten felkapunk egy-egy korsó jeges vizet, én gyorsabban kivégzem az enyémet. Cassius hangosan kacag.

– Mintha a Ceres Házának jele lenne a zászlón. Az Aratás Istennője – mutat a zöld síkság másik felén álló erődre. A jó néhány kilométernyi távot fák tarkítják. A várfalakon lobogók csapkodnak a szélben. Egy szem szőlőt pottyant a szájába. – Körbe kéne néznünk, mielőtt falni kezdünk. Kis terepszemle.

– Egyetértek... Valami nem stimmel nekem – felelem halkan.

– Bolondság – nevet nagyot a nyílt térséget látva Cassius. – Időben észrevesszük a vészt, ha majd közeleg. És nem hinném, hogy nálunk gyorsabbak lehetnek. Odakocoghatunk a kapujukhoz, és rászarhatunk a lábtörlőjükre, ha úgy tetszik.

– Arra is készen állok – lapogatom meg a hasamat.

De valami akkor sem kerek. És nem csak a hasamban.

Hat kilométernyi széles nyílt terep húzódik a folyó és erődítmény, valamint miközöttünk. Jobbra hömpölyög tovább a folyó. Balra a távolban erdő. Előtte síkság. A folyón túl hegyek. Szél borzolja a magas füvet, és egy veréb vitorlázik a levegőben. Földet ér, aztán riadtan rebben tovább. Felkacagok, és az asztalnak támaszkodom.

– A fűben lapulnak – suttogom. – Csapda.

– Lopunk tőlük zsákokat, és abban elhordjuk a kaját – feleli hangosan, majd suttogva: – Futás?

– Te kis Pixi.

Elvigyorodik, bár nem vagyunk benne biztosak, hogy az eligazítási napon is szabad-e már harcolni. Mindegy.

Háromra szétrúgjuk a tábori asztalt, és szerzünk egy-egy duroplasztik lábat fegyvernek. Azzal őrült üvöltéssel rohanunk oda, ahonnan az előbb a veréb felröppent. Cassius mellettem. Öt Ceres házbeli Arany emelkedik fel, eléggé meglepi őket a tébolyult lerohanás. Cassius egyet azonnal képen talál a vívótőrként használt asztallábbal. Én nem vagyok ennyire elegáns. És a vállam is fáj, elég merev. Üvöltve töröm ketté fegyveremet az egyikük térdén. Most ő üvölt, és eldől a fűben. Elkerülök egy ütést, Cassius semlegesíti. Páros táncot járunk. Már csak hárman maradtak. Az egyik rám támad. Nem pengéje vagy botja van, hanem valami sokkal izgalmasabb. Egy kérdőjel formájú kard. ParittyaPenge, amivel aratni lehet. Szembeáll velem, hátsó keze a csípőjén pihen, és a görbe pengét beretvaként tartja maga előtt. Ha beretva lenne, nekem annyi. De nem az. Elugrok a csapás elől, kivédem Cassius egyik ellenfelének ütését is. Majd rávetem magam a saját támadómra. Jóval fürgébb vagyok nála, és a markom, mint az acél. Kikapom a kezéből a parittyaPengéjét, és a kését is, majd leütöm.

Az utolsó, még ép fiú úgy dönt, ideje megadnia magát, amikor látja, hogy forgatom a parittyaPengét. De nem sokra megy, mert Cassius, eléggé feleslegesen, a levegőbe ugrik, és egy beforgó oldalrúgással arcon rúgja. Mint a lykosi szaltózó táncosok.

Kravat. A Néma Tánc. Kísértetiesen emlékeztet a Vörös fiatalok hetvenkedő táncára!

A fiú átkozódása már cseppet sem néma. De én meg nem sajnálom őket, a legkevésbé sem. Ők is megöltek valakit az éjjel, pont úgy, ahogy én. Ebben a játékban nincsenek ártatlanok. Egyedül az aggaszt, milyen profizmussal intézte el áldozatait Cassius. A kecsessége és pontossága. Én csupa düh vagyok és lendület. Ha megtudná a titkomat, a pillanat töredéke alatt végezne velem.

– Ravasz egy fickó vagy te – hízeleg. – Ahogy kikaptad a kezéből azt a pengét. Vérveretesen félelmetes voltál. És gyors, mint a villám. Mázli, hogy nem kerültünk össze az éjjel. Elsőrendű alak vagy. Ti meg mit hoztok fel mentségetekre, lopakodó bolondok?

A foglyul ejtett Aranyak csak szitkozódnak.

Félrebillentett fejjel állok meg felettük:

– Most veszítettetek először? – kérdem, de nem kapok választ. – Nos, ez elég kínos lehet.

Cassius arca ragyog. Egy pillanatra megfeledkezett a testvére haláláról. De én nem. Bennem tombol a sötétség. Az üresség. És ha elül az adrenalin pörgése, gonoszul rág megint. Ezt akarta volna Eo? Hogy játékokat játsszam? Fitchner érkezik, a fejünk felett lebeg, és tapsikol. A gravCsizmája aranyosan villan, és a szájában már ott fityeg a mézes sonka.

– Jön az erősítés – kacag.

Titus és vagy fél tucat fiú és lány, a leggyorsabbak, száguldanak le a lejtőn felénk. A másik irányból Arany alak emelkedik fel az erődítményből, és repülve indul felénk. Szépséges, rövid hajú nő ereszkedik le Fitchner mellé. Ceres Házának proktora. A kezében üveg bor és két pohár.

– Mit szólsz egy piknikhez, Mars? – szólítja Házunk istenségének nevén a proktorunkat.

– No és ki szervezte ezt a kis felbolydulást, Ceres? – kérdi Fitchner.

– Ó, Apolló lehetett, felteszem. Magányos ott fenn a hegyi birtokán. Az ő pincéjéből hozom – mutatja fel a bort. – Jobb, mint a tavalyi termés.

– Kitűnő – lelkendezik Fitchner. – S a fiaid ugyan miért lapultak meg a fűben? Mintha számítottak volna a spontán piknikre. Nem gyanús ez?

– Ó, a részletek! – kacag Ceres. – Mindig az unalmas részletek!

– No, hát a részletek tükrében állíthatom, édesem, hogy idén ketten az enyéim közül többet érnek, mint öt a te Házadból.

– Ezek a csini fiúk? – húzza el a száját Ceres. – Azt hittem, a hiúk Apollóhoz és Venushoz kerülnek.

– Hohó! Mindenesetre a tieid úgy harcolnak, mint a háziasszonyok és a parasztok. Ők legalább a helyükre kerültek.

– Várj még az ítéleteiddel, te fajankó. Ők csak a középVálasztottak. A legjava másutt tanulja éppen érdesíteni a bőrét.

– Bizonyára a sütőt tanulmányozzák. Hip, hip, hurrá! – csipkelődik tovább Fitchner. – Úgy hallottam, a pékekből lesz a legjobb császár.

– Jaj, te pokolfajzat – böki oldalba Ceres. – Nem csoda, hogy pályáztál a Harag Lovagja címre. Egy ekkora gazember!

És koccintanak, míg mi lentről figyeljük a jelenetet.

– Imádom az eligazítás napját – csacsog Ceres. – Mercurius az előbb engedett szabadon százezer patkányt Jupiter fellegvárában. Jupiter azonban készen állt, mert Diana köpött, így időben megrendelte az ezer macskát. Legalább idén nem éheznek ki a legényei, mint tavaly. Lesznek kövér macskáik.

– Nagy szajha ez a Diana.

– Csss. Kedvesebben.

– Kedves voltam. Küldtem neki egy nagy fallikus tortát, dugig tömve fakopánccsal.

– Nem hiszem el.

– Pedig elhiheted.

– Te szörnyeteg! – simítja végig Fitchner karját Ceres szerelmesen. Vajon a többi proktor között is ilyen a viszony? Mindenki szeretője mindenkinek? – Csupa lyuk lesz az erődje. És az a lárma! Rettenetes lehet. Remek húzás, Mars. Azt mondják, Mercurius a fő mágus, de a te tréfáid mindig olyan... sikkesek.

– Sikkesek, mi? Odafenn az Olümposzon is mutathatok pár sikkes tréfát...

– Csak hajrá! – dorombolja sokatmondón a nő.

Ismét összekoccintják a kelyheiket. Repkednek a saját diákjaik izzadt, véres alakja felett. Muszáj nevetnem. Tiszta őrültek ezek, szarveretes idióták a kongó üres Arany fejükkel. Hogy lehet, hogy ők a mi vezetőink?

– Hahó, Fitch! Ha megbocsát, mihez kezdjünk ezekkel a parasztokkal? – kurjant fel neki Cassius, és az egyik sebesült foglyot orrba vágja. – Mik a szabályok?

– Egyétek meg mind! – rikkant le Fitchner. – Te meg Darrow, tedd le azt a vérveretes sarlót. Tisztára olyan vagy, mint valami arató.

De nem hajítom el. Annyira hasonlít az otthoni parittyaPengére. Nem annyira éles, mert nem ölni készült, de a súlyeloszlása, a kiképzése ugyanaz.

– Igazából el is engedhetnétek a fiaimat – veti fel nekünk Ceres. – És a sarlóját is visszaadhatnád.

– Csókolj meg, és már meg is egyeztünk – kiáltja fel neki Cassius.

– Az Imperátor fia? – kérdi Fitchnertől a nő, aki biccent. – Kérd akkor, ha már megvan a sebhelyed, hercegecske. Addig viszont azt javasolnám, hogy te meg az Arató szedjétek a lábatokat – pillant hátra a válla felett.

Előbb halljuk a paták trappolását, mint látnánk magukat a harci színekre mázolt lovakat. A Ceres erődítmény kitárt kapuin száguldanak elő. A lovak hátán lányok ülnek, kezükben háló.

– Ti lovat is kaptatok? – hápog Fitchner. – Milyen igazságtalan!

Futásnak eredünk, és épphogy elérjük az erdőt. Már az első találkozás se volt a kedvemre a lovakkal, most sem vagyok nagyobb barátságban velük. Az a sok prüszkölés meg dobogás. Levegő után kapkodunk Cassiusszal, és sajog a vállam. Titus két társa, akik erősítésül jöttek, kelepcébe esik, őket elkapják még kint a nyílt térségen. Titus nagy merészen nekimegy az egyik lónak, és feldönti. Most épp a csizmája sarkával kotor lószart a lovas lány fejére. Ceres fejbe kólintja egy kábítóököllel, és a fejünk felett kiegyeznek Fitchnerrel. Titus a kábítóököltől összevizeli magát. De egyedül Sevro olyan merész, hogy kiröhögje. Cassius motyog valamit a modortalanságról, de azért az ő szája is elhúzódik. Titus figyelmét ez se kerüli el.

– Most végül is megölhetjük őket? – morogja aznap este vacsora közben az óriás. A bacchusi lakoma maradékát pusztítjuk el. – Vagy ha megpróbálom, mindig kupán leszek csapva?

– Nos, a lényeg nem az, hogy bárkit is megöljünk – sóhajt Fitchner. – Vagyis a válasz nem. Inkább ne irtsd ki az iskolatársaidat, te bomlott elméjű vadmajom.

– De korábban meg azt kellett – tiltakozik Titus.

– Neked meg mi a fene bajod van? – mered rá a proktor. – Az Átjáró az a feladat, ahol a metszegetést elvégezzük. Most már nem a jobb túlélése a tét, te tébolyodott, ostoba, gigantikus hústömeg. Mi értelme lenne az egésznek, ha azt várnánk, hogy a legügyesebbek leöljenek mindenkit, míg csak maroknyian maradnak? Most új, másféle tesztek következnek.

– Vagyis a kíméletlenség már nem erény? – fonja keresztbe a karjait Antonia. – Erről van szó?

– Hogyne lenne az – vigyorog szélesen Titus. Egész este azzal hetvenkedett, hogy borította fel a lovat, mintha így elfeledtethetné, hogy utána meg a gatyájába vizelt. És akadnak is, akik elfelejtették, szép kis falkát gyűjtött már maga köré. Egyedül irántam és Cassius iránt mutat némi tiszteletet, ránk inkább vicsorog. Ahogy Fitchnerre is.

Ez utóbbi leteszi a mézes sonkáját.

– Tisztázzuk hát, gyerekek, mielőtt még ez a vízibika koponyákon akarna táncot lejteni. A kíméletlenség elfogadható, drága Antonia. Ha valaki véletlenségből meghal, az az élet rendje. Az elfogadható. De nem gyilkolásszuk le egymást szántszándékkal, gyilkolásra szánt fegyverekkel. Nem lógatunk fel embereket a várfalra, hacsak nem voltak már korábban is halottak. MentőHajók állnak készenlétben, ha bárki sürgős ellátásra szorulna. És általában elég gyorsan reagálnak, hogy életet mentsenek – fűzi hozzá, és kipukkaszt egy rágólufit. – De semmiképpen se feledkezzetek meg róla, hogy a lényeg nem az ölés. Nem akadunk fenn, ha kíméletlenebbek lesztek Drakula grófnál. Bár ő a végén elbukott. Márpedig ebben a játékban a lényeg a győzelem. Ez a célunk.

Már túlléptünk a kegyetlenség tesztjén.

– Azt akarjuk, hogy megmutassátok, milyen zseniálisak vagytok. Hogy Nagy Sándorok, Caesarok, Napóleonok, Churchillek vagytok. Azt akarjuk, hogy hadsereget igazgassatok, igazságot szolgáltassatok, megoldjátok az étkezéseteket és a fegyverkezést. A hülye is képes átmetszeni a társa torkát egy óvatlan pillanatban. Az iskola küldetése, hogy az emberek lehetséges vezetőit emelje ki a tömegből, nem pedig a mészárosait. A lényeg tehát, butuska gyerkőcök, nem az ölés, hanem a hódítás. És hogyan hódítunk, ha tizenegy ellenséges törzs van szem előtt?

– Egyenként kinyírjuk őket – vágja rá nagy bölcsen Titus.

– Egy fenét, te tuskó.

– Seggfej – kuncogja Sevro. Titus falkája szótlanul nézi meg magának az Intézet legapróbb fiúját. Nem fenyegetőzik senki, egyetlen szó sem hangzik el, még arcok se rezdülnek. Csak a néma ígéret körvonalazódik azokban a tekintetekben. Nehéz észben tartani, hogy egytől egyig géniuszok. Ahhoz túlságosan is szemrevalóak. Túl izmosak. És túl kegyetlenek. Egy géniusz nem ilyen.

– Egyéb tipp a tuskóén kívül? – néz körbe Fitchner.

Nincs válasz.

– Egyetlen törzset csinálunk a tucatnyiból – mondom végül. – A másik tizenegyet a rabszolgáinkká tesszük.

Ahogy a Társadalom csinálja. A többiek hátára kell felépíteni a rendszert. Semmi kegyetlenkedés. Puszta gyakorlatiasság.

– Pazar, Arató, pazar – tapsol gúnyosan Fitchner. – Mintha valaki Primusnak készülne – toldja meg, mire mindenki fészkelődni kezd. Fitchner hosszú dobozt húz elő az asztal alól. – Most pedig, hölgyeim és uraim, íme, amivel másokat a rabszolgáitokká tehettek – és kiveszi a dobozból a Házunk címerpálcáját. – Ezt óvjátok meg mindenáron. Védjétek a váratokat. És győzzétek le a többieket.

22

A törzsek

Fitchner reggelre felszívódik. A helyén ott marad a pálca, egy harminccentis vasrúdra rögzített üvöltő farkas, a talpa alatt egy tekergő kígyóval, az egész a Társadalom csillagos csúcsú piramisán. A vas másik végéhez másfél méteres tölgyfa rúd csatlakozik. A vár a mi otthonunk, a címerpálca pedig a becsületünk. Ha ezt az ellenség homlokához nyomjuk, a rabszolgánkká tettük. És addig a homlokán marad a farkas szimbólum, amíg egy másik Házét nem nyomja oda valaki más. A rabszolgának pedig minden parancsot teljesítenie kell, vagy örökre Megszégyenült marad.

A pálcával szemközt ülök, és a megmaradt maradékból reggelizem. Odakinn a ködben farkas vonít, üvöltése tisztán behallatszik a vártorony ablakán. Elsőként a magas Antonia csatlakozik hozzám. Besiklik a terembe, olyan, mint valami magányos torony vagy egy szépséges aranypók. Még nem döntöttem el, melyik tükrözi jobban a személyiségét. Egymásra pillantunk, tudomást veszünk egymásról, de köszönni nem köszönünk. Neki is a primusságra fáj a foga.

Cassius és a reszelős hangú Pollux a következő. Pollux azon zsörtölődik, hogy este egy nyavalyás Rózsaszín se takargatta be.

– Határozottan riasztó címerpálca ez, nem? – nyűgösködik Antonia is. – Legalább egy kis színt adhattak volna hozzá. Lehetne vörös, a harag és a vér miatt.

– Nem különösebben nehéz – próbálgatja Cassius a botot. – Mondjuk aranyra számítottam – és a szeme a fekete kőbe ágyazott arany Primus-kézre téved. Azt csodálja. Neki is kellene. – És még térképet is kaptunk. Hát nem csodás?

Az egyik falon ugyanis kőből formázott hatalmas térkép keletkezett. A várunk környéke lenyűgözően részletes, a távolabbi részek már nem annyira kidolgozottak. A háború köde borítja. Cassius megveregeti a hátamat, ahogy leül mellém, és szintén falni kezd. Nem tudja, hogy az éjjel hallottam a sírását. Mi felköltöztünk a vártoronyba, egy kisebb őrszobába. A többiek jórészt lent maradtak a nagy hálóban, Titusék pedig az alsó toronyba vették be magukat, bár túlságosan nagy nekik, mert annyian azért nincsenek.

A Ház nagyrészt felébredt már, amikor Sevro egy megnyúzott, kibelezett farkastetemet cipel be az ebédlőbe.

– A Kobold szerzett kaját! – tapsol finoman Cassius. – Nohát. Akkor már csak tűz kell. Tud itt valaki tüzet rakni? – Sevro persze tud. Cassius elvigyorodik. – Naná, hogy te tudsz, Kobold.

– A birka túl könnyű zsákmány lett volna? – kérdem. – És honnan szereztél fegyvert?

– Velem született – tartja fel a magasba véres körmeit.

– Hol a pokolban nevelkedtél? – húzza fel az orrát Antonia.

Sevro csak betartja neki a középső ujját.

– Ó, szóval éppen ott. A pokolban – konstatálja Antonia.

– Nos, gondolom, már mindannyiótok számára kiderült, elég sok érdemet kell még felmutatni ahhoz, hogy valaki a Primust megszerezze. Nem megy egyik napról a másikra. Viszont addig is kell egy vezető – jelenti be Cassius, és közben úgy helyezkedik, hogy az ujjai a címerpálcán pihenjenek. – Ha hatékonyan akarunk cselekedni, gyors és egyöntetű döntéshozatalra van szükség.

– És kettőtök közül, bolondok, mégis melyikőtök legyen az? – kérdi Antonia szárazon. Nagy szeme Cassiusról rám téved, majd a többiek felé fordul, és a hangja édessé válik. – Ugyan mitől alkalmasabb most bármelyikünk is a többieknél a vezetésre?

– Ők ketten szerezték a vacsorát és a reggelit – próbálkozik Lea bizonytalanul Roque mellől. És közben a maradékokra bök.

– Miközben egyenesen belefutottak egy csapdába... – toldja meg Roque.

– Úgy bizony – bólogat Antonia. – Bölcs meglátás. Az elhamarkodottság bajba sodorhat bennünket.

– ...amiből mellesleg kiszabadultak – fejezi be Roque, mire Antonia pillantása elkomorul.

– Ja, asztallábakkal. Miközben azok igazi fegyverrel jöttek – mormolja Titus elismerőn, majd hűvösebben folytatja. – Viszont az élelmet hátrahagyták, mert menekülni kényszerültek. Vagyis a kaja Fitchnertől van. Ha rajtuk múlik, ott hagyják az ellenségnek, feltálalják, mintha valami Barnák lennének.

– Nos, ez sajátos értelmezése az eseményeknek – jegyzi meg Cassius.

– Én csak azt láttam, hogy futsz, mint egy kis Pixi – vonja meg a vállát Titus.

– Vigyázz a nyelvedre, jóember – szegezi neki jeges pillantással.

– Ez puszta ténymegállapítás – emeli fel a két kezét Titus megadón. – Nem kellene ennyire berágni, hercegecske.

– Ha nem vigyázol a nyelvedre, jóember, kénytelen leszel helyette kardot forgatni – bök a zsákmányolt vasvillájával Titus felé Cassius. – Hallasz, Titus au Ladros?

Titus egy ideig állja a tekintetét, majd rám pillant. A szemében Cassius és én egy falka vagyunk mostantól, és látom, hogy a többiek is így gondolkodnak. Ennyi kell, és máris változnak a szabályok. Ez a politika. Egy ideig csak forgatom a kezemben, az ujjaim között a saját, zsákmányként hazahozott késemet. Az egész asztal a kést figyeli, legfőképpen Sevro. Valaha volt Vörös jobb kezem egymillió tonnányi hélium-3-at szüretelt, a bal pedig felet. Ezeket az Aranyakat egy átlagos aljVörös kézügyessége is kizökkentené. Tőlem padlót fognak. Karcsú ujjaim között úgy suhog a penge, mint egy kolibri szárnyai. Higgadtnak látszom, de az agyam zakatol.

Mind gyilkoltunk. Az volt az első nagy tét. És most? Titus már egyértelművé tette, hogy ő nem akar leállni az öléssel. Most könnyűszerrel megállíthatnám, bármibe lefogadom. Csak bele kéne állítanom a nyakába a kést. De a puszta ötlettől kis híján elejtem. A tenyeremben érzem Eo halálát. A fülemben még mindig ott hörög a haldokló Julian. Nem bírom a vért, pláne, ha szükségtelenül ömlik. Ezzel a nagyra nőtt birkával kés nélkül is elbírok.

Hidegen belenézek Titus szemébe. Lassú a mosolya, alig-alig villan elő mögüle a megvetés. Nekem intézi a kihívást, és ha nem néz végre félre, akkor meg kell verekednem vele, vagy valamit tennem kell. A farkasoknál így megy, nem?

Csak pörög és pörög a késem. Akkor Titus egyszeriben elneveti magát. És elkapja a tekintetét. Lecsillapodik a szívem. Győztem. Hogy utálom a politikát! Pláne egy alfákkal teli szobában.

– Már hogyne hallanálak, Cassius. Hiszen három méterre állsz tőlem – kuncog.

Vagyis nem érzi elég erősnek magát, hogy nyíltan kihívja Cassiust és engem. Még a falkájával a háta mögött sem. Látta, mit műveltünk a Ceres-fiúkkal. De az erővonalak világossá váltak. Hirtelen felpattanok, hogy nyilvánvalóvá váljon, Cassius oldalán állok. Ez kifogja az összes szelet Titus vitorláiból.

– Akad bárki, aki egyikünket se látná szívesen vezetőként? – kérdem.

– Én Antoniát nem látnám szívesen – jelenti ki Sevro. – Ő egy dög.

Antonia csak megrántja a vállát, de azért felszegi a fejét.

– Ugyan, Cassi, miért sietsz annyire ezzel a vezetőválasztással?

– Mert ha nincs egyvalaki, aki irányít, akkor mindenki a saját feje után indul, szétporlad az erőnk, és végül veszítünk.

– Egyébként meg mehet mindenki a te fejed után? – kérdi erre Antonia lágy mosollyal. – Értem.

– Nem kell ez a leereszkedés, Antonia. Már Priamus is megmondta, hogy kell egy vezető.

– Ki a fene az a Priamus? – röhög fel Titus. Vissza akar kerülni a figyelem középpontjába. Hiszen minden Arany kölyök ismerte a bolygón Priamust. Most Titus azt próbálja elhitetni, hogy ő ölte meg, és láthatóan sokan veszik is az üzenetet. Ismét feltámad Titus szele. Csakhogy én tudom, hogy nem Titus ölte meg Priamust. Soha nem rakták volna össze vele. Mert ellene egy gyenge alakot küldtek. Vagyis Titus hazug is, nem csak bunkó.

– Ó, értem már. Szóval csak mert súgtál-búgtál Priamusszal, te már rögtön tudod, mit kell tenni, Cassius? Jobban tudod bármelyikünknél? – int körbe az asztalon Antonia. – Azt mondod, a te irányításod nélkül elvesztünk?

Rendesen csapdába ejtett mindkettőnket.

– Figyeljetek, srácok, tudom, hogy nagyon szeretnétek ti irányítani – folytatja. – Ez világos. Ki ne szeretne? Hiszen mindannyian vezetésre születtünk. A teremben mindenki, mind az ötvenen született géniuszok, született hadvezérek vagyunk. Ezért hozták létre a Primus-rendszert, ami az érdemekre épül. Majd ha valaki megszerzett öt vonást, és kész Primussá válni, lesz vezetőnk. Addig viszont, azt mondom, várjunk. Ha Cassius vagy Darrow kiérdemli a Primust, ám legyen. Akkor majd megteszem, amit parancsolnak. Engedelmes leszek, mint egy Rózsaszín, nem gondolkodom, akár egy Vörös. Addig viszont adjunk mindannyiunknak esélyt, hogy megszerezzük – int megint körbe a termen. – Végül is ez meghatározhatja az egész életünket.

Milyen okos. Megcsáklyázott bennünket. Persze mind az ötvenen dédelgettük eddig is a tervet, hogy nagyra törjünk, a többiekben is fortyogott a vágy, bár nyílna nekik esély, hogy megmutassák, milyen tökösek, hogy mások is észrevegyék őket. De már lemondtak az esélyről. És most Antonia visszaadta nekik a hitet. Akkor pedig eljön a káosz. Amiből esetleg éppen Antonia emelkedik ki a végén Primusként. Egy pókra emlékeztet.

– Nézzétek! – kiáltja Lea Roque mellől.

Mert ebben a pillanatban kürt harsan a vár alatt.

És a címerbot felragyog. A kígyó és a farkas levedli a vasborítást, csillogó arany már mindkettő. És a kőtérkép életre kel a falon. Farkasos lobogónk lengedezni kezd miniatűr várunkon, és a Ceres lobogója is. Több erődítmény nem látható a térképen, de a még fel nem fedezettek lobogói a térkép szélén várakoznak. Nyilvánvaló, hogy amint feltérképezzük a területet, és rálelünk a várakra, kastélyokra, azok a lobogók is a helyükre kerülnek.

A játék elkezdődött. És mindenki Primus akar lenni.

Világos, miért törvénytelen a demokrácia. Először mindenki kiabálni kezd. Mindenki ingerült és bizonytalan. Senki sem ért egyet senkivel. Repkednek az ötletek. Hogy menjünk felderíteni. Erősítsük meg a védelmünket. Szerezzünk élelmet. Állítsunk csapdát. Rohanjunk le mindenkit. Fosztogassunk. Védekezzünk. Támadjunk. Pollux kiköp. Titus kiüti. Antonia távozik. Sevro morog valamit sunyin Titusnak, aztán elvonszolja magával a farkasát, ki tudja, hova. Tüzet se rakott. Pont, mint a Lambda fúróbrigádban, amikor az irányítóSzó lelép egy órácskára. Így derült ki, hogy tudok fúrni. Barlow eloldalgott füstölni egyet, én meg felpattantam a fúróra, és ásni kezdtem a saját fejem szerint. Most is ugyanezt teszem, míg a kölykök marakodnak.

Cassius, Roque és Lea – aki oda megy, ahová Roque – velem jön, bár Cassius nyilván azt gondolja, hogy mi megyünk ővele. Abban egyetértünk, hogy a többiek úgyse tudnak semmi épkézláb dolgot kitalálni mára, nem is történik hát semmi. Majd őrzik a várat, esetleg gyűjtenek tűzifát, kicsit körbekémlelnek, vagy épp a pálcát ülik körül, nehogy lába kéljen.

Fogalmam sincs, mit tegyünk. Fogalmam sincs, hogy vajon az ellenség megindul-e ellenünk orvul a dombok közt. Azt se tudhatom, hogy nem kovácsolódnak-e szövetségek a Mars ellen. Gőzöm sincs, hogy játsszák ezt az egész hülye játékot. De azt valami miatt majdnem biztosra veszem, hogy nem minden Ház süllyed anarchiába, ahogy mi. A Mars valahogy hajlamosabb a vitára.

Cassiust kérdem, hogy szerinte mit kellene tennünk.

– Egyszer kihívtam egy pöffeszkedő tökfejet, egy Augustus-fattyat, mert tiszteletlenül beszélt a családomról. Nagyon körülményes volt: megigazgatta a kesztyűit, hátrakötötte ápolt haját, suhintgatott a beretvájával, mint minden vérveretes gyakorlás előtt az Égeai Harcos Klubban.

– És?

– És meglasszóztam, és átdöftem a térdkalácsát, miközben még mindig lendületesen suhintgatott a beretvával – von vállat, majd elkapja Lea helytelenítő pillantását. – Mi van? A párbaj már rég elkezdődött. Ravasz vagyok, de nem szörnyeteg. Egyszerűen csak legyőztem.

– Kezd olyan érzésem lenni, hogy mind ezt gondoljátok. Gondoljuk – javítom ki gyorsan magam.

Senkinek se tűnik fel a nyelvbotlás.

És Cassius véleménye megállja a helyét. A Házunk ebben az állapotában ugyan nem támad meg senkit, viszont a többiek simán lecsaphatnak ránk, míg mi nagy dérrel-dúrral, hetvenkedve készülődünk, és akkor oda minden reményem, hogy feltörök a Társadalomban. Vagyis a lényeg a tudás. Tudnunk kell, merre van az ellenség. Hogy tőlünk fél kilométernyire lapul-e egy északi hasadékban, vagy tizenöt kilométerre délen készülődik. Hogy a csatatér közepén vagyunk-e, vagy valamelyik szegletében. Hogy a fennsíkon van-e ellenség. Vagy északabbra esetleg.

Ebben Cassiusszal egyetértünk. Először is fel kell deríteni a vidéket.

Kettéválunk: Cassius és én megyünk a Phobos Toronyhoz, és elindulunk az óramutató járásával ellentétesen. Roque és Lea a Deimos Toronynál kezd, és napszálltakor találkozunk.

A Phobosról egyetlen lelket se látni. A lenti síkságon nyoma sincs Ceres lovainak és lovasainak, a fennsíkon dél felé pedig csak tavak és kecskék. Délkeletre, egy törpehegy csúcsáról megpillantjuk a Nagyvadon egy előtüremkedését, onnan beteríti az egész déli-délkeleti fertályt. Akár óriások serege is megbújhat benne, nem tudhatjuk, és nem is fogjuk megtudni, mert csak ahhoz egy egész nap kellene, hogy eljussunk az erdő szélére.

Vagy tíz kilométernyire a várunktól egy domb tetején omladozó sziklaerődítményre bukkanunk. Egy ösvényt vigyáz. Benne túlélőcsomagot találunk: jód, élelmiszer, iránytű, kötél, hat durozsák, egy fogkefe, kénes gyufák és kötszerek. Az egyik durozsákban magunkkal visszük.

Ezek szerint mindenfelé elrejtettek felszereléseket a völgyben. Valami azt súgja, hogy egyszerű elsősegélycsomagoknál komolyabb holmik is lapulnak szerteszét. Fegyverek? Szállítóeszközök? Páncélzat? Műszerek? Nem akarhatják, hogy botokkal meg kövekkel háborúskodjunk. És ha nem céljuk, hogy sorban lemészároljuk egymást, akkor a fémfegyvereket lassan játékholmikra kell cserélniük.

Az első nap alaposan leégünk, de az esti hűs levegő enyhülést hoz. Titus és a mostanra hat főre duzzadt falkája hiába rohanta le a síkságot. Csak két kecskét ejtettek el, de tüzük nincs, hogy megsüssék, mert Sevro felszívódott. Nem szólok a gyufánkról. Cassiusszal egyetértünk, hogy ha Titus akar lenni a nagy ember, legalább a tüzet meg kell tudnia szelídíteni. Nyilván Sevro is egyetértene. Titus srácai fémmel csapkodják a vár szikláit, próbálnak szikrát csiholni belőle, de ezek a kövek nem szikráznak. Okos proktorok.

Titus falkája az aljVálasztottakkal hozat fát, bár tüzet nem tudnak gyújtani. Mindenki üres gyomorral fekszik le, Leát és Roque-ot kivéve, mert nekik adunk az elsősegélycsomagunkban talált energiaszeletekből. Kedvelem a párocskát, hiába Aranyak. Azzal mentegetem magam, hogy csak a saját törzsemet építgetem, vagyis hasznomra vannak a küldetésemben. Cassius a gyors Quinnt találná ugyanilyen hasznosnak, még ha középVálasztott is. De persze Cassius minden csinosabb lány hasznosságát meg tudja magyarázni.

Kerekednek a törzsek, érik az első lecke tanulsága.

Antonia egy zömök, savanyú képű, göndör hajú fickóval, bizonyos Scipióval barátkozik össze, és a várban valahol talált ásókkal és fejszékkel felfegyverzett előőrsöket küld a két Toronyba, Phobosba és Deimosba. Lehet, hogy egy elkényeztetett dög, de legalább nem buta. Aztán Titusék az éj leple alatt elcsórják a fejszéiket, és módosítom a véleményemet.

Cassiusszal együtt cserkészünk tovább. A harmadik napon füstöt látunk a távolban, vagy húsz kilométernyire kelet felé. Olyan, mint egy fáklya a sötétben. Nyilván ellenséges kémbrigádok is járják a vidéket, mint mi. Ha közelebb lennének, vagy legalább lovunk lenne, utánajárhatnánk. Vagy ha többen lennénk, kisebb csapattal éjjel lerohanhatnánk őket, és ejthetnénk rabszolgákat. De mivel messze vannak, és nagy a Házban a széthúzás, nem jön szóba a terv. Ráadásul a füsttől szakadékok és szurdokok választanak el bennünket, ahol rablócsapatok lapulhatnak. Utána meg elég nagy távolságot kellene a nyílt terepen megtenni. Esélyünk se lenne, pláne, hogy vannak Házak, akik lovakat is kaptak. Cassiusnak nem mondom, de félek. Idefenn a fennsíkon biztonságban érzem magam, de lenn a síkon pszichotikus kisistenek vadászgatnak, akikkel egyelőre semmi kedvem összetalálkozni.

Csak még félelmetesebbé teszi a más Házakkal való összecsapás lehetőségét, hogy még otthon, a saját várunkban sem érezhetjük magunkat biztonságban. Octavia au Lune szavai mély igazságot hordoznak, amikor azt mondja, hogy a törzsi hadviseléssel szemben az egyes embernek nincs esélye. Hosszasan nem hagyhatjuk egyedül Titust. Leától és Quinntől lopott terméseket, gyümölcsöt, amit a lányok gyűjtöttek. Reggel pedig Quinnen akarta bevetni a címerpálcát, hátha a saját Háza embereiből is csinálhat magának rabszolgákat, akik aztán a parancsa szerint cselekszenek. Nem csinálhatott.

– Valahogy egységet kell teremtenünk a Házban – mondja Cassius, ahogy az északi vidéket járjuk. – Az Intézet az egész életünket meghatározza. Ha veszítünk, talán soha nem jutunk pozícióba. Soha.

– És ha rabszolgává tesznek bennünket?

– Erről beszélek – sandít rám idegesen. – Mert bekövetkezhet annál rosszabb?

Ez ám a biztatás.

– Az apád nyilván megnyerte az évfolyamát. Ő lett a Primus, igaz? – kérdem. Mert ahhoz, hogy valaki Imperátor legyen, győznie kellett.

– Igen. Mindig is tudtam, hogy ő volt a győztes, bár egészen mostanáig fogalmam sem volt, mit nyert meg.

Abban egyetértünk, hogy ha egységet akarunk a Házban, meg kell szabadulnunk Titustól. De már képtelenség lenne szemtől szembe megküzdeni vele, azt az esélyt az első nappal elszalasztottuk. Azóta túlságosan is felduzzadt a törzse.

– Öljük meg álmában – veti fel Cassius. – Együtt megcsinálhatnánk.

Ettől megdermed a vérem. Nem jutunk döntésre, de ez a felvetése emlékeztet rá, hogy mennyire más teremtmények vagyunk mi ketten. Vagy mégse lennénk annyira mások? A dühe kegyetlen és hideg. De soha nem látom haragosnak, még Titus közelében sem. Csupa mosoly és nevetés és kedvesség, versenyre hívja Titus falkáját, birkózni akar velük, amikor épp nem portyázgatnak. Akárha magamat látnám.

De míg engem távolságtartóan tartanak szemmel, Cassiust mindenki szereti, Titus falkáját nem számítva. Quinn néha lelép vele. Őt megkedveltem egyébként. Csapdával fogott egy őzet, aztán elkezdte terjeszteni, hogy a fogaival végzett vele. Még bizonyítékot is hozott, a foga közé szorult szőrszálakat mutogatott, és fognyomokat az állaton. Kezdtük azt hinni, hogy lett egy új Sevrónk csinosabb kiadásban, amikor annyira nevetni kezdett, hogy a végén a hasát fogta fájdalmában. Cassius piszkálta ki az őz szőrét a foga közül. Bírom az alapos hazugokat.

Egyre romlanak a körülmények. Mivel tüzet továbbra sem sikerült gyújtani, sokan éheznek, és a higiéniát is hamar elfelejtjük, miután néhány Ceres lovas elrabol két lányt, akik közvetlen a vár alatt tisztálkodtak a folyóban. Az Aranyak kiborulnak, ahogy a finom bőrük elkoszosodik, és pattanásaik lesznek.

– Olyan, mint egy méhcsípés – nevet össze Cassiusszal és velem Roque. – Vagy mint egy duzzadt, távoli nap.

Úgy teszek, mint aki képtelen megszokni a jelenséget, mintha nem lettem volna tele velük egész Vörös életemben.

– Testvér, ez... – hajol közel Roque arcához Cassius, de akkor a költő belerobbantja a sárga gennyet a képe közepébe, ő meg csak kapkod az undortól levegő után.

Quinn annyira nevet, hogy hasra esik tőle.

– Eltűnődöm időnként – fejtegeti valamivel később Roque, amikor Cassius magához tért a sokkból –, hogy mi lehet ennek az egésznek a valódi célja. Komolyan ez lenne a leghatékonyabb módszer, hogy érdemeinket kifürkésszék, és megtalálják a Társadalom vezetésére legalkalmasabbakat?

– És jutottál valamire? – kérdi Cassius gondterhelten. Már nem megy túl közel hozzá.

– A költőkre az nem jellemző – mondom erre.

– Nekem néha összejön – nevet Roque. – Sok más költővel ellentétben. És erre meg is van a válaszom.

– Ki vele – nógatja Cassius.

– Nem mintha ügyeletes primadonnánk utasítása nélkül nem árultam volna el – sóhajt Roque. – Azért vagyunk itt, mert ez a völgy szimbolizálja az emberiséget, mielőtt az Aranyak meghódították volna. Az emberek akkoriban megosztottak voltak, nem volt egység, csak a széthúzás még a saját törzseiken belül is. Azt akarják, hogy végigéljük a folyamatot, amin ősapáink keresztülmentek. Lassacskán úgy fordul majd a játék, hogy abból tanuljunk. Létrejönnek majd rangsorok. Meglesznek a saját Vöröseink, Aranyaink, Rezeink.

– Rózsaszínek is? – kérdi Cassius reménykedve.

– Van benne ráció – bólintok.

– Határozottan bizarr lenne – nevet nagyot Cassius a farkasos gyűrűjével játszadozva. – Anyák és apák kapnának agygörcsöt tőle. Titus nyilván ezért vigyorog annyira a lányokra. Játékszert akarna már. És erről jut eszembe, Vixust vajon hova küldte?

Nagyot kacagok. Vixus a titusi falka talán legveszedelmesebb tagja, és a társaival együtt jó két órája elindult Phobosra, természetesen Titus utasítására, hogy kikémleljék a terepet, és lerohanják Ceres Házát.

– Pedig ha játszani kezdünk, jobb lenne Vixust magunk mellett tudni – vetem fel. – Nálunk lenne Titus jobbkeze.

De Roque megmaradt az eredeti gondolatnál.

– Azért... a Rózsaszínben nem vagyok biztos – mélázik, mert a gondolat, hogy egy Aranyból Rózsaszín legyen, megbotránkoztatja. – De a többi világos. Ez itt a Naprendszer leképeződése.

– Olyan ez, mint a számháború, csak élesben – vágom rá, bár soha nem játszottam a játékot, de Matteo átvette velem a játékokat, amiken ezek a gyerekek felnőttek a nagy házukban és kertjükben.

– Mhm – bólogat Cassius, majd tréfásan Roque mellkasába döf egy ujjal. – Ez nyert. Viheted a szép szavaidat, és dughatod oda, ahová a nap se süt be, Roque. Mi, két nagyszerű elme úgy döntöttünk, hogy ez az egész játék tulajdonképpen egy számháború.

– Aha – nevet nagyot Roque. – Nem minden ember képes megérteni az olyan finomságokat, mint egy metafora. De ne féljetek, izmos barátaim, én itt leszek, és átvezetlek benneteket a szellemi kihívások útvesztőin. Például azt is elárulhatom, a következő feladatunk az lesz, hogy összerakjuk a Házat, mielőtt még bekopogtat az ellenség a kapun.

– A fenébe – motyogom, ahogy lepillantok a védfalon túlra.

– Beakadt valami? – érdeklődik Cassius.

– Elkezdődött a játék – mutatok lefelé.

A völgy túlsó felén, ahol az erdő füves síkba vált, Vixus jelenik meg, és egy lányt cibál maga után a hajánál fogva. A Mars Házának első rabszolgája. De nem háborít fel a látvány, az irigység árad szét bennem. Irigy vagyok, hogy nem én ejtettem az első foglyot. Hanem Titus kiskatonája. Vagyis mostantól Titusszal komolyan számolnunk kell.

23

Törés

Bár még egy fedél alatt alszunk, négy nap elég volt, hogy négy törzsre szakadjunk. Antonia, aki egy szemmel látható méretű aszteroidaöv várományosa, maga köré gyűjtötte a középVálasztottakat: a fecsegőket, a nyígókat, az agyasokat, a függőket, a gyengéket, a sznobokat és a politikusokat. Titushoz jobbára a közép és a minőség húz, a testi szuperpéldányok, az erőszakosak, a gyorsak, a nyughatatlanok, a prototipikusan gondolkodók, az ambiciózusak, az opportunisták, az igazi Marsok. A csodagyerek zongorista, Cassandra vele van, ahogy a reszelős hangú Pollux és a pszichotikus Vixus is, aki már abba kéjesen borzong bele, ha csak elképzeli, hogy hasít az acél a húsba.

Ha Cassiusszal politikusabban taktikázunk, akkor lenyúlhattuk volna a minőséget. Sőt, a francba is, ha letudjuk annyival, hogy muszáj mindenkinek velünk tartania, régen egységben lennénk, méghozzá a mi vezetésünkkel. Mert egy rövid ideig mi ketten voltunk a legerősebbek, csak időt adtunk Titusnak, hogy megfélemlítse a tömegeket, és Antoniának, hogy a maradékot manipulálja.

– Az istenverte Antonia – mondom.

Cassius nevetve rázza aranykobakját, ahogy kelet felé tartunk a fennsíkon. Elrejtett felszerelésekre vadászunk megint. Hosszú lábaimmal egy perc alatt magam mögött hagyok egy kilométert is akár.

– Egy idő után már megszokja tőle az ember az ilyesmit. Ha kisgyerekkoromban családostul nem nyaraltunk volna többször is együtt, az első nap azt gondoltam volna, hogy igazi demokrata. Pedig semmi köze hozzá, sokkal inkább hasonlít Caesarhoz, vagy ahhoz a... Minek is hívják? Elnök? Türannosz mínusz a pompa.

– Inkább egy darab szar a moslékosvödörben.

– Az meg mi a vérveretes nyavalya? – kacag nagyot Cassius.

Narol bácsi felvilágosítaná, az biztos.

– Jaj, bocs, még Yorktonban hallottam egyszer az utcán egy felVöröstől. Ugyanaz, mint légy a levesben.

– FelVörös? – húzza el a száját Cassius. – Az egyik dadám is az volt. Tudom, fura. Barnának kellett volna lennie, de az a nő olyanokat mesélt nekem elalvás előtt!

– Nem lehetett rossz.

– Idegesítő kis felkapaszkodottnak tartottam. Próbáltam anyámat rávenni, állítsa már le, hogy hagyjon békén, mert folyton csak völgyekről meg iszonyú, romantikus történetekről zagyvált, amik persze mindig szomorúan végződnek. Lelombozó egy nőszemély volt.

– Anyád mit csinált, amikor panaszkodtál?

– Anyám? Ah! Fejbe vágott, hogy az ember mindenkitől tanulhat valamit. Még egy felVöröstől is. Ő meg apám előszeretettel próbált haladó gondolkodásúnak látszani. Totál összezavartak – ingatja a fejét. – De ez a Yorkton. Julian egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy yorktoni vagy.

A név említésére rám zuhan megint a sötétség. Még Eo gondolata sem oszlatja el. A nemes küldetésem, és a nevében kapott jogosítványaim se enyhítik a bűntudatomat. Én vagyok az egyetlen, akinek nem kéne az Átjáró miatt bűntudatot éreznie, és úgy tűnik, talán Roque kivételével én vagyok az egyetlen, aki érez. A kezemre pillantok, és Julian vére jut eszembe.

– Mi a veretes fene az ott? – mutat fel az égre hirtelen Cassius délnyugati irányba.

Az olümposzi kastély felől vagy tucatnyi villogó mentőHajó ereszkedik lefelé. Már hallatszik a távoli vijjogásuk is, és látjuk a lángvillámként dél felé zúgó proktorokat. A távoli déli hegyek között elszabadult a káosz.

Bár a törzsemmel még mindig bent alszunk a várban, leköltöztünk a kaputoronyba, hogy ne legyünk Titusék szájában. És a biztonság kedvéért senkinek sem szólunk róla, hogy tudunk főzni.

Az északi fennsíkon, egy tó partján találkozunk a mieinkkel a közös étkezésre. Nem mind top minőség, bár ott van Cassius és Roque, meg én, de itt vége is a sornak, a tizenhetedik helyig más senki. Akadnak néhányan a középVálasztottakból, Quinn meg Lea, a többiek viszont a legalja, Bohóc, Ravaszpofa, Kóró, Bogáncs és Kavics is velünk van, az aljVálaszottak színe-java. Ettől persze Cassius rosszul van, pedig a legalja is emberfeletti képességekkel bír, izmosak és atletikusak, és cseppet sem hülyék, a többi Szín mind elbújhat mellettük. Mindent kibírnak, soha nem várják, hogy kétszer elmondj bármit is, hacsak nem próbálnak rávezetni valamire. Egyébként kérdés nélkül, elsőre követik az utasítást, sőt, megsejtik előre, hogy nagy eséllyel mi lesz a következő lépésünk. De gondolom, nem túlzottan előnyös a származásuk.

A legtöbben okosabbak nálam, csakhogy én vagyok a legprofibb az extrapolálásban, ezt már a teszt is megmutatja. Alkalmazkodás, ez az erősségem. Nem mintha számítana, mert van gyufám, vagyis már ettől a nagy Prométheusz lettem a szemükben, aki tüzet csinál. Legjobb tudomásom szerint se Antonia, se Titus nem tud tüzet gyújtani, vagyis én etetem a legjobban az enyéimet, és ez mindent visz. Mert a törzsemből mindenkinek tudnia kell leölni a kecskéket meg a birkákat. Senki sem kivétel, bár Ravaszpofa nagyon trükkösen próbálja elkerülni a feladatot, engem nem lehet kicselezni. Azt senki se látja, az én kezem mennyire remeg, amikor először átvágom egy kecske torkát. Az utolsó pillanatig ott a bizalom az állat szemében, és még az utolsó utániban is csak az értetlenség villan még, aztán kihuny. Még halálában is a barátjának tart. A vére forró, mint Juliané. A nyakizma kemény, szinte át kell fűrészelnem a tompa élű késsel, ahogy Lea is csinálja első alkalommal, zokogva. Elvárom, hogy meg is nyúzza Bogáncs segítségével, aztán amikor látom, hogy a keze nem bírja a munkát, szépen fogom közben, vezetem a mozdulatait, és besegítek a saját erőmmel.

– Majd a falatokat is fel kell előre kockáznia apucinak? – piszkálja Bogáncs.

– Fogd be – mordul rá Roque.

– Majd Lea megvívja egyedül a maga harcait, Roque. Hallod, Lea, Bogáncs kérdezett valamit – mondom neki, de a lány csak pislog rám zavaros tekintettel. Odaszólok Bogáncsnak. – Na, mire vagy még kíváncsi?

– És mi lesz, ha szembekerülünk Titusékkal? Majd akkor is csak bömbölsz? Pisis – folytatja Bogáncs, mert érti, mire akarok kilyukadni. Már fél órája megkértem rá, amikor Lea megkapta a gidáját.

Csak biccentek Bogáncsnak, hogy ne hagyja annyiban.

– Sokáig bőgsz még? – kérdezi. – A könnyeidet meg töröld a...

Elszakad a cérna, Lea sikoltva felpattan, és ráveti magát a másik lányra. Birkózni kezdenek, egymás arcát püfölik. Bogáncs hamar maga alá gyűri Leát, satuba szorítja, szorongatja a torkát. Roque mozdulna, de Quinn visszarántja. Lea arca lilulni kezd. A kezei Bogáncs felé csapdosnak. Aztán elájul. Köszönetet biccentek Bogáncsnak, és a sötét arca komótosan visszabiccent.

Másnap reggel azonban Lea már kicsit jobban kihúzza magát, sőt, összeszedi a bátorságát, és onnantól megfogja Roque kezét. Ráadásul még azt is bejelenti, hogy jól főz. De persze ez nem igaz, és Roque is ehetetlen dolgokat kotyvaszt. Mintha szívós, száraz kötéldarabokat kéne megrágni és lenyelni. Quinn is pancser, pedig neki aztán vannak sztorijai.

A vártól hat kilométernyire, hasadékokban főzünk magunknak, kecskét és őzet, nehogy meglássák vagy kiszagolják a tüzet vagy a füstöt. A birkákat nem öljük meg, hanem még északabbra ácsolunk nekik karámot, oda tereljük őket, biztonságba. Az étellel nyilván rendesen felduzzaszthatnám a törzsemet, sokan átállnának hozzánk, nem kétséges, de a veszély is legalább akkora lenne, ha a várban megtudnák a többiek, hogy van tüzünk. Titus meg a gyilkosai nyilván bármire képesek lennének, ha rájönnének, hogy van élelmünk, tiszta vizünk...

Egy déli felderítő útról térünk épp vissza a várba Roque-kal, amikor egy kisebb facsoport mögül zajt hallunk. Ahogy közelebb kúszunk, már tisztábban halljuk az acsarkodás, hörgések hangját. Feltételezzük, hogy farkasok marcangolnak épp egy őzet vagy kecskét. Ám ahogy bekukkantunk a fák rejtekébe, Titus négy katonáját látjuk egy állattetem felett; véres pofával, szinte önkívületben rágódnak a húson, marcangolják, a tekintetük sötét, késeikkel nagy véres cafatokat kanyarintanak ki az őzből. Öt napja élnek tűz nélkül, bogyókon, és az éhezés vadállattá tette őket.

– Adjunk nekik a gyufánkból – mondja később visszafelé Roque.

– Nem. Ha lesz gyufájuk, Titus még erősebb lesz.

– Tényleg számít ez most? Ha nyers húson élnek, betegek lesznek. Már most betegek.

– Felőlem. Szarják össze magukat – morgok. – Nem érdemelnek többet.

– Mondd csak, Darrow. Melyik lenne a jobb: ha Titus van hatalmon, és a Mars Ház felerősödik, vagy ha Darrow kerül az élre, de a Mars gyenge és erőtlen?

– Kinek jobb? – kérdem makacsul.

Csak a fejét rázza.

– Rohadjon szét a veretes belük – osztja a véleményemet Cassius is. – Ki mint vet, úgy szarja össze magát.

Az embereink egyetértenek.

Bírom az embereimet, leginkább az alját, az aljVálasztottakat. Nem annyira kiváltságosak és pedigrések, mint a kiválóak. A legtöbben megköszönik az ételt, még ha eleinte nem is volt szokásuk. Nem hősködnek, és nem indulnak az éj leple alatt Titusra vadászni, csak hogy hetvenkedhessenek vagy élvezkedjenek az erőszakban. Nem. Ők azért csatlakoztak hozzánk, mert Cassius karizmatikus, mint a ragyogó nap, én meg az árnyékaként azt a benyomást tudom kelteni, hogy tudom, mit akarok. Pedig nem. Az árnyékom is csak abban a bányában született, ahol én magam.

Mellesleg tényleg olyan, mintha lenne valami stratégiám. Például térképeket rajzoltatok velük digitáblákra, amiket egy szakadék mélyén, egy elárasztott pincében találtunk. Csakhogy fegyverünk még mindig alig akad, az én parittyaPengémen, pár késen és kihegyezett karón kívül semmi. Tehát a stratégiánk kénytelen az információszerzésre szorítkozni.

A vicces az, hogy egyetlen törzs akad csupán, amelynek lövése van, hogy mi folyik körülöttünk. Ez a törzs nem a miénk, nem is Antoniáé, és főleg nem Titusé. Hanem Sevróé, bár gyanús, hogy egymaga alkotja a törzsét, hacsak nem fogadta be a farkasokat. Nehéz lenne megmondani, hogy áll vele a helyzet. Mert a várban már rég nem tartunk nagy közös vacsorákat. Néha látjuk, ahogy az éj sötétjében farkasbőrbe bújva lohol a távolban a domboldalban, és úgy fest, mint „valami szőrös pokolfattya, aki hallucinogéneken pörög”, hogy átvegyem Cassius eléggé helytálló jellemzését. Egyszer Roque hallott valami vonítást is, ami nem jöhetett farkastól, fentről, a fennsík bozótosaiból. Máskor meg a régi Sevro alakjában mászkál közöttünk, beleköt az élő fába is, mocskol mindent, az egy szem Quinn kivételével. Őt húsokkal és ehető gombákkal traktálja. Szerintem odavan érte, pedig Quinn Cassiusért van oda.

Hiába kérjük, hogy meséljen róla, ez a lány lojális, és talán ezért emlékeztet annyira a régi életemre. Jó sztorijai vannak, bár nyilvánvaló, hogy nagy részét alaposan kiszínezte. Ott lobog benne az élet, mint a néhai feleségemben. Már csak ő hívja eredeti nevén Sevrót, nem Koboldnak. És egyedül ő tudja, hol rejtőzködik. Hiába is próbáljuk követni, nem bukkannunk a nyomára. Szerintem a fennsíkon vadászgat. Azt is tudom, hogy Titus ráállította néhány emberét, de persze esélytelenek, még én is lerázom őket fél pillanat alatt. Ettől Titus a falnak megy.

– Meglapul a bokrok alatt – nevetgél Cassius. – Kivárja, míg szépen lemészároljuk egymást.

Amikor Lea bicegve tér vissza egy nap a várba, Roque félrehív bennünket Cassiusszal.

– Megverték – mondja. – Nem nagyon, csak hasba rúgták, és elvették, amit egész nap gyűjtött.

– De kik? Kik kapták el? – szegezi neki a kérdést.

– Nem az a lényeg. Hanem hogy éhesek. Legyen elég ebből a szemet szemért játékból. Értelmetlen – magyarázza Roque. – Titus srácai éheznek, mégis mit vársz tőlük?! Nyilván Koboldra is azért vadásznak, hogy legyen tüzük és kajájuk. Ha tőlünk megkapják, végre megint nagyjából egységes lehetne a Ház, és emberként viselkedhetnénk. Még talán Antonia törzse is észhez térne.

– Antonia? Észhez? – pufog Cassius.

– De akkor Titus lesz a legerősebb – ellenkezem. – Ami nem éppen szerencsés vagy bölcs választás.

– Ja, persze, te ezt vagy képtelen benyelni. Hogy valaki más legyen hatalmon. Jól van – túr bele Roque a hajába. – Tárgyalj Vixusszal vagy Polluxszal, csábítsd el a kapitányait, ha gondolod. De a Háznak béke kell, Darrow. Különben végünk, ha egy másik Ház megtámad bennünket.

A hatodik napon megfogadom a tanácsát. Titus épp valahol fosztogat, hát felkeresem a toronyban Vixust. Pechemre Titus a vártnál hamarabb tér vissza.

– Milyen virgonc vagy és élénk – állja el utamat a torony folyosóján, mielőtt még Vixus nyomára bukkantam volna. Hatalmas teste elbástyázza a folyosót, a két válla szinte átéri a két fal közötti távolságot. Érzem, hogy mögöttem is felbukkant még valaki. Vixus meg még két másik emberük. A gyomrom kissé összeszorul, elég nagy ostobaság volt idejönni. – Hová igyekszel, ha érdeklődhetnék?

– Csak össze akartam hasonlítani a saját térképemet a nagyteremben lévővel. Ami a falon van, azzal – hazudok folyékonyan, mert az eszembe villan, hogy ott lapul a zsebemben egy digitábla.

– Ó, szóval a saját térképedet akartad a nagyhoz mérni, nyilván Mars Házának érdekében, nemes Darrow.

– Mi más érdekében tennék bármit is? Hiszen egy odalon állunk.

– Persze, egy oldalon – vigyorog őszintétlenül Titus. – Te mit gondolsz, Vixus, ha valóban egy oldalon állunk, nem kellene mindenféle térképet megosztanunk egymással?

– Az szolgálná a Ház javát, igen – bólogat Vixus. – A gombákat, a térképeket. Mindent.

Ezek szerint ő támadta meg a kis Leát. A szemei tompán és üresen meredeznek, hollószemek.

– Igen. Megnézem hát neked én, Darrow – kapja ki a kezemből a cserkésztérképet Titus, és én nem tehetek ellene semmit.

– Parancsolj. Legalább te is tudod, hogy messze keleten és nagy valószínűséggel délen, a Nagyvadonban ellenséges tüzek lobognak. Rohand csak le őket, de arra azért ügyelj, hogy nehogy a pucér seggedre csapjanak.

Titus a levegőbe szimatol. Nem is figyel rám.

– Ha már osztozkodunk, Darrow – szimatol bele a nyakamba –, elárulhatnád talán, hogy mitől van füstszagod.

Megmerevednek az izmaim. Most gőzöm sincs, mit feleljek.

– Nézd, hogy összehúzza magát. Hogy tekereg az agyában a hazugság – köpi undorodva Titus. – Érzem rajtad a csaló szagát. Érzem a hazugságod bűzét, mint az izzadságot.

– Mint a tüzelő szuka szaga – jegyzi meg epésen Pollux, majd bocsánatkérőn megvonja a vállát.

– Milyen gyomorforgató – vicsorog Vixus. – Gonosz, semmi alak. Asszonyféle.

Elképzelésem sincs, miért hittem, hogy Titus ellen fordíthatom.

– Nyavalyás élősködő vagy – folytatja Titus. – Rombolod a közhangulatot, és galádul kivársz, hogy a fiaim és lányaim kiéhezzenek, aztán hozzád szaladjanak – mondja. Egyre közelebb vannak, körbezártak. Titus hatalmas. Vixus és Pollux pedig a kegyetlenség maga, mellesleg majdnem akkorák egyenként is, mint én. – Nyomorúságos teremtmény. Féreg a gerincünkben.

Csak megvonom a vállamat közömbösen, mint akit ez éppenséggel nem aggaszt.

– Ezt megoldhatjuk – mondom.

– Meg?

– Méghozzá egyszerűen, nagyfiú – állok elő a javaslattal. – Parancsold haza a fiaidat és a lányaidat. Álljatok le Ceres zaklatásával, mert előbb-utóbb közbelép egy harmadik Ház is, és akkor ledarálnak benneteket. És ha hazajöttök, beszélhetünk a tűzről. Meg a kajáról.

– Azt képzeled, megmondhatod, mit tegyünk, Darrow? Hogy nálad van az ész? – kérdi Vixus. – Csak mert valami hülye teszten mindannyiunknál több pontot szereztél? Csak mert a proktorok téged választottak ki elsőként?

– Azt hiszi, hát persze – röhög Titus. – Azt hiszi, megérdemli a Primust.

Vixus karvalyképe belehajol az arcomba, a fogai vicsorognak, ahogy beszél. Ha épp nem acsarkodik, egészen jóképű, de most gusztustalanul felvonja az ajkait, mint valami habzó kutyapofa, még a lehelete is bűzös. Végigmér hangsúlyosan, hogy érezzem, nem tettem rá mély benyomást. Megvetően felhorkan, majd kicsit hátrébb húzódik, látom, hogy az arcomba akar köpni. Hagyom. A csula arcon talál, és lassan lefelé csordogál az ajkam irányába.

Titus farkasvigyorral figyel. A szeme csillog, Vixus várakozón néz rá, várja az engedélyt. Pollux is közelebb húzódik.

– Elkényeztetett kis pöcs vagy – morogja Vixus. Már szinte az arcomhoz ér az orra. – El is veszem inkább tőled. A kis pöcsödet.

– Vagy akár odébb is mehetnél, mert például elállod az ajtót.

– Hohó – neveti el magát, és már megint a gazdája pillantását keresi. – Próbál úgy tenni, mintha nem félne, Titus. Hogy ne kelljen verekednie – mondja, és végigmér azokkal a halott aranyszemeivel. – Ezer ilyen hozzád hasonló, felfuvalkodott fiúcskát roppantottam ketté a párbajklubomban, hallod?

– Tényleg? – kérdem hitetlenkedve.

– Mintha csak ágacskák lettek volna. Aztán megdugtam a csajukat a tréfa kedvéért. Hú, hogy milyen kínos helyzetbe hoztam őket apuci előtt! És micsoda sírás-rívás ment a te fajtádnál.

– Ó, Vixus – sóhajtok nagyot, és igyekszem leplezni a hangom egyszerre dühös és rettegő remegését. – Vixus, Vixus, Vixus. Nincsen olyan, hogy az én fajtám, Vixus. Nincsenek olyan fiúk, mint én.

Titusra nézek, bele a szemébe, miközben a Pokolfúró-jobbom, mintha csak táncra perdülnék, kilendül, és pörölykalapács-ütést visz be Vixus nyakán az érre. Neki annyi már ettől is, de azért még adok egyet a könyökömmel, a térdemmel és a másik öklömmel is, miközben elzuhan. Ha stabilabban állt volna, a nyaka is kettépattan, de így egyből oldalra dől, és a gyenge gravitációban lebegve ereszkedik alá a talaj irányába, közben minden egyes ütésbe összerándul az elernyedt teste. A gyomrom rémület markolja össze. Hihetetlenül erős a testem.

Titus és a cimborája még nem tért magához a hirtelen támadástól, hogy megállítson, elviharzom hát közöttük, és rohanok végig a folyosókon, ki a toronyból.

Nem öltem meg.

Nem öltem meg.

24

Titus háborúja

Nem öltem meg Vixust. De kivégeztem az utolsó esélyt is, hogy egyesítsük a Házat. Rohanok lefelé a torony csigalépcsőjén, mögöttem kiabálás harsan. Elhúzok a nagyteremben Titus fetrengő emberei között, épp valami nyers halon rágódnak, amit lándzsával sikerült a folyóból vadászniuk. Ha tudnák, mit tettem, szétzúznának. Két lány figyeli, ahogy elviharzom, de csak késve hallják meg a főnök kiabálását, kicsusszantam a markukból. Már kint vagyok a várudvarban.

– Cassius! – kiáltom fel a kaputoronyba, ahol az embereim alszanak. – Cassius!

Kidugja a fejét az ablakon, és megpillantja az arcomat.

– Ó, a picsába! Roque! – kiáltja. – Megtörtént! Keltsd fel az alját.

Titus három fia és egy lány rohan ki a nyomomban a toronyból, üldözőbe vesznek. Lassúbbak nálam, de a falról ekkor megindul felém egy őrszemük, hogy elvágja az utamat. Cassandra. Rövid hajában csilingelnek a belefont fémdíszek. Könnyedén veti át magát a védfalon, és ugrik le a nyolcméteres magasságból elém, fejszével a kezében. Farkasos gyűrűjén megvillan az enyésző esti fény. Utamat akarja állni, nehogy felszaladjak a lépcsőnkön. Gyönyörű látvány.

Ekkor az egész törzsem kiront a kapubástyából, náluk vannak a hevenyészett fegyvereink, a kések és az ágakból faragott verőrudak. De nem felém indulnak. Értelmes népség, ezért habozás nélkül kitárják a kétszárnyú várkaput, ami a lefelé vezető lankára nyílik. A feltáruló hasadékon beszivárog az esti köd, és már el is nyelte őket. Csak Quinn maradt hátra.

Quinn a leggyorsabb az egész Marson. Gazellaként szökell a kockaköveken, ő érkezik a segítségemre. A verőbotja szédületesen pörög a levegőben. Cassandra még nem látta meg. Hosszú arany lófarka ostorként kígyózik a gyülekező ködben, ahogy még gyorsít, és mosolyogva nekilendül, majd minden erejével oldalról Cassandrába csapódik, és teljes svunggal a térdének csapja a botját. Az erős aranycsonton nagyot csattan a fa. És hangosan szól Cassandra sikolya is. Nem törik el a lába, de azért megcsúszik a kövön. Quinn nem lassít, befordul mellém, és együtt hagyjuk a hátunk mögött Titus falkáját.

A völgy mélyén érjük utol a többieket. A vad dombok között loholunk tovább északnak, fel a ködbe burkoló fennsíkra, az erődítményünkbe. A pára megül a hajunkon, gyöngyszemekként patakzik a nyakunkba. Jóval éjfél után érünk az erődbe. Csupasz torony, ami részeg varázslóként hanyatlik tétován egy szakadékba. A vaskos, szürke köveket beszövi a zuzmó, és belül barlangszerű üregek nyílnak egymásba. A falakra ráereszkedik a sűrű köd. A torony barlangjaiba éjszakára behúzódó madarakból lakomázunk. Néhányan kereket oldanak, hallom, ahogy az éjszaka feketeségében csattog a szárnyuk. Kitört a polgárháború.

Sajnos Titus nem ostoba ellenség. Nem üldöz bennünket, hiába számítottunk rá. Azt reméltem, hogy ostrom alá veszi erődtornyunkat, és a serege majd látja az ablakokon át a lobogó tüzet, megérzi a sülő hús illatát. A korábban egybeterelt birkaállományunk hónapokon át kitart, ha vizünk is akad. És közben minden áldott este lakomázhattunk volna. Megtörhettük volna őket. Elhagyták volna Titust hamarosan. Csakhogy Titus tudja, hogy vannak fegyvereink, van tüzünk, így aztán kerül bennünket, nehogy az emberei is lássák a kincseinket.

Sok időt nem hagy az övéinek, hogy átgondolják a helyzetet, a háború eszementségével foglalja le a gondolataikat. A hatodik naptól kezdve rendszeresen lerohanják Ceres erődjét, és ő a harci bátorságot meg az erőszakot jutalmazza: véres csíkokat mázol jutalomképpen az arcukra, amit a fiúk és lányok büszkén viselnek. A bokros részekről vagy a magas fűben meglapulva lessük a háborús játékaikat. Van, hogy felmászunk a Phobos közelébe, és a magaslatról szemléljük Ceres Házának ostromát.

Ceres erődje körül sűrű füst gomolyog, súlyos koronaként. Kivágják az almafákat, lovakat sántítanak le. Még egy égő fáklyát is sikerül lelasszózniuk a várfalról, hogy végre legyen a Mars várában is tűz. Ceres-lovasok veszik üldözőbe a fáklyarablókat, és mielőtt még hazaérnének a lánggal, nagy vödör vízzel kioltják. Titus őrjöng ezt látva, és legjobb emberével, a reszelős hangú Polluxszal, egy dorongból faragott pikával felborít egy lovat. Lovasát, egy lányt, Pollux már le is gyűri. Aznap két újabb rabszolgát visznek haza.

Az Intézetben töltött nyolcadik napomon Cassiusszal és Roque-kal a fennsíkról figyeljük az ostromot. Titus ma a zsákmányolt lovon parádézik az erőd fala előtt fel-alá, hogy Ceres nyilasai megpróbálják eltalálni. A kezében egy lasszó. Egy lány, vesztére, túlságosan kihajol az erőd falán, hogy jobban célba vehesse nyilával. Felajzza íját, már lőne is, amikor Titus megpörgeti a feje fölött a lasszót, és a lány nem húzódik vissza elég gyorsan. A lasszó a nyakára hurkolódik, és Titus húzni kezdi. A lányt a társai elkapják, és próbálnák megtartani, de kénytelenek elereszteni, mielőtt még eltörne a nyaka. Egyikük kétségbeesett sikoltása bejárja a síkságot, mikor a lány lezuhan a falról a mélységbe. Aztán Titus vonszolja a lova mögött hívei ujjongása közepette. Ahogy visszaér, Cassandra kirúgja a lány térdét, és rabszolgaságba veti Mars pálcájával. A lobogva égő termés lángja narancsosra színezi a Mars esteledő égboltját, ahol a magasban pár proktor borosüvegekkel és ritka csemegékkel kényezteti magát.

– És veszett szívek lobbantják a leghevesebb lángot – mormolja Roque térdeltében.

– Nagyon merész – mondom elismeréssel. – És szereti csinálni. – Akkor is élvezettel villant a tekintete, amikor Vixust torkon csaptam. Cassius biccent. – Túlságosan is.

– Halálos – fűzi hozzá egyetértőn Cassius. De máshol jár az esze. Különösen cseng a hangja. Lenézek rá. – De hazug.

– Igen? – kérdezek rá.

– Nem ő ölte meg Priamust.

Roque súlyosan hallgat. Olyan apró mellettünk, pláne így térdelve. Hosszú haja lófarokba kötve, egészen olyan, mint egy kisgyerek, ahogy a koszos körmeivel megköti a cipőfűzőjét. Most felpillant.

– Nem ő ölte meg Priamust – ismétli Cassius. Mögöttünk a szél jajong a dombok közt. Ma lassan gyűlik körénk az éj. Cassius arca félig a homályba vész, de még így is jóképű. – Egy ilyen szörnyeteggel soha nem rakták volna össze Priamust. Mert ő vezető volt, nem háborús vitéz. Neki valami könnyű esetet adhattak, olyasmit, mint a mi aljaink.

Tudom, mire akar Cassius kilyukadni. Látom a tekintetében, ahogy Titust követi. Jegesen hideg, mint a lándzsaviperák pillantása, ahogy a zsákmányukat lesik. Fordul egyet a gyomrom, amikor lökök egyet Cassiuson, hogy tovább tartson ebbe az irányba, biztatom, hogy csapjon le a zsákmányára. Roque félrebillenti a fejét, feltűnik neki a viselkedésem.

– Titust valaki másnak adták – mondom.

– Valaki másnak – ismétli el Cassius, és bólint.

Azt gondolja, hogy Juliannek. De nem mondja ki. És én sem. Jobb, ha befészkeli magát a gondolat az agyába, csendesen. Hadd gondolja a barátom, hogy ellenségünk ölte meg a testvérét. Ez lehet a menekülőút.

– A vér vért szül, a vér vért szül, vért... – susogja bele Roque a szélbe, ami repül is nyugatnak a síkon a lángok felé, táncra kel a láthatáron. Azon túl a hegyek magasodnak sötét, hideg árnyakként. A csúcsaikon már megül a hó. Lélegzetelállító látvány, Roque tekintete mégsem tud leszakadni az arcomról.

Apró öröm, hogy Titusnak nem sok hasznot hajtanak a rabszolgái. Ezek az újdonsült szolgák nem olyan mélyen idomítottak, mint egy Vörös, áthatja őket a makacs tiltakozás. A parancsot teljesítik, nehogy Megszégyenültekké váljanak, mert a bélyeg a végzés után is rajtuk maradna, de szigorúan csak annyit tesznek, ami elhangzott. Így lázadnak. Ha mondják nekik, akkor harcolnak, az ellen, akire éppen uszítják őket, még akkor is, amikor pedig már vissza kellene vonulni. Összegyűjtik a bogyókat, ha gyűjtésére utasítják őket, mégha tudják is, hogy azok éppenséggel mérgezőek és ehetetlenek. Pakolják a köveket nagy halmokba, Titus rendelkezésére, rakják órákon át, míg a halom le nem omlik. De ha az ostromlott erőd kapuja kitárul, maguktól be nem nyomulnának rajta, csak Titus szavára, addig meg állnak, és tetvészkednek.

Hiába dúlták azonban fel Ceres gyümölcsösét, hiába próbálták elpusztítani és elrabolni a termésüket, Titus erőssége csakis az erőszak. Bármi másra kerülne sor, határozottan szánalmasak a próbálkozásaik. Az emberei épp csak elkaparják az ürüléküket, vagy még azt sem teszik meg, hanem a bokrok közé vagy a folyóba végzik a dolgukat, ez utóbbit ráadásul azért, hogy megmérgezzék a Ceres Ház diákjait, a folyó ugyanis feléjük folyik. Ez persze nehézkes, az egyik lány bele is borul a folyóba, miután végzett, és ott kapálózik a saját kakájában. Nevetséges helyzet, és mégse nagyon nevet már közöttük senki semmin, legfeljebb a Ceres tegjai kacagnak nagyokat a magas erődfalak mögül, ahonnan halat fognak maguknak, és ahol nagyokat lakmároznak a saját sütésű kenyerükből meg a kaptáraikból nyert mézből.

Amikor kikacagják, Titus az egyik Ceres foglyot az erődjük elé vonszolja. Magas fiú, az orra hosszú, és hamiskásan mosolyog a lányokra, ráadásul azt gondolja, tréfa csak az egész, aztán meg visít az anyja után, mint egy kismalac, amikor Titus valóban levágja az egyik fülét.

A proktorok pedig nem próbálják megakadályozni az erőszakot, még Ceres proktora sem tesz semmit, csak lebegnek kis csoportokban fenn a magasban, és szemlélődnek, körülöttük mentőHajók száguldoznak vijjogva, hogy ellássanak egy-egy veszedelmesebb fejsérülést, elállítsák a vérzést.

Az Intézet huszadik napjának délelőttjén a Ceres-diákok nagy kosárnyi kenyeret dobnak le az éppen a kapujukat egy fából rögtönzött faltörő kossal ostromló rohamosztagra. Titus emberei egyből felhagynak az ostrommal, és hamarosan egymást ölik a kenyérért, míg ráharapnak a belükbe belesütött borotvapengékre. Még késő délután is hallani a jajgatásukat.

Titus nem késlekedik a válasszal. Még mielőtt leszállna a nap, öt új Ceres fogollyal az erőd elé vonul, bő kilométernyire előtte megállnak a síkon. Titus a négy fiúnak, akik közt ott van a félfülű is, botokat nyom a markába, csak a lány nem kap, akit a fal magasáról rántott le.

Meghajol a Ceres-kapu felé, majd utasítja a fiúkat, hogy a botokkal verjék a lányt. Magas, nagydarab, erős lány, akkora, mint Titus maga. Eleinte nem sok szánalmat érez iránta az ember. Eleinte.

Mert az első néhány ütés óvatosan koppan a lány hátán, de aztán Titus az eszükbe idézi, hogy ha nem teljesítik a parancsot, Megszégyenültek lesznek, és akkor már rendesen ütik. A fejét célozzák, és hamarosan vörös vértől iszamós a lány aranyhaja, és a sikolyai se hallatszanak már. Végül, amikor elunta a mókát, Titus a hajánál fogva vonszolja vissza a lányt az ideiglenesen a síkságon kialakított táborukba, ott a földre hajítja az élettelen testet.

A fennsíkról végignézzük az egészet, és Cassiust csak Lea meg Quinn együttes erővel tudja visszatartani, különben levágtázna a síkra. Megnyugtatom, hogy túl fogja élni a lány, ez mind csak műsor. Roque keserűen kiköp, és Lea kezéért nyúl. Különös, hogy a gyenge lány ad neki erőt.

Másnap reggel derül ki, hogy ennyiben nem merült ki a bosszú. Titus összekötözve, kipeckelt szájjal az éj leple alatt visszavitte az erőd elé a megvert lányt, és elrejtette a magas fűben. Otthon a várban az egyik lány egész éjjel sikoltozott, mintha a Ceres rabszolgalány lenne. Erőszakról és verésről jajongott.

Közben a megkötözött lány talán már reménykedett, hogy túl van a nehezén, hogy másnap reggel végre biztonságba jut, mehet haza anyucihoz és apucihoz, járhat megint lovagolni és táncolni, elfelejtheti ezt az egész rémséget. Csakhogy a felkelő nap első sugaraiban a Ceres lovasai, megelégelve foglyul ejtett társuk szenvedéseit, kilovagolnak, és mivel nem tudják, hogy az egész csak műsor volt, a lány pedig ott hever előttük a fűben, átvágtatnak a lovakkal a testén. Csak akkor jönnek rá, mit tettek, amikor már Titus táborának a közelében járnak, és a hátuk mögött szirénázva ereszkednek le a mentőHajók, és az összetört testet felviszik az Olümposzra. A lány soha többé nem tér vissza.

De a proktorok még itt sem avatkoznak közbe. Nem is értem, minek vannak egyáltalán.

Hiányzik az otthon. Elsősorban Lykos persze, de a lakásunk is, ahol Táncossal, Harmóniával és Matteóval éltük a biztonságos kis életünket.

Hamarosan elfogynak a lehetséges rabszolgák, mert a Ceres egyáltalán nem merészkedik elő sötétedés után az erődjéből, és magas falaikat se fáklyafénnyel vigyázzák már. A falon kívüli fákat Titusék már mind kivágták, de az erőd falai hatalmas területet ölelnek körbe, azon belül is nőnek fák és terem a gabona. Nem fogynak ki a kenyérből, se a vízből, hiszen a folyó keresztülfolyik az erőd területén. Titusnak csak annyi marad, hogy feldúlja külső birtokaikat, és a megmaradt almákat lopkodja. Bár a legtöbb ehetetlen, mert tűkkel szurkálták tele, és darázsfullánkokkal. Titus elbukott. És, ahogy a sikertelen háborúk után a zsarnokok szokták, végül ő is befelé fordítja tekintetét.

25

Törzsi háborúk

Harminc napja vagyunk az Intézetben, és még mindig nem láttam a Ceres Házon kívül más ellenséget, persze a távoli tüzek füstjét nem számítva. Ceres lovasai a birtokunk keleti szegélyén garázdálkodnak, immár nem kell különösebben tartaniuk Titustól, mert minden emberét visszavonta a várba. Vár? Nem, nyomortanya az már inkább.

Kora hajnalban lopakodunk a közelébe Cassiusszal. A köd még nem szállt fel, vastagon és visszhangosan üli meg a kellemetlen klímájú fennsíkot. A kőfalak közül kongón verődik felénk a hang, mintha bádogdobozban csörögne az apró. Titus nógatja az embereit, hogy keljenek végre fel. Átkozódik. De még így se sokan engedelmeskedhetnek neki, halljuk, hogy valaki egyenesen elküldi a francba. Nem csoda. Az ágyuk lehet az utolsó kellemes pont az életükben. Biztosan ezért is kerültek a Házba, hogy felszínre törjön a tunyaság. Az én törzsem ilyen hívságokkal nem bír, mi a tűz körül, a kemény kövön összekuporodva, egymáshoz bújva alszunk. Jaj, mit nem adnék én is egy ágyért!

Cassiusszal végigosonunk a hosszú rámpán, még most se látjuk magát a várat, csak a sötét tömeg tornyosul fölénk, a köd bebugyolálja. Egyre több zajt hallani bentről. Mintha a rabszolgák felkeltek volna. Köhögés, morgás és kiáltozás hallatszik. Hosszú nyikorgás, lánc csörömpöl, vagyis nyílik a kapu. Cassius sietve leránt a rámpáról a domboldalra, meglapulunk a ködben, ahogy a rabszolgák elcsoszognak előttünk. Az arcuk holtsápadt, beesett, a hajuk mocskos. Kasztjelük sáros, a bőrük kicserepesedett. Titus is velük tart, olyan közel megy el mellettem, hogy érzem a bűzét. Megmerevedek, megrettenek, hogy talán megint kiszagolja rajtam a füstszagot. De nem. Érzem azt is, ahogy Cassius némaságában érlelődik a harag. Aztán mégse moccan.

Visszakúszunk az ösvényre, és a nyomukba eredünk, majd biztos távolból figyeljük, ahogy felügyelet mellett dolgoztatják a szolgákat. Már nyoma sincs bennük az Aranyhomlokúnak, ahogy szart takarítanak, bogyókat gyűjtenek a tüskés bozótosban. Nem egynek hiányzik egy-egy füle. Vixus felépült, bár a nyakán elég ronda lila zúzódás maradt, és most ott járkál közöttük, egy hosszú bottal alkalomadtán végighúz egyik vagy másik szolgán. Ha a teszt tétje az, hogy egy felaprózódott Házat ki tud egyesíteni, én alaposan elbuktam.

Ahogy felszakadozik a reggeli köd, és kisüt végre a nap, újabb vágyak szállják meg a testet. A zajoktól, amiket most hallunk, még a szőr is feláll a hátunkon. A magas toronyban sikoltoznak. Igen jellegzetes sikoly ez, amitől elborul az ember lelke.

Emlékszem, kisfiú koromban, még Lykoson, egy este, Babérünnepkor otthon ültünk a házunk egyetlen szobájában Kierannal és Leannával az asztal körül. Apám egy éve halt meg. Anyám szedett nekünk levest, az asztal felett egyetlen halovány lámpa fénye pislogott. Ő maga a sarokba ült le, csak a karja látszott, teste és arca árnyékban maradt. Akkor hallottunk a távolból ugyanilyen tompa sikolyokat. Messziről jöttek, kanyargós alagutakon. Most is magam előtt látom, hogy remeg meg a leves a merőkanálban, mert anyám keze reszket a hangtól. A sikolyoktól. Nem a fájdalom, hanem a borzadás hangjától.

– Mit művel a lányokkal ez a szörnyeteg... – sziszegi Cassius a fülembe, amikor sötétedéskor visszalopakodunk a vár közeléből.

– Ilyen a háború – felelem rá, de a hangom üresen cseng.

– Ez iskola! – emlékeztet. – És ha a mi lányainkkal csinálná? Leával? Vagy Quinn-nel?!

Erre nem szólok semmit.

– Akkor végeznénk vele – válaszol helyettem is Cassius. – Kivégeznénk, levágnánk a pöcsét, és a pofájába gyömöszölnénk.

Tudom, hogy nemcsak Lea és Quinn jár az eszében, hanem Julian is, hogy vele ugyanígy elbánt Titus.

Hiába mondja a magáét, fogom a karját, és elcibálom a sötét vártól. A kaput már becsukták éjszakára, nincs mit tenni. Tehetetlennek érzem magam, ugyanolyan tehetetlennek, mint amikor Rusnya Dan elragadta tőlem Eót. De azóta más lettem, megváltoztam. A két kezem ökölbe szorul. Most több vagyok, mint akkor voltam.

Ahogy hazafelé tartunk az erődítményünkbe, egyszer csak aranyos csillogásra leszünk figyelmesek a levegőben, és a következő pillanatban Fitchnert is megpillantjuk. Rágózik, és két kezét a szívéhez kapja, meglátva komor képünket.

– Mit vétettem, ifjú barátaim, hogy ilyen csúf pillantásokkal üdvözöltök?

– Úgy bánik a lányokkal, mint egy állat! – köpi a szavakat Cassius. A nyakán duzzadoznak az erek. – Aranyak ők is mind, és mégis állatszámba veszi őket, mintha kutyák vagy Rózsaszínek lennének.

– Ha úgy bánik velük, mintha Rózsaszínek lennének, csakis azért teszi, mert ebben a mi kis világunkban annyit érnek, mint a nagyvilágban a Rózsaszínek.

– Csak viccel! – néz rá döbbenten Cassius. – Aranyak, nem pedig Rózsaszínek. Titus meg egy szörnyeteg.

– Akkor mutasd meg, hogy férfi vagy, és akadályozd meg benne – vonja meg a vállát Fitchner. – Amíg nem öldökli le őket egyesével, nekünk ehhez semmi közünk. A sebek begyógyulnak. Még az efféle sebek is.

– Hazugság – vágom rá. Én soha nem heverem ki Eót. Az a fájdalom az életem végéig elkísér majd. – Vannak kínok, amelyek soha nem tompulnak. Dolgok, amiket soha nem lehet jóvátenni.

– És mégse teszünk semmit, csak mert neki több harcosa van – morogja Cassius.

– Ez ellen éppenséggel tehetünk valamit – jut eszembe valami.

Cassius rám néz. Hallja a hangomban a végső elszánást, ahogy én is látom az ő tekintetében, amikor Titus szóba kerül. Ebből a szempontból egyformák vagyunk. Tűzből és jégből vagyunk, bár azt még nem döntöttem el, melyikünk a tűz és melyikünk a jég. Mindenesetre a lényeg, hogy mindketten túlságosan is szélsőségesek vagyunk, jobban, mint szeretnénk. Ezért is kerültünk Marshoz.

– Kitaláltál valamit – mondja ki Cassius.

Csak biccentek, jegesen.

– Vérveretesen ideje volt már – mér végig mindkettőnket Fitchner vigyorogva.

A terv első lépését csak olyasvalaki eszelhette ki, aki egyszer volt már nős. Cassius hétrét görnyedve kacag, amikor felvázolom a részleteket. Még Quinn is nevet. Aztán már lódul is, hogy bocsánatkérő üzenetemet elvigye Antoniának a Deimos Toronyba. A válasszal a Furor-folyó partján a vártól északra lévő rejtekhelyünkön vár majd rám.

Cassius az embereinkkel az erődítményünket vigyázza, míg én Roque-kal a rejtekhelyre megyek, nehogy Titus kihasználja az alkalmat, és lerohanja a tornyunkat.

Quinn estig sem érkezik meg. Akkor Roque-kal sötétben elindulunk a Deimos felé, azon az úton, amin elvileg jönnie kellett volna. Eljutunk a toronyig az alacsony dombok közé, az erdőségbe. A torony aljában Titus öt embere heverész. Roque elkapja a karomat, beránt a bokrok közé, és Vixusra mutat, aki a toronytól valamivel távolabb, az út mellett álló nagy fa felsőbb ágán ül. Vagy ötven méterre lehet még tőlünk, és láthatóan lesben áll. Lehet, hogy elkapták Quinnt? Nem, ahhoz ő túlságosan is gyors. Valaki elárult volna bennünket?

Hajnalra érünk vissza az erődítményünkbe. Biztos voltam már fáradtabb ennél, de nem emlékszem, mikor. A lábaim a príma cipőben is vízhólyagosak, és hámlik a nyakam, annyira leégtam a napon. Valami nem stimmel.

Lea elénk szalad a kapuba. Megöleli Roque-ot, és úgy pislog rám, mintha legalábbis az apja lennék. De most valahogy nem a félénkség sugárzik belőle, madárkateste nem a félelemtől, hanem a haragtól reszket.

– Meg kell ölnöd azt a mocskot, Darrow. Le kell csapnod a rohadt tökeit.

Titus.

– Mi történt? – nézek körbe. – Hol van Cassius, Lea?

Mindent elmond.

Ahogy Quinn már visszafelé tartott a toronyból, Titus emberei elkapták. Összeverték. És Titus elküldte az egyik fülét. Nekem címezte, mert azt hitte, Quinn az én csajom, és persze Titus úgy gondolta, kiismerte a természetemet, hogy erre majd harapok. És nem is számított rosszul, csak épp nem én haraptam.

Cassius állt őrségben, és amikor mindenki elaludt, meglépett, hogy a várba menjen, és párbajra hívja Titust. Ez a zseniális fiú egyszeriben olyan arrogánssá vált, hogy úgy képzelte, családjának ezeréves aureált dicsősége és hagyományai legyőzik a torz elfajzást, ami Titus törzsét hetek óta rágja. De az Imperátor fia ezt rosszul ítélte meg. És arra se volt felkészülve, hogy súlyos öröksége hirtelen pihekönnyűvé válhat. A való világban nyilván biztonságban lett volna. Ám ebben a kicsiben nem volt.

– De túlélte – mondom.

– Naná, hogy élek, te Pixi – támolyog elő meztelen felsőtesttel Cassius az erődítményből.

– Cassius! – kap levegő után Roque. Hirtelen elsápad.

Cassius bal szeme annyira feldagadt, hogy ki se lát rajta. Az ajka felhasadt, a mellkasa csupa lila zúzódás, a másik szeme pedig véres. A válla bizarrul áll, három ujja kificamodott, kósza gallyakként ágaznak el a kezéből.

A többiek mélységes szomorúsággal figyelik. Ő volt a fényes lovagjuk, az Imperátor fia. És most romhalmaz a teste, amely eddig csupa ragyogás volt. Látom az arcukon, hogy még soha nem láttak szépséget ilyen gyászosan meggyalázva.

De én igen.

Húgyszaga van.

– Kiverték a szart is belőlem, amikor párbajra hívtam – próbálja Cassius tréfával elütni a kaland kudarcát. – Egy lapáttal vágtak fejbe. Aztán körbeálltak, és lepisáltak. Aztán összekötöztek, és bedobtak abba a rohadványos várbörtönbe, de Pollux jófiú volt, és elengedett, még azt is megsúgta, hogy ha kérjük, kinyitja nekünk a kaput.

– Nem hittem volna, hogy ekkora hülye vagy – összegzem.

– Már hogyne lenne, hiszen az Uralkodó lovagja akar lenni – motyogja Roque. – És azok mást se csinálnak, csak párbajoznak – rázza meg hosszú haját. Tiszta sár a bőrpánt, ami a lófarkát összefogja. – Meg kellett volna várnod bennünket.

– Ami történt, megtörtént – mondom. – A tervvel akkor sem állunk le.

– Remek – horkant nagyot Cassius. – De ha eljön a pillanat, Titus az enyém.

26

Musztáng

Cassius megváltozott. Az a törhetetlen, legyőzhetetlen fiú, akivel a felvételin találkoztam, eltűnt. Megváltoztatta őt a megaláztatás. Egyelőre nem látom, hogy miben lett más, pedig nagyon figyelem, miközben az ujjait helyre rántom, és a vállát is visszateszem. Elájul a kíntól.

– Köszönöm, testvérem – mondja, és belém kapaszkodva tápászkodik fel. Aztán kimondja, most először: – Elbuktam a vizsgán – mondja, és én nem tiltakozom. – Úgy csörtettem be abba a hülye várba, mint egy felfuvalkodott hólyag, egy bolond. Ha nem itt történik, megöltek volna.

– De legalább élsz.

– Csak a büszkeségem bánja – kacag fel keserűen.

– Nem baj, abból úgyis van neked bőséggel – jegyzi meg Roque mosolyogva.

– Ki kell onnan hoznunk – fagy le a fintor Cassius képéről, és végigmér mindkettőnket. – Quinnt. Mielőtt még felvinné a tornyába.

– Kihozzuk.

Rohadtul kihozzuk.

Cassiusszal a tervem szerint keletnek indulunk, és távolabb megyünk, mint eddig bármikor. Maradunk fenn az északi fennsíkon, de végig a fal magasán haladunk, ami lentről is látszik, attól nem térünk el. Keletre és mindig keletre, hosszú lábaink repítenek bennünket.

– Lovas délkeleten – mondom, de Cassius nem figyel.

Átvágunk egy nedves völgyön, ott egy sötét vizű tóból iszunk egy őzcsaláddal szemközt. A lábunk tiszta sár. A hideg víz színén rovarok repkednek. Csorog át a nedves föld jólesőn az ujjaim közt, ahogy iszom. Bevizezem a fejemet is, majd Cassiusszal eszünk némi báránysültet. A gyomrom már tiltakozik a fehérje ellen, görcsbe rándul.

– Szerinted milyen messze van tőlünk most a vár? – kérdem Cassiustól, és nyugat felé bökök.

– Nagyjából húsz kilométerre. De nehéz megmondani. Mert messzebbnek tippelném, de valószínűleg csak fáradtak a lábaim – mondja, felegyenesedik, és elnéz végre arra, amerre az ujjam mutat. – Aha, már látom.

A tó partján egy foltos musztáng hátáról egy lány figyel bennünket. A nyereghez hosszú, becsomagolt pálca van erősítve. Azt nem látom, hogy melyik Házé, de a lányt ismerem. Úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna. Az a lány, aki Pixinek nevezett, és kikacagott, amikor leestem a póniról, amire Matteo kényszerített fel.

– Kell nekem az a ló a visszaútra – mondja Cassius. A bal szemén még ki se lát, de az arca és a merészsége már a régi. – Hahó, angyalom! – kiáltja. – Hú, ez de nem jó a bordáimnak. Micsoda hátasod van! Melyik Házból vagy?

Kezdek aggódni.

A lány közelebb lovagol, jó tízméternyire áll meg tőlünk. A Háza jelvényére anyagdarabokat varrt, még most se tudjuk, honnan jött. Az arcán három, áfonyából és zsírból kevert festékkel mázolt csík fut átlósan. Nem tudhatjuk, hogy nem Ceres erődjéből jött-e. Csak remélem, hogy nem. Jöhetett a déli erdők felől, vagy keletről, vagy éppenséggel a messzi északkeleti fennsíkról.

– Üdvözlet, Mars – mondja gőgösen, miután kiszúrja a gallérunkon a jelet.

Cassius szánalmasan mélyen meghajol. Én nem moccanok.

– Na, ez pazar – rúgok odébb egy kavicsot. – Hahó... Musztáng. Csinos a Házad jele. Meg a lovad – teszem hozzá, hogy érezze, ritka errefelé a ló.

Apró, törékeny lány. De a mosolya nem. Az gúnyos.

– Min mesterkedtek itt a távoli vidékeken, srácok? Csak nem aratni jöttetek?

– Ó, abból van otthon bőséggel – lapogatom meg a parittyaPengémet, és a vártól déli irányba intek.

Kurtán felkacag a nyomorúságos hazugságra.

– Ó, hogyne.

– Én most kiteregetem a kártyáimat – próbál Cassius a szétvert arcával rámosolyogni. – Szépséged lenyűgöző. Nyilvánvalóan Venus Házából jössz. Hát üss le azzal a bottal, amit a rongyba csomagolva rejtegetsz, és vigyél magaddal az erődödbe. Ha szavadat adod, hogy másnak nem adsz belőlem, és éjjelente megmelengetsz, leszek a Rózsaszíned – majd tesz egy bizonytalan lépést a lány felé. Az hátrálni kezd, hogy Cassius véletlenül se érje el a kantárt. – És melengethetsz reggel is.

– Nohát, egy széptevő! És hozzá milyen jóképű. A vasvilláról ítélve nagy harcos is lehetsz – verdes a lány a pilláival.

Cassius egyetértőn dülleszti ki a mellkasát.

A lány kivárja, míg végre leesik neki.

Na, akkor elborul a homloka.

– Ja, hát igen. A mi erődünkben se volt semmilyen eszköz, ami nem az istenségünk sajátja, vagyis ezek szerint már összefutottatok Ceres Házával – hajol előre a nyergében, hogy még csípősebben folytassa. – Dehogy van nektek gabonátok! Csak nekimentetek azoknak, akiknek volt, és a fegyveretek is mindössze ennyi, különben nálatok lenne. Vagyis Ceres is errefelé lehet. Gondolom, valahol lenn a síkon, ott jobb a termés. Talán a nagy folyó mentén, amiről mindenki beszél.

Csupa kacagás a szeme, a szája meg folyton gúnyosan mosolyog, az arca szív alakú. Aranyhaja hosszú, és ragyog a nap fényében a fonata.

– Ezek szerint itt vagytok az erdőben? Talán fenn északon, a fennsíkon. Gondolom. Jaj, ez mókás. Tényleg ennyire nincsenek fegyvereitek? És lovatok sincs, az egyértelmű. Milyen szegény a Házatok.

– Cafka – mondja hangsúlyosan Cassius.

– Nagyon odavagy magadtól – mondom, és a vállamra veszem a parittyaPengét.

A lány feltartja a kezét, megbillegteti a kézfejét.

– Mondhatjuk. Mondhatjuk. De több okom van rá, mint ennek a Széptevőnek itt. Mert ezerszer is elárulja magát – mondja, én meg közben a lábujjaimra helyezem át a testsúlyomat, hogy azt vajon észreveszi-e. Azonnal hátrább léptet a lovával. – Ugyan, ugyan, Arató, csak nem te is a nyergembe vágyakozol?

– Kilöknélek belőle.

– És birkóznál egyet a sárban? Na és ahhoz mit szólsz, hogy felülhetsz ide mögém, ha elárulod, merre lapul a váratok? A Tornyaitok. Birtokotok. Jó gazdád leszek, ígérem.

Játékosan méreget. A szeme csillog, akár egy rókáé. Neki ez mind csak játék, vagyis az ő Házuk még kulturált hely lehet. Irigykedve nézem meg magamnak alaposabban. Cassius nem túlzott, tényleg szemet gyönyörködtető látvány. De leginkább csak a musztángot szedném ki alóla. Sajognak a lábaim, és veszedelmes játszmát játszunk, szorít az idő.

– Hányadik Választott voltál? – kérdem, mert a francba is, nem figyeltem eléggé.

– Hamarabb elvittek, mint téged, Arató. Emlékszem, Mercurius foga nagyon fájt rád, de az első körben elvetettek a Választói. A haragmutatód valahogy nem tetszett nekik.

– Hamarabb elvittek, mint engem? Vagyis nem Merkúr vagy, mert azok egy fiút vittek végül helyettem. És nem is Jupiter, mert azok meg egy vérveretes óriást találtak az első körben maguknak – próbálom visszaidézni a választást. Kik voltak még? Sajnos, nem jut eszembe, hát csak mosolygok. – Nem kéne ilyen hiúnak lenned. Akkor most nem jöttem volna rá, hova tartozol.

Fekete tunikája alatt ott lapul egy kés. Hiába, nem emlékszem rá. Nem figyeltem. Cassiusnak sokkal inkább emlékeznie kéne, annyira foglalkoztatják a lányok. De most biztosan csak Quinn jár az eszében, meg a levágott füle.

Itt már többre nem jutunk, itt is hagyhatnánk Musztángot. Úgyis mindent kiokoskodik majd magában. Csakhogy ló nélkül elég nehéz lesz hátrahagyni őt, és egyébként is fáradtak vagyunk. Szóval nekünk nagyobb szükségünk lenne a lovára, mint Musztángnak.

Úgy teszek, mintha eluntam volna a beszélgetést. Cassius a környező dombokat lesi. Akkor hirtelen összerezzenek, mintha megláttam volna valamit, és Cassius fülébe súgom, hogy „kígyó”, miközben a ló mellső lába felé pillantok. Cassius szeme is odarebben, amire a lány önkéntelenül reagál. Hiába érti meg szinte rögtön, hogy csak trükköztem, ösztönösen előrehajol, hogy a lova patája elé lásson. Vetődöm. Villámgyors vagyok. Musztáng is, de én készültem, helyzeti előnyben vagyok, ráadásul neki hátra kell dőlnie, hogy elránthassa a lovat. Toporogva hátrál a sárban a nagy állat. Én ugrok, és erős kezemmel épp elkapom a fonatait, ahogy a ló elugrana. Próbálom lerántani a lóról, de nagyon eleven.

Csak egy maroknyi aranyhaj marad a kezemben. A lány nevetve üget távolabb, és szid a haja miatt. Cassius vasvillája suhan a levegőben, eltalálja a lovat. Az eldől a sáros fűben, a lány lezuhan róla.

– A fenébe, Cassius! – kiáltok rá.

– Bocs!

– Meg is ölhetted volna!

– Tudom, tudom! Bocs!

Rohanok, hogy lássam, nem szegte-e nyakát a lány. Akkor mindennek vége. Mozdulatlanul hever. Lehajolok hozzá, hogy megkeressem a pulzusát. Penge villanását látom az ágyékomnál, és a kezem még a gondolataimnál is gyorsabb, azonnal kicsavarom a kezéből. Megszerzem a kését, és leszorítom a fűbe.

– Tudtam, hogy a sárban akarsz meghempergetni, látod? – fintorog gúnyosan. Aztán csücsörít, mintha meg akarna csókolni, de elrántom magam. A lány meg füttyent, és minden sokkal bonyulultabbra fordul hirtelen.

Rám kacsint, én meg lerántom a gallérjáról a takarást. Minerva Háza. A görögöknél Athéné. Hát persze. Közben tizenhét lovas száguld le a domboldalról a tó felé. A lovasok kezében kábítólándzsa. Honnan a pokolból van ezeknek lándzsájuk?

– Ideje futni, Arató – ugrat Musztáng. – Jön a seregem.

De hogy is futhatnánk! Cassius belegázol a tóba, én felpattanok Musztáng hasáról, és csapatok bele a sárba, majd a vízbe. Úszni ugyan nem tudok, de gyorsan tanulok.

Minerva Házának lovasai a partról piszkálódnak, míg mi tapossuk a jeges vizet. Nyár van, de itt fenn a hegyek között mégis hideg a víz. És esteledik. Egyre kevésbé érzem a végtagjaimat. A minervások a tó körül köröznek, várják, hogy feladjuk, és kimásszunk. Hát arra várhatnak. A zsebemben három durozsák is van, felfújom őket, kettőt Cassiusnak adok, egyet megtartok. Így könnyebben a felszínen maradunk, és mivel Minerváék nem készülődnek be a vízbe értünk, egyelőre biztonságban vagyunk.

– Roque mostanra meggyújthatta volna – mondom Cassiusnak néhány órányi úszkálás után. Elég rosszul néz ki, a hideg nem tesz jót a sérüléseinek.

– Majd meggyújtja. Hinni kell... jóember... hinni.

– És nekünk is haza kéne érnünk lassan.

– De még mindig jobban állunk, mint én tegnap ilyenkor.

– Szerintem unatkozol, Musztáng! – kiabálom a partra vacogva. – Gyere be, ússz egyet.

– Hogy kihűljek? Nem vagyok hülye. Én Minerva vagyok, nem Mars, rémlik? – nevet nagyot a parton. – Szívesebben melegednék a kastélyotokban a kandalló előtt. Ott, ni!

És a távolba mutat, majd magához inti három harcosát, az egyik akkora, mint egy Obszidián, a vállai hatalmasak, akár egy viharfelleg.

A messzeségben, amerre Musztáng mutat, füst kígyózik a magasba.

Végre.

– Hogy a halálba mentek át azok a kis pöcsök a teszten?! – fakadok ki hangosan. – Most aztán elárulták a várunkat.

– Amint hazaérünk, a saját húgyukba áztatom az idióta fejüket – csatlakozik Cassius még ennél is hangosabban. – Antoniát nem, ő túl szép ahhoz.

Vacog a fogunk.

Azok tizennyolcan pedig azt gondolják, hogy a Mars Háza ostoba, felkészületlen, és még lova sincs.

– Most búcsúznom kell, Arató és Széptevő – kiált nekünk Musztáng. – Próbáljatok nem belefúlni, míg vissza nem érek a pálcátokkal. Lehettek a csinos kis testőreim. Kaptok helyes, egyforma kalapot. És még talán gondolkodni is megtanítunk benneteket!

Majd tizenöt emberével elvágtat. A hatalmas Arany mellette léptet, mintha az árnyéka lenne. Kurjongatva távolodnak, de két lándzsást hátrahagynak, hogy őrizzenek bennünket. A vasvillánk meg a parittyaPenge a sárban hever a parton.

– Ez a Musztáng egy csinnnibbbabbbbba – kocognak Cassius fogai.

– Fffélelmmetes.

– Aaaz aanyámmra emmlékezteet.

– Nekkked ssúlyoss deffekted vvan.

– Dddee... – biccent Cassius – llegallábbbb... a tterv mműköddik.

Már ha kijutunk a tóból anélkül, hogy elfognának.

Egyre sötétebb lesz, és fenn a ködös fennsíkon rázendítenek a farkasok. A durozsákok ereszteni kezdenek, egyre nehezebben tartjuk magunkat a felszínen. A sötétben talán meglóghattunk volna, ha ezek a minervások tüzet raktak volna, és a körül hemperegnének. De nem. Körbe-körbejárnak a tó körül, hogy azt se nagyon tudjuk, éppen merre vannak. Ők miért nem ölik egymást ostobán a saját várukban, mint a mi társaink?

Megint rabszolga leszek. Jó, lehet, hogy nem igazi rabszolga, de nem az a lényeg. Nem fogok veszíteni. Nem veszíthetek. Ha most feladom, ha hagyom, hogy a tervem besüljön, akkor Eo hiába halt meg. De fogalmam sincs, hogy győzzem le az ellenségeimet. Okosak, minden ellenem szól. Eo álma lassan elsüllyed velem együtt a sötét tóban, és már éppen kiúsznék a partra, lesz, ami lesz, amikor a lovak beijednek valamitől.

Aztán sikoltás hasítja a víz felszínét.

Valami vonít a közelben, és a rettegés összerántja a gerincvelőmet is. Ez nem farkas. De nem lehet az, amire gondolok. Kék fény villan, ahogy egy kábítólándzsa a levegőbe döf. A srác megint felkiált. Egy kés megsebezte. Valaki a segítségére rohan, az elektromos fény sistereg megint. Fekete farkas magasodik egy test fölött, ahogy a másik is elzuhan. Aztán sötét. Csend, majd az Olümposz felől vijjogni kezdenek gyászosan a mentőHajók.

– Tiszta a terep – hallok egy ismerős hangot. – Ússzatok ki onnan, halacskák.

A partra taposunk, és a sárban lihegve megpihenünk. Kissé kihűltünk. Belehalni nem fogunk, de az ujjaim el vannak gémberedve, érzéketlenek. A testem úgy remeg, mintha a fúróm végében trónolnék.

– Te vagy az, Kobold? Te pszichopata! – kiáltom.

Házunk negyedik törzse bukkan elő a sötétből. A farkas bundáját viseli, amit az első nap megölt. A fejétől leér egészen a lábáig. Rohadtul apró a srác. Fekete gyakorlóruhájának aranymintája sáros. Az arca is.

Cassius térden odaaraszol hozzá, és magához öleli.

– Jaj, milyen szépsssséges vagggy, Kobbbold. Sszépséges, szépséges fiú. És büdös.

– Gombát rágcsált? – néz rám a válla fölött Kobold. – Na, ne fogdoss már, te Pixi – löki el végül magától Cassiust zavartan.

– Ezeket itt mmmmegölted? – kérdem még mindig kocogó fogakkal. Aztán lehajolok hozzájuk, hogy lehámozzam róluk a száraz ruhát, és akkor érzem, hogy van pulzusuk.

– Dehogy – biccenti félre a fejét Sevro. – Meg kellett volna?

– Mmmost meg mit kkkérded éntttőlem, mintha a ppprétorod volnék? – nevetek nagyot. – Nem kell neked magyarázni a dolgokat.

Sevro vállat von.

– Mi ketten hasonlók vagyunk – mondja, majd megvetően lepillant Cassiusra. – És közben egy kicsit olyanok is, mint ez itt. Szóval, akkor megöljem őket? – kérdi mintegy mellesleg.

Cassiusszal meglepetten nézünk össze.

– Nnnee – bökjük ki végül. Közben befutnak a mentőHajók, hogy a minervásokat elszállítsák. Akkora kárt azért tett bennük, hogy kiszálljanak a játékból.

– Mmmit őőőgyelegsz itt kinn a vvvvadonban fffarkasbbőrbe bújva? – kérdi akkor Cassius.

– Roque mondta, hogy valahol keleten lesztek – feleli erre Sevro kurtán. – És hogy a terv beindult, üzeni.

– A minervások eljutottak a várba? – érdeklődöm.

Sevro a fűbe köp. Az ikerholdak kísérteties árnyat vetnek sötét arcára.

– Honnan a halálból tudnám? Elvágtattak mellettem. De súlytalanok vagytok, tudsz róla? Zsákutcába fut a terv – teszi hozzá. Vagyis akkor Sevro mellettünk áll? Persze, segít, de előbb még a fejünkre olvassa az összes gyengeségünket. – Ha a minervások elérik a várat, kiütik Titust, és elfoglalják a területünket.

– Igen, és ez a lényeg – bólintok.

– És elveszik a pálcánkat...

– Ezt a kockázatot vállalnunk kellett.

– ...ezért megelőztem őket, elloptam a pálcát, és elástam az erdőben.

Ez nekem is eszembe juthatott volna.

– Egyszerűen elloptad. Fogtad, és elloptad – mondja Cassius, és röhögni kezd. – Őrült kis törpe. Totál őrült vagy. Elmebeteg. A századik Választás. Elmebeteg.

Sevrót felzaklatják ezek a szavak. Kicsit hízelegnek is neki, elégedett, de azért ideges.

– De még így se lehetünk biztosak benne, hogy elmennek innen.

– Mi hát a javaslatod? – kérdem türelmetlenül. Már korábban is besegíthetett volna.

– Elég erőre kell szert tenni, mire elintézik helyettünk Titust, természetesen.

– Persze, persze. Vágom. De hogyan?

– Megszerezzük Minerva pálcáját – vonja meg a vállát Sevro.

– Álljunk csak meg – szól közbe Cassius. – És azt is tudod, hogyan?

Sevro megvetően felhorkan.

– Miért, mit hittél, mi a fenét csináltam az elmúlt hetekben, te selyemszar? Vertem a pöcsöm a bozótban?

Cassiusszal összenézünk.

– Hát ja, olyasmit – mondom.

– Igen, nagyjából – csatlakozik Cassius is.

Keletnek lovagolunk a minervás lovakon. Nem vagyok nagy lovas, Cassius viszont annál inkább, így aztán kapaszkodhatok az összetört bordáiba rendesen. Az arcunk tiszta sár. Olyanok leszünk, mint az éjjeli árnyak, vagyis ha látják a lovaikat és a bénítólándzsáikat, azt hiszik majd, hogy az övéik vagyunk.

A Minerva erőd dombos vidéken, vadvirágos mezők és olajfaligetek között terpeszkedik. A holdak fénybe borítják a tájat, a göcsörtös ágakon felettünk baglyok huhognak. Ahogy az erőd alá érünk, odafentről egy hang szól le, és állít meg bennünket. Sevro a farkasbőrében nem túl meggyőző jelenség, őt kissé hátrébb hagytuk őrszemnek.

– Megtaláltuk Mars várát – kiáltok fel. – Hahó! Nyissátok már ki a nyavalyás kaput.

– Jelszó? – kérdi az őrszem lustán a falfokról.

– Mellseggfej – kiáltom vissza, mert Sevro legutóbbi ittjártakor kihallgatta.

– Megvan. Virginia és a rohamosok merre vannak? – kérdi az őr.

Musztáng?

– Megszerezték a pálcájukat, ember! Azoknak az ágybavizelőknek még lovaik sincsenek. Akár a várat is bevehetjük.

– Pazar hír! – harap rá a horogra az őr. – Pokolfajzat ez a Virginia. Amúgy June készített vacsorát, találsz a konyhában, aztán akár fel is jöhetnél ide hozzám, szétunom magamat.

A kapu csigalassúsággal kitárul. Nagyot nevetek, amikor végre bejutunk, itt lent egy szem őr sincs, aki utunkat állná. Ez az erőd teljesen más, mint a mi várunk: szárazabb, tisztább, nem olyan lehangoló. Vannak kertek, olajfákkal, amelyek a homokkő oszlopsorok között nyújtózkodnak.

Két lány közelít, kezükben egy-egy bögre tejjel, beugrunk sietve az árnyékba. Fáklyák nincsenek sehol, hogy messziről ne lehessen észrevenni az erődöt, csak vékonyka gyertyát visznek magukkal. Csinosak lehetnek, mert Cassius rendesen megbámulja őket, és úgy tesz, mint aki legszívesebben indulna is a nyomukban fel a lépcsőn.

De aztán széles vigyorral a konyha irányába lopakodik, én meg a nagytermet keresem. A harmadik szinten van, ablakai a sötét síkra néznek, és az ablakok előtt ott van Minerva nagy térképe. A Házam vára felett égő zászló lobog. Fogalmam sincs, ez mit jelenthet, de nyilván semmi jót. Beljebb a Nagyvadonban Diana vára áll, innen délre. Ennyit látok csak a térképen, semmi többet.

És van eredményjelző táblájuk is, amin nyilvántartják az eddigi tetteiket. Egy Pax nevezetű alak igazi rémálom lehet, mert egymaga nyolc rabszolgát ejtett eddig, és a mentőHajók kilencszer szálltak ki miatta, pontosabban az áldozatai miatt. Felteszem, ő lesz az az Obszidián-termetű óriás, aki Musztáng mellett lovagolt.

Sehol se találom a pálcájukat. Nekik több eszük volt, mint nekünk, nem hagyták őrizetlenül itt heverni. Nem gond, attól még megtaláljuk. Aztán egyszer csak megérzem Cassius konyhatüzét, a füst bekúszik az ablakon át. Milyen rendes kis háborús termük van ezeknek itt. Sokkal rendesebb, mint nálunk, a Marsnál.

Mindent összezúzok, amit csak lehet.

És amikor a térképüket tönkrevágtam, és letörtem egy Minerva-szobor fejét, fogok egy fejszét, aztán a gyönyörű, hosszú faasztalba belefaragom a Mars nevet. Nagy a kísértés, hogy a romokba még egy másik Ház nevét is odakaparjam, azzal ugyanis jól összezavarnám őket, de nem teszem, mert akarom, hogy tudják, ki tette. Ez a Ház túlságosan is gondozott, minden olyan rendezett, józan, ésszerű. Van vezérük, rohamkatonáik, őrszemeik (meglehetősen jóhiszeműek), szakácsaik, olajfáik, meleg tejecskéjük, lándzsáik, lovaik, mézük, stratégiájuk. Minervák. Öntelt disznófejek. Kicsit érezzék magukat Mars-mód. Kicsit borítsa el az agyukat a szar. A káosz és a zűrzavar.

Kiabálást hallok. Cassius tüze terjed. Egy lány rohan be a nagyterembe, kis híján elájul, ahogy meglátja a fejem fölé emelt fejszét. De mi értelme lenne bántani? Foglyokat nem ejthetünk, az most nem megoldható. Inkább a parittyaPengéhez és a lándzsához folyamodom. Az arcom csupa sár, az aranyhajam égnek meredezik vadul. Rémisztő látvány vagyok.

– Te vagy June? – kérdem.

– N-nem... miért?

– Főzni azért tudsz?

A lány elneveti magát, pedig még mindig fél. Három fiú fordul be a nyomában a terembe. Kettő közülük erőteljesebb alkat, de azért nem nőttek akkorára, mint én. Üvöltök, mint egy felbőszült istenség. Azok meg menekülnek, hogy a lábuk nyomát sem látom.

– Ellenség! – ordítják. – Ellenség!

– A toronyban! – kiáltom, hogy még jobban összezavarjam őket, és elindulok lefelé a lépcsőn. – A felső szinten, odafenn! Mindenütt ott vannak! Rengetegen! Több tucat, több is. Itt van a Mars! Eljött a Mars!

A füst egyre sűrűbb, és a kiabálás is egyre hangosabb.

– Mars! – kiáltoznak. – Itt van a Mars!

Fiatal srác lohol el mellettem. Elkapom a gallérját, és kilököm az ablakon, le az udvarra, a kisereglett minervások szétrebbennek. Megyek a konyhába. Jó kis tüzet csinált Cassius! Főleg zsír és száraz fa. Egy lány sikoltozva próbálja eloltani.

– June! – szólok oda neki. Egyenesen belelép a bénítólándzsámba, hevesen megrázkódik a válla, ahogy az áram végigszalad a felsőtestén. Így lopom el a szakácsukat.

Cassiusszal a kertben találkozom, June a vállamon átvetve hever zsákként, úgy rohanok.

– Mi a fene ez? – méri végig a lányt.

– Tud főzni – adom meg az egyszerű magyarázatot.

Cassius annyira röhög, hogy levegőt se kap.

Mindenfelé minervások rohangásznak elő a kunyhóikból, teljes a pánik. Azt hiszik, a tornyaikat megszállta az ellenség, és felperzselik az erődjüket. Azt hiszik, Mars jött el, a teljes hadsereg. Cassius az istállók felé rángat. Hét lovat találunk, ebből hatot elkötünk, és búcsúzóul égő gyertyát hajítunk a szalmába. Ahogy kilovagolunk a bejáraton, a füst már itt is vastagon tekereg, az erődön úrrá lesz a rémület és a tűzvész. Nincs nálam a pálca, de éppen így terveztük. Sevro elmondta, hogy az erőd hátuljában van egy titkos kapu. Úgy tippeltünk, hogy a pálcát arrafelé igyekszik majd menekíteni az, aki őrzi. És jól sejtettük.

Sevro két perccel később csatlakozik hozzánk. A farkasprém alól vonít felénk már közeledtében. Az ellenség gyalog üldözi, egyre jobban elmaradnak, sok esélyük nincs, csak a lándzsáikat rázzák dühödten. Na, most már nekik sincsenek lovaik. Ahogy esélyük se, hogy visszaszerezzék a baglyos pálcát, ami ott aranylik a Kobold sáros mancsában. Nyergemben pedig előttem hever az ájult szakács, és vígan nevetve, ujjongva vágtázunk vissza háború dúlta fennsíkunkra, északra.

27

A Harag Háza

A Phobos Toronyban vár ránk Roque, Lea, Ravaszpofa, Bohóc, Bogáncs, Kóró és Kavics. Nyolc lovunk van, kettőt a tónál szereztünk, hatot az erődben. Ezt is belevesszük a tervünkbe. Cassiusszal és Sevróval átkelünk a Metas-folyó hídján. Egy ellenséges őrszem már iszkol is észak felé, hogy Musztángot figyelmeztesse. A többi lopott lovat Antonia viszi tovább észak felé, miután az őrszem messze jár már. Roque gyalogosan ered délnek.

Csak az én lovam nem sáros. Ragyogó kancán lovagolok, és én magam is ragyogok. Minerva pálcája van magasan a kezemben, a balban. El is rejthettük volna, hogy nagyobb biztonságban legyen, de mindenkinek látnia kell, hogy nálunk van, és bár Sevro szerezte meg, ő nem akarta vinni. Túlságosan is ragaszkodik a görbe késeihez, gyanús, hogy beszélget velük, sugdos nekik a sötétben. Cassius meg más feladatot választott, nem tudja még a pálcát is hordozni. Ráadásul ha nála lenne, azt hinnék, ő a vezér. És azt nem hagyhatom.

Néma csendben lovagolunk az elhagyatott síkságon. A köd vastagon ül mindenen, még a mellettem lovagló Sevrót és Cassiust se látom a két oldalamon. Valahol a közelben farkasok vonítanak, Sevro visszakiált nekik. A kancám megriad, alig tudok fennmaradni a hátán. Kétszer zúgok le róla, Cassius kiröhög a sötétben. Nehéz észben tartanom, hogy mindezt Eóért teszem, hogy a végcél egy forradalom kirobbantása. Mert most, az éjszaka csendjében leginkább játéknak tűnik az egész. És bizonyos szempontból az is, mert elkezdtem élvezni.

Elfoglalták a várunkat. A falakon gyújtott tüzekből tudom. Magasan a völgy fölé emelkedik, a fáklyák bizarr árnyakat táncoltatnak a köd tetején. A lovam patája finoman dobog a nedves fűben, és nem messze tőlünk a Metas csordogál megállás nélkül. Cassius itt lovagol valahol, de őt nem látom.

– Arató! – hallom a ködből Musztáng kiáltását. Már nem incselkedő a hangja. A várba vezető rámpa aljában áll, vagy negyven méterre tőlem. Előredőlve ül a nyergében, két összekulcsolt karján támaszkodik. Hat lovas kíséri. A többiek nyilván a várunkban vannak, különben látnánk vagy legalábbis hallanánk őket. Végignézek a fiúkon. Pax hatalmas, a lándzsája jogarnak látszik a markában.

– Üdvözöllek, Musztáng.

– Ezek szerint nem fulladtatok a tóba. Pedig úgy egyszerűbb lett volna – mondja sötéten. – Veszett fajta vagy te, tudod? – mondja, s a haragjából arra következtetek, hogy járt fenn a toronyban. – Erőszak? Csonkolás? Gyilkosság? – köpi a szavakat.

– Én nem tettem semmit. Ahogy a proktorok sem – felelem.

– Pontosan. Nem tettél semmit. Most mégis ott van a kezedben a pálcánk, igaz? A Széptevő is ott lapul valahol a ködben? Na, gyerünk, hazudd csak, hogy nem te vagy a vezérük, hogy nem te vagy a felelős.

– Titus a felelős.

– Az a nagy faszfej? Pax kifektette – int a szörnytermetű fiú felé. A srác haja egészen rövid, a szemei aprók, az álla mintha hasított üllő lenne. Alatta a lova kutyának hat. Meztelen karjai lehetnének akár húsba csomagolt sziklatömbök is.

– Nem csevegni jöttem, Musztáng.

– Hanem hogy levágd a fülemet?

– Nem. Azt Kobold már megtette.

És akkor az egyik embere sikítva zuhan le a lova nyergéből.

– Mi a... – motyogja egy másikuk.

Mögöttük Sevro vonít, akár egy őrült, a kezeiben vértől csöpögő kések. És hamarosan még féltucatnyi torok vonít vissza neki, ahogy Antonia hat emberével leszáguld a lopott sáros lovakon az északi dombokról. Elmebetegekként üvöltenek a ködben, Musztáng lovasai zavarodottan forgolódnak. Sevro közben levadászik még egyet. Nem bénítólándzsával dolgozik. MentőHajók vijjognak fentről, és az égbolt egyszeriben megtelik proktorokkal. Jöttek mozizni. Mercurius üget a sor végén, a két karjában italos üvegek, azokat osztogatja a cimboráinak. Egy emberként sandítunk fel a furcsa gyülekezetre a fejünk felett. De a lovak nem állnak meg. Csak az idő.

– Az összecsapásra! – emeli üvegét a sötét tekintetű Apolló gúnyosan. Aranyköntöséből látszik, hogy egyenesen az ágyból ugrott ki. – Az összecsapásra.

És akkor Musztáng parancsokat kiált, stratégiát gyárt, elszabadul a káosz. A várból még négy lovas érkezik, hogy egyesítsék erőiket. Most én jövök. Minerva pálcáját vérfagyasztó üvöltéssel döföm a földbe, megsarkantyúzom a kancámat, és kis híján lezúgok a hátáról, mikor nekilódul. Minden ízem beleremeg, ahogy a patáival kapálja a nedves földet. Bal kézzel vasmarokkal tartom a kantárt, a jobbal pedig előrántom a parittyaPengémet. Felüvöltök, és ismét Pokolfúrónak érzem magam.

Az ellenség szerteszóródik, mert feltartóztathatatlanul viharzok feléjük. Teljesen összezavarja őket a haragom, Sevro tébolya, a Mars őrült vérszomja. A lovasok egykettőre szétugratnak, csak az egy szem Pax állja a sarat. Ő leugrik a lova nyergéből, és a saját lábán iramodik felém.

– Pax au Telemanus – harsogja, feltüzelt titánként habzó szájjal. A sarkaimat a lovam oldalába vágom, és felkiáltok. Akkor Pax a lovamat pécézi ki, a vállával a szügyének csapódik. Az állat felnyerít, a világ megfordul, kirepülök a nyeregből, át a lovam feje fölött, és becsapódom a földbe.

Szédelegve kaparom össze magam a felpuhult földről.

Közben elszabadul a pokol a mezőn. Antonia lova Musztángnak ugrik. Elég hevenyészett a fegyverzetük, a meglepetésszerű támadás és a lovak száguldása az igazi erősségük. Több minervás is lezuhan a nyeregből. Mások a földbe szúrt pálca felé ugratnak, de Cassius előtör a ködből, kiragadja a pálcát a földből, és már el is vágtázik vele délnek. Ketten utánairamodnak, ami megosztja az ellenség erejét. Antonia másik hat embere az erdőben áll lesben, ahol a lovak már nem nyerhetnek egérutat. Ott csapnak majd le rájuk.

Reflexből rántom el a fejemet, ahogy egy lándzsa érkezik. Talpra ugrok, kezemben a pengém. Egy csukló felé suhintok. Túl lassú. Úgy mozgok, mintha titkos táncot járnék, a lábaim tánclépéseket lejtenek, amelyeket az elhagyott bányában a nagybátyámtól tanultam. Az Aratótánc magával ragadja a mozdulataimat, úgy vezetnek a lépések, mintha hullám lennék, amit visz előre az áramlat. Egy térdkalácsba vágok a parittyaPengémmel. Az Aureált csontja nem törik el, de az ütés ereje kitaszítja a lovast a nyergéből. Oldalra perdülök, ismét lesújtok, és megint, lesodrom egy lóról a patkót, a patája eltörik. A ló elzuhan.

Egy lándzsahegy döf felém. Eltáncolok előle, Vörös kezeim kirántják a támadóm markából, és nekinyomom az elektromos végét egy másik ló szügyéhez. Ez az állat is feldől. Egy hegynyi ember félretolja, és felém indul. Pax. Arra az esetre, ha idióta lennék, a nevét üvölti felém. A szülei arra tenyésztették ki, hogy Obszidiánokat vezessen lázadó területek tűzfészkeibe.

– Pax au Telemanus! – csapja a saját mellkasához a lándzsája nyelét, majd akkorát behúz szegény Bohócnak, hogy az szó szerint hátrarepül. – Pax au Telemanus.

– Egy pöcshuszár vagy! – üvöltöm tréfás kedvemben.

De akkor egy ló fara hátulról megtaszít, és az óriás felé tántorodom. Nekem annyi. A lándzsájával simán elintézhetne. De ő magához ölel. Olyan, mintha a saját nevét ordibáló aranymedve babusgatna. Reccsen a hátam. Kegyelem anyja! Összeroppantja a koponyámat. A vállam ívbe feszül. A pokolba! Nem kapok levegőt. Ilyen erőt még soha nem tapasztaltam. Édes istenem. Ez egy szarveretes titán. De valaki felvonít, és féltucatnyi vonítás válaszol rá. A hátam ropog.

– Elkaptam a kapitányotokat! – üvölti diadalmasan Pax. – Köpök rátok, Mars! Pax au Telemanus elintézte a vezéreteket! Pax au Telemanus!

Elsötétül a világ, kihuny körülöttem minden. Csak a harag a lelkemben, az nem.

Még kiüvöltök belőle egy utolsó foszlányt, és elájulok. Olcsó győzelem, mert ez a Pax lovagias. Azért én beletérdelek a golyóiba. Egyszer, kétszer, háromszor. Négyszer. Levegő után kap, és összerogy. Én pedig ráborulok a sárban, de még hallom a fejem felett a proktorok ujjongását.

Sevro részletesen beszámol mindenről, miközben a csata után a foglyok zsebeit ürítjük ki. Pax után még egy másikat is kiütöttem, aztán Roque és Lea meg a törzsem is megérkezett a völgyből. A rafkós Musztáng bemenekült a várba, és hat maradék emberével még mindig tartja magát. Hiába kapta el a Mars védőit, addig nem teheti őket a rabszolgáivá, amíg Minerva pálcáját a homlokukhoz nem érinti. Ennek nem túl nagy az esélye. Közben Roque előkaparja a rejtekhelyéről a farkasos pálcánkat, amivel tizenegy emberükből csinálunk hamarosan rabszolgát. Éppenséggel megostromolhatnánk a saját várunkat, nincs áram a magas falakban, de ha közben a Ceres vagy a Minerva Ház maradéka eljön, könnyen kutyaszorítóba kerülhetünk. Ha esetleg tényleg eljönnek, akkor Cassius feladata, hogy a baglyos pálcával Ceres erődjébe lovagoljon, és átadja nekik. És legalább amíg nincs itt, az én vezetői helyzetem is stabilizálódik.

Roque és Antonia társaságában a kapuhoz megyek, hogy tárgyaljunk Musztánggal. Sántikálok, és a bordám is eltört. Levegőt venni is fáj. Roque hátralép egyet, hogy én álljak legelöl, mikor odaérünk. Antonia kissé felhúzza az orrát, de követi a példáját. Musztáng arca csupa vér, komoran néz.

– A proktorok végignézték az egészet! – mondja gyilkos tekintettel. – Látták, mi történt ott... azon a helyen. Mindent.

– Amit Titus művelt – fűzi hozzá Antonia unottan.

– Csak ő, egyedül? – néz rám Musztáng. – A lányok csak sírnak és sírnak.

– Nem halt bele senki – jelenti ki gyorsan és némileg nyugtalanabbul Antonia. – Gyenge népség, de majd helyrejönnek. Bármi történt is, az Arany fajta nem lett kevesebb.

– Az Arany fajta... – morogja Musztáng. – Hogy lehetsz ilyen szívtelen?

– Jaj, kislány – sóhajt Antonia. – Az Arany hideg fém.

– Mars – csóválja hitetlenkedve a fejét Musztáng Antoniát méregetve. – Rémes isten. És ti prímán illetek hozzá, ugye? Jól megy nektek ez a barbarizmus. Régi évszázadok. Sötét korok.

Nem nagyon fűlik hozzá a fogam, hogy egy Aranyhomlokú oktasson ki az erkölcsről.

– Azt akarjuk, hogy hagyjátok el a várunkat – mondom hát. – Az embereiddel együtt. Viheted azokat is, akiket elfogtunk. Nem csinálunk belőlük rabszolgát.

A lejtő aljában Sevro áll a foglyok csoportja mellett, egyik kezében ott a kiásott Mars-pálca, a másikban lószőr, amivel a morcos Paxot csiklandozza.

Musztáng ujja az arcom felé bök.

– Ez iskola, felfogod? Nem érdekel, hogy a saját Házadban milyen szabályok szerint játszol. Felőlem aztán kegyetlenkedhettek, amennyit csak akartok, nem érdekel. De azért mindennek van határa. Rohadtul van határa annak, hogy mit tehetsz meg és mit nem ebben az iskolában, ebben a játékban. Minél kegyetlenebb vagy, annál nevetségesebbé válsz a proktorok szemében, a felnőttek előtt, akik mind tudják, mit tettetek, mire vagytok képesek. Azt hiszitek, szörnyetegekre akarják bízni a Társadalmat? Mégis, kinek kéne egy szörnyeteg, amikor inast keres?!

Lelki szemeim előtt Augustust látom, kifejezéstelen tekintettel nézi végig, ahogy a feleségem a kötélen himbálózik. Egy lándzsavipera tekintete ilyen halott. Egy szörnyeteg nyilván olyat akar maga mellé, mint amilyen ő maga.

– Látnokokat akarnak. Vezetőket az emberek élére. Nem aratókat, hogy levágják őket. Vannak határok – folytatja.

– Nem léteznek azok az istenverte határok – csattanok fel.

Musztáng álla megfeszül. Már érti, mire megy ki az egész. Végül is nem veszít semmit, ha visszaadja a rémes várunkat, annak lenne nagy ára, ha meg akarná tartani. Még akár arra a sorsra is juthat, mint azok a lányok fenn a toronyban. Ez eddig fel sem merült benne. Látom rajta, hogy legszívesebben eltűnne innen. De az igazságérzete nem hagyja nyugodni. Valahogy azt érzi, hogy meg kell fizetnünk ezért, hogy a proktoroknak ideje lenne alászállni és közbeavatkozni. A legtöbb srác így van ezzel az egész játékkal. Maga Cassius is mondogatta nemegyszer, miközben a vidéket derítettük fel együtt. Csakhogy ez nem ilyen játék, hiszen az élet sem ilyen. Az életben sem ereszkednek alá az istenek, hogy igazságot tegyenek. A hatalmasok tesznek igazságot, és a maguk igaza szerint. Ezt kell megtanulnunk. Nem egyszerűen arról van szó, hogy megismerjük a hatalomhoz vezető fájdalmat és a kínt. Át kell élnünk az elkeseredést, ami a hatalom hiányával jár, az elkeseredést, amit mindenki érez, aki nem Arany. Ezt tanuljuk.

– Magunkkal visszük a Ceres rabszolgákat – jelenti ki Musztáng.

– Nem. Ők foglyok – ellenkezem. – És azt teszünk velük, ami nekünk tetszik.

Fürkészőn méreget egy ideig. Jár az agya.

– Akkor visszük Titust.

– Nem.

– Visszük Titust, vagy nincs alku – vágja rá Musztáng élesen.

– Nem visztek magatokkal senkit.

Nem szokta még meg, hogy nemet mondanak neki.

– Biztosítékot akarok, hogy a foglyok biztonságban lesznek. Azt akarom, hogy Titus megfizessen.

– Híg fost sem számít, hogy te mit akarsz. Vagy viszed, amit kapsz, vagy nincs semmi. Ez is a lecke része – húzom elő a parittyaPengémet, és rátámaszkodom, hogy a hegye a talajba fúródik. – Titus a Mars Házához tartozik. Ő a miénk. De megpróbálhatod elvenni, ha magadnak akarod.

– Ítélkezni fogunk felette – szól oda Roque Musztángnak megnyugtatásul.

– Hallgass – nézek rá lángoló szemmel.

Lesüti a szemét, tudja, hogy nem lett volna szabad megszólalnia. Mindegy. Musztáng csakis engem figyel, megfeledkezett Roque-ról és Antoniáról. Nem is látja a lejtő alján Leát és Scipiót, akik a térdükre terítették Minerva zászlaját, mintha azzal takaróznának, se Bogáncsot, aki Pax hátán üldögél, és Kóróval felváltva csiklandozza az óriást. És a pengémet se látja. Csakis engem néz. Közelebb hajolok hozzá.

– Mondd csak, ha Titus éppenséggel egy Vörös kislányt erőszakolt volna meg, most mit éreznél? – kérdem tőle halkan.

Musztáng nem tudja, erre mit feleljen. A Törvénynek bezzeg van válasza. Nem történne semmi. Csakis akkor számít erőszaknak és bűncselekménynek, ha a lány egy ősrégi családnál szolgál. De a sérelem akkor se őt magát éri a Törvény szemében, hanem a gazdáját.

– Nézz csak körül – folytatom csendesen. – Nincs itt egyetlen Arany sem. Vörös vagyok, és Vörös vagy te is. Mindaddig Vörösek vagyunk mind, míg valamelyikünk nem lesz elég hatalmas. Akkor majd lesznek jogaink. Akkor megalkothatjuk a saját törvényeinket – mondom, és kihúzom magamat, hangosabban folytatom tovább. – Ez a lényege ennek az egésznek. Hogy rettegj egy olyan világtól, ahol nem te vagy hatalmon. Mert a biztonság és az igazság nem adott. Azt az erősek teremtik meg.

– Remélem, te is azt reméled, hogy ez így nem igaz – feleli Musztáng halkan.

– Miért?

– Mert van itt egy fiú, olyan, mint te – komorodik el az arca, mintha ő bánná a leginkább, hogy ezt kell mondania –, a proktorom Sakálnak nevezi. Okosabb, kegyetlenebb és erősebb nálad, és ő fogja megnyerni ezt a játékot, és mindannyiunkat a rabszolgájává tesz, ha úgy viselkedünk, mint az állatok – mondja szomorúan, és kérlelőn néz rám. – Szóval szedd össze magad, és próbálj meg fejlődni kicsit.

28

A testvérem

Úgy teszek, mintha a gyufát, amivel este meggyújtom a Házam első tüzét, a Minerva erődjéből zsákmányoltam volna. June-t előhozzuk ideiglenes tömlöcéből, és nemsokára remek lakomát készít nekünk a kecskék és bárányok húsából meg a fűszerekből, amiket találtunk. A törzsem tagjai úgy tesznek, mintha hetek óta alig ettek volna ők is, akárcsak a többiek. Akik éppenséggel olyan kiéhezettek, hogy fel se tűnik nekik a hazugság. Minerva és a rohamcsapata már rég hazatakarodott.

– Hogyan tovább? – kérdem Roque-tól, míg a többiek az udvaron falnak. A toronyban még mindig áldatlan állapotok uralkodnak, és a tűz fénye csak még nyilvánvalóbbá teszi a mocskot. Cassius elment megkeresni Quinnt, egy időre magunkra maradtunk hát Roque-kal.

Titus törzse kis csoportokban ücsörög, a lányok elkülönülnek a fiúktól, nem szólnak hozzájuk amiatt, amit tettek, és amit ők kénytelenek voltak végignézni. Lehajtott fejjel esznek mind. Szégyenkeznek. Antonia emberei az enyéimmel vegyülnek, és mindenki undorodva figyeli Titus népét. Hiszen árulók. Kisebb szóváltásokból már korábban ütésváltás is kerekedett. Azt hittem, a győzelem majd összehozza a Házat, de nem. A szakadék most még mélyebb, mint valaha, és nem értem, hogy miért. Azt hiszem csakis egyféleképpen hidalhatjuk át.

Roque nem tud válaszolni a kérdésemre.

– Azért nem avatkoznak közbe a proktorok, Darrow, mert látni akarják, hogyan teszünk igazságot. Ez a helyzet a legalapvetőbb képességeinket teszi próbára. Hogy tudjuk-e, milyen Törvények szerint élünk.

– Csodás – sóhajtok. – És akkor? Korbácsoljuk meg Titust? Öljük meg? Mert az lenne a Törvény.

– Valóban? Az nem bosszú lenne?

– Te vagy a költő. Találd ki te – rúgok le egy kavicsot a falról.

– Nem maradhat a végtelenségig a pincében. Ezt te is tudod. Ha ott hagyjuk, soha nem lépünk ki ebből a bénultságból. És neked kell határoznod, hogy mi legyen vele.

– Nem Cassiusnak? Mert szerintem oka és joga lenne ebbe beleszólni. Magának akarja Titust – mondom, mert bár nem akarom, hogy Cassiusszal osztoznom kelljen a vezérségen, azt se szeretném, ha úgy végezné el ez Intézetet, hogy nincs semmi jövőbeli kilátása. Az adósa vagyok.

– Magának akarja? Szerinted ez nem végtelenül barbár dolog? – köhög Roque.

– Vagyis szerinted Cassiusnak ne osszunk lapot?

– Úgy szeretem, mint a testvéremet, de ne – mondja, és keskeny arcán feszültség vibrál. A karomra teszi a kezét. – Cassius nem vezetheti a Házat. A történtek után semmiképp. Titus fiai és lányai talán engedelmeskednének neki, de soha nem tisztelnék. Nem fogadnák el, hogy erősebb náluk, még ha az is. Lepisálták, Darrow. Aranyak vagyunk. Mi nem felejtünk.

Igaza van.

Ingerülten húzogatom, tépkedem a hajamat, és úgy méregetem Roque-ot, mintha az istennek se akarna megérteni valamit.

– Nem érted, mit jelent ez Cassiusnak? Julian meghalt... Ő nem vallhat kudarcot. Az nem lehet, hogy csak úgy emlékezzenek rá. Az nem lehet.

Mit izgat ez engem ennyire?

– Híg fost sem számít, hogy ez Cassiusnak mit jelent – visszhangozza Roque mosolyogva a saját szavaimat. Az ujjai szalmaszálak a bicepszemen. – Soha nem fognak félni tőle.

Pedig a félelem itt létfontosságú. És ezt Cassius is tudja. Mi másért maradna távol a győzelemünnepről? Antonia nem mozdul mellőlem, a kapunyitó Pollux sem. Mindig ügyelnek, hogy alig pár méterre legyenek, így ők is a hatalom körében maradnak. Sevro és Bogáncs sunyi vigyorral méregeti őket.

– Ezért vagy most te is mellettem, te ravasz róka? – kérdem Roque-tól. – Hogy osztozz a dicsőségben?

Megvonja a vállát, és a báránylábat szopogatja, amit Lea hozott neki.

– Cseszd meg, én a kaja miatt vagyok itt.

Titus a pincében van. A minervások véresre verték, miután felfedezték, mit művelt a rabszolga lányokkal. Így szolgáltattak igazságot. Titus szája mosolyra húzódik, ahogy megállok előtte.

– Hány ceresbelit öltél meg a támadásaitok során? – kérdem.

– Kapd be – feleli, és véreset köp felém. Elugrok előle.

Leküzdöm a késztetést, hogy belerúgjak. Pax elég volt egy napra. És Titusnak még van képe érdeklődni, hogy mi történt.

– Már én vagyok Mars vezére.

– A Minervákkal végeztetted el a mocskos melót, mi? Nem akartál belenézni a képembe? Igazi gyáva Arany.

Félek tőle. Nem értem, miért. És mégis fél térdre ereszkedem, hogy belenézzek az arcába. Közelről.

– Kötözni való bolond vagy, Titus. Nem tudsz fejlődni. Nem jutottál át az első vizsgán sem. Azt gondoltad, ez az egész az erőszakról és a gyilkolásról szól. Barom. Pedig a civilizációról szól, nem a háborúról. Arról, hogy ha sereget akarsz, akkor először civilizálódnod kell. De te csak az erőszakot hoztad, ahogy várták. Szerinted miért nem kapott semmit a Mars, miközben a többi Háznak jutott mindenféle? Mert az a sorsunk, hogy küzdjünk, mint az őrült, de kiégjünk hamar. Ahogy te. De én átmentem a vizsgán. És most hős lettem. Nem pedig zsarnok. Te meg csak egy szörny vagy a pincében.

– Hip, hip, hurrá! – próbál tapsolni az összekötözött kezeivel. – Kár, hogy leszarom.

– Hányat öltél meg?

– Nem eleget – biccenti félre nagy fejét. A haja zsíros és egészen sötét a mocsoktól, mintha szabadulni próbálna az aranyszínétől. Mintha szeretné a koszt. Vastagon áll a körme alatt a piszok, a bőre is egészen sötét tőle. – Próbáltam beverni a fejüket, hogy végük legyen, mielőtt a mentőHajók leérnek. De rohadt gyorsak.

– Miért akartad megölni őket? Fel nem foghatom, minek. A saját népedet.

– Te közbeléphettél volna, te rohadék – húzza el a száját. A nagy szeme higgadtabb és szomorúbb, mint amire emlékeztem. Most értem meg, hogy nem szereti magát. Van benne valami mélységesen gyászos. A büszkesége nem büszkeség. Csak üres megvetés. – Kegyetlennek nevezel, közben meg neked volt gyufád és jódod. Nehogy azt hidd, hogy nem jöttem rá, tudtam, még mielőtt megéreztem volna a szagodat. Mi éheztünk, te meg arra használtad, amit találtál, hogy vezér legyél. Szóval nekem te ne prédikálj az erkölcsről, te hátba támadó kis húgyfej.

– És akkor miért nem tettél valamit?

– Pollux és Vixus félt tőled. A többiek is. És attól is tartottak, hogy a Kobold álmukban átvágja a torkukat. Mit tehettem volna, amikor magamra maradtam a sok gyáva közt?

– Mert te nem félsz?

Hangosan felnevet.

– Csak egy parittyaPengés srác vagy. Eleinte azt gondoltam, hogy kemény vagy. Hogy hasonlóan látjuk a dolgokat – nyalja meg a véres szája szélét. – Azt hittem, olyan vagy mint én, csak még rosszabb, olyan jeges a tekinteted. De nem vagy te hideg. Neked számítanak ezek az ágybavizelők.

– Mármint? – ráncolom a homlokomat.

– Sima ügy. Összebarátkoztál velük. Roque-kal, Cassiusszal, Leával, Quinn-nel.

– Ahogy te is Polluxszal, Cassandrával meg Vixusszal.

– Hogy a barátaim lennének? – rándul össze rémesen Titus arca. Aztán kiköp. – Hogy ezek? Ezek az Aranyhomlokúak? Ezek a szörnyetegek, lelketlen gazemberek a barátaim? Ezek csak kannibálok, egytől egyig. Csinálták ugyanazt, amit én, csak... pfff...

– Azt akkor sem értem, miért bántál így a szolgákkal. Megerőszakoltad őket, Titus.

– Ők kezdték – jelenti ki kifejezéstelen, kegyetlen arccal.

– Kik?

De nem figyel már, csak beszél, arról magyaráz, hogy ők kapták el a lányt, és előtte erőszakolták meg. Aztán egy hét múlva visszatértek, hogy megint szórakozzanak. Ezért megölte őket. Beverte a fejüket.

– Megöltem a szarveretes szörnyetegeket. És most a lányaik szarveretesen visszakapják ugyanazt.

Mintha ököllel az arcomba csaptak volna.

Ó, a pokolba!

Elhűl az ereimben a vér.

Szarveretesen.

Hátratántorodom.

– Mi a halál bajod van? – kérdi Titus. Ha Arany lennék, talán nem tűnt volna fel, talán csak meghökkentem volna a különös szón. De nem vagyok Arany. – Darrow, hé!

Megyek vissza a folyosóra. Kezd tisztulni a köd. Minden kezd értelmet nyerni. A gyűlölet. Az undor. A bosszú. A kannibálok a saját fajtájukat zabálják fel. És ő kannibáloknak nevezte őket. Polluxot, Cassandrát, Vixust. A saját fajtájukat. Az ő fajtájukat. Az Aranyakat. Szarveretes. Nem vérveretes. Titus szarveretest mondott. Pedig Arany ilyet soha nem mondana. Soha. És „parittyaPengé”-nek hívta a fegyvert, nem sarlónak.

Ó, a pokolba!

Titus Vörös.

29

Egység

Titus olyan, amilyenné Táncos szerint soha nem szabad válnom. Olyan, mint Harmónia. A bosszú embere. Egy Titus vezette forradalom vagy lázadás hetek alatt elbukna. És ami még rosszabb, ha Titus így folytatja, ilyen megbízhatatlanul, abba én is belebukhatok. Táncos hazudott, vagy talán ő maga sem tudta, hogy más Vörösöket is átfaragtak, hogy más Vörös is Arany bőrbe bújt. Hányan lehetünk? Hányunkat épített be Arész az Intézetbe és a Társadalomba? De mindegy, hogy ezret vagy csak egyet. Titus megbízhatatlansága az összes átfaragott Vöröst veszélybe sodorja. Eo álmát sodorja veszélybe. És ezt nem hagyhatom. Eo nem azért halt meg, hogy Titus legyilkoljon néhány kölyköt.

A fegyverraktárban zokogva hozom meg a döntést.

Kezemet még több vér fogja szennyezni, mert Titus veszett kutya, akit el kell pusztítani.

Reggel a Ház szeme láttára vonszolom ki az udvarra. Éppen az esti lakoma maradványait takarítják. Még a rabszolgák is itt vannak, végignézik. A magasban néhány proktor billeg, sehol egy mentőHajó, ami nyilván a néma beleegyezésük jele.

A földre taszítom Titust a törzse tagjai előtt. A köd nehéz függönyként csügg a fejünk felett, ők meg csak idegesen toporognak a kövezeten. A parittyaPengém duroacélja jegesen nyomódik a tenyerembe.

– Nemi erőszak, csonkítás és a saját Házad tagjai ellen elkövetett gyilkossági kísérlet bűnei miatt halálra ítéllek, Titus au Ladros – jelentem be. – Akad valaki, aki vitatná jogomat az ítélet meghozatalára? – nézek fel először a proktorokra, de meg se mukkan egyikük sem.

A kegyetlen Vixusra fordul a tekintetem. Még mindig ott a nyakán a lila folt. Aztán Cassandrára nézek, majd a reszelős hangú Polluxra, aki segített Cassiusnak elmenekülni, és kinyitotta a kaput előttünk. Roque mellett áll. Nohát, milyen gyorsan változik egyesek hűsége.

Ahogy az enyém is. Meg fogok ölni egy Vöröst, csak mert Aranyakat gyilkolt. Pedig régebben ugyanolyan földtúró volt, mint én, a lelke olyan, mint az enyém. Ha meghalt, a völgybe tér ő is, bár életében ostoba volt, és gyászában önző. Jobban kellett volna csinálnia. A Vörösök ennél jobbak, nem?

Titus törzse egy szót se szól. A bűntudatuk a vezérükhöz kötődik, ha nem lesz a vezér, a bűntudatuk is elillan majd lassan. Legalábbis erről győzködöm magam. Hogy utána minden jó lesz.

– Én vitatom az ítéletet – szólal meg Titus maga. – És párbajra hívlak, szarevő.

– Én pedig elfogadom a kihívást, jóember – hajtom meg magam előtte udvariasan.

– Akkor tehát a Kard Rendjének hagyományai szerinti párbaj következik – hirdeti ki Roque.

– Én választok fegyvert – jelenti ki Titus, miközben a parittyaPengémet sasolja. – Egyenes kard, nem görbe penge.

– Ahogy kívánod – felelem, de amikor előrelépek, egy kéz érinti meg a könyökömet, a barátomat érzem magam mellett.

– Ő az enyém, Darrow – súgja Cassius a fülembe hűvösen. – Emlékszel? – fűzi hozzá, de nem reagálok. – Darrow, kérlek. Hadd tegyem büszkévé a Bellona-házat.

Roque-ra pillantok, a fejét rázza. És Quinn is, Cassius háta mögött. De a vezér én vagyok. És valóban megígértem Cassiusnak, aki egyébként már maga is elismeri a fensőbbségemet. Már kérlel, nem követel, ezért aztán röpke megfontolásnak vetem alá a kérését, és végül elfogadom. Félreállok, Cassius pedig előléphet az egyenes kardjával. Felveszi a vívóállást. Elég ronda a kardja, de alaposan megfente köveken.

– Kis szaros – fröcsögi Titus. – Nagyszerű. Boldogan vizelem majd le megint a hulládat, ha végeztem veled.

Titus a dulakodások, a sáros csataterek és a polgárháborúk hőse. Vajon tudja, milyen gyors halál vár rá?

Roque két kört rajzol a porba a két küzdő fél köré. Bohóc és Ravaszpofa nagy halom fegyvert cipel elő, Titus kiválaszt egy széles pengéjű, hosszú kardot, amit öt napja zsákmányolt egy Ceres-harcostól. Csörömpölve húzza végig a kövezeten, olyan csend van, hogy harsogva visszhangzik a zaj az udvaron. Egyszer, kétszer meglengeti a levegőben, hogy hallja a penge suhanását, kipróbálja a sújtását. Cassius meg se moccan.

– Már televizelted a gatyádat? – szól oda neki Titus. – Nyugi, gyors leszek.

Roque lezavarja a szükséges ceremóniát, és elkezdődik a küzdelem.

Cassius nem kapkodja el.

A pengék csörömpölve csapnak össze, mintha bármikor eltörhetnének egymáson. És tényleg, szilánkok hasadnak le mindkettőről, fülsértő zajjal. Csak akkor suhognak hangtalanul, amikor a húsba vágnak.

Titus kiáltása az egyetlen hang immár.

– Megölted Juliant – mondja halkan Cassius. – Te ölted meg Julian au Bellonát, a Bellona-házból.

Kirántja a pengét Titus lábából, és ismét beledöfi a testébe. Megint kirántja.

Titus felkacag, meginog. Szánalmas látványt nyújt.

– Megölted Juliant. – És csak szúr, és döf, minden egyes szóra újra meg újra, míg már nem nézek oda. – Te ölted meg Juliant.

De Titus már rég halott. Quinn arcán könnyek csorognak. Roque megfogja a kezét, Leáét is, elvezeti őket. A seregem néma. Bogáncs kiköp a kőre, és átkarolja Kavics vállát. Bohóc még a szokásosnál is kedvetlenebb. Még a proktorok se szólnak egy szót sem. Cassius dühével telik csordultig az udvar, a kedves testvérért jajongó kegyetlen gyászdalával. Azt mondta, az Igazság, a Bellona-ház és a családja dicsőségéért teszi. Pedig csak bosszú, üres bosszú.

Elhűl bennem a vér. Hiszen ez engem illetett, nem szerencsétlen testvéremet, Titust, már ha egyáltalán ez volt az igazi neve. Ő ennél jobbat érdemelt volna.

Sírás fojtogat. Harag és szomorúság feszíti a mellkasomat, törtetek át az embereim között. Elhaladok Roque mellett, az arca hullasápadt.

– Ez nem igazságszolgáltatás volt – mormolja, és nem néz a szemembe.

Elbuktam. Igaza van, ez nem az Igazság szolgálata. Mert az Igazság közönyös, de tisztességes. Én vagyok a vezér, mégis átruháztam az ítéletet. Pedig nekem kellett volna végrehajtanom. Ehelyett a bosszúnak engedtem át a terepet. És ezzel csak elmérgesítettem a kórságot, nem szabadultunk meg tőle.

– De legalább megint mindenki tart Cassiustól – teszi hozzá Roque. – Ez az egyetlen erénye a döntésednek.

Szerencsétlen Titus. A folyó partján, egy ligetben temetem el. Remélem, így jóval gyorsabban odaér a völgybe.

Aznap éjjel szemhunyásnyit sem alszom.

Fogalmam sincs, hogy a feleségét, a húgát vagy az anyját bántották-e. Azt se tudom, melyik bányából jött. De a fájdalma az én fájdalmam. A fájdalma ugyanúgy megtörte őt, mint engem a bitófa alatt a magamé. Csakhogy én kaptam második esélyt. És ő? Neki miért nem jutott?

Remélem, hogy a halálban megszűnik lassan a fájdalma is. Míg élt, nem szerettem, és megérdemelte a halált, de akkor is a testvérem. Imádkozom hát, hogy a völgyben leljen békére végre a lelke, és ha majd egy nap találkozunk odaát, testvérként öleljük meg egymást. Talán megbocsát majd nekem, mert amit tettem, egy álomért, a népünkért tettem.

A nevem mellett már három vonás áll, közelebb emelkedett a Primus-kézhez.

Cassius neve is feljebb került.

Márpedig csak egy Primus lehet.

Mivel aludni úgyse tudok, átveszem Cassandrától az őrséget. A várfalakon túl vaskos köd borít be mindent, ezért a falak tövébe hajtottuk a juhokat, hogy ha ellenség közeledne, bégessenek. Furcsa szagot érzek, füstös, zsíros illatot.

– Sült kacsa? – fordulok meg, és váratlanul szemtől szemben találom magam Fitchnerrel. A haja borzasan meredezik keskeny homlokába, és most nincs rajta az aranyos páncélzata, csak az aranycsíkos fekete tunika. Egy darab sült kacsát nyom a kezembe. Az illatától nagyot kordul a gyomrom.

– Utálnunk kéne magát – jegyzem meg.

– Ha egy ágybavizelős ilyet mond – húzza el meglepetten a száját –, általában rögvest el is magyarázza, miért nem utál mégis.

– Maguk a proktorokkal látnak mindent, igaz?

– Még amikor a seggedről törlöd a szart, azt is.

– És nem állították le Titust, csak mert ez is a lecke része.

– A nagy kérdés az, hogy téged miért nem állítottunk le.

– Amikor meg akartam ölni.

– Igen, picikém. Hiszen nagy hasznát vehettük volna a seregben, nem gondolod? Persze nem lehetett volna azért prétor a nagy fekete égen. De micsoda legátus lett volna belőle, ahogy tűzesőn is átviszi a hajóját és a pulzaPáncélos embereit az ellenséges csillagmezőkön. Láttál már Vasesőt? Amikor az embereket kilövik a pályáról, hogy bevegyék a várost? Titus erre született.

Nem szólok semmit.

Fitchner letörli a zsírt a szája széléről a tunikája ujjával.

– Az életnél hatékonyabb iskolát még senkinek se sikerült kitalálni. Réges-régen a gyerekeknek éveken át a könyveket kellett bújniuk. De ilyen módszerekkel évszázadokba telik előremozdulni – mondja, és megböködi a halántékát. – Nekünk mindenféle kütyüjeink vannak, és kargépünk, és még az alacsonyabb Színek is a rendelkezésünkre állnak, hogy elvégezzék a szükséges kutatásokat. Minek tanulnánk kémiát vagy fizikát? Arra ott vannak a gépek meg az alja kasztok. Nekünk az emberiséget kell tanulmányoznunk. Ha uralkodni akarunk, azt kell megértenünk, hogyan működik az ember, a politikát, a pszichológiát és a társadalmi viselkedés törvényeit kell ismernünk, hogy tudjuk, milyen elkeseredettség lehet úrrá az embereken, hogyan formálódnak törzsek és csoportok, falkák, hogyan funkcionálnak a hadseregek, hogyan hullanak szét rendszerek és dolgok, és miért. Ezt csakis itt tanulhatod meg.

– Nem, a célokat anélkül is értem – motyogom. – A hibákból tanulhatok a legtöbbet, már ha éppen nem hagyom ott a fogamat – mondom, mert abból is sokat tanultam, hogy mártír próbáltam lenni.

– Remek. És jó sok hibát is vétesz, amilyen heves kis szar vagy. De akkor is ez az a hely, ahol csiszolódnod kell, ahol ki kell magad ismerned, ahol tanulhatsz. Ez az élet... Csak éppen itt még vannak mentőHajók, második lehetőségek, előre elpróbált forgatókönyvek. Arra talán már rájöttél, hogy az első vizsga az Átjáró volt, a kényszer és az érzelem küzdelme. A második a törzsi hadakozások. Aztán volt egy kis igazságosztás. Jönnek sorban a következők. És a sok második esély meg a még több lecke és tanulság.

– Hányan halhatunk meg? – kérdezem hirtelen.

– Ez ne aggasszon.

– Hányan?

– Minden évfolyamnak van saját határszáma, amit a Minőségellenőri Testület ír elő, de jócskán belül vagyunk még azon, a Sakál dacára is – somolyog Fitchner.

– A Sakál... Az volt az a minap, amikor a mentőHajók dél felé vonultak?

– Kicsúszott volna a számon a neve? Húha – vigyorog. – Pedig csak annyit akartam mondani, hogy a mentőHajók rendkívül hatékonyak. Szinte bármilyen sebet és sérülést helyre tudnak hozni. A kérdés csak az, hogy vajon akkor is ilyen hatékonyak lesznek-e, amikor majd Cassius rájön, ki ölte meg valójában a testvérkéjét?

Összerándul a gyomrom.

– Már végzett Julian gyilkosával. Ezek szerint nem figyelt rendesen.

– Persze, persze. Mercurius szerint zseniális vagy, Apolló szerint viszont te vagy a legpuhányabb. Nagyon nem kedvel téged.

– Leszarom.

– Pedig érdekelhetne. Apolló édes pofa.

– Felőlem. És maga mit mond? Maga a proktorom.

– Azt mondom, hogy ősi lélek vagy – mondja, és közben le nem veszi rólam a szemét. Nekidől a mellvédnek. Alattunk a mélyben csak a köd gomolyog. És egy farkas vonít valahol. – Olyan vagy, mint az a dög ott kinn. Egy falka tagja, de a lelke mélyén végtelenül szomorú és magányos. És az istennek se jövök rá, hogy miért, drága fiam. Pedig olyan vicces ez a hely! Élvezd! Az élet csak rosszabb lesz.

– Maga is ilyen – felelem. – Magányos. Jön folyton ezekkel a gúnyos megjegyzésekkel meg a csipkelődéssel, mint Sevro, de ez is csak maszk. Azért, mert nem olyan, mint a többiek? Vagy szegény? Mert valahogy kilóg a sorból.

– Hogy a kinézetem? – röhög, akár egy farkas. – Ugyan, mit számít az? Azt hiszed, hogy csak mert nem vagyok egy Adonisz, rögtön vacak Bronzos vagyok? – hajol bele a képembe, mert tényleg izgatja, mit fogok mondani.

– Maga rusnya, és úgy zabál, mint egy disznó, Fitchner, közben meg rágja az anyagcsere-serkentőket. Miért nem megy el egy Húsfaragóhoz, az egy perc alatt elintézné a pocakját, és akkor pont olyan tökéletes lenne, mint a többiek.

Fitchner álla megfeszül. Felhúztam volna?

– Minek mennék Húsfaragóhoz? – sziszegi váratlanul. – Puszta kézzel meg tudnék ölni egy Obszidiánt. Egy Obszidiánt. Tárgyalásban és szép szóban megalázom bármelyik Ezüstöt. Számolni jobban számolok, mint a legpengébb Zöld. Miért kéne ehhez másként kinéznem?

– Mert a külseje gátolja az előrejutásban.

– Hiába az alacsony származásom, a nevem ismert. Fontos vagyok – bizonygatja, hegyes arca kihívóan mered rám, hogy merjek csak ellentmondani. – Arany vagyok. Az emberiség királya. Nem fogok azért változtatni magamon, hogy másoknak a kedvében járjak.

– Akkor meg minek rágja folyton az anyagcsere-gyorsítót? – kérdem, de nem kapok választ. – És miért csak egy proktor?

– A proktorság nagy presztízs, fiam – vágja a képembe. – A Választók szavaztak meg engem, hogy képviseljem a Házukat.

– De nem Imperátor. Nincs flottája. Még csak nem is prétor, hogy legalább egy légiója lenne. És annak a közelében sincs, hogy Kormányzó legyen, bárhol. Hányan képesek arra, amit az előbb itt felsorolt nekem?

– Kevesen – mondja nagyon halkan, de a szeme dühödten villog. – Nagyon kevesen – ismétli, majd felszegi az állát. – Milyen jutalmat kívánsz, amiért megszerezted a Minerva pálcáját?

– Az Sevro ügye – mondom, és érzem, hogy lassan vége a beszélgetésnek.

– Ő küldött hozzád.

Lovakat, fegyvereket és gyufát kérek. Kurtán biccent, és már el is tűnne, pedig lenne még egy kérdésem. Elkapom hát a karját, ahogy emelkedni kezd. De történik valami, az agyam besül, mintha a kezembe és a karomba savas tűket döfnének. Levegő után kapok. Egy pillanatra a tüdőm is megáll.

– Vérveretes fene – dőlök nagy zihálva a földre. ImpulzusVértben van. Pedig nem is láttam a generátort. Olyan, mint az impulzusPajzs, csak valahogy a páncélzatába építve.

Nem szól, nem mosolyog, csak vár.

– Említette a Sakált – mondom, amikor végre szóhoz jutok. – És már a minervás lány is beszélt róla. Ki az?

– A Főkormányzó fia, Darrow. És Titus hozzá képest csak egy totyogós ovis.

Másnap reggel hatalmas lovak legelésznek a vár melletti mezőn. Egy kisebb kancát farkasok próbálnak elejteni, mire egy fakó csődör odavágtat, és az egyik dögöt halálra rugdalja. Ő kell nekem. A többiek elnevezik Quietusnak. Azt jelenti, „utolsó rúgás”.

Pegazusra emlékeztet, aki Andromédát megmentette. A lykosi dalok lovakról szólnak. Biztos vagyok benne, hogy Eo boldogan lovagolta volna meg.

Csak napokkal később esik le, hogy a Quietus névvel engem gúnyoltak amiatt, ahogy Titust elintéztem.

30

Diana Háza

Eltelik egy hónap. Titus halála után a Mars Háza megerősödik. És ereje nem a felsőVálasztottak érdeme, hanem az aljáé és a középvonalé. A rabszolgákat tilos bántani. A Ceres rabok már csak Vixus meg még néhány másik régi vadbarom körül félősebbek, egyébként végzik a dolgukat rendesen: vigyázzák a tüzet, főznek, ellátnak bennünket. Több hasznukat nem is látnánk. Ötven kecskét és bárányt a várban tartunk, ha esetleg ostromgyűrűbe zárnának bennünket. És tűzifát is felhalmoztunk idebenn. Csak éppen vizünk nincs a falak közt. A fürdőben a szivattyúk mindjárt másnap beszartak, és azóta se tudjuk megjavítani őket. Még csak egy vödrünk sincsen, amiben vizet tárolhatnánk. Gyanús, hogy nem véletlen fordulat ez.

Pajzsokból tálakat kalapálunk, és sisakokban vizet hordunk fel a folyóból a felsővárba. Fákat vágunk ki, ezekből teknőket és vályúkat faragunk, hogy még több vizet tárolhassunk. Az udvarban feltörjük a követ, mélyre leásunk, hogy legyen kutunk, de vizet nem találunk, csak agyagos sár van az alján, bármilyen mélyre ásunk is. Mindenesetre kirakjuk a falát kővel és fagerendákkal, ebbe próbálunk vizet gyűjteni, tárolni, de folyton elszivárog. Vagyis maradnak a teknők meg a vályúk. Nem hagyhatjuk, hogy ostrom alá vegyenek bennünket, ilyen egyszerű.

A vártorony már jóval tisztább.

Titus sorsából okulva megkérem Cassiust, hogy tanítson meg az egyenes karddal bánni. Érthetetlenül gyorsan tanulok. A parittyaPengémhez soha nem nyúlok, csakis a kardot igyekszem használni. A görbe már mintha a testem része lenne, ráadásul nem azt kell igazából megtanulnom, hogyan harcoljak az egyenessel, hanem azt, hogyan védekezzem ellene. És azt se szeretném, hogy Cassius kiismerje a parittyaPengémet, mert ha esetleg mégis megtudná, hogy igazából én végeztem Juliannel, akkor ez marad az egyetlen reményem.

A kravatban már nem vagyok annyira nagy szám. A rúgások sehogy se mennek. De egy légcsövet már én is egyetlen ütéssel szétroncsolnék. És a karjaimat végre rendesen tudom használni, nem pörögnek, mint valami cséplőgép. Vége az esetlenkedésnek: gyors vagyok és halálos, csak épp nem fekszik nekem a kravat szellemisége, a fegyelem. Számomra az a lényeg, hogy kivédhetetlen harcos legyek. Ennyi. A kravat mindenáron belső békét várna tőlem. És nálam az reménytelen.

De már úgy tartom a karjaimat, mint Cassius és Julian, a könyököm szemmagasságban, hogy ha ütök vagy kivédek egy ütést, mindig lefelé irányuljanak a mozdulataim. Cassius néha felemlegeti Juliant, és olyankor a lelkem sötétbe borul. A proktorokra gondolok, akik nyilván figyelnek, és nagyokat röhögnek ilyenkor. Gonosz, manipulatív rohadéknak tűnhetek.

El is feledkezem róla, hogy Cassius, Roque és Sevro igazából az ellenségeim. Ők Aranyak, én Vörös vagyok. Megfeledkezem róla, hogy egy nap talán majd meg kell ölnöm mindet. A testvérüknek hívnak, és én is azoknak tekintem őket.

A minervásokkal kisebb összecsapásokká fajul a háborúnk, egyikünk se nyer túl sokat belőle. A végső győzelmet nem tudjuk se mi, se ők kicsikarni. Musztáng nem bocsátkozik nagy összecsapásba, hiába próbálom belehergelni. Őket nem kísérti annyira a győzelem és a dicsőség eszménye, mint az én embereimet.

Mindenesetre engem mindennél jobban szeretnének foglyul ejteni. Pax egészen eszét veszti, amikor meglát. Musztáng még Antoniának is tett ajánlatot – ő legalábbis azt állítja, bár nem tudom, hihetek-e a szavának –, hogy ha engem megkapnak, kölcsönös megnemtámadási egyezményt köthetnek, és mellesleg a Mars kap egy tucat lovat, hat bénítólándzsát és hét rabszolgát.

– Egy szempillantás alatt elárulnál, ha azzal a tiéd lehetne a Primus – szegezem neki.

– Persze – vágja rá ingerülten, hogy félbeszakítom a rém fontos manikűrjét –, mivel azonban ezzel tisztában vagy, és számítasz is rá, nem minősül árulásnak, édesem.

– Akkor meg miért nem fogadtad el az ajánlatot?

– Jaj, hát az alja úgy felnéz rád, hogy ez most éppenséggel katasztrofális húzás lenne. Majd talán ha hibázol, és a hangulat ellened fordul.

– Vagy esetleg kapsz egy jobb ajánlatot.

– Pontosan, édesem.

Sevrót egyikünk se említi. De tudom, Antonia retteg, hogy a Kobold átvágná a torkát, ha ártana nekem. Mert már az én hívem, folyton a nyomomban üget a farkasbőrében. Van, hogy gyalog lohol, máskor meg egy apró, fekete kancán vágtázik. De a páncélt nem bírja. Néha a farkasok melléje szegődnek, mintha ő is a falka tagja lenne. És ha szarvast öl nekik, elfogadják, mert már nehezebben jutnak kecskéhez és birkához, azokat behajtottuk a várba. Kezdenek kiéhezni. Kavics mindig dob ki nekik a vár tövébe maradékot a leölt állatokból, utána meg úgy figyeli őket a falról, mint egy gyerek, mikor kettesével-hármasával jönnek falatozni.

– Megöltem a falkavezérüket – mondja Sevro egyszer, amikor felvetem, hogy vajon miért keresik a farkasok a társaságát. Aztán manósan rám vigyorog a farkasbőr alól. – Nyugi, a te bőröd bő lenne rám.

Az alja vezetését átengedtem Sevrónak, mert tudom, hogy őket még akár kedvelhetné is. Eleinte keresztülnéz rajtuk, de lassacskán megszaporodik az éjszakai ködben a kísérteties vonítás. A többiek Vonítóknak nevezik őket, egyébként hatan vannak: Bohóc, Kavics, Ravaszpofa, Kóró és Bogáncs. Meg persze Sevro. És már a többi ötnek is lett fekete farkasprémje, szóval amikor felnéznek az emberre, olyan, mintha farkaspofából villanna rád a közönyös emberi tekintet. Csendes feladatokra használom őket. És gyanús, hogy ha ők nem lennének, már nem én vezetném a Házat. A katonáim összesúgnak a hátam mögött, ahogy elhaladok a közelükben. Vannak sebek, amik soha nem gyógyulnak be.

Győzelem kellene már nagyon, de Musztáng nem hajlandó harcba bocsátkozni, a Minerva erőd harmincméteres falai pedig már nem vehetőek be olyan könnyen, mint első ízben. Sevro idegesen koptatja a tanácsterem kövét, és pufog, hogy milyen ostoba játék is ez.

– Azt csak tudják, hogy nem jutunk át egymás vérveretes várfalain. És persze senki se elég ostoba, hogy túlságosan nagy erőkkel kivonuljon, és kockáztassa az embereit. Főleg Musztáng nem. Pax még csak-csak megtenné, az egy idióta, isteni testbe bújtatva. De akkor is idióta, és a tökeidre vadászik. Hallom, kidurrantottad neki az egyiket.

– Mindkettőt.

– A legegyszerűbb az lenne, ha Kavicsot meg a Koboldot beültetnénk egy katapultba, és átlőnénk őket a falak felett. Akkor nekik annyi lenne. Már csak egy katapult kell... – javasolja Cassius.

Unom már ezt a háborúskodást Musztánggal. Miközben a Sakál épp erőt gyűjt valahol délen vagy nyugaton. Már készülődik az igazi ellenségem, a Főkormányzó fia azt tervezgeti, hogyan semmisíthetne meg engem.

– Rossz irányból közelítjük meg a problémát – mondom.

Cassius, Quinn, Roque és Sevro van velem a tanácsteremben, az ablakon az őszi szél avarszagot hoz be.

– Jaj, oszd hát meg velünk a bölcsességedet – nevet fel Cassius. Több széket húzott össze, azokon hever, a feje Quinn ölében, aki a haját birizgálja. – Belepusztulunk a kíváncsiságba.

– Ez az iskola már legalább háromszáz éve létezik, nem? Vagyis akkor minden lehetséges verzió lejátszódott már, bármilyen problémával találjuk is szemközt magunkat, nyilván nem újdonság a helynek. Azt mondod, Sevro, hogy a várakat nem lehet bevenni. A proktorok is nyilván tudják ezt. Akkor pedig ez csakis azt jelentheti, hogy paradigmát kell váltanunk. Kell egy szövetséges.

– Ki ellen? – kérdi Sevro. – Mármint elméletileg.

– Minerva ellen – vágja rá Roque.

– Baromság – morogja Sevro, és megtisztogat egy kést, amit utána el is tüntet a fekete gyakorlóruha ujjában. – Az erődjük stratégiailag érdektelen. Értéktelen. Totálisan. Nekünk a folyó melletti területre lenne szükségünk.

– Ceres sütői nem jönnének rosszul – mereng Quinn. – Ennék már egy kis kenyeret.

És így vagyunk ezzel mind. A sok hústól és a bogyóktól csak izom és csont van rajtunk.

– Persze ha még télen is itt vagyunk, akkor egyetértek – ropogtatja Sevro az ökleit. – De ezek az erődök akkor se hajlanak. Hülye egy játék. Kellene tehát a kenyerük meg a folyó.

– Vizünk van – veti ellen Cassius.

– De ki kell érte mennünk a várból, Tikkadtagy uraság – sóhajt reményvesztetten Sevro. – És ha ostrom alá vesznek bennünket? Jó, ha öt napig bírnánk víz nélkül. Ha megisszuk az állatok vérét, kihúzhatjuk egy hétig is, de utána kiszáradunk. Ceres erődje kell. Ráadásul a gabonapöcsök harcolni se tudnak. Csak van valami abban az erődben?

– Gabonapöcsök? Ez jó – károg Cassius.

– Hallgassatok, mind – mondom. De nem fogják be, csak mondják a magukét, egyszerre. Nekik ez csupán játék. Őket nem hajtja semmi, nincs rajtuk kényszer. Pedig minden egyes elvesztegetett pillanattal erősebb lesz a Sakál. Volt abban valami ijesztő, ahogy Fitchner és Musztáng beszélt róla. Vagy csak az, hogy az ellenségem fia? Azt kéne éreznem, hogy legszívesebben kitekerném a nyakát, közben meg elég meghallanom a nevét, vagy rágondolnom, és kifutnék a világból is, hogy elrejtőzzem előle.

Gyengülő hatalmam jele, hogy nem elég már szólnom, fel is kell állnom.

– Csendet! – kiáltom, és végre befogják. – Tüzeket láttunk a láthatáron. Délen háború tombol a Sakál nyomában.

Cassius csak nevet Sakál nevének hallatán, szerinte ez csak egy szellem, amit magamnak találtam ki.

– Megtennéd, hogy nem nevetsz mindenen? – förmedek rá. – Nem valami vérveretes bohózatban vagy, hacsak nem hiszed azt, hogy a testvéred a semmiért halt meg.

Erre elhallgat.

– Mielőtt azonban bármihez kezdenénk, ki kell iktatnunk a Minerva Házat és Musztángot.

– Musztáng, Musztáng, Musztáng. Szerintem te csak meg szeretnéd dönteni ezt a Musztángot – vigyorog Sevro. Quinn felháborodott hangot hallat.

Elkapom Sevro gallérját, és fél kézzel a levegőbe emelem. Próbált volna elmenekülni, de nevetségesen lassú, így most csak kalimpál a levegőben.

– Ezt még egyszer ne halljam – húzom közelebb magamhoz, hogy belebeszéljek az arcába.

– Hangnem, Arató – nyögi, gombszemei centikre villognak az enyémtől.

– Vegyél vissza – mondom, és lerakom a földre.

– Akkor irány a Nagyvadon a szövetségért? – igazgatja a gallérját.

– Úgy van.

– Milyen vidám sereg leszünk – ül fel Cassius is.

– Nem, csak ketten megyünk. Kobold és én.

– De unom már itt. Megyek veletek én is.

– Te itt maradsz – mondom. – Rád itt van szükség.

– Ezt vegyem parancsnak?

– Vedd – vágja rá helyettem Sevro.

– Te parancsolsz nekem? – mered rám Cassius. – Talán elfelejtetted, hogy a magam ura vagyok.

– Ezért itt hagynád a várat Antonia vezetésével? Míg mi mindketten a nyakunkat kockáztatjuk?

Quinn keze észrevétlen megszorítja Cassius karját. Legalábbis ő azt hiszi, én nem veszem észre. Cassius hátrapillant rá, elmosolyodik:

– Hát hogyne maradnék, Arató. Természetesen. Teszem, amit javasoltál.

Sevróval a fennsík déli végénél ütünk tanyát, ahonnan már látszik a Nagyvadon. Tüzet nem rakunk, mert éjjelente errefelé nem csak a mi felderítőink járhatják a hegyeket. Most is látok két lovast egy távolabbi dombon, a sziluettjük a lemenő nap előtt rajzolódik ki élesen. A buborékburkon megtörik a nap fénye, lilába, rózsaszínbe és vörösbe vonja a naplementét, kicsit olyan, mint Yorkton utcái a magasból. Aztán lemegy a nap, és vége, és csak ülünk Sevróval a sötétben.

Sevro szerint baromság ez az egész játék.

– De akkor miért jöttél ide egyáltalán?

– Mert szerinted honnan kellett volna tudnom, hogy mi ez az egész? Gondolod, kaptam egy részletes leírást? Vagy te kaptál? – kérdi ingerülten. Egy csontocskával piszkálja a fogát. – Marhaság.

Pedig idefelé a Hajón ő mintha tudta volna, mi az Átjáró. Ezt meg is említem neki.

– Nem tudtam.

– És olyan, mintha minden vérveretes képességed tökéletes lenne ehhez a sulihoz.

– És akkor mi van? Ha anyád jó volt az ágyban, már rögtön azt gondolod róla, hogy Rózsaszín? Az ember alkalmazkodik.

– Bűbájos – mormogom.

Kéri, hogy térjek végre a lényegre.

– Besurrantál a toronyba, és lenyúltad a pálcát, majd elástad. Hogy biztos helyen legyen. Aztán Minerváét is lenyúltad. És mégse kaptál egyetlen vonást se a Primus-kéznél. Szerinted ez nem furcsa?

– Nem.

– De komolyan.

– Most mit mondjak? Soha sehol nem bírták a képemet – vonja meg a vállát. – Nem születtem csinosnak és magasnak, mint te meg a segglyukad, az a Cassius. Nekem mindig is küzdenem kellett azért, amit akarok. Ettől aztán nem leszek túl szerethető. Ettől leszek rusnya kis Kobold.

Elmesélem neki, amit hallottam. Hogy őt választották utolsónak. Mert Fitchner nem akarta, de a Választók hajthatatlanok voltak. Sevro csak néz rám a sötétben, de nem szól semmit.

– Azért választottak, mert te voltál a legkisebb. A leggyengébb. Rémes pontok és egészen apró termet. Azért néztek ki, amiért az összes többi aljVálasztottat, hogy legyen sok könnyű áldozat az Átjáróba. Áldozati báránynak kellettél egy olyan valakihez, akivel nagy terveik voltak. Te ölted meg Priamust, Sevro. Ezért nem lehetsz te a Primus. Beletrafáltam?

– Bele. Megöltem, ahogy egy édes kis kutyust is megöltem volna. Gyors volt. És egyszerű – köpi a csontot a földre. – Te meg Juliant ölted meg. Beletrafáltam?

Soha többet nem hozzuk szóba az Átjárót.

Reggel magunk mögött hagyjuk a fennsíkot, és a dombok tövébe vágtatunk. Füves táj váltakozik fás részekkel. Vágtázunk, ha esetleg Minerva csapatai is erre kószálnának. Mert a távolban látok pár lovas alakot, szerencsére ők nem vesznek észre bennünket. Messze délen füst gomolyog. Varjak gyülekeznek a Sakál lépte nyomában.

Szívesen beszélgetnék még Sevróval, kérdezgetném az életéről. De a tekintete túlságosan is mélyre hatol. Nem akarom, hogy ő is kérdezősködni kezdjen, és olyan könnyűszerrel belém lásson, mint én Titusba. Furcsa érzés. Bír engem a srác. Sérteget, de akkor is bír. És ami még ennél is furcsább, mindennél jobban hajtok rá, hogy kedveljen. Miért vajon? Talán azért, mert az az érzésem, hogy egyedül ő érti, miről szól az élet, még Cassius és Roque sem. Rondának született egy olyan világba, ami a szépséget mindenek fölé helyezi, és e miatt a hiányossága miatt halálra ítélték. Sok szempontból ő se más, mint a Vörösök.

Szeretném elmondani neki, hogy Vörös vagyok. És egy részem azt hiszi, reméli, hogy ő is az. Egy másik részem meg azt gondolja, ha megtudná, hogy az vagyok, még többre tartana. Mert nem születtem bele a tutiba. Olyan vagyok, mint ő. De tartom a számat, mert a proktorok szeme rajtunk, ez világos.

Quietus nem szereti az erdőt. Eleinte olyan sűrű az aljnövényzet, hogy a kardunkkal kell utat vágnunk magunknak. Aztán lassacskán megritkul a bozót, beérünk az istenFák birodalmába. Mellettük más nemigen marad meg. Az óriások lombozata kiszorítja a fényt, gacsos, erős gyökereik pókokként nyomulnak a földbe, hogy kiszívják a tápanyagot, és torony nagyságúra növekedjenek. Mintha a városban lennék megint, csak itt nem kő és fém van körülöttem, hanem állatok és fatörzsek, ezek állják el a pillantásom útját. Majd ahogy egyre mélyebbre hatolunk az erdőben, hirtelen a bányában érzem magam, ott volt ilyen sötét és ilyen fülledt, mintha az égbolt és a nap nem is létezne már.

Mellkasnyi levelek ropognak a lovak patája alatt. Érzem, hogy figyelnek bennünket. Sevrónak nem tetszik, legszívesebben elosonna, és a bennünket kísérő tekintetek hátába kerülne.

– Az nem szolgálná a céljainkat – szólok rá.

– Az nem szolgálná a céljainkat – gúnyol.

Megállunk ebédelni, olajbogyót és kecskesültet eszünk. Fenn a fákon a tekintetek azt hiszik, hogy ostoba vagyok, és képtelen a paradigmaváltásra, s elképzelni se bírom, hogy az eddig a hátunk mögött lopakodó szemek most felkúsztak a fákra. Csak azért se pillantok fel. Felesleges lenne elijeszteni a marhákat, vagy a tudomásukra hozni, hogy kiismerem magam a játékukban. Hamarosan le kell igáznom őket, már ha tényleg a Házam vezetője vagyok még. Azon gondolkodom, hogy vannak-e köteleik, és azokon kapaszkodnak-e fel oda. Vagy annyira vastagok az ágak, hogy tudnak közlekedni rajtuk?

Sevro tenyere viszket, hogy előkapja a kését, és felkapaszkodjon valamelyik fára. Otthon kellett volna hagynom. Nem egy diplomata.

Végül valamelyik úgy dönt, hogy megszólal.

– Hahó, Mars!

Több hang is visszhangozza a köszöntést különböző irányokból. A kis hülyék, lehetett volna annyi eszük, hogy éjszakára hagyják a trükkjeiket. A lovak megriadnak valamitől. Diana istennő állata a medve, a vaddisznó és a szarvas. Az első kettő ellen hoztunk lándzsákat. Elvileg hatalmas véreshátúak élnek ezekben az erdőkben. Óriási fenevadak, medvék, a Húsfaragók kreálmányai, akik nyilván ráuntak az őzikék faragására. Halljuk az erdő mélyéből a medvék üvöltését, de sikerül lecsitítanom Quietust.

– Darrow vagyok, a Mars Ház vezére. Azért jöttem, hogy a Primusotokkal tárgyaljak, ha van. Ha nincs, akkor a vezéretekkel. Ha az sincs, akkor vezessetek ahhoz, akinek a legnagyobb töke van köztetek.

Csend.

– Kösz a segítséget – rikoltja Sevro.

Csak felvonom a szemöldökömet, mire vállat von. Elég buta csend támad. Nyilván azt szolgálja, hogy belássam, én nekik nem parancsolok. Ők maguk döntik el, mit tesznek, és mit nem. Mert nagyfiúk és nagylányok. Aztán két magas lány lép elő egy távoli fa mögül. Terepszínű a gyakrolóruhájuk. A nyakukban íj lóg, a csizmájuk szárában kések. Az egyiknek szerintem a hajfonatában is lapul egy. Erdei bogyók nedvével a vadászó holdistennő jelét kenték az arcukra, az övükről szőrme fityeg.

Rajtam semmi sem emlékeztet a háborúra. Fényesre mostam a hajamat, az arcom is tiszta, a sebeimet befedtem, megvarrtam a fekete ruhám szakadásait. Sőt, az izzadságnyomokat is kisúroltam belőle homokkal és zsírral. Hogy Quinn és Lea szavait idézzem, pokolian jóképű vagyok. Nem szeretném, ha Diana Háza megrémülne, ezért is hoztam éppen Sevrót magammal. Nevetségesen és gyerekesen fest, amíg elő nem rántja a késeit.

A két lány elhúzza a száját a láttán, de a tekintetük ellágyul, ahogy rám néznek. Még többen bújnak elő. Elveszik a legtöbb fegyverünket, már amit megtalálnak. És prémmel bekötözik a szemünket, hogy később ne találjuk meg a kastélyukat. Számolom a lépéseket. Sevro is. A prém rothadásszagú. Hallom a fakopáncsokat, eszembe jut Fitchner tréfája. Már közel járhatunk, ezért megbotlok, és elnyúlok a földön. Semmi aljnövényzet. Aztán megforgatnak bennünket megint, és eltávolodunk a fakopáncsoktól. És akkor kicsit aggasztani kezd, hogy talán mégis okosabbak ezek a vadászok, mint hittem. Hamarosan megnyugszom, mert nem. Ismét itt vannak a fakopáncsok.

– Hahó, Tamara, elkaptuk.

– Nehogy felhozzátok, káposztafejek! – kiabál egy újabb lány. – Itt ne derítsenek fel. Hányszor kell még... Várjatok, lemegyek.

Arrébb visznek, és egy fának támasztanak.

A vállam mögött megszólal egy fiú. Lassan és kéjesen beszél, mintha késpengét huzigálna:

– Szerintem hámozzuk meg a tökeiket.

– Fogd be, Tactus. Csak csináljunk rabszolgát belőlük. Nincs diplomácia.

– Nézd már a pengéjét. Nyavalyás aratósarló.

– Aha. Akkor ő az – mondja megint más.

– Az enyém a penge, ha osztozkodunk. És a skalpját is akarom, ha másnak nincs ellenére – hallom megint a határozottan kellemetlen Tactust.

– Csend legyen már! – csattan fel egy lány. – És tedd el azt a kést, Tactus.

Leveszik a prémet a fejemről. Egy kis facsoportban állunk Sevróval. Kastély sehol, de a fakopáncsokat hallom. Körülnézek, mire egy magas, vékony fiú fejbe vág. A tekintete unott, bronzszínű haját bogyólével és kutyatejjel csúcsosra állította. A bőre barna, mint a tölgyméz, széles arccsontja és mélyen ülő szeme pedig gúnyos kifejezést kölcsönöz neki.

– Te vagy az, akit Aratónak neveznek – húzza el a szavakat Tactus. Kísérletezve lóbálja meg a pengémet. – De én azt mondom, hogy ilyen csinos pofa nem lehet nagy veszedelem.

– Most udvarol nekem? – kérdem a Tamara nevezetű lánytól.

– Eridj innen, Tactus. Kösz mindent, de most távozz – mondja erre a sovány, karvalyszerű lány. A haja rövidebb az enyémnél is. Három nagydarab fiú veszi körül. Abból, ahogy Tactusra merednek, kiderül, hogy nem jártam távol a valóságtól vele kapcsolatban.

– Mit keres melletted egy pigmeus, Arató? – int Sevróra a még mindig lankadatlan Tactus. – Ő pucolja a cipődet? Ő piszkálja ki a porszemeket a hajadból? – vigyorog öntelten a többiekre. – Talán a komornyikod?

– Tűnés, Tactus! – parancsol rá megint Tamara.

– Hogyne, anyu, megyek szépen játszani a többiekkel – hajt fejet előtte Tactus, majd a földre dobja a pengémet, és úgy kacsint rám, mintha csak mi ketten tudnánk, mi következik.

– Bocs – fordul hozzám Tamara. – Nem kifejezetten udvarias.

– Nem gond.

– Tamara au... most majdnem a rendes családi nevemet mondtam. Tamara vagyok Diana Házából – nevet nagyot.

– Ők pedig? – intek a fiúkra.

– A testőreim. És te vagy... – emeli fel a magasba a mutatóujját –, várj, kitalálom. Kitalálom. Arató. Persze hogy hallottunk már rólad. A Minerva Ház nagyon nem kedvel.

Sevro csak felhorkan, hogy ilyen híres vagyok.

– És ő? – kérdi összevont szemöldökkel Tamara.

– Az én testőröm.

– Testőr? És ilyen apró?

– Apró? – morogja Sevro. – Komolyan?

– Ahogy a farkasok is – szakítom félbe Sevrót.

– Errefelé jobban félünk a sakáloktól, mint a farkasoktól.

Talán mégse ártott volna elhozni Cassiust is, hogy lássa, nem én találtam ki a seggfejet. Sakál felől kérdezem hát, de elereszti a füle mellett a kérdést.

– No, segíts már ki, légy oly’ jó – folytatja szívélyesen. – Mert ha valaki nekem azt mondaná, hogy a hentes Házából idejön az Arató, és tárgyalni akar, hát a szemébe nevetek, hogy ez csak valami proktori tréfa lesz. Tehát? Mit akarsz?

– Levakarni Minervát a hátamról.

– Hogy aztán ide gyere, és ellenünk harcolj? – morogja az egyik testőr.

Józan mosollyal fordulok Tamarához, és kibököm az igazat:

– Persze, azért akarom levakarni Minervát, hogy utána idejöhessek, és jól elverjelek benneteket, és megnyerjem ezt a hülye játékot, utána pedig elpusztítsam a társadalmatokat, oké?

Elnevetik magukat.

– Na, legalább őszinte vagy. De nem éppen okos, úgy fest. Pont jó. Hadd mondjak valamit, Arató. A proktorunk elmondta, hogy a ti Házatok már hosszú évek óta nem nyert. Hogy miért? Mert a te hentesfajtád olyan, mint a bozóttűz. A játék elején felégettek mindent, elpusztítjátok, ami csak az utatokba kerül. Felemésztetek mindent. Más Házaknak rontotok, mert képtelenek vagytok fenntartani magatokat. Aztán meg éhen pusztultok, mert elfogyott az égetnivaló. Jönnek az ostromok. A tél. A technológiai fejlődés. És ez kioltja a vérszomjatokat, a híres vadságotokat. Szóval miért alkudjak meg a bozóttűzzel, amikor elég, ha hátradőlök, és kivárom, míg elfogy az útjából a tüzelő?

Biccentek, és belógatom a csalit.

– A tűznek lehet haszna is.

– Mégpedig?

– Lehet, hogy a szemed láttára halunk éhen, az viszont kérdés, hogy ezt nem rabszolgaként nézed-e végig. Vagy inkább erős kastélyodból figyelsz mindent, kétszeresére duzzadt hadsereggel.

– Nekem ez kevés.

– Személyesen adom a szavamat, hogy amíg szövetségünk él, Mars Háza nem közelít ellenségesen Diana Háza ellen. Ha segítesz nekem Minervával, én segítek neked Ceresszel.

– Ceres Háza... – pillant a lány a testőreire.

– Vigyázz a mohóságoddal – figyelmeztetem. – Mert ha egymagad törsz Ceresre, Mars és Minerva is az ellenséged lesz.

– Persze, persze – hessenti el idegesen a szavaimat. – Ezek szerint Ceres is a közelben van?

– De mennyire. És nekik van kenyerük – pillantok a prémes embereire. – Ami nektek se esne rosszul a sok hús után.

Idegesen fészkelődik, és tudom, hogy bekapta a csalit. Ha tárgyalsz, ételt ajánlj, jegyzem fel magamban.

Tamara megköszörüli a torkát:

– Tehát kétszer ekkora is lehet a seregem, azt mondod?

31

Musztáng bukása

Harci öltözékben vágtázom a lovamon. Tetőtől talpig feketében, a hajam vadul lobog a szélben, kecskebőr pánt fogja csak hátra. Alkaromon régi duroacél karvért, amit csatában zsákmányoltunk. Duroacél páncélzatom fekete és fényes, csak a beretva vagy az ionpenge hasíthat keresztül rajta. A csizmám sáros. Az arcomon fekete és vörös csíkok, a hátamon a parittyaPengém. Kések villognak mindenfelé. Quietus oldalára Lea kilenc vörös lábszárcsontot és tíz farkast mázolt. A csontok várható áldozataim, akiket majd a mentőHajók meggyógyítanak, és utána jöhetnek vissza a kavarodásba, a farkasok pedig a jövendő rabszolgáim. Mellettem Cassius lovagol. Csak úgy ragyog. Duroacél pajzsa olyan fényes, mint a haja és a kardja, csillog a napfényben, fürtjei aranyfonatokban lobognak királyi feje körül. Mintha soha nem is hevert volna lehugyozva, összeverve.

– Nos, hiszem, hogy én magam vagyok a villámlás – jelenti ki. – Te pedig, tobzódó barátom, az égzengés vagy.

– És én mi volnék? – kaptat mellénk Roque, a sár röpköd a nyomában. – Talán a szél?

– Azzal dugig vagy úgyis – horkantok nagyot. – A forróbb fajtával.

Mögöttünk lovagol az egész Ház. Quinn és June kivételével itt van mindenki, őket hagytuk csak hátra védelem gyanánt. Kockázatos lépés. Lassan haladunk előre, hogy Minerva lássa, jövünk. Azt azonban nem tudják, hogy alig pár órája már jártam náluk, és hogy Sevro most is ott van. A körmöm alatt még mindig feketéllik a sár.

A sziklás dombtetőkön Minerva-előőrsök száguldoznak. Úgy tesznek, mintha csak gúnyolódnának rajtunk, de valójában a seregünket számolják össze, hogy kiokoskodhassák, mik a szándékaink. De alaposan összezavarodnak a számunk láttán, pláne, ahogy belovagolunk füves, olajfás birodalmukba. Annyira összezavarodnak, hogy még a felderítőiket is a falak mögé parancsolják. Még soha ilyen erőkkel nem vonultunk az erődjük alá. Oldalt lovagolnak a Vonítók, fekete farkasbőrük varjúszárnyként verdes körülöttük. FelsőVálasztott gyilkosaink járnak az élen, a kegyetlen Vixus, a reszelős Pollux, a gúnyos Cassandra és mások Titus egykori emberei közül. A rabszolgák a gazdáik mellett loholnak.

Én haladok a sereg élén, Cassius és Antonia között, a pálcánkat ma ő hordozza. A falakon alig néhány íjász áll, figyelmeztetem hát Cassiust, hogy legyenek résen az oldalszárnyakon, nehogy lesből kitámadjanak a Minerva-lovasok. Cassius már megy is a dolgára.

Minerva erődjét vagy száz méter széles, kitaposott, sáros sáv övezi. A puszta földet az elmúlt hetek esői áztatták fel. Az a halálmező. Ha oda belovagolsz, az íjászaik kilövik alólad a lovadat. Ha még akkor sem tágulsz, kilőnek téged, vagy legalábbis igyekeznek. Megközelítőleg húsz lótetem hever most is a halálmezőn, Cassius alig két napja csapott le egy minervás osztagra, és űzte őket egészen az erődjük kapujáig.

A halálmezőn innen még nő fű. Sőt. Fűóceán hullámzik néhol olyan magasan, hogy Sevrónak le se kell kuporodnia, úgy is észrevétlen mozoghat benne. A sárgyűrű közelében állunk őszi vadvirágok között. Cuppog alattunk a talaj, Quietus idegesen nyihog.

– Pax! – ordítom el magam. – Pax!

Addig üvöltözöm a nevet, amíg végül nagy dörrenéssel kitárul a kapu, ahogy azon az éjjelen tárult ki, amikor Cassiusszal beosontunk. Musztáng lovagol elő. Lassan üget keresztül a halálmezőn, tőlünk nem túl messze áll meg, és körbenéz, a tekintete mindent felmér.

– Talán párbaj legyen? – kérdi fölényes mosollyal. – A bölcs és nemes Minerva házabéli Pax és a véres hentes házabéli Arató között?

– A te szádból olyan izgalmasan hangzik – ásít nagyot Antonia. Egy sárfolt sincs rajta, mindene makulátlan.

Musztáng nem vesz róla tudomást.

– És biztosan nem lapul meg senki a magas fűben, hogy lesből csapjon le ránk, amikor kilovagolunk, hogy győztes bajnokunkat megünnepeljük? – szegezi nekem a kérdést Musztáng. – Vagy perzseljük fel előbb a füvet, úgy járjunk a végére?

– Itt van mindenki a sorainkban – feleli erre Antonia. – Ti is tudjátok, hányan vagyunk.

– Igen, tudok számolni, köszönöm – mondja Musztáng, de még csak nem is pillant Antoniára. Kitartóan engem néz. Mint aki aggódik. Halkabban fűzi hozzá. – Pax meg fog sebezni.

– Hogy vannak a tökeid, Pax? – kiabálom át a feje felett. Musztáng összerándul, mikor az erődben egyszerre dobszó harsan. De nem dob szól, hanem Pax jön ki a kapun, és csatabárdjával veri a mellvértjét. Musztáng visszaparancsolja. Pax jó kutyaként vissza is takarodik, de a mellvértjét püföli tovább. Megegyezünk, hogy a tét a rabszolgák. Súlyos ár.

– Várj csak, nem a Széptevő párbajozik? – kérdi végül Musztáng, majd választ se várva vállat von. A szeme még mindig a magas füvet figyeli. – Egyébként az őrült merre van? Az árnyékod, aki a farkasfalkát vezeti. Ő lapul a fűben? Nem örülnék, ha megint a hátam mögül bukkanna elő.

Sevróért kiáltok. A Vonítók között egy kéz lendül a magasba, a farkasbundák alól sáros arcok pislognak elő. Musztáng számol. Öt Vonító megvan. Számba veszi az összes emberünket, az egy szem Quinn hiányzik, akit hátrahagytunk. De Musztáng még mindig nem nyugszik meg. Seregünket a sárgyűrűtől hatszáz méternyire kell visszavonnunk, százméteres sávban felperzselik a füvet, és amikor a tűz elült, a felperzselt részen tartjuk a párbajt. Tíz embere és tíz másik, akiket én választok az enyémek közül, állja majd körbe a párbaj színterét. A többi minervás az erődben marad, a mieink pedig innen hatszáz méternyire.

– Nem bízol bennem? – kérdem. – Egy szem emberem se lapul a fűben.

– Remek. Akkor legalább biztos nem ég meg senki.

Senki sem ég meg. Amikor a tűz utolsó lángja is elparázslik, és a százméteres sávon ugyanúgy sár és hamu marad csak, mint a halálmezőn, fogom a tíz emberemet, és visszatérünk a párbaj színterére. Pax a mellvértjét püföli megint. Női fej domborul a pajzsán, a haja sok száz kígyó. A Medúza. Soha nem verekedtem még olyannal, akinél pajzs volt. A páncélja szűk, a hajlatait nem számítva mindenét beborítja. A vörösre mázolt kezembe egy bénítólándzsát fogok, a feketébe pedig a parittyaPengémet.

Zakatoló szívvel állok, ahogy a kör bezárul. Cassius odaint magához. Még a szűrt fényben is csupa ragyogás és szín. Gúnyosan mosolyog rám.

– Soha egy pillanatra se állj meg. Olyan ez, mint a kravat – figyeli Paxot. – És te gyorsabb vagy ennél a veretes baromnál, nem igaz? – kacsint rám. Aztán meglapogatja a vállamat. – Igazam van, testvérem?

– Rohadtul igazad – kacsintok vissza rá.

– Égzengés és villámlás, testvérem. Égzengés és villámlás.

Pax akkora, mint egy Obszidián. Jóval meghaladja a két métert, és olyan könnyeden mozog, akár egy szarveretes párduc. A Mars gravitációjával akár harminc méterre is elhajíthat. Még messzebb is. Vajon milyen magasra tud ugrani? Felugrok, hogy kinyújtóztassam a lábaimat. Közel három méter. Simán átugorhatom. Alattam a talaj még füstölög.

– Ugrálj csak, ugrálj, kis szöcske – dörmögi. – Utoljára használod a rugóidat.

– Hogy mondod?

– Utoljára használod a rugóidat. A lábad.

– Milyen különös – ingatom a fejemet.

Pislog, a homlokát ráncolja.

– Micsoda... Mi a különös?

– Mintha egy lány beszélne. Talán történt valami a tökeiddel?

– Te kis...

Musztáng üget oda hozzánk, kezében a pálcájukkal, és magyaráz valamit, hogy lányok soha nem hívnák ki egymást idióta párbajokra.

– A párbaj...

– Az első vérig tart – jelenti ki Pax.

– Inkább halálig – helyesbítem. Mert igazából nem számít. Most csak tökölődök velük. Hiszen csak jelt kell adnom.

– Az első vérig – hirdeti ki Musztáng.

Elvégzi a szükséges ceremóniát, és kezdődik a párbaj. Pontosabban csak kezdődne, mert az égen pukkanások sora jelzi, hogy a proktorok érkeznek a fellegvárukból, ki-ki a saját tornyából. Most mindenki viseli a Háza jelét, a fejükön díszes ékek magasodnak, csak úgy csillog az arany. A vértezetük látványos. Feleslegesen van rajtuk persze, teljesen szükségtelen, hiszen ott lebeg mellettük egy borral és finomságokkal megrakott asztal is, lakomázni fognak. De imádnak kiöltözni.

– Remélem, megfelelő lesz a szórakozás – rikkantok fel nekik. – Esetleg nekünk is dobnának le egy kis bort? Elég rég nem láttunk már errefelé ilyesmit.

– Sok szerencsét a titánhoz, kis halandó! – kiáltja vissza Mercurius. Babaarca kedélyesen nevetgél, és nagy hetykén emel a szájához egy üveg bort. Ahogy meghúzza, melléfolyik belőle, és éppen az én páncélzatomra csöpög le a magasból. Olyan vörös, mint a vér.

– Felteszem, nem árt, ha érdekes műsort adunk nekik – mosolyog elégedetten Pax.

Most igazából összevigyorgunk, mert tényleg elismerő, hogy miattunk lebumliznak. Akkor Neptunus bekap egy fürjtojást, és közben a háromágú szigonyos fejdísze vészesen megbillen a hajkoronáján, lekiabál, hogy ugyan mire várunk még, és Pax bárdja már söpörné is ki alólam a lábaimat, mint valami éles, pokoli seprű. Látom, arra számít, majd felugrok, mert már készíti is a pajzsát, hogy azzal csapjon odébb, mint egy legyet. Ezért inkább hátralépek, és akkor ugrok, amikor a keze már bevégezte az ütést. Ő is lendül, de felfelé, így hát jobb oldalról húzok el mellette, és a lándzsámat a hóna alá döföm a hajlatba. A lándzsa kettétörik, de Pax még az áramtól se csuklik össze, sőt, visszakézből akkorát behúz nekem, hogy kirepülök a körből, és egyenesen a sárban landolok. Egy őrlőfogam bánja, érzem a nyelvemmel, hogy kettéhasadt. Véres sarat köpök. Már megborított.

Feltápászkodom, kezemben a parittyaPenge. Tiszta sár vagyok. Felsandítok a falakra, a teljes seregük ott lóg a mellvéden, mindenki a bajnokok küzdelmét akarja látni. Eljött a pillanat. Most kellene megadnom a jelet. A kapuk kitárva, ha esetleg segítséget kellene küldeniük. A legközelebbi lovasunk több mint fél kilométernyire, de ez be volt tervezve. És mégse adom meg a jelet. Először a saját győzelmemet akarom, még ha önző is ez így. A seregemnek tudnia kell, miért én vagyok a vezér.

Visszatérek a körbe. Nem jut eszembe semmi frappáns. Ő az erősebb. Én a fürgébb. Ennyit már tudunk egymásról. Ennek semmi köze Cassius harcmodorához, itt olyan mindegy, milyen a forma. Ez csak az erőről és a durvaságról szól. A pajzsával csap le rám. Közel maradok, hogy a bárdját ne lóbálhassa be. A pajzs összetöri a vállamat. És minden csapásra fájdalmasan megsajdul a törött fogam. Amikor megint lesújtana, felugrok, elkapom a pajzsot a bal kezemmel, és felette rávetem magam. Egy kés villan elő a csuklómból, reptemben a szeme felé döfök, de elhibázom, csak a sisakrostélyát találom el.

Kissé távolabb kerülök, és a késsel próbálkozom megint. Megvetően üti el a felé repülő kést a pajzsával. De ahogy leeresztené, hogy megint lássa, merre vagyok, én már ugrok, és a következő pillanatban teljes súlyommal a pajzson landolok. A váratlan húzástól egy hajszálnyit lejjebb engedi. Sarat tömök a sisakjába a másik kezemmel.

Semmit se lát. Az egyik kezében ott a bárd, a másikban a pajzs, nincs mivel kikotorni a rostélyból a sarat. Nem lenne nagy ügy pedig, már ha lenne szabad keze. De így... Vagy tucatszor csapok a csuklójára, míg végre kiesik a kezéből a bárd. Akkor felkapom, és azzal vágom fejbe. De a páncélzata még mindig nem enged. Ráadásul a pajzsával majdnem kiüt. Meglóbálom megint a súlyos bárdot, és végre Pax elnyúlik a földön. Térdre zuhanok, kapkodva szedem a levegőt.

És felvonítok.

Visszavonítanak. Mind.

Minerva földje vonítástól hangos. Vonít a seregem a távolban. Vonít a tíz felsőVálasztott gyilkosom, akik a párbajkört állják. Vonítanak a halálmezőn. Musztáng meghallja a háta mögött a rettegett hangot, fordítja a lovát. Az arcán rémület. Vonítanak felettünk a proktorok is, Minerva, Apolló és Jupiter kivételével mind. Vonítás tör elő a halálmezőn heverő döglött lovakból. Azokból, amik a nyitott kapuhoz a legközelebb hevernek.

– A sárban lapulnak! – kiáltja Musztáng.

És majdnem igaza is van. De ő is csak úgy gondolkozik, ahogy az Aranyak. Valaki felsikolt, ahogy Sevro és a Vonítók kivágják magukat a felfúvódott lótetemekből. Mintha pokoli démonok bújnának elő, úgy csusszannak ki a kipukkadt belek és felnyílt gyomrok közül. Diana Házának tíz legjobb katonája mászik elő velük. Tactus tüskés feje egy fakó kancából bukkan elő. És már rohannak is Kóróval, Bohóccal és Bogánccsal a mennyeien lassan nyíló és csukódó kapu felé. Alig ötvenméternyire vannak.

A Minerva-őrök még mindig a fal tetején állnak, és a párbajt bámulják, a semmiből előugrott démoni sereg készületlenül érte őket, ennyi idő alatt nem tudják bezárni a kaput. Épp csak felhúzzák az íjaikat, mire Sevro, a Vonítók és Diana katonái már bent is vannak a kapun, ami mostanra zárult be. Az erődváros túlsó végében pedig a Diana Ház seregének többi része kúszik felfelé a köteleiken – amivel a hülye fáikra szoktak felkapaszkodni – a falak magasába, úgy ám. És már hallatszik is a túlsó végekből a fütty, mert egy embert hagytak azért ott őrszemnek. Akinek persze senki nem siet majd a segítségére. És a seregem is elindul előre, az ál-Vonítókkal, akiket Dianától kaptunk kölcsön, és öltöztettünk be farkasbőrbe, hogy senkinek se tűnjön fel Sevro és az emberei hiánya.

Percek alatt bevesszük Minerva erődjét. A magasban fenn a proktorok csak kacagnak és vonítanak. Szerintem leitták magukat. Musztáng semmit sem tehet, már vége. Nekiiramodik a lovával, vágtat keresztül a felperzselt sávon, de tucatnyian erednek a nyomába, köztük Vixus és Cassandra is. El fogják kapni, mielőtt leszáll az est. Még élénken emlékszem, mit művel Vixus a foglyaival és a foglyok fülével, ezért felülök Quietus nyergébe, és vágtatok utánuk.

Egy kis erdőcske szélén, délen, Musztáng hátrahagyja a lovát. Mi is leszállunk, három embert a lovakkal hagyunk, ha esetleg visszaosonna, és gyalog folytatjuk. Cassandra egyedül veszi be magát az erdőbe. Vixus nem tágít mellőlem, mintha azt gondolná, tudom, hol lehet Musztáng. Nem tetszik ez nekem. Rühellem, hogy itt vagyok egymagam, és csak Vixus meg Cassandra van a közelben. Elég egy kés a hátba. Bármelyikük képes lenne rá. Ők még mindig gyűlölnek, csak Pollux állt át teljesen, és Cassius meg a Vonítók nincsenek sehol. De nem döf senki.

Véletlenségből találok rá Musztángra. Egy sárgödörből két aranyszem villan elő. Belenézek. Vixus ott van a közelemben. Arról fröcsög, hogy végre betörheti a vérveretes kancát, hogy milyen fényességes lesz megzabolázni végre. Ahogy ott áll, és a bokrok között kutat, a háta görbe, a lelke is görbe, beteges és gonosz az egész, mint egy félig megperzselt, gacsos fa. Nem is láttam még ennyire aszott embert, feszes bőre alatt ropognak, feszülnek az inak és erek. A nyelve villogóan fehér fogsorát nyalogatja. Tudom, hogy engem piszkál, hogy velem acsarkodik most is. Így aztán félrehúzom, el a sárgödör közeléből.

Eo nem érdemelte meg a sorsát, hogy a Társadalom rabszolgájaként haljon meg. És még ha Arany is, Musztáng sem érdemel semmiféle zablát.

32

Antonia

Ez a vizsga megvan. A Minerva Házzal vívott hosszan elnyúló háborúnak vége. És Diana Házát is csapdába ejtettem.

Mert három választásuk volt. Mindenekelőtt feldobhattak volna bennünket Minervának, és rabszolgasorba taszíthattak volna, de Cassius előrelátóan kémeket küldött ki, hogy figyeljék az útvonalat, megy-e lovas Minervához az erdőből. Másodszor: igent mondhattak a javaslatunkra. És harmadszor: lerohanhatták volna a várunkat, ostrom alá vehették volna. Az utolsó lehetőség zavart a legkevésbé, mert ez csapda volt, ugyanis semmi vizet nem hagytunk a várban. Ha beveszik, két nap után kiszomjazva adják meg nekünk magukat.

Most viszont a Minerva-erődöt foglalták el, és mi kint vagyunk a síkon. Újra két választásuk van: vagy tiszteletben tartják az egyezséget, és megkapjuk a Minerva-pálcát, míg övék az erőd, és a bent ragadt minervások egytől egyig az ő rabszolgáik. Vagy elragadja őket a mohóság. Így történik, erre is számítottam. A kapu becsukódik előttünk, és most azt hiszik, stratégiailag nyertek, bent ülnek a tutiban. Ám legyen. Hiszen éppen ezért küldtem be velük Sevrót.

Hamarosan füst gomolyog az erődből: Sevro felgyújtotta az élelmiszer-tartalékokat, az embereivel fekáliával mocskolja be az ivóvizet, míg a dianások rabszolgákat csinálnak a Minervából. Utána a Vonítók elrejtőznek a pincében.

Diana Házát meglepi az effajta hadviselés. Igazából eddig alig-alig bújtak elő az erdejükből, nem nagy ügy kibekkelni őket. Három nap alatt se sikerül nekik felfogni, hogy még mindig kint táborozunk az erőd körül a mezőn, délre és északra is sátrat vertek az embereim, és éjszakánként hatalmas máglyákat rakunk, hogy mindent lássunk, nehogy leléceljenek. Szomjaznak. A vezetőjük pedig, a Tamara nevű lány voltaképpen szégyelli magát, hogy elárulta az egyezségünket, ezért nem is fogad.

Aztán a negyedik napon felajánl tíz Minerva rabszolgát, a saját bent szorult embereimmel megfejelve, ha szabadon hazavonulhatnak. Leát küldöm a válaszommal, hogy felkötheti magát. Lea kacarászva tér vissza, a haját dobálja, majd elkapja a karomat, félrehúz, és csúfolkodva adja át Tamara válaszát:

– Hát hová lett a tisztesség?! – sipog. – Légy férfi, és álld a szavadat!

Amikor az ötödik éjszakán megpróbálnak kitörni az erődből, az utolsó szálig elfogjuk mind. Tamarát kivéve, aki leesik a lováról, és a paták alatt leli halálát.

– Valaki átvágta a nyeregszíjat a ló hasa alatt – mutatja később Sevro a szépen elnyisszantott bőrszíjat. – Talán Tactus?

– Meglehet.

– Az anyja szenátor, az apja prétor – feleli undorodva Kobold. – Gyerekkoromban már találkoztunk. Félholtra vert egy kislányt, csak mert az nem akarta arcon csókolni. Elmebeteg rohadék.

– Ne csináljunk belőle ügyet, úgyse tudnánk bizonyítani.

Tactus is a foglyunk, de Pax is, meg a többi Minerva és Diana. Cassiusszal és Roque-kal szemlézzük, ahogy fát és szalmát hordanak nagy kupacba a Minerva-erődből. Máglyát rakatunk velük, hatalmasat, közben elégedetten gratulálunk magunknak a győzelemhez.

– Ezzel meg is van az utolsó érdemrovátkád – fordul hozzám Cassius. – Te leszel a Primus, testvérem – veregeti meg a vállamat, és csak egészen halvány irigység villan a pillantásában. – Jobban nem is járhattunk volna.

– Magasságos egek, hogy ezt az oldalát is megismerhetjük jóképű barátunknak – csettint Roque. – Alázat! Cassius, ez tényleg te vagy?

– Mindössze egy év a hosszú életünkből ez a játék, vagy még annyi se. Utána jönnek az inasévek vagy a tanulmányok. És aztán az élet. Egyszerűen csak örülök, hogy mi hárman így összekerültünk. Hogy egy Házban lehetünk. Hiszen mindannyian megkapjuk majd később a jutalmunkat.

– Ez így van – szorítom meg a vállát.

Cassius azonban nem néz fel, és a hangja is elcsuklik egy pillanatra.

– Lehet... hogy egy testvéremet elveszítettem itt. És a veszteség életem végéig elkísér. De cserébe legalább szereztem két másikat – szegi fel végül hevesen a fejét. – És ezt nem csak úgy mondom, srácok. Vérveretesen komolyan gondolom. Legyen fényesebb a nevünk, amikor majd ennek vége, azt mondom nektek. Verjünk még el pár Házat, nyerjük meg ezt az egész nyavalyát. Apámnak mindig kellenek a tisztek a flottában... Már ha érdekel benneteket. A Bellona-ház állandóan prétorok híján van, mindig lehet még erősebb.

Az utolsó mondatokat elég félénken toldja csak hozzá, mintha nem akarna a terhünkre lenni az ajánlatával, mintha akadna éppenséggel jobb dolgunk is.

Ismét megszorítom a vállát, és biccentek, miközben Roque szellemeskedik valamit, hogy mekkora politikus veszett el benne, már most azon mesterkedik, hogyan küldjön majd maga helyett másokat a halálba. Én meg arra gondolok, hogy Arész Fiai maguk alá csinálnának gyönyörűségükben, ha a Bellona-ház prétora lennék.

– És te se aggódj, Roque, mindenképpen említést teszek majd apámnak a költői vénádról – nevet szélesen Cassius –, mert mindig is szeretett volna egy harci bárdot magának.

– Hogyne – ragyog fel Roque. – Mondd meg mindenképpen Bellona Imperátornak, hogy vaskézzel bánok a metaforával, és vad hévvel csapok le minden rímre.

– Roque és a vad hév, édes istenem – nevetek velük, miközben Sevro és Quinn egy ismeretlen, lovon ülő lánnyal léptet hozzánk. A lány fejére zsákot húztak, Quinn pedig bejelenti, hogy a Pluto Házának követe.

Lilathnak hívják, és az erdő szélén várakozott, amikor ráakadtak. Cassiusszal kíván beszélni.

Ez a Lilath valaha holdvilágképű, nevetős arcú lány lehetett, de mostanra a vonásai kifeszültek, pattanások csúfítják a bőrét, ábrázata kegyetlen, és rondán leégett a napon. Kiéhezett, és a szeme hideg, amit sehogy se tudok mire vélni. Rémület szorítja össze a lelkemet hirtelen. Mickey érezhette így magát velem szemben, amikor hiába fürkészett, csak egy hideg, érzelem nélküli lény voltam, akihez nem találta a kulcsot. Ez a lány is ilyen. Mintha egy föld alatti tóból fogott hal bámulna fel rám.

– A Sakál küldött – mondja lassan, kimérten. A szavak megállnak a levegőben.

– Megtennéd, hogy a rendes nevén nevezed? – kérem.

– Nem hozzád jöttem – feleli erre közönyösen. – Hanem Cassiushoz.

A lova apró, ruganyos. A patája töredezett. A nyergén vastag ruházat, és egyéb fegyvere sincs, mint egy íj. Hegyi Ház lehetnek, a hideg miatt a sok vastag ruha, és az apró ló is alkalmasabb a nehezebb terepre. Már ha nem félrevezetés az egész. Kérem, hogy mutassa meg a gyűrűjét. Gyászos fa van rajta, Pluto ciprusa. A gyökerei a földbe fúródnak. A lánynak hiányzik két ujja, a csonkok égett sebek, vagyis vannak ionfegyvereik. A haja csörömpöl, ahogy a fejét forgatja. Nem értem, miért.

Némán mér végig, mintha összemérne magában a gazdájával. Érezhetően nem állom a szemében a versenyt.

– Cassius au Bellona, a gazdám az Aratót akarja – mondja. És mielőtt még bármelyikünk szóhoz jutna meglepetéséből, folytatja: – Élve vagy holtan, egyre megy. Cserébe ötven ilyet kapsz a... hadseregednek.

És két ionPengét hajít Cassius elé.

– Mondd meg a gazdádnak, hogy jobban tenné, ha elém állna, szemtől szembe – felelem Cassius helyett.

– Halott srácokkal nem beszélgetek – mondja maga elé Lilath. – A gazdám megjelölte az Aratót, így tehát halott lesz a tél beállta előtt. Így vagy úgy.

– Akkor kösd fel magad – mondja erre már Cassius.

– Hogy megkönnyítsem a döntést – nyom a kezébe a lány egy kis tarsolyt.

Többet nem szól. Quinn felvont szemöldökkel, összezavarodva vezeti el.

A kis tarsolyt méregetem Cassius markában. Paranoia uralkodik el rajtam. Mi lehet benne?

– Nyisd ki – mondom.

– Egy fenét. A csaj hibbant, ez tény – nevet nagyot Cassius. – Nem kell, hogy megfertőzzön bennünket – mondja, és a csizmája szárába dugja a tarsolyt. Legszívesebben üvöltenék, hogy nyissa már ki, de inkább mosolyt erőltetek a képemre, mintha tényleg nem lenne semmi gáz.

– Valami nem stimmelt vele. Mintha nem is ember lenne – vetem fel könnyedén.

– Mint a kiéhezett farkasaink a fennsíkon – mondja Cassius, és megsuhogtatja az ionPengét. Visít körülötte a levegő. – De legalább lett két ilyenünk. Most végre megtaníthatlak tisztességesen párbajozni. Ez aztán keresztülhasít a duroPáncélon. Veszedelmes cucc, az biztos.

A Sakál tud rólam. Beleborzongok a gondolatba, és Roque csak még ront a dolgon.

– Nektek is feltűnt, hogy csörög a haja? – kérdi holtsápadtan. – Fogak voltak belefonva.

Fel kell készítenünk a seregünket a Sakál támadására. Vagyis stabilizálni kell az erőnket, és kiiktatni még a legapróbb fenyegetést, veszélyt is. El kell pusztítanom Diana Házának megmaradt erőit a Nagyvadonban. És el kell foglalnom Cerest. Cassiust és a Vonítókat küldöm Dianáért, a többiekkel, a seregemmel és a rabszolgákkal visszavonulunk a várunkba, hogy felkészüljünk. Tervem még ugyan nincs, de mire a Sakál idetolja a pofáját, kieszelek valamit.

– A Vonítók a bűzükkel fogják kiüldözni az erődjükből őket azok után a döglött lovak után – röhög nagyot Cassius, és felugrik a lova hátára. – Rájuk uszítom a Koboldot, és itt vagyok megint, mielőtt még a nap leszáll.

Sevro nem akar vele menni, nem érti, minek kell még ő is Cassiusnak, hogy kifüstölje az erdei embereket. Nem köntörfalazok előtte.

– Cassius csizmájában ott a tarsoly, amit Lilath hozott neki. Szeretném, ha elcsórnád tőle.

A pillantása nem ítélkező. Még ezt hallva sem. Időnként eltűnődöm, hogy vajon mivel érdemeltem ki ilyen feltétlen hűséget, aztán inkább nem kísértem a szerencsémet azzal, hogy belebámulok az ajándék ló pofájába.

Azon az éjjelen, míg Cassius megostromolja Diana Házát a Nagyvadon mélyén, a Mars várában vígság tombol a várudvaron, a torony tiszta immár, és a rabszolgák is ehetnek kedvükre June kakukkfüves kecskesültjéből és az olívaolajjal bőségesen meglocsolt vadhúsból. Mindenen rajta tartom a szemem. A rabok zavartan merednek maguk elé, a földre, ahogy elhaladok mellettük, még Pax is. A homlokára pecsételt vonító farkas mélyen megsebezte a büszkeségét. Egyedül Tactus állja a pillantásomat. A bőre éppolyan mézbarna, mint Quinné, de a szeme, akár egy lándzsaviperáé.

Rám kacsint.

A Pax felett aratott győzelmem végre a felsőVálasztottakat is meggyőzte, hogy csakis én lehetek a vezér. Még Antonia is belenyugodott, elfogadta. Úgy érzem magam, mint amikor Mickey húsfaragdájából először az utcára léptem. Akkor Arany lettem, és most végre százszázalékosan is az vagyok. Nálam a hatalom. Titus halála óta most először biztos vagyok benne. Hamarosan befut Fitchner, hogy átnyújtsa nekem a Primus-kezet. És minden rendben lesz végre.

Roque, Quinn, Lea és Pollux is az asztalomnál eszik. Sőt, Vixus és Cassandra is odajárul, hogy gratuláljon a győzelemhez. Nevetve paskolják meg a vállamat. Scipio, Antonia játékszere összeszámolja a rengeteg rabszolgát. Maga Antonia persze nem járulna hozzám, de azért elismerően biccent felém aranyfejével. Vannak még csodák.

Primus lettem, öt aranyvonás lebeg a nevem mellett. Jön Fitchner, és kézhez is vehetem a tisztem. Reggel pedig bevesszük Ceres Házát. Harmadannyi emberük sincs, mint nekünk, nincs esélyük. Miénk lesz a gabonájuk, és degeszre tömhetem a seregemet, és négy Ház ereje egyesül a vezetésem alatt, így könnyűszerrel leigázzuk mindazt, ami az északi tájékon megmaradt, hogy utána, még jóval az ősz vége előtt nekiinduljunk délnek, és szembenézzek a Sakállal.

Roque áll meg mellettem, ahogy a lakomát szemlélve merengek a jövőn.

– Arra gondoltam, hogy mi lenne, ha megcsókolnám Leát – szólal meg váratlanul. A lány nem messze nevetgél egy középVálasztott csoportban az egyik tűz mellett. A haját rövidre vágta. A tekintetünket magán érezve felénk pillant, és kacéran oldalra billenti a fejét, mikor Roque szeme megáll rajta. Erre Roque elpirul, és elkapja a pillantását.

– Pedig azt hittem, nem kedveled – nevetek nagyot. – Mert hogy úgy liheg a nyomodban, mint valami kiskutya.

– Ja, eleinte úgy is volt. Nem érdekelt, mert az volt az érzésem, hogy úgy kapaszkodik belém, mint valami utolsó szalmaszálba, nehogy... lerántsa a mély. De... közben valahogy felnőtt lett.

Roque-ra nézek, elnevetem magam, és már abba se hagyom a nevetést, képtelen vagyok abbahagyni.

Szőke bestiák vagyunk. Karcsúbbak, mint amikor megérkeztünk az Intézetbe. És koszosabbak. A hajunk megnőtt, sebeket szereztünk, én különösen sokat. És nagy eséllyel vöröshús-függő lettem. Az egyik őrlőfogamnak annyi. És mégis nevetek. Addig nevetek, míg a fogam már hasogat belé. El is feledkeztem róla, hogy emberek vagyunk, kamaszok, akik folyton szerelmesek lesznek.

– Na, hát akkor rendes csók legyen az az első – mondom. – Ez volna a tanácsom.

Mondom neki, hogy vigye el valahová, ami sokat jelent neki, vagy mindkettejüknek. Én Eót a fúrómhoz vittem, Loran és Barlow persze jól ki is röhögött miatta. De nem járt a fúró, és egy jól szellőző alagútban hevert, szóval nem kellett hőszkafander, hogy odamenjünk. Csak a viperák miatt kellett kicsit résen lenni. És Eo mégis izzadt izgalmában. A haja az arcába tapadt, a nyakába. Veszettül markolta a kezemet, és csak akkor eresztett el, amikor megértette, hogy az övé vagyok. Amikor megcsókoltam.

Vigyorogva csapok Roque seggére. Narol bácsi a parittyaPengéje nyelével húzott végig rajtam, azt állította, hogy ez már hagyomány, de szerintem hazudott.

Éjjel Eóval álmodom. Ritkán alszom úgy, hogy ne álmodnék vele. A magas toronyban az alsó ágyak mind üresek. Nincs itt se Roque, se Lea, se Cassius, se Sevro, se a Vonítók. Csak Quinn van itt, egyébként magányos vagyok. Primus lettem, és magányos. Ropog a tűz, bekúszik a hideg őszi szél. Úgy jajong, mint az elhagyott bányatárnákban a huzat, és a feleségemet juttatja eszembe.

Eo. Hiányzik az ágyamból a teste melege. Hiányzik a nyaka. Hiányzik a puha bőre érintése az ajkamon, a haja illata, hiányzik a szája íze, a suttogása, hogy mennyire szeret.

Aztán lépéseket hallok, és Eo emléke elenyészik.

Lea robban be a hálóterembe. Csak beszél és beszél, alig értem a szavait. Előtte állok, fölébe magasodom, és a vállára teszem a kezemet, hogy csendesedjék már. Képtelenség, a szeme őrülten villog rövid haja alól.

– Roque! – zokogja. – Bezuhant egy szakadékba, eltörött a lába, és nem érem el!

Olyan sietve iramodom utána, hogy hirtelenjében semmit se veszek magamhoz, se a köpenyemet, se a parittyaPengémet. A vár alszik, az őröket kivéve. Repülünk a folyosókon, ki a kapun, még lovat se viszünk. Hátrakiáltok még az egyik őrnek, hogy jöjjön segíteni, de azt már nem tudom, hogy engedelmeskedik-e. Lea rohan elöl, ő mutatja az utat le a völgybe, majd fel az északi fennsíkra, arrafelé, ahol az első törzsi tüzünket raktuk meg. Sűrű köd ül mindenen. Az éjszaka fekete. És akkor esik le, hogy mennyire ostoba voltam.

Hogy ez csapda.

Már nem követem Leát, de nem szólok neki. Fogalmam sincs, milyen irányból számíthatok rájuk, hogy hátulról csapnak-e le rám, ezért hasra vágódom, és egy hasadékba kuporodom, így elveszek a ködben. Páfrányokat húzok magam fölé. Már hallom őket, a kardok pengését, lábak csattogását, lándzsák koppanását. Átkozódás. Hányan lehetnek? Lea kétségbeesetten kiáltja a nevemet. De már nincs egyedül. Elvezetett hozzájuk. Hallom a kegyetlen, görbe Vixus hangját, érzem Cassandra virágainak az illatát, mert mindig bedörzsöli magát, hogy ne érezze a saját testszagát.

A ködben szólongatják egymást. Rájöttek, hogy rájöttem. Hogy jussak vissza az enyéimhez? Moccanni sem merek. Hányan lehetnek? Keresnek. Vajon ha rohanni kezdek, visszajutok épségben? Vagy éppen belefutok egy kardba? A csizmám szárában lapul két kés, de ennyi. Mindenesetre azokat előhúzom.

– Jaj, Arató! – kiált Antonia a ködből. Valahol fölöttem lehet. – Merész vezérünk! Ó, Arató, miért bujkálsz, édesem? Hiszen nem haragszunk rád, hogy úgy ugráltatsz bennünket, mint valami kiskirály. Nem háborog a lelkünk, hogy kést vájnánk a szemed gödrébe. Ugyan, dehogy. Édesem!

A hiúságomra játszanak, úgy próbálnak előcsalogatni. Pedig soha nem voltam különösebben hiú, amit persze úgyse értenének. Egy csizma kis híján a fejemre lép. Zöld szemek merednek elő a sötétből. Azt gondolom, megláttak, de nem. InfraSzemek. Valahonnan infraSzemeket szereztek. Hallom Vixust és Cassandrát. Antonia egyre idegesebb.

– Figyelj, Arató, ha nem bújsz elő játszani, annak ára lesz – sóhajt. – Azt kérded, milyen ára? Nos, hát csontig vágom át a kis Lea torkát – mondja, és Lea felsikolt, ahogy a hajába markolnak. – Roque szeretőjének a torkát...

Nem jövök elő. Az isten verje meg. Nem jövök elő, az életem nem csak az én életemről szól. Hanem Eóról, a családomról. Nem dobhatom el büszkeségből, vagy Leáért, azért, hogy még egy barátom elvesztésétől megkíméljem magam. Roque is a foglyuk vajon?

Hasogat az állkapcsom, összeszorítom a fogamat, a félbetört fogam lüktet. Antonia úgyse tenné meg.

Nem teheti.

– Utolsó esély, szívem. Nem? – felhasadó hús szisszenése, bugyborgás, majd puffanás, ahogy az élettelen test a földre zuhan. – Kár érte.

Némán sikoltok, ahogy a mentőHajó villogása áthasítja a ködöt. Hiába az erős kezem, a testem, ezt nem tudom megakadályozni. Nem tudom megállítani őket.

Hajnalig nem mozdulok, csak akkor mászok elő, amikor már biztosan elmentek. A mentőHajó nem vitte el Lea tetemét, a proktorok úgy intézték, hogy lássam, tényleg vége, meghalt, hogy a remény se maradjon meg nekem. Rohadékok. Apró teste a halálban még törékenyebb. Mint egy fészkéből kiesett kismadár. Kőhalmot építek a teste fölé, de hiába halmozom magasra, a farkasok úgyis ki fogják kaparni.

Roque tetemét nem találom, fogalmam sincs, vele mi lett. Őt is megölték talán?

Kísértetként bolyongok a fennsíkon, messziről elkerülöm a várat, nehogy Antonia hóhéraiba belebotoljak véletlenül. Végül eljutok arra az ösvényre, amin Cassius fog visszatérni a Nagyvadonból, itt meglapulok az aljnövényzetben. Dél körül érkezik néhány rabszolga és zsákmányolt lovak élén. Felém ugrat, ahogy előkászálódom a bokrok közül.

– Testvérem! – üdvözöl, és leugrik a lováról, magához ölel, majd Diana Házának egyik szőttesét veszi elő és borítja a vállamra. – Hoztam neked ajándékot – kikotor egy levelet a hajamból, talán ekkor tűnik fel neki a szomorúságom. – Sápadt vagy, akár egy kísértet. Mi a baj?

Sevro lovagol mellénk, miközben elbeszélem, mi történt az éjjel.

– A rohadék – mormogja Cassius. Sevro hallgat. – Szegény, szegény Lea. Milyen kis tündér volt pedig. És Roque? Szerinted ő is meghalt?

– Nem tudom – ingatom a fejem. – Egyszerűen fogalmam sincs.

– A vérveretes francba – rázza a fejét Cassius.

– Biztos egy proktortól kapta Antonia az infraSzemeket – spekulál Sevro. – Vagy a Sakál vette meg. Az is illene a képbe.

– Kit érdekel? – kiáltja Cassius a két karját kitárva. – Roque valahol kint hever holtan vagy sebesülten, ember! Felfogod? – kiabálja, majd kezét a tarkómra szorítja, és a homlokához rántja a fejemet. – Megtaláljuk, Darrow. Megtaláljuk a testvérünket.

Bénultan biccentek, de nem érzek semmit.

Antonia nem tért vissza a várba, ahogy Vixus és Cassandra sem. Nem sikerült megölniük, elmenekültek hát. De hova?

Quinn fogad bennünket kiabálva, ahogy belovagolunk végül a várba.

– Elképzelésem se volt, hova a vérveretes fenébe lett mindenki! A rabszolgák négyszer annyian voltak idáig, mint mi, de már mindegy is. Mindegy – mondja, és csak kapaszkodik Cassius karjába, amikor sorjában elmondunk neki mindent. Leát megsiratja, de azt nem hajlandó elfogadni, hogy Roque is meghalhatott. Csak rázza a fejét megállíthatatlanul. – A rabszolgákkal kerestethetjük. Biztosan megsebesült, és most bujkál. Ez van. Nem lehet más.

Nem találjuk meg. Keresi az egész sereg, de semmi. Nyomára se bukkanunk. Végül összeülünk a tanácsteremben a hosszú asztal mellett.

– Nyilván hulla már, és valahol egy árokban fekszik – mondja Sevro aznap éjjel. Kis híján szájon vágom, pedig igaza van.

– A Sakál műve – motyogom.

– Jó nagy a szar – bólogat.

– Mert eljön megint?

– Sevro úgy értette, hogy tök mindegy. Mert mit tehetnénk most a Sakál ellen? Hiába akart megöletni, egyszerűen nem vagyunk abban a helyzetben, hogy bármit is tegyünk ellene – jelenti ki határozottan Quinn. – A legjobb, ha legelőször a szomszédainkkal törődünk.

– Ostobaság – morogja Sevro.

– Mily meglepő! Koboldunk valamivel nem ért egyet – csattan fel Cassius. – Beszélj hangosabban, ha valami mozog a fejedben, törpe.

– Te csak ne sértegess – sziszegi Sevro.

– Ne akarj a lábamra köpni, amikor a térdemig se érsz – gúnyolódik Cassius.

– Épp annyit érek, mint te – vágja a szemébe Sevro olyan képpel, hogy már attól tartok, Cassiusnak mindjárt egy kés áll a koponyájába.

– Hogy annyit? Mégis miben? Születésben? – vigyorog Cassius. – Jaj, bocsánat, a termetedre gondoltam és a szépségedre, meg persze az eszedre meg a pénzedre. Soroljam még?

Quinn jó nagyot rúg Cassius székébe.

– Neked meg mi a fene bajod van? – kiabál rá. – Egyébként meg nem érdekel, csak fogd be.

Sevro a földet nézi, és hirtelen legszívesebben a vállára tenném a kezemet.

– Mit akartál mondani, Sevro? – fordul hozzá Quinn.

– Semmit.

– De, mondd.

– Azt mondta, hogy semmit – nevetgél Cassius.

– Cassius – mondom, és ennyi elég is. – Sevro.

Sevro sóhajtva néz fel, az arca vörös az indulattól.

– Csak azt akartam mondani, hogy nem kéne itt vakarászni a seggünket, miközben a Sakál teszi, amihez épp kedve van – mondja, majd megvonja a vállát. – Küldj délre. Hadd keltsek zavart.

– Zavart? – mereszti a szemét Cassius. – Mégis mit tervezel? Megölöd a Sakált?

– Igen – néz bele a szemébe Sevro. – Beleállítom a nyakába a késemet, aztán lyukat vájok a torkába, míg kiviláglik a gerince.

Olyan feszültség vibrál a levegőben, hogy még én is pocsékul érzem magam.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondja halkan Quinn.

– Pedig komolyan mondja – ráncolja Cassius a homlokát. – De ezt így nem lehet. Nem vagyunk szörnyetegek. Te és én legalábbis nem. És Darrow sem. A Bellona-prétorok nem sötétben settenkedő orgyilkosok. Mi ötszáz éves becsületet tartunk tisztán.

– Nagy szarság és még nagyobb hazugság – legyint rá Sevro.

– Neveltetés kérdése – szegi fel még jobban az állát Cassius.

– Pixi vagy, ha ezt a dumát komolyan el is hiszed – rándul kegyetlen vonallá Sevro szája. – Gondolod, apuci a becsületével küzdötte fel magát az Imperátorságig?

– Nevezd lovagiasságnak, Kobold, ha úgy tetszik – sziszegi Cassius. – Valahogy nem tűnik helyesnek bárkit hidegvérrel legyilkolni, pláne az iskolában.

– Egyetértek Cassiusszal – töröm meg végül a beálló csendet.

– Hú, de nagy csoda – áll fel hirtelen Sevro, hogy távozzon. Kérdem, hova tart. – Rám már nyilvánvalóan nincs itt szükség. Hiszen akad jó tanács elég.

– Sevro.

– Megyek, végigjárom az árkokat. Még egyszer. Egy Bellona azt nyilván úgyse csinálná. Még a végén bemocskolódna a drága térde – mondja, majd gúnyosan meghajol Cassius felé.

Hármasban maradunk hát, míg végül Cassius nagyot ásít, morog valamit a hajnali alvás hasznáról, és magunkra hagy bennünket Quinn-nel. Ő is rövidre vágta már a haját, bár elöl a keskeny szemébe lóg így is. Fiúsan húzza össze magát a széken, a körmét piszkálja.

– Mire gondolsz? – kérdi végül.

– Roque-ra... meg Leára – bököm ki, és hallom az utolsó hörgését. Megtölti az agyamat a sok halál hangja, Eo gerincének roppanása, Julian némasága, ahogy a saját vérében ráng. Az Arató vagyok, nyomomban a halál jár.

– És még?

– Hogy nem ártana nekünk is aludni kicsit – felelem.

Valamit még mond, amikor kimegyek a teremből.

33

Bocsánatkérések

Cassius ébreszt az éjszaka közepén.

– Sevro megtalálta Roque-ot – mondja halkan. – Nagyon elintézték. Gyere velem.

– Hova?

– Északon van, nem tudják mozdítani.

A két hold fénye alatt lovagolunk ki a várból. Korai hó kavarog finoman a szélben, pedig még nincs itt a tél. Alattunk a sár cuppog, ahogy ügetünk a Metas mentén észak felé. Semmi zaj, csak a víz csobogása és a szél süvítése a fák között. Kitörlöm a szememből az álmot, és Cassiusra pillantok. Nála van a két ionKard, és egyszeriben sötét, fekete lyuk nyílik a gyomromban, mert ráébredek a helyzetre megint. Dehogy tudja, hol van Roque. Viszont tud valami mást.

Tudja, mit tettem.

Ez olyan csapda, amiből nincs menekvés. Persze, nyilván akadnak ilyen helyzetek az életben. Mint amikor az ember bámulja az egyre közeledő mélységet zuhantában. Attól, hogy látod a közelgő véget, még nem feltétlenül tudod elkerülni vagy megállítani.

Jó húsz percen át lovagolunk.

– Nem is lepett meg – szólal meg hirtelen Cassius.

– Mármint micsoda?

– Már vagy egy éve tudtam, hogy Julianre halál vár – mondja, és csak haladunk előre a sárban, közben hullik ránk a hó. A ló teste forró alattam, ahogy lépegetünk a sárban. – Rohadtul elszúrta a tesztjét. Soha nem volt egy észlény, legalábbis nem úgy, ahogy lennie kellett volna. Kedves volt és érzelmes, előre megérezte a szomorúságot másokban, vagy a haragot. De az empátia az aljaSzínek tulajdonsága.

Nem szólok semmit.

– Vannak örök ellenségek, Darrow. Kutyák és macskák. Tűz és jég. Augustusok és Bellonák. A családom és a Főkormányzó családja.

Cassius nem néz rám, előremered, pedig a lova botlik egyet, és fehér gomolyagban prüszköli a levegőt.

– És hiába volt egyértelmű az üzenet, Julian izgalomba jött, ahogy megkapta a felvételét jelentő értesítést, rajta a Főkormányzó saját pecsétjével. Valahogy nem tetszett nekem és a bátyáimnak sem. Nem hittük, hogy sikerül bejutnia ide. Szerettem őt, ahogy mindenki szerette a családban, egytől egyig. De találkoztál vele te is. Persze hogy találkoztál... Nem volt egy éles elme, bár éppenséggel ostoba sem, nem tartozott volna az alja egy százalékba. Nem lett volna szükséges kiszórni a sorainkból. De ha egyszer Bellonának hívták. Bellonának, és ezt a nevet ellenségünk mindennél jobban gyűlöli. És ellenségünk bevetette a hivatali gépezetet, a titulusát, a vele járó hatalmát, hogy elvegye egy kedves fiú életét. Aki felvételt nyer az Intézetbe, az nem mondhat már nemet, mert az törvényszegés lenne. Ő annyira boldog volt... Mi pedig, anyám, apám, a testvéreim és unokatestvéreim, a szeretteink, mind reménykedni kezdtünk. Mert sokat készült – fűzi hozzá, majd gunyorosba vált. – De aztán a farkasok elé hajították. Vagy mondjak inkább csak farkast?

Megrántja a lova kantárát, megáll, és izzó tekintettel mered rám.

– Hogy jöttél rá? – kérdezem, és elbámulok a messzeségbe a fekete víz fölött. A sötét felszín elnyeli a fehér pelyheket. A távolban komor halmok a hegyek. Nem szállok le a lóról. A folyó egyhangúan csobog.

– Hogy te végezted be Augustus piszkos munkáját? – mosolyog megvetőn. – Bíztam benned, Darrow. Ezért nem akartam látni, amit a Sakál küldött. De amikor Sevro megpróbálta ellopni tőlem a Nagyvadonban, rájöttem, hogy itt valami bűzlik. Azt hitted, fafejek vesznek körül?

– Igen, néha azt.

– Ma éjjel megnéztem.

Egy holó.

Roque és Lea egészen kiverte a fejemből a tarsolyt. De jobb is. És az is jobb lett volna, ha bízom Cassiusban, és nem kérem meg Sevrót, hogy lopja el. Mert akkor talán eldobta volna. Akkor talán minden másként alakul.

– Mit néztél meg?

– A holót, amin megölöd Juliant, testvér.

– Szóval a Sakálnak holója volt. Biztos a proktora adta neki. Ezek szerint cinkelt az egész játék. Felteszem, az mindegy neked, hogy a Sakál a Főkormányzó fia, és így akarja elérni, hogy megszabadítsd tőlem.

Összerezzen.

– Nem is tudtad, hogy a Sakál a fia? Nyilván felismerted volna, ha látod, ezért küldte maga helyett Lilathot.

– Nem ismerném fel, mert soha nem találkoztam a rohadék fiával. Rejtegette előlünk a kölykeit az Intézetet megelőzően. És az én családom sem engedett a közelébe, miután... – de nem folytatja, a hangja elhal, és a tekintete valami távoli emlékbe merül.

– Ketten együtt megverhetjük, Cassius. Ne hagyjuk, hogy megosszon bennünket...

– Csak mert megölted a testvéremet? – köpi. – Nincs semmiféle bennünket, te szarházi. Szállj le a vérveretes lovadról.

Leszállok, és Cassius hozzám vágja az egyik ionKardot. Állok a sárban a barátommal szemben, és csak a varjak meg a holdak látnak bennünket. Meg a proktorok. A parittyaPengém a nyergemre akasztva. Az legalább görbe, de persze ionKard ellen mit sem ér. Cassius meg fog ölni.

– Nem volt választásom – mondom még. – Ezt azért remélem, belátod.

– A pokolban fogsz elrohadni, te hazug féreg – üvölti. – Hagytad, hogy a testvéremnek szólítsalak!

– Miért, mit kellett volna tennem? Hagytam volna, hogy Julian öljön meg engem az Átjáróban? Te hagytad volna?

Erre lefagy.

– Megölted – mondja, majd hallgat egy pillanatig. – Hercegekként érkezünk ebbe az iskolába, és itt tanulunk meg szörnyeteggé válni. De te már szörnyetegként érkeztél.

– Mert te mi voltál, amikor Titust felaprítottad? – kérdem keserű nevetéssel.

– Nem olyan voltam, mint te – kiabálja.

– Azért hagytam, hogy megöld, Cassius, hogy vagy egytucatnyi fiú el tudja felejteni, hogy a képedbe hugyozott. Szóval ne csinálj úgy, mintha valami szörnyeteg lennék.

– Az vagy pedig – vicsorog.

– Jaj, fogd már be az istenverte pofádat, és vágjunk bele. Te álszent.

Rövid a párbaj. Pár hónapot gyakoroltam vele, ő egész életében ezt csinálta. A pengék visszhangot vernek a száguldó folyó felett. A hó csak hullik. Cuppog a sár, és a cipőnkre ragad. Zihálunk, a lélegzetünk fehér pamacs. A karom beleremeg, ahogy a pengék egymásnak csapódnak hangosan. Gyorsabb vagyok nála, a mozdulataim szinte folyékonyak. Majdnem beviszek egyet a combjára, de a kisujjában van a harc. A csuklója kurta mozdulatával elsodorja a pengémet, és visszakézből átdöfi a páncélom acélját, bele a hasamba. Elvileg azon nyomban ki kéne égetnie a sebet, szétroncsolva az idegeket, ami egy életre nyomorékká tenne, de nem rakta rá az iontöltést, így csak iszonyú nyomást érzek, ahogy az idegen anyag a testembe hasít, és a melegség kiáramlik belőlem.

Levegőt is elfelejtek venni. Aztán egyszeriben zihálni kezdek. A testem megborzong, magába öleli a kardot. Érzem Cassius nyakának a szagát, egész közelről. Olyan közel, mint amikor két kezébe fogva magához húzta a fejemet, és a testvérének nevezett. Olajos a haja.

Elpárolog a méltóságom, vinnyogok, mint egy kutya.

Lüktető fájdalom növekszik bennem, nyomásként kezdődik, a fémnél a hasamban, és lassan elviselhetetlenül fáj. Remegve kapkodom a levegőt, akár egy hal. De nincs elég. Mintha fekete lyuk tátongana bennem. Jajgatva hanyatlok hátra. Fáj, nagyon, de ez csak az egyik része. A kínt ismerem, ismeri a testem. De most vele tart a rettegés és a félelem. Mert a testem azt is tudja, hogy ez a vég. Így ér véget az élet. Akkor egyszerre a kard már nincs sehol, és jön a nyomorú szenvedés. Cassius otthagy vergődni a sárban és a véremben. Minden, ami voltam, tovaszáll, a testem rabjává lettem. Zokogok.

Gyerek vagyok megint. A sebemre gömbölyödöm, összekuporodom. Istenem, szörnyűséges. Nem értem a fájdalmat. Felemészt. Nem férfi vagyok, hanem gyerek. Hadd haljak meg gyorsabban. Belesüppedek a jeges, hideg sárba. Remegek és zokogok. Nem tehetek ellene. A testem csinálja. A testem elárul engem. A fém átvágta a beleimet.

Elfolyik a vérem. Folyik vele Táncos minden reménye, apám áldozata, Eo álma. De alig tudok gondolni rájuk. Sötét és hideg a sár. Nagyon fáj. Eo. Hiányzik. Hiányzik az otthon. Mi volt a második ajándéka? Arra soha nem jöttem rá, nem tudhattam meg. Nem árulta el a testvére. De a fájdalmat már ismerem. És tudom, hogy ennyit nem ér semmi. Semmi. Hadd legyek rabszolga megint, hadd lássam viszont Eót, hadd haljak meg! Legyen bármi, csak ez ne!

Negyedik rész

Arató

Lykos vénasszonyai úgy tartják, hogyha lándzsavipera marja meg a férfit, az összes mérget ki kell szívni a sebből, mert a méreg gonosz. Amikor engem megmart a kígyó, lefogadom, hogy Narol bácsi szándékosan hagyott a mérgéből valamennyit bennem.

34

Északvadon

Van a haláltusa.

És klausztrofóbia.

Sebesült vagyok, mindenem fáj.

A fájdalom az álmokban van.

A sötétségben van. A hasam kellős közepében van.

Felébredek, és gyöngéd kezekbe zokogok bele.

Megpillantok valakit.

Eo? A nevét suttogom, nyúlok felé. Sáros kezem összekeni az arcát. Angyalarcát. Értem jött, hogy elvigyen magával a völgybe. A haja arannyá vált. Nemhiába hittem mindig, hogy akár Arany is lehetne. A Színe Arany szárny. Nincs Vörös kasztjel a kezén. Azt a halál elvitte.

Hiába az eső meg a hó, izzadok. De van már felettem menedék. A vörös hajpántomat markolom. A hajamban sár. Eo lemossa. Gyöngéden simogatja a homlokomat. Szeretem őt. Vérzik bennem valami. Hallom, ahogy Eo beszél magában, vagy valakihez. Nincs már sok hátra. Van még egyáltalán bármennyi időm? Vagy már a völgyben lennék? Köd van. Csak az égbolt meg egy nagy fa.

Ráz a hideg és izzadok. A pokolban rohadj el, Cassius. A barátod voltam. Lehet, hogy megöltem a testvéredet, de nem volt választásom. Neked lett volna. Te arrogáns seggfej. Gyűlölöm, mint Augustust. Látom, ahogy együtt kötik fel Eót. És rajtam élcelődnek. Kiröhögnek. Gyűlölöm Antoniát is. És Fitchnert. Meg Titust. Utálom. Gyűlölök. Égek, és rág a tébolyult düh, és izzadok. Gyűlölöm a Sakált. A proktorokat. Gyűlölök. És magamat is gyűlölöm azért, amit tettem. Mindenért. Miért is tettem? Hogy megnyerjek egy játékot valaki kedvéért, aki sohase tudja meg, hogy nyertem. Vagy hogy egyáltalán mit csinálok az életben. Mert Eo halott. Nem úgy fest, mintha valaha is visszatérne, hogy lássa, mi mindent tettem érte. A kedvéért.

Halott.

Akkor magamhoz térek. A beleimben még mindig ott a fájdalom. Átjárja a testem. De már nem izzadok. A láz elmúlt, és a gyulladás dühödt vörös csíkjai lelohadtak. Egy barlang szájában fekszem. Tűz lobog mellettem, és pár centire tőlem egy lány alszik. Szőrmék alatt. Halkan szívja be a füstös levegőt. A haja kócos és aranyszínű. Nem Eo az. Hanem Musztáng.

Magamban zokogok. Eót akarom. Miért nem kaphatom meg végre? Miért nem hozhatom vissza az életbe az akaratommal? Nem ezt a lányt akarom. Ez a fájdalom még rosszabb, mint a sebem. Soha nem tudom helyrehozni, ami Eóval történt. Megváltoztatni. Hiszen még a seregemmel se boldogultam. Nem tudtam nyerni se. Nem tudtam legyőzni Cassiust, a Sakálról nem is beszélve. Valaha a legjobb Pokolfúró voltam, itt meg semmi vagyok. Túlságosan nagy és hideg a világ. Én meg túlságosan kicsi. És a világ rég elfelejtette Eót. Az áldozatát. Nem maradt már semmi.

Visszaalszom.

Amikor felébredek, Musztáng ül a tűz mellett. Tudja, hogy ébren vagyok, de hagyja, hadd tegyek úgy, mintha még mindig aludnék. Lehunyt szemmel fekszem, és hallgatom, ahogy dúdol. Ismerem a dalt. Ezt a dalt hallom álmaimban. A szerelmem halálának visszhangja ez. Az a dal, amit egy Perszephonénak nevezett lány énekelt. És most egy Aranyhomlokú dúdolja Eo álmának halk visszhangját.

Sírok. Ha valaha is hittem volna Istenben, most bizonyára őt érezném ebben a gyászos dallamban megnyilatkozni. Mert a feleségem meghalt ugyan, de valami azért még hátramaradt belőle a világban.

Másnap reggel szólok Musztánghoz.

– Hol hallottad azt a dalt? – kérdezem fektemből.

– A HK-n – feleli, és elpirul. – Egy kislány énekelte. Olyan megnyugtató.

– Szomorú.

– Mint a legtöbb dolog.

Négy hét telt el. Azóta Cassius a Primus. És beállt a tél. Cerest nem ostromolják már. Jupiter katonái néha betévednek az erdőbe. És gyakran hallani a két északi nagyhatalom, a Mars és a Jupiter csatáinak zaját. A Jupiter foglalja el a nyugati, a Mars a keleti fertályt. És amióta befagyott a folyó, könnyűszerrel csapnak le egymás birodalmára a jégen átkelve. Téli szurdokaikból fel-felszállnak a héják. Éjjelente vonítanak a kiéhezett farkasok. Délről varjak szállingóznak felfelé. De Musztáng ennél nem tud sokkal többet, és hamar elveszítem a türelmemet.

– Kissé elvonta a figyelmemet, hogy életben tartsam benned a szikrát – emlékeztet. A Minerva-pálca a takarója alatt hever, a lábamnál. Csak ő maradt a Házából. Még mindig szabadon, betöretlenül. És nem csinált belőlem rabszolgát.

– A rabszolgák ostobák – mondja erre. – És te már így is elég nagy pancser vagy. Minek tennélek még ostobává is?

Újabb napokba telik, hogy lábra tudjak állni. Elképzelésem sincs, ilyenkor hol lehetnek a mentőHajók. Nyilván valaki olyat ápolgatnak, akiért a proktorok is odavannak. Elnyertem a Primust, és még csak ide se adták. Már értem, hogy fogja megnyerni ezt az egészet a Sakál. Szépen megszabadulnak minden ellenfelétől.

A következő hetekben együtt járjuk Musztánggal az erdőt. Nehezen mozgok a nagy hóban, de érzem, hogy lassan visszatér az erőm. Musztáng az egyik bokor tövében gyógyszerre bukkan, gondolom, egy barátságosabb érzelmű proktor tehette oda nekünk. Egyszer megpillantunk egy szarvast, megállunk. Próbálom felajzani az íjamat, de képtelen vagyok a fülemhez húzni az ideget, a hasamon a seb sajog. Musztáng csak figyel. Újra próbálkozom. Megint a fájdalom, mélyen a testemben. Repül a nyílvessző. Maradék nyúlhúst eszünk aznap este. Elég fura íze van, görcsöl tőle a hasam. Mostanában mindentől görcsöl. A víztől is. Nem tudjuk felforralni, nincs olyan edényünk. És jódunk sincs. Csak a hó és egy kis patak, ezt isszuk. Néha még tüzet se tudunk gyújtani.

– Meg kellett volna ölnöd Cassiust. Vagy elzavarnod – mondja Musztáng.

– Ennél nemesebb léleknek hittelek – felelem, miközben nyúzom a nyulat, amit sikerült becserkésznünk.

– Szeretek nyerni. Családi örökség. És néha a csalás is megengedett – mosolyog. – Minden alkalommal, mikor visszaszerzed a Házad pálcáját, kapsz egy vonást. Így hát úgy rendeztem, többször is, hogy valaki elvegye. Utána kilovagoltam, hogy visszaszerezzem. Egy hét alatt Primus lettem.

– Ravasz. És mégis szerettek az embereid.

– Engem mindenki szeret. Na, egyed már a nyavalyás nyuladat. Csontsovány vagy.

Egyre hidegebb lesz. Mélyen az északi erdőségekben élünk, messze északra Cerestől, északnyugatra a néhai fennsíkomtól. A Mars Házból még egyetlen katonát sem láttam. Gőzöm sincs, mihez kezdenék, ha szembejönne egy.

– Senki sem tudja, hol vagyok, csak te – mondja Musztáng. – Így maradok életben.

– És mi a terved?

– Hogy életben maradjak – neveti el magát.

– Neked ez jobban megy, mint nekem.

– Hogy érted?

– Téged a Házadból soha nem árult volna el senki.

– Mert én nem úgy uralkodtam, mint te – mondja. – Soha nem szabad elfelejtened, hogy az emberek nem szeretik, ha megmondják nekik, mit csináljanak. Bánhatsz úgy a barátaiddal, mintha a szolgáid lennének, és mégis szeretnek, ám amint a szemükbe mondod, hogy ők csak szolgák, végeznek veled. Amúgy te túlságosan is nagy hangsúlyt fektettél a hierarchiára és a rettegésre.

– Én?

– Hát ki? Messziről lehetett látni. Téged csakis a küldetésed érdekelt, bármi legyen is az. Olyan vagy, mint egy célra tartó nyílvessző, ami súlyos árnyékot vet maga köré. Első találkozásunkkor tudtam, hogy habozás nélkül átvágnád a torkomat, ha az utadba állnék – mondja, majd némi szünet után hozzáteszi: – Egyébként miféle út ez?

– Út a győzelemhez.

– Jaj, ne viccelj már. Ennyire azért nem vagy egyszerű.

– Te már csak ismersz, ugye? – kérdezek rá. A nyúl zsírja sisteregve fröcsög a lángokra.

– Azt mindenesetre tudom, hogy álmodban egy Eo nevű lány után kiáltozol. A húgod? Vagy a szerelmed? Nagyon Színtelen név. Mint a tiéd.

– Isten háta mögötti bolygóról jött suttyó vagyok. Nem mondták?

– Nem nagyon mond itt senki semmit. Én legalábbis nem sokat hallok – legyint. – De mindegy, úgyse számít. A lényeg, hogy senki se bízik benned, mert neked a legfontosabb a saját célod, és a többiekre magasról teszel.

– Te nem ilyen vagy?

– Nagyon nem, Arató uraság. Én sokkal jobban szeretem az embereket, mint te. Te farkas vagy, aki csak vonít és mar. Én musztáng vagyok, aki a puha orrát a simogató tenyeredbe nyomja. Az emberek rögtön tudják, hogy velem lehet együtt dolgozni. De veled? Egy fenét. Vagy megölnek, vagy te ölöd meg őket.

Igaza van.

Amíg csak törzsem volt, jól csináltam. Akkor minden fiú és lány kedvelt. Mert megtanítottam őket az élet kemény dolgaira. Megmutattam, hogy kell megölni egy kecskét, pedig én magam se tudtam előtte. Tüzet gyújtottam nekik, mintha én magam leheltem volna a lángot. Közös titkunk volt – hogy nekünk van mit enni, míg Titusék éheznek. Apjukat látták bennem, emlékszem, a pillantásukból tudtam. Amíg Titus élt, én voltam a jóság és a remény szimbóluma. Aztán meghalt... és én ő lettem.

– Néha elfelejtem, hogy az Intézetbe tanulni jöttem – válaszolom hát Musztángnak.

Vagyis ügyesebben kell náluk tanulnom, nem egyszerűen le kell őket győznöm. Így lehetek a Vörösök segítségére is. Csak egy fiú vagyok, de nem ostoba. Ha megtanulom, hogy válhat belőlem vezető, akkor többre vihetem Arész Fiainak ügynökénél. Úgy adhatok új jövőt a népemnek. Mert Eo is ezt akarta.

Mostanra kiéheztek a farkasok. Éjjelente mindenütt ott visszhangzik a vonításuk. Amikor Musztánggal sikerül elejtenünk egy-egy állatot, néha szabályosan el kell őket üldöznünk. És amikor egy este, szürkület után elejtünk egy rénszarvast, az északi hegyek közül egész falka ereszkedik alá, és sötét árnyakként lopakodnak a fák között. A legnagyobb akkora, mint én. A bundája fehér. A többiek szürkék, már rég nem feketék. Az évszakokkal vált a bundájuk. Figyelem, ahogy körbevesznek bennünket. Mind ravaszul, egyénien kezdeményez, és mégis falkaként dolgoznak össze.

– Így kellene nekünk is harcolnunk – súgom Musztángnak, míg a farkasokat tartjuk szemmel.

– Megbeszélhetnénk ezt esetleg később?

Három nyíllal terítjük le a falkavezért. A többiek elmenekülnek. Musztánggal megnyúzzuk a nagy fehér dögöt. Musztáng kése ügyesen végigsiklik a bunda alatt, és leválasztja a húsról. Felnéz rám. Az orra piroslik a hidegtől.

– A rabszolgák nem részei a falkának, tehát nem harcolhatunk így. Nem mintha számítana. A farkasoknál se tökéletes. Túlságosan is a falkavezérre hagyatkoznak. Amint levágod a falka fejét, a falka menekül.

– Vagyis akkor a válasz az önállóság.

– Talán – harap az ajkába.

Aznap éjjel, később még visszatér a témára:

– Olyan ez, mint a kéz.

Mellettem ül, közel, a lábunk összeér, kényelmesen vagyunk, melegben. És egyszeriben bűntudatom támad a közelségétől. Végigborzolja a gerincemet. A rénszarvas a tűzön sistereg, a barlang zsíros, finom illatokkal teli. Odakinn hóvihar tombol, a fehér farkasbunda a tűz mellett szárad.

– Kérem a kezed – mondja. – Melyik a legügyesebb ujjad?

– Mind másban ügyes.

– Ne legyél már olyan makacs.

A hüvelykujjamat választom. Egy pálcát kell megtartanom vele, ő meg könnyűszerrel kirántja a fogásomból. Aztán az összes többi ujjammal kell fognom, a hüvelyk kivételével. Így is egyetlen csavarás, és már meg is szerezte megint.

– Vedd úgy, hogy a hüvelykujjad a Házunk tagja. A többi ujj a rabszolgák, akiket zsákmányolunk. A Primus vagy bárki, aki a vezér, az agyad. És az egész úgy működik, mint a lélegzetvétel, mint a gondolat. Nem?

A teljes fogásomból már nem tudja kikapni a pálcát. Lerakom, és kérem, térjen a tárgyra.

– Jó, akkor most próbálj valami bonyolultabbat. Mondjuk mozgasd a hüvelykujjadat az óramutató járásával megegyezően körbe, a többi ujjadat pedig ellenkező irányba.

Megcsinálom. Ő meg csak elképedve bámulja a kezemet, majd hitetlenkedve felnevet:

– Seggfej – mondja. Mert belerondítottam az előadásába. A Pokolfúrók ügyes népség. Nézem, ahogy próbálkozik, persze sikertelenül. Nyilván.

– A kéz olyan, mint a Társadalom – mondom.

Az Intézetben is ez a szerkezete a seregeknek. A hierarchia az egyszerűbb esetekben jó, működik. Mert vannak ujjak, amelyek fontosabbak. Olyanok, amelyek bizonyos dolgokban jobbak. És minden ujjat egy feljebbvaló rendszer irányít, felügyel: az agy. Az agy irányítása nagyon hatékony. Ennek köszönhetően dolgozhat együtt a hüvelyk-és a többi ujj. De egyetlen agy irányítása megint csak korlátozott. Mert képzeljük el, hogy minden egyes ujj felett van egy agy, ami a főaggyal van összeköttetésben. És az ujjak mind engedelmeskednek, csak épp egymástól függetlenül is képesek cselekedni. Mi mindenre lehet képes egy ilyen kéz? És egy hadsereg? Bonyolult mintázatokban pörgetem az ujjaim között a pálcát. Hát igen.

Musztáng szeme az enyémbe mélyed, ahogy magyaráz, az ujjai a tenyeremen táncolnak. Tudom, hogy szeretné, ha reagálnék az érintésére, de kényszerítem az agyamat, hogy más dolgok, gondolatok kössék le.

Ez az elmélete nem része a proktorok tanításának.

Mert az a tanítás arról szól, hogyan fejlődik ki az anarchiából a rend. Az irányítást hangsúlyozza. A hatalom szisztematikus halmozását, majd rendszerezését, végezetül pedig a sikeres megtartását tanítja. A proktorok modellje azt kívánja bebizonyítani, hogy a hierarchiák rendje a legcélravezetőbb. Szerintük a Társadalom az evolúció csúcsa, az egyetlen válasz. Musztáng pedig éppen most rúgta fel ezt a szabályt, vagy legalábbis feltárta a hiányosságait, korlátait.

Ha képes lennék elnyerni a rabszolgák önkéntes együttműködését, akkor a sereg, amit felállíthatnék, semmiben sem hasonlítana a Társadalomra. Annál sokkal jobb lenne. Ahogy a lykosi Vörösök is ezerszer hatékonyabban dolgoznának, ha hinnék, hogy tényleg elnyerhetik a Babért. És egy prétor is sokkal jobb hadvezér lehetne, ha nem lenne kénytelen a saját zsenialitására hagyatkozni a csillagrombolóján, hanem a szolgálatában álló Kékek gondolatait is kiaknázhatná.

Musztáng stratégiája Eo álma.

Mintha elektromos áram futna végig a testemen.

– Miért nem próbáltad meg ezt a rabszolgáitokkal?

Musztáng elhúzza a kezét a kezemről, és én nem reagálok.

– Megpróbáltam.

Aznap éjjel már nem sokat beszélünk. Reggelre köhögni kezd.

A következő napokban betegség gyötri. Hallom a zörejt a tüdejében. Velőscsontból, farkashúsból és levelekből főzök neki erőlevest egy sisakban, amit találtam. Nagyon úgy fest, mint aki meg fog halni. Fogalmam sincs, mit tegyek. Alig maradt élelmünk, elmegyek hát vadászni. De alig-alig van vad, és a farkasok is éhesek. Az állatok elvándoroltak a vadonunkból, be kell érnünk a kisebb nyulakkal. Egyebet nem tehetek, minthogy melegen tartom, és imádkozom, hogy ugyan járjon már erre egy mentőHajó. A proktorok tudják, hol vagyunk. Mindig tudják.

A következő héten nyomokat találok az erdőben. Emberek. Ketten vannak. Követem őket, eljutok egy elhagyott táborhelyre, reménykedem, hogy találok némi eleséget, amit ellophatok. De csak néhány lerágott csont és még meleg hamu maradt utánuk. Lovak sehol. Vagyis akkor nagy eséllyel nem felderítők. Inkább esküszegők, Megszégyenültek, akik megszegték a rabszolgaesküt, és leléptek. Elég sok van már belőlük.

Egy órán keresztül követem a nyomukat az erdőben, amikor belém hasít az aggodalom. Visszafelé visznek, ismerős tájakra, egyenesen a barlangunkhoz. Éjszaka van, mire odaérek. Nevetést hallok Musztánggal közös otthonunkból. Vékonynak érzem a nyílvesszőt az ujjaim között, mikor a húrra illesztem. Le kell térdelnem, hogy lecsendesítsem a lélegzetemet. Sajog a sebem, lihegek. De nem adhatok több időt nekik, pláne, ha Musztáng a foglyuk.

Nem látnak. Megállok a fagyott rénszarvasbőr mellett, ami a döngölt hófallal elállja a barlangunk bejáratát, és amennyire lehet, leplezi is a búvóhelyünket. Odabenn ropog a tűz, a szellőzőkön, amiket Musztánggal egy napon át véstünk ki, szivárog a füst. Két fiú ül odabenn, és éppen a maradékainkat falatozzák, a vizünket isszák.

Koszosak és rongyosak, a hajuk, mint a zsíros gyom. A bőrük foltos, pattanásos. Pedig valaha szépek lehettek. Az egyikük Musztáng hasán ül. A lány, aki megmentette az életemet, most összekötözve, az alsóruháiban, kipeckelt szájjal vacog. Az egyik fiúnak véres harapásnyom a nyakán. Láthatólag azt tervezik, hogy alaposan ellátják a baját bosszúból azért a harapásért. A késeiket izzítják a tűzben. Az egyik arcáról lerí, nagy élvezet számára a lány meztelensége. Úgy nyúl a testéhez, mintha valami játékszer lenne, ami az ő örömét szolgálja.

Ősi farkasgondolatok cikáznak az agyamban. Rémisztő érzés árad szét bennem, olyasmi, amiről eddig nem tudtam. Nem tudtam, hogy ez iránt a lány iránt érzem. Hát most már tudom. Beletelik néhány pillanatba, míg lehiggadok, és végre nem remeg a kezem az indulattól. A fiú keze Musztáng combján.

Térden lövöm. A másodikat akkor találom el, amikor a késéért kap. Nem vagyok túl jó lövő. A vállába áll a nyíl, pedig a szemére céloztam. Már bent is vagyok a barlangban, kezemben a nyúzókésem villog, a két fiú vonyít fájdalmában. Kikapcsolt bennem az emberi énem, és csak Musztáng tekintete állít meg.

– Darrow – mondja halkan.

Még így, vacogó foggal, a hidegtől reszketve is gyönyörű – ugyanaz a mosolygós lány, aki visszahozott az életbe. A nevető szemű lélek, aki életben tartja Eo dalát. Remegek a dühtől. Ha csak tíz perccel később érek vissza, ezen az éjszakán végleg összetörtem volna. Még egy halált nem viselnék el, legfőképpen nem Musztángét.

– Ne öld meg őket, Darrow – leheli, ahogy Eo lehelte egyszer régen, hogy szeret. A lelkem mélyéig hatol a hangja, nem bírom, és a haragommal se bírok már.

Megbénult a szám. Az arcom. Uralja a harag vad fintora. A hajuknál fogva rángatom ki a hóba a két fiút, és addig rugdalom őket, míg Musztáng ki nem jön. Aztán otthagyom őket, hadd nyöszörögjenek, és visszaviszem Musztángot, felöltöztetem. Olyan törékeny és apró, ahogy a csontos vállaira felsegítem a szőrméket.

– A hó vagy a kés? – kérdi a fiúkat, mikor felöltöztettem. Remegő kezében ott van a két korábban felhevített késük. Musztáng köhög. Tudom, hogy érti. Mert ha eleresztjük őket, éjjel álmunkban végeznek velünk. És a sebeikbe egyikük se hal bele, ez világos. A mentőHajók már itt lennének, ha ez a veszély fennállna. Persze lehet, hogy az Esküszegőkhöz nem jönnek.

A havat választják.

Örülök, mert Musztáng úgyse használta volna a kést.

Az erdő peremén két fához kötözzük őket, és jelzőtüzet rakunk melléjük, hogy valamelyik Ház emberei rájuk találjanak. Musztáng mindenképpen el akart kísérni, pedig rázta a köhögés egész úton. Mintha nem bízott volna bennem. Milyen igaza volt.

Éjjel, miután Musztáng elalszik, felkerekedem, hogy végezzek a két Esküszegővel. Akár Jupiter, akár Mars talál rájuk, nagy eséllyel köpnek majd nekik, hogy hol vagyunk, és akkor bennünket is elkapnak.

– Ne, Darrow – szól utánam, ahogy kibújnék a rénszarvasbőr alatt. Visszafordulok, csak az arca látszik a sok takaró alatt.

– Ha életben maradnak, el kell mennünk innen – mondom. – És beteg vagy. Bele is halhatsz.

Itt meleg van. Jó rejtekhely.

– Akkor reggel továbbállunk. Nem vagyok olyan gyenge, mint amilyennek látszom.

És néha ez tényleg így is van. Csak épp nem most.

Reggel, amikor felébredek, érzem, éjjel hozzám bújt, hogy én is melegítsem. Annyira apró a teste. És úgy remeg, mint levél a szélben. Beszívom a haja illatát. Halkan szedi a levegőt. Az arcán csíkokban kiül a só. Eót akarom. Bárcsak az ő haját szagolnám, bárcsak az ő teste melegét érezném! De azért nem tolom el Musztángot. Fájdalmas ölelnem. Nem ő tehet róla, a múltam fájdalmát érzem. Musztáng valami új, reményteli. Mint a tavasz a lelkem jeges telén.

Reggel beljebb vándorolunk az erdőbe, és egy sziklafalnál építünk menedéket a falhoz állított, levelekkel és hóval kitapasztott ágakból. Soha nem tudjuk meg, mi lett az Esküszegőkkel meg a barlangunkkal.

Musztáng annyira köhög, hogy alig tud aludni. Hozzám simulva alszik, én puhán, óvatosan csókolgatom a tarkóját, nehogy felriasszam, bár kissé vágyom is rá, hogy felébredjen, csak hogy tudja, itt vagyok. A bőre izzik. Perszephoné dalát dúdolgatom neki.

– Kár, hogy a szövegre nem emlékszem már – súgja. A fejét az ölemben nyugtatja.

Lykoson énekeltem utoljára. A hangom elszokott tőle, érdes és reszelős. De lassan azért megszólal az ének.

Hallgasd, hallgasd

És ne feledd, hogy enyészett

A nap dühe, és lengett a gabona

S mi zuhantunk

És jártuk a táncot

A jajgató harang dalára,

Hogy mi jó s mi rossz

És

Fiam, ó, fiam,

És ne feledd a hőséget

Ahogy lobogtak a levelek, és más évszak érkezett

S mi zuhantunk

És daloltunk

És dalunk őszi

Rácsot szőtt körénk

És

A völgyben odalenn

Halld, az arató suhint, az arató suhint.

Az arató suhint

A völgyben odalenn

Halld az arató dalát

Hogy véget ért a tél

Lányom, lányom,

Ne feledd a borzongást

Ahogy az eső jéggé vált

És a hó hozott halált

És mi zuhantunk

És jártuk a táncot

A jeges pokolban

A tél dalán

Ne feledd, szerelmem,

Szerelmem, ne feledd

A jajongást, ahogy a tél kihunyt

A tavaszi égbolt alatt

Csak jajgatott hiába,

Mert fogtuk a magot

Hintettük a vetést

Dalt vetettünk

Mohóságuk ellen.

Ne feledd, fiam,

Fiam, ne feledd

A láncokat

Amikor az Arany vasba vert

Mi jajongtunk és jajongtunk

És kiáltottunk és remegtünk

A mieinkért

Szebb álmunk völgyéért.

És

A völgyben odalenn

Halld, az arató suhint, az arató suhint.

Az arató suhint

A völgyben odalenn

Halld az arató dalát

Hogy véget ért a tél

– Olyan különös – mondja.

– Micsoda?

– Apa azt mondta, hogy lázadások törnek majd ki e miatt a dal miatt, pedig olyan lágy. És emberek halnak meg miatta – mondja, és vért köhög fel egy bőrcafatba. – Gyakran ültünk együtt a tábortűznél, és énekeltünk mindenfélét. Vidéken, ahol eldugva... – köhög megint – ...ahol éltünk, távol a kíváncsi tekintetektől. Aztán... meghalt a bátyám... és apa többet nem énekelt velem.

Tudom, hogy meg fog halni. Hamarosan. Csak idő kérdése. Az arca sápadt, a mosolya erőtlen. Csak egyet tehetek, ha már a mentőHajók nem jönnek. Itt kell hagynom, és orvosságot kell kerítenem neki. Valamelyik Ház talán kapott, vagy esetleg jutalmul adhattak nekik a proktorok. Mielőbb indulnom kellene, de előtte még muszáj az élelemről gondoskodnom.

Aznap, ahogy az erdőben vadászom, valaki követ. Az új, fehér farkasprém köntösöm van rajtam, de aki követ, az is jól álcázza magát. Nem látom, mégis tudom, hogy itt van. Úgy teszek, mintha az íjam húrját kellene megigazgatnom, közben próbálok hátrasandítani, de senki. Csak a csend. És a hó. A szél zaja a fagyott ágak közt. De ahogy továbbindulok, megint hallom.

Érzem, hogy ott van mögöttem. Olyan érzés, mint a sebem sajgása. Úgy teszek, mintha megpillantanék egy őzet, keresztülvágok egy bozótoson, de ahogy átértem, felmászok gyorsan egy magas fenyőre.

Pukkanást hallok.

Most megy el alattam, érzem a bőrömön, a csontjaimban. Megrázom a talpam alatti ágat, a hó nagy halomban huppan le a földre. A kupacból torz emberalaknyi lyuk hiányzik. Felnéz rám.

– Fitchner? – kiáltok le.

Megint kipukkan egy rágólufi.

– Lejöhetnél esetleg onnan, öcsi – kiált fel. Kikapcsolja a szellemKöpenyét meg a gravCsizmáját, és belesüpped a lába a hóba. Vékony fekete ruha van rajta. Az én ezer réteg gyakorlóruhám meg a sok prém feleolyan meleg se lehet, mint az.

Hetek óta nem láttam. Nyúzott.

– Maga fejezi be, amit Cassius elkezdett? – kérdem, ahogy leugrok mellé a földre.

– Szörnyen festesz – mér végig, és elhúzza a száját.

– Maga is. Nem fekszik a puha ágy, finom étel, bor kínálat? – mutatok felfelé, ahol a fák csontvázágai között át-áttűnik az Olümposz.

– Az adatok szerint több mint tíz kilót fogytál.

– Lekopott végre a gyerekháj. Cassius ionPengéje lefaragta – mondom, és felajzom az íjamat, rácélzok. Most is rajta van vajon az impulzusVért? Mert az csak az impulzusFegyvereket meg a beretvát nem állja. Azokat csak az autoVéd védi ki, és még az se teljes biztonsággal. – Le kéne lőnöm.

– A helyedben nem tenném. Proktor vagyok, öcsi.

Combon lövöm. A nyílvessző már azelőtt lelassul, hogy nekivágódna az impulzusVértnek, ami szivárnyosan felvillan, és a nyíl a földre pottyan. Vagyis akkor rajtuk van folyamatosan, még ha a vértet nem is viselik.

– Te most belém akarsz kötni? – ásít nagyot.

Van rajta minden: impluzusVért, gravCsizma, szellemKöpeny, talán impulzusÖköl és beretva is. A hó mindenesetre azon nyomban elolvad, ahogy hozzáér. És kiszúrta, hogy fenn vagyok a fán, szóval a szeme is injektált lencsés. Minimum hőérzékelő és infra. Van kütyüje is, meg analizátoModeme. Tudja, hány kiló vagyok. Nyilván a fehérvérsejtjeim számát is látja. És a spektrumanalízis? Az is megvan neki?

– Mostanság nem sokat alszunk fenn a hegyen – ásít nagyot megint. – Sűrű napjaink vannak.

– A Sakál kitől kapta a holót, amin megölöm Juliant?

– Nem sokat vacakolsz.

Közben csinált valamit, mert a hang valahogy beragad körülöttünk. Egy láthatatlan ötméteres körön belül semmit sem hallok, csak önmagunkat. Micsoda játékszereik vannak ezeknek!

– A proktorok adták át neki – közli.

– Kik?

– Apolló. És mind. Mindannyian. Nincs jelentősége, hogy ki.

Ezt nem értem.

– Gondolom, azért, mert a Sakál pártján állnak. Igazam van?

– Mint mindig – pukkant ki egy újabb rágólufit. – Sajnos egyszerűen lehetetlen, hogy te nyerj, közben meg kezdtél előnyre szert tenni. Így hát...

Kérem, hogy ezt fejtse ki. Azt állítja, hogy már megtette. A szemei karikásak, fáradtak, pedig alapos kollagénkozmetikát visel, hogy leplezze. És a pocakja is megnőtt. Miközben a karjai ugyanolyan ágszerűek. Aggasztja valami. Valami, ami nem a külleme.

– Lehetetlen? – visszhangozom. – Elméletileg nincs olyan egy versenyben, hogy lehetetlen. Azt hittem, ennek az egésznek a vérveretes lényege az, hogy magunk ácsoljuk meg a létránkat, amin a csúcsra felkapaszkodhatunk. De ha nekem lehetetlen nyernem, csakis az lehetséges, hogy a Sakál nyerjen.

– Ráhibáztál – mondja savanyúan.

– Akkor ennek az egésznek semmi értelme. Mert úgy szar, ahogy van. Romlott – vágom rá hevesen. – Maguk megszegik a szabályokat.

Elméletileg a legjobb Aranynak kellene a magasba jutnia, közben ők titokban már rég kiválasztották a győztest. És ez nemcsak az Intézetet teszi romlottá, hanem az egész Társadalmat. Azt harsogják, hogy a legalkalmasabbak uralkodnak. Közben már egy iskolai versenyben is megmutyizzák az eredményt, már itt elárulják a saját legalapvetőbb szabályaikat. Ugyanaz, mint a Babérral. Beteges áltatás és tettetés az egész.

– Mert ki ez a srác? Valami született Nagy Sándor? Caesar? Dzsingisz kán? Őrjítő baromság úgy, ahogy van!

– Adrius a mi hőn imádott Főkormányzónk fia. És most csakis ez számít.

– Ja, ezt már mondta. De miért olyan lényeges, hogy nyerjen? Csak mert nagy ember apuci?

– Sajnos igen.

– Nem lehetne kicsit pontosabban?

– A Főkormányzó titokban megfenyegette, megvette és lefizette mind a tizenkettőnket, hogy idén a fia nyerje az évfolyam versenyét. Csakhogy óvatosan kell csalnunk. A Választók, akik igazából a főnökeink, minden pillanatot árgus szemekkel figyelnek a palotájukból és a hajóikról. Ők is igen fontos személyek. És akkor még nem is említettem a Minőségellenőri Testületet, az Uralkodót és a szenátorokat, meg persze az összes többi Kormányzót. Mert hiába, hogy számtalan Intézet van a világegyetemben, azért bárki bárhová benézhet, és bármikor.

– Tessék? De hogy?

Erre megpöcköli a farkasgyűrűmet.

– Biometrikus nanoKamera. Ne aggódj, most épp valami egészen mást mutat nekik. ZavarMezőt vontam magunk köré, és egyébként is van félnapos csúszás, utószerkesztésre. Egyébként bármelyik Választó, sőt Sebhelyes rád pillanthat a nap bármely szakában. Így döntik el, hogy akarnak-e neked inasságot ajánlani. És persze sokan nagyon odavannak érted.

Több ezer Aureált figyel.

Egyébként is elhűlt elmém még jobban ledermed.

Demetrius au Bellona, a Hatodik Flotta Imperátora, Cassius és Julian apja, a Mars Házának Választója végignézte, ahogy megölöm az egyik fiát, a másikat meg félrevezetem. Bénító gondolat. Ha még ráadásul elmondtam volna Titusnak, hogy tudom, ő Vörös, mert én magam is az vagyok... Feltűnt vajon valakinek, hogy „szarveretes”-t mondott? Hangosan is kimondtam akkor, hogy Vörös, vagy csak az agyamban, magamban fogalmazódott meg a gondolat?

– És ha leveszem a gyűrűt?

– Akkor eltűnsz előlünk, persze a csatamezőkön elrejtett kamerák még mindig láthatnak – mondja, majd rám kacsint. – Senkinek egy szót se. És ha a Választók rájönnek a Főkormányzó mesterkedéseire... Na, akkor szabadulna csak el igazán itt a pokol. Egyrészt ugye a Házak közötti feszültség a pattanásig fokozódna. De ami még ennél is rémisztőbb, az a VérHarc lehetősége, ami esetleg kitörhetne a Bellonák és az Augustusok között.

– És persze maga is bajba kerülne, ha kiderülne a megvesztegetés.

– Nekem végem lenne – próbál mosolyogni. Nem jön össze.

– Azért van így leharcolva akkor. Vergődik a szarvihar kellős közepén. És hogy illeszkedem én a nagy egészbe?

Szárazon elneveti magát.

– Sok Választó bírja a képed. És a Mars Házhoz tartozók tehetnek neked elsőként ajánlatot, ami téged egyáltalán nem kötelez persze. Te nyugodtan választhatsz mást is. És ha meghalsz, hát igen elkeserednek majd. Különösen a Mars Ház Kardja. Lorn au Arcos. Felteszem, hallottál már róla. A beretvája kivédhetetlen.

– Hogy jövök én a képbe? – ismétlem meg a kérdést.

– Sehogy. Éld túl. Tartsd távol magad a Sakáltól. Különben Jupiter vagy Apolló végez veled, és az ellen nem tehetek majd semmit.

– Szóval ők a pitbulljai, mi?

– Többek között, ja.

– Ha viszont megölnek, a Választóknak is feltűnik majd, hogy valami nem stimmel.

– Nem. Mert Apolló más Házakkal végezteti el a piszkos munkát, vagy épp magunk csináljuk, és utólag megmanipuláljuk a nanoKamerák felvételeit. Se Apolló, se Jupiter nem ostoba. Ne kerülj az útjukba. Hagyd a Sakált játszadozni, és a jövőd el van rendezve.

– Ahogy a magé is.

– Ahogy az enyém is.

– Világos.

– Helyes. Nagyon helyes. Tudtam én, hogy van neked eszed. Elég sok proktor kedvel téged. Még Minerva is. Eleinte ki nem állhatott, de aztán hagytad Musztángot menekülni, így maradhatott ő is az Olümposzon. Így nem annyira kínos neki se.

– Maradhatott ő is az Olümposzon? – kérdezek rá nagy ártatlanul.

– Hogyne. Ez is benne van az Intézet szabályzatában. Ha a Háza kikapott, a proktor mehet haza, és magyarázkodhat a Választóinak, hogy mi romlott meg a palacsintában – fejti ki Fitchner, de le is hervad a mosolya, amikor meglátja a csillogást a szememben.

– Vagyis ha a Házuknak vége, nekik is menniük kell? És ugye Apolló meg Jupiter akarják a halálomat?

– Ne... – kérlel egyszerre, ahogy felfogja a hangomból a fenyegető szándékot.

– Ne? – billentem oldalra a fejemet.

– Nem teheted! – hebegi összezavarodva. – Most mondtam, a nyavalyás Mars Kardja akar inasának. És mások is, szenátorok, prétorok. Talán nem érdekel a fényes jövő?

– Az érdekel, hogy letépjem a Sakál tökeit. Ennyi, és más nem. Egyelőre. Majd utána keresek inasságot magamnak. Felteszem, elég nagy hatása lesz a dolognak, ha megteszem.

– Darrow! Legyen eszed, ember!

– Figyeljen rám, Fitchner. A barátaim, Lea és Roque a Főkormányzó mesterkedései miatt haltak meg. Hát lássuk, ahhoz mit szól majd, ha a rabszolgámmá teszem a fiát.

– Őrült vagy, mint valami Vörös! – mondja a fejét csóválva. – A proktorok karrierjével játszadozol. Persze a jelenlegi állapottal senki sincs kibékülve, mind felfelé törekedne. Ha a nagy reményeiket próbálod romba dönteni, Apolló és Jupiter a nyomodba ered, és átvágja a nyakadat.

– Nehezen, ha én hamarabb elintézem a Házaikat – vonom fel a szemöldökömet. – Mert akkor azért kénytelenek lesznek hazamenni. Egy szavahihető forrás említette ezt a szabályt – teszem hozzá, majd összecsapom a két tenyeremet. – Na, akkor... Volna nekem egy újabb haldokló barátom, annak meg valami gyógyszer kéne. Antibiotikum. Jó lenne, ha meg tudna dobni vele.

– Ezek után? – hápog. – Ugyan miért tenném?

– Mert mostanáig rohadtul gyászos proktorom volt. Az adósom mindenféle jóval. És persze a jövője a tét.

– Ez tény – horkan fel epésen.

Azzal elővesz egy injekciót a lábára csatolt orvosi dobozból, és a kezembe nyomja. Feltűnik, hogy most nincs rám hatással az impulzusVértje, mikor a keze a kezemhez ér. Ezek szerint le tudja kapcsolni. A vállát paskolva mondok neki köszönetet, ő csak a szemeit forgatja. Tehát az egész testén lekapcsolta a pajzsát. Aztán már vissza is pattan. Hallom a dereka felől a rezgő zümmögést, mert ott van rögzítve a cucc. Most, hogy már a proktorok is ellenségeim, ezt nem árt tudni.

– Mi a következő lépésed? – kérdi végezetül.

– Melyik a veszedelmesebb? Apolló vagy Jupiter? De őszintén, Fitchner.

– Mindketten szörnyetegek. Apolló ambíciói gyilkosabbak. Jupiter egyszerűbb eset, ő imádja, hogy istent játszhat.

– Akkor Apolló Háza az első. Utána takarítom el Jupitert. És ha velük végeztem, ki fogja védeni a Sakált?

– A Sakál maga – nevet nagyot Fitchner.

– Akkor legalább kiderül, hogy tényleg megérdemli-e a győzelmet.

Mielőtt otthagynám, Fitchner még egy kis csomagot dob a lábamhoz.

– Nem mintha számítana, de ezt kaptam. Neked küldik. Azt mondták, tegyem hozzá, tudnod kell, hogy a barátaid nem hagynak cserben.

– Kik mondták?

– Azt nem árulhatom el.

Bárki adta is neki a csomagot, tényleg a barátom lehet, mert a Pegazusom van benne, amelybe Eo hemantuszszirmát rejtettem. A nyakamba akasztom a láncot.

35

Esküszegők

A barátaim nem hagynak cserben. Ez meg mit akar jelenteni? És milyen barátok? Arész Fiai? Vagy ez inkább valami általánosabb, rejtélyes szimbólum, és mindenkire értsem, akik engem támogatnak az Intézetben? Vajon tudják, mit jelent a Pegazus? Vagy egyszerűen csak visszajuttattak nekem valamit, amiről úgy sejtették, hogy hiányzik?

Mennyi kérdés. Bár igazából egyik se számít. Mert nem tartoznak szorosan a játékhoz. A játékhoz. Mellesleg: akkor van a játékon kívül bármi más is? A világ minden valódi dolga, minden kapcsolatom, minden vágyam és szükségletem, mind ehhez a játékhoz kötődik, a győzelmemhez. Ha nyerni akarok, hadsereg kell, de rabszolgákból nem állhat a sereg. És megint ugyanott vagyok. Most is, ahogy majd a lázadáskor, aminek az élére állok, követőkre van szükségem, nem rabszolgákra.

Az embert nem lehet ugyanazzal az igazságtalansággal felszabadítani, amivel korábban szolgasorba vetették.

Egy hétre rá, hogy beadom Musztángnak az injekciót, és lemegy a láza, észak felé vesszük az irányt. Ahogy haladunk és mozgunk, egyre erősödik. Már nem köhög, és a mosolya is a régi. Néha ugyan meg kell állnunk pihenni, de ez is gyorsan lecseng, és már szinte gyorsabban halad nálam is. Ezt persze az orrom alá dörzsöli. A lehető legnagyobb zajt csapjuk, hogy magunkhoz vonzzuk a lehetséges áldozatainkat. A hatodik éjszakán, miután merészen nagy máglyákat raktunk, jön is a zsákmány.

Egy patak partján közelítenek meg bennünket az Esküszegők, és ez okozza a vesztüket. Ha a nagy tüzet nem csalinak raktuk volna, bajban lennénk, mert a víz csobogása teljesen elfedte a lopakodásuk minden neszét. De csapda volt, mi résen voltunk, így meghallottuk őket. Ketten lépnek elő a tűz fényébe, és akkor majdnem elszúrjuk. Aztán kapcsolunk: ha annyi eszük volt, hogy a patak mentén osonjanak, akkor nyilván a harmadik az árnyékból les, és fedezi őket. Hallom, ahogy nyílvessző ér az ideghez. Aztán egy kiáltás. Musztáng elkapta a sötétben lapulót. Enyém a másik kettő. Lerázom a havat, amibe beástam magamat, repül a hó a fehér farkasbundámról, és az íjam lapos felével hátulról ütöm le őket.

Később, amikor a harmadik, akit Musztáng tett ártalmatlanná, a tűz mellett jegeli feldagadt szemét, tárgyalunk a vezetőjükkel. Hórihorgas, csontsovány, lóképű lány, Miliának hívják, kissé görbe a válla. Rongyokban és lopott szőrmében pompázik, elég siralmas. A másik, akinek komolyabb baja nem esett, Dax. Alacsony, zömök, három elfagyott ujjal. Már kezdeni is jól kezdünk, mert kapnak tőlünk néhány szőrmét, és ezzel egyből magunkhoz is édesgettük őket.

– Világos, hogy simán csinálhatnánk belőletek rabszolgát, igaz? – lóbálja meg előttük Musztáng a pálcát. – Akkor duplán is Esküszegők lennétek, és az egész végén duplán Megszégyenültek.

Milia tesz az egészre, Dax már nem annyira. A harmadiknak meg csak az számít, amit Milia mond.

– Leszarom – vonja meg a vállát Milia. A Mars rabszolgái a jegyek alapján, de nem ismerem fel őket, és a gyűrűjük Júnóé. – Halál mindegy, hogy duplán vagy csak szimplán. Tudod, ki az apám?

– Nem érdekel az apád.

– Az apám – mondja el azért csak – Gauis au Trachus, a Mars Déli Féltekéjének a bírája.

– Akkor sem érdekel.

– Az ő apja pedig...

– Nem érdekel.

– Akkor nagy hülye vagy – ásít. – Sőt, duplán hülye, ha azt hiszed, hogy a rabszolgáddá tehetsz. Álmodban átvágom a torkod.

Biccentek Musztángnak. Felpattan, és Milia homlokához nyomja Minerva pálcáját. Mars jelét ezzel Minerváéra írja át. Aztán kitörli Minerva jelét, és Milia homloka már csak mocskos és arany. Dax szeme elkerekedik.

– Akkor is átvágod a torkomat, ha felszabadítalak? – kérdezem Miliától.

Erre nem tud mit mondani.

– Mily – böki oldalba halkan Dax. – Te mit gondolsz?

– Nincs rabszolgaság. Se verés – fejtem ki. – Ha te ásol egy latrinagödröt a tábornak, a legközelebbit én fogom kiásni. Ha valaki megsebez téged, én elkapom, és sebet ejtek rajta. Na? Csatlakoztok a seregünkhöz?

– Az ő seregéhez – javítja ki Musztáng. A homlokomat ráncolva meredek rá.

– Mert ki ő? – kérdi Milia, de közben egy pillanatra se veszi le rólam a szemét.

– Ő az Arató.

Egy hétbe telik, mire tíz Esküszegőt gyűjtünk magunk köré. Nyilvánvaló, ezek tízen már határozottan megmutatták, hogy nem kérnek a rabszolgaságból, vagyis akkor az első olyanhoz szívesen csapódnak, aki nem akarja őket szolgává tenni, ráadásul még célt, ételt, szőrmét is juttat nekik, és cserébe nem kéri, hogy nyalják a csizmája talpát. A legtöbb már hallott rólam, és utána mind nagyon csalódott, hogy már nincs meg a parittyaPengém, amivel legyaláztam Paxot. Úgy fest, ő maga közben legendává nőtte ki magát. Olyanokat mesélnek róla, hogy a Mars rabszolgájaként a Jupiter szolgáival harcolva felkapott egy lovat, és a lovasával együtt az Argosba hajította.

Szaporodik a csapatunk, de a nagyobb seregek elől egyelőre rejtőzködünk. Ugyan a Mars a Házam, de Roque halott, Cassius az ellenségemmé vált, így csak Quinn és Sevro maradt közöttük jó szándékkal irántam. Pollux nagy kérdés, mert ő az után megy, aki éppen a hatalmasabb. Ahogy a szél fúj.

A Házamhoz nem térhetek vissza. Ott nekem már nincs helyem. Valaha ugyan a vezetőjük voltam, de még emlékszem, hogy néztek rám. Most az a legfontosabb, hogy megtudják, még élek.

A Mars és a Jupiter között dúló nagy háborúskodás közepette a nagy síkon a derék Ceres még mindig tartja magát. Magas falaik mögött változatlanul füstölnek a kemencék, sül a kenyér, miközben a jeges síkon a két nagy sereg kósza bandái össze-összecsapnak, és ionPengékkel kaszabolják egymást. Az Argos befagyott, könnyűszerrel kelnek át a jegén, és ötletszerűen támadnak az ellenségre, a gyenge töltésű kardokkal komoly sebeket osztogatva. A mentőHajók szédült szirénájától hangos naphosszat az éter. Mindkét sereg bajnokai ionPáncélzatot viselnek, hogy óvják magukat az újfajta fegyverektől. A rabszolgák kezdetlegesebb eszközökkel csépelik egymást. Elég látványos a csatatér ott a folyó környékén, ugyanakkor persze hihetetlen nagy ostobaság az egész.

Musztánggal és Miliával figyeljük a távolból, ahogy két jól felfegyverzett seregtest összecsap a Phobos Torony tövénél. Lobognak a zászlók, csapkodja őket a szél. A lovak tapossák a mély havat. Mars és Jupiter úgy csap össze, mintha két fémtenger gigászi hullámai zúdulnának össze csörömpölve. A széles pajzsokon elektromos szikrákkal pattannak meg a lándzsák. Kardok feszülnek kardoknak. Minőségi Választottak verekednek minőségiekkel. Rabszolgák rohangásznak, hogy lecsapják egymást, de ők csak a gyalogok ebben a gigászi sakkjátszmában.

Már Paxot is látom, ahogy rozsdás, ősrégi páncélzatban, vörösen, mintha csak ócska hőszkafandert viselne, osztja a csapásokat, és épp egy lovat igyekszik felkapni. De a tökéletes lovag mintaképe nem ő, hanem Cassius. Mert ő is itt van, a páncélja villog a fényben, száguld keresztül az ellenségen, és egymás után sújt le rájuk, a kardja lángnyelvként csap hol jobbra, hol balra. Tud küzdeni, tagadhatatlan, de hogy ennyire ostobán teszi, az meglep. Mert egyenesen az ellen közepébe vágtat lándzsásai élén, hogy úgy ejtse el Jupiter embereit. De aztán akik az első csapásokat megúszták, egyesítik erőiket, és most ugyanúgy indulnak Cassius ellen. És egyre csak így folyik tovább, egyik fél se jut jottányit sem előbbre.

– Micsoda barmok – mondom Musztángnak. – Elvakítja őket a sok puccos fegyver meg páncél. Nyilvánvaló. Persze ha még háromszor-négyszer így egymásnak feszülnek, valamelyik fél majdcsak beadja a derekát.

– Nem, van taktikájuk, nézd. Ott egy ék alakzat. Amott pedig megtévesztő támadást indítanak, ami átfordul majd oldalcsapásba.

– Akkor is nekem van igazam.

– Valóban nem tévedsz – biccent, figyeli egy ideig a csata alakulását, majd folytatja. – Mintha a saját kis háborúnkat játszanák le újra, kivéve, hogy nem rohangálsz fel-alá, vonítva, mint egy holdkóros farkas – mondja, nagyot sóhajt, és a vállamra teszi a kezét. – Jaj, a régi szép idők.

Milia fintorogva méreget bennünket.

– Csatát taktikával lehet nyerni. Háborút pedig stratégiával – zárom le.

– Hohohohó, én szóltam, Arató, a farkasok istene, a stratégiák nagymestere – csíp az arcomba Musztáng. – Olyan imádni való vagy.

Elhessegetem, Milia meg a szemét forgatja.

– Mi hát a stratégiád, nagyuram? – kérdi Musztáng.

Minél jobban elhúzom a dolgokat az ellenséges seregekkel, a proktoroknak annál több esélyük lesz ellenem. Felemelkedésem üstökösszerű kell hogy legyen. De ezt most még nem árulom el Musztángnak.

– A stratégiám lényege a gyorsaság – mondom. – Gyorsaság és megfontoltság.

Másnap reggel Mars seregei a Metas hídját az éjszaka során odahurcolt szálfák akadálya miatt nem tudják megközelíteni. Ahogy az várható, nem kezdik kiszabadítani az utat, hanem visszalovagolnak a várba, mert csapdát szimatolnak. Őrszemeik a Phoboson és a Deimoson nem láthatnak bennünket. Egy ideig lesnek és kémlelnek a magasból, majd füstjelekkel tájékoztatják a várat, hogy a híd körüli síkon és erdőségben nem látnak meglapuló ellenséget. Nem is láthatnak, mert már pirkadat előtt behasaltunk a fák közé, vagy ötven méterre a hídtól, és azóta nem is mozdulunk. Mostanra minden Esküszegőnk fehér vagy szürke farkasbundát hord. Egy hetünkbe tellett, hogy levadásszuk a sok farkast, de megérte, mert így összekovácsolódtunk. Szedett-vedett tíz katonám van, az biztos, csupa hazug és csaló, aki inkább teszi kockára a jövőjét, minthogy rabszolga legyen a hülye játékban. Összegezve: büszke és gyakorlatias, de nem túl megbízható banda. Épp olyan, amilyenre szükségem van. A képünket madárszarral és szürke agyaggal mázoltuk be, így aztán valamiféle télszellemeknek tetszünk leginkább, ahogy a fagyos levegőben párállik a nevetésünk.

– Bejön nekik, hogy egy ilyen félelmetes alaknak szüksége van rájuk – mondta tegnap éjjel Milia hidegen, mint egy jégcsap. – És nekem is.

– Mars bekapja a csalit – suttogja Musztáng a fülembe, ahogy hasalunk. – Nem sok ész maradt a Házban.

Most, hogy már Roque sincs... Musztáng egészen mellém feküdt a hóba, a lábunk összeér, és az arcunk centikre van egymástól a csuklyánk alatt, hogy a levegő, amit beszívok, az ő meleg lehelete. Azt hiszem, most először jut eszembe, hogy megcsókoljam. Elhessegetem a gondolatot, és Eo pajkos ajkára gondolok inkább.

Dél körül küld ki embereket Cassius – javarészt rabszolgákat, mert csapdát gyanít –, hogy a hidat megtisztítsák az akadálytól. Cassius túlokoskodja a dolgot. Mert abban a hitben van, hogy a csapdát Jupiter állította, és a lényege, hogy amint megtisztítják a hidat, a lovasságuk rohammal lecsap Marsra. Ezért aztán a saját lovasságát déli irányból nagy hurokkal a Phobos Torony felé keríti, hogy hátból üthessenek rajta a csapdát állító Jupitereken, akik véleménye szerint vagy a Nagyvadon, vagy a síkság felől zúdulnak majd le. Milia jelzi is a megbeszélt huhogással az őrhelyéről, ami egy bő másfél kilométernyire álló magas fa teteje. Eljött a mi időnk.

Nem vonítunk, nem ordítunk, amikor tizenegyen lerohanjuk a kopár erdőből a hídnál szorgoskodó rabszolgákat. Négy lovas felsőVálasztott felügyeli őket, az egyikük Scipio. Egyre gyorsabban rohanunk a bozótosból, oldalról zúdulunk le rájuk. Nem látnak meg bennünket, mi pedig versenyt futunk egymással, hogy ki csap le elsőként.

Én győzök.

Megszállott démonként vetődöm Scipióra ötméteres repüléssel a ritka gravitációban, oldalról kapom el, a bal vállába beledöföm életlen késemet, és lerántom a nyeregből. A lovak nyihognak, Musztáng egy másik minőségi Marsot kap el a pálcájával. A seregem némán tör előre, a szürke és fehér álca miatt nem is látszanak szinte. Két Esküszegőm leszedi a másik két maradék lovast, tompa fejszével és doronggal ütik le őket, a lovaik fel se ocsúdnak, hogy hová lettek az eredeti lovasaik, máris mi üljük meg őket. A többi emberem a rabszolgákat rohanja le olyan hangtalanul, hogy a fele már csak akkor látja, mi történik, mikor hatan közülük már Minerva rabszolgái, és Musztáng utasításának megfelelően nekünk segítenek korábbi társaik ártalmatlanításában. Azt előre a lelkére kötöttem mindenkinek, hogy nem ölünk meg senkit, most azonban a maradék Mars rabszolga ordítva ránt fejszét, és fordul ellenünk.

A valaha volt minervások felismerik Musztángot, és nincs velük nehéz dolga, amint megszabadulnak a Mars jelétől, lelkesen segítenek nekünk. Mintha fordulna az ár, együtt fogjuk le a többi rabszolgát, és Musztáng sorra törli le a homlokukról Mars jelét. Az utolsó a főnyeremény. Maga a hatalmas Pax. Ordítva harcol, hét ember kell, hogy lefogjuk. Csak csépel körbe-körbe, a nevét kiáltozva bolondul. Szerencsére a páncélja nincs rajta, elvégre dolgozni küldték ki, nem harcolni. Nagy nehezen leteperjük, és alaposan képen vágom. Köpködve, nevetve fogjuk le, míg a végén már tucatnyian ülünk a genetikai szörnyeteg hasán. Musztáng róla is leveszi a Mars jelet, és akkor az üvöltése végre nevetésbe fordul, hisztérikus, magas vihogásba, mintha megvadult kamasz lány lenne.

– Szabadsááááág! – üvölti akkor, felpattan, és már keresi is a tekintete, hogy kit csaphatna agyon. – Darrow au Andromedus! – ordítja a képembe, és ütne tiszta erőből, mák, hogy Musztáng hangja megállítja:

– Ő a mi oldalunkon áll – kiált rá Paxra.

– Biztos? – kérdezi Pax, majd amikor Musztáng biztosítja róla, hogy nagyon is, óriási képe mosolyra derül, öles karjaiba von, magához szorít nagy barátságosan. – Szabadsááááág, testvéreim! Édes szabadság!

Scipiót meg a három társát ott hagyjuk a földön, hadd jajgassanak.

A Phobosról és a Deimosról füstjelek szállnak a magasba, de mi már loholunk is vissza a fák között északra, a törpehegyek közé, mielőtt még Mars lovasai visszafordulnának, és üldözőbe vennének bennünket. A tornyokból mindent láttak az őrszemek, és bizonyára halálra váltak. Pillanatok alatt, a semmiből jött a csapás, és megsemmisítő volt. Pax meg folyamatosan vihog, mint egy lány.

Mars Házát nyilván megzavarja, hogy hirtelen így megfogyatkoztak, elvégre tizenkét rabszolgájukat ragadtuk el. De ez nem elég. Azt akarom, hogy ne úgy tekintsenek rám, mint egy megbukott vezérre. Valami felfoghatatlan természetfeletti erővé kell válnom a szemükben. Olyannak kell lennem, mint a Sakál, titokzatosnak és emberfelettinek.

Azon az éjszakán északról közelítem meg Mars várát a hóban. A völgyet lovas őrök vigyázzák, hallom a lovak puha lépteit a fagyott füvön, bár látni nem látom őket. A nyergek nyikorognak a sötétben. Farkasbundám fehér, mint a hó. A csuklyát is a fejemre húztam, így olyan vagyok, mint a pokol bugyraiból felszállt ártó szellem. A sziklafal meredekebb, mint ahogy emlékeztem, kis híján elvétem a lépést, és lezuhanok, de aztán épségben sikerül lejutnom a várfalhoz. A falakon fáklyák fénye táncol, a szél rángatja a lángjukat. Musztáng hamarosan fellobbantja a jelet.

Levetem a bundámat, és labdába gyűröm. A bőröm szénportól fekete. A fémkapaszkodókat a fal réseibe illesztem, és elkezdek felfelé mászni. Olyan, mint régen, amikor a fúrómra tornáztam fel magam, csak most jóval erősebb vagyok, és nincs rajtam a hőszkafanderem. Hat perc alatt a magasba érek, és még csak nem is zihálok, bár a Pegazus táncol a nyakamban.

Az ujjaimmal kapaszkodom a fal tetején, kívülről, kivárom, hogy elhaladjon előttem az őrszem. Persze hogy rabszolga. És nem is éppen buta lány, egyből észrevesz, ahogy átvetem magam a mellvéden. A lándzsáját a torkomnak szegezi. Az orra alá tolom a Mars gyűrűmet, és csendre intem.

– Miért ne riasszam a többieket? – kérdi nagy szemekkel. Megismerem, Minerva volt.

– Azt mondták, hogy az ellenségtől vigyázd a falakat, nem? De én a Mars Házából vagyok, itt a gyűrűm, elég világos. Vagyis nem lehetek ellenség, igaz?

– A Primus azt parancsolta, hogy behatolók ellen védjem a falat, és ha bárki próbálkozna, végezzek vele, vagy kiáltsak – fejti ki a lány a homlokát ráncolva.

– Ez az én otthonom. Én a Mars Házából való vagyok. Én is a gazdád vagyok, és most én is azt parancsolom, hogy továbbra is őrizd a várat, és légy résen, hátha jönnek idegen behatolók – kacsintok rá. – Szavamra, Virginia boldog lesz, ha szóról szóra betartod az utasításokat.

– Él a Primusom? – billenti félre a fejét Musztáng igazi neve hallatán. Végigmér.

– Minerva Háza nem bukott el.

– Nos, akkor... – mosolyog olyan szélesen a lány, hogy szinte kiszakad a szája sarka. – Ez itt tényleg a te otthonod. Nem akadályozhatom meg, hogy hazatérj. Mert köt az esküm, engedelmeskednem kell. Várj csak... Téged ismerlek. De azt mondták, meghaltál.

– Köszönd a Primusodnak, hogy mégsem.

Megtudom tőle, hogy a Ház tagjai alszanak, és a rabszolgák őrzik éjjel a várat. Hát ez a gond a rabszolgákkal: mindig készek kibúvót találni a kötelességeik alól, és túlságosan lelkesen fecsegik ki a titkokat. Végül ő marad a falon, a posztján, én pedig a toronyba osonok a kulccsal, amit a lány véletlenül a markomba ejtett.

Ahogy a régi otthonomban settenkedem előre, nagy a kísértés, hogy meglátogassam Cassiust. De nem azért jöttem, hogy megöljem. Az erőszak az ostobák útja. Néha elég ostobán végigsétálok rajta, de nem ma éjjel. Most okosnak érzem magam. És még csak nem is azért jöttem, hogy ellopjam a pálcát. Azt nyilván őrzik. Nem, csakis azért vagyok itt, hogy emlékeztessem őket, valaha tartottak tőlem. Hogy én vagyok köztük a legjobb. Oda megyek, ahová csak tetszik. Azt teszem, amihez kedvem szottyan.

Az árnyékban osonok, bár az összes rabszolga őr ellen bevethetném a korábban használt érvemet. De inkább végzem a dolgom, és minden egyes ajtóba belevésem a parittyaPengét. Besurranok a nagyterembe, és a hatalmas asztalba is belevágom a jelet, hogy megszülessen a legenda. Aztán Cassius székébe koponyát metszek, és a szék támlájába beleállítom a kést, hogy szárnyra kapjon a szóbeszéd.

Ugyanazon az úton távozom a várból, amin bejutottam, közben az északi domboldalon fellobban a tűz. A máglya fényesen lobog. És a lángok eltéveszthetetlenül az Arató parittyaPengéjét formázzák.

Ha Sevro még mindig a Mars Házzal van, tudni fogja, hogy találjon meg. Nagy hasznát venném a kis nyavalyásnak.

36

A második vizsga

Ha sereget akarok, etetnem kell a katonáimat. Ezért mindenekelőtt megszerzem Ceres kemencéit, amik után Marsot és Jupitert is úgy eszi a penész. Méghozzá villámgyorsan, és váratlan erőszakkal veszem be a várat.

A Minerva tagjai magától értetődően elfogadják a vezetésemet. De nem vagyok bolond. Tudom, bár nagy hatást tett rájuk, ahogy a döglött lovakból lerohanták őket a Vonítóim, és a Pax felett aratott győzelmemet is végignézték mind, de csakis azért követnek most, mert látják, hogy Musztáng bízik bennem. A volt Diana házbelieket egyelőre rabszolgaként tartjuk, az ő bizalmukat még el kell nyernem. Bizarr módon Tactus az egyetlen közöttük, aki már bízik. Emlékszem, több hónappal ezelőtt az amúgy elég lelombozott fiú csupa vigyor lett, amikor közöltem vele, hogy egy lótetem gyomrába fogom bevarrni. Még két másik Dianás van köztük, akik a lovakban voltak. A többiek DöglöttLovaknak nevezik őket, és mind fehér lószőrből font karkötőt hordanak. Kissé bezizzentek, azt hiszem.

Aminek igazán bővében vagyunk az erdőben és a fennsíkon, az a farkas. Levadászunk belőlük jó néhányat, hogy az újakat is megismertessük a harcmodorral, amiben nyoma sincs a nagyszerű lovassági rohamoknak meg a hülye lándzsáknak. És persze semmi értelmetlen szabály a lovagiasságról. Mindenkinek jut új farkasbunda. Eleinte, amíg ki nem szárad, fertelmesen bűzlik, de idővel a rohadt részeket le lehet hámozni róla. Csak Paxnak nincs. Akkora farkast még nem látott a föld, aminek a bundája elég lenne neki.

– Ceres Házának nem újdonság egy ostrom – jegyzi meg Musztáng.

Igaza van. Éjjelente szinte többen vannak náluk ébren, mint nappal. Őrködnek a falakon. Résen vannak, nehogy váratlanul érje őket a támadás. Hatalmas rőzsekötegek világítják be a falakat. És kutyákat is szereztek valahonnan. Azok is a falakon járőröznek. A víz felőli nyílást azóta őrzik, hogy még a Minervával vívott háborúskodás idején egyszer Sevrót megpróbáltam beküldeni a latrináikon át. Ezt Sevro is nehezen bocsátotta meg nekem. És az erődből egyetlen diák se merészkedik most már elő. Tanultak. Tudják, micsoda kockázatokkal jár, ha egy erősebb Házzal nyílt terepen bocsátkoznak harcba. Télre beássák magukat az erődjükbe, és mire eljön a tavasz, a többi Ház legyengül és kiéhezik, akkor csapnak majd le ránk erősen, felkészülten, szervezetten.

Csakhogy tavaszig nem húzzák ki.

– Vagyis akkor nappal támadunk? – kérdez rá Musztáng.

– Még szép – bólintok. Néha eltűnődöm, hogy minek is beszélgetünk egyáltalán, amikor belelát a gondolataimba, még a legőrültebb ötleteimre is rájön.

És ez a terv különösen őrültre sikerült. Miután kivágunk az Északvadon egyik nagy tisztásán egy méretes fát, egy álló napon át gyakoroljuk a támadást. Pax miatt nem totális képtelenség. Versenyzünk, hogy ki egyensúlyoz a fán a legjobban. Musztáng bírja legtovább, a lóképű Milia a második, de epét köp dühében, hogy nem sikerült legyőznie Musztángot. Én vagyok a harmadik.

Ahogy a Mars Háznál a hidas csapdát csináltuk, most is a lehető legközelebb kúszunk az erődhöz, és beássuk magunkat a hóba. Megint Musztánggal vagyok párban, összebújva melegítjük egymást. Tactus próbál Miliával párba állni, de a lány elküldi.

– Ha kicsit átgondolod, rájössz, hogy szívességet ajánlottam – morogja Tactus Miliának, miközben befészkeli magát Pax szagos hónaljába. – Kábé olyan dögös vagy, mint egy kőből faragott vízköpő rémpofa. Szerinted mikor lesz még valaha esélyed, hogy egy hozzám hasonló kaliberrel összebújj? Hálátlan ribanc.

Musztáng és a csajok gúnyosan nevetnek rajta. Aztán az éjszaka csendje és a nyílt síkon süvítő szél marása gyorsan elcsendesít mindenkit.

Reggel egymásba fonódva, vacogva ébredünk Musztánggal, és kiderül, hogy az éjjel még több hó esett, jócskán mélyebben vagyunk, mint terveztük. Majdnem léket is kap a tervünk, szerencsére a szél elég erős, és sodorja a havat, így nem túl mély mégse. Én ébredek elsőként, de hamarosan az egész seregem mozgolódni kezd. Ahogy az egyik éledezik és nyújtózik, ébreszti a mellette kuporgót, míg mindenki ki nem dörzsöli a szeméből az álmot. A hó felszíne alatti alagútban lapítunk, szipogó, köhécselő Aranyak csoportja. Látni ugyan nem látom őket, de a hóvihar dacára is hallom mind.

Vastag prémköpenyemre jég dermedt az éjjel, de Musztáng kezei belül vannak a bundában, melegítik az oldalamat. A lehelete a nyakamat csiklandozza. Ahogy moccanok, nagyot ásít, és nyújtózik finoman, akár egy macska, majd kicsit arrébb húzódik. Hó omlik be kettőnk közé.

– Ekkora egy vérveretes nyomort – morogja a közelben Dax, aki Miliával érkezett közénk. Látni őt sem látom a hó alatt.

Musztáng megbököd, és mutatja mellettünk Tactust és Paxot, akik úgy össze vannak bújva, mint a szerelmesek, de sietve szétrebbenek, ahogy magukhoz térnek.

– Szerinted melyikük Rómeó? – suttogja rekedten a fülembe Musztáng.

Vihogva ások keskeny kinézőlyukat a fejem felett, hogy ellenőrizzem, magunk vagyunk-e a hófúvásban a kora reggeli tájban. Nem számítva a távolban kószáló pár lovas felderítőt, sehol senki. Az északi folyó felől mar a szél, fáj tőle a bőröm.

– Készen állsz? – mosolyog rám Musztáng, ahogy visszahúzom a fejemet. – Vagy fázol?

– A tóban hidegebb volt, amikor először túljártam az eszeden – ugratom. – Ó, azok a régi szép idők.

– Az is része volt a nagy tervemnek, hogy elnyerjem a bizalmadat, kisember – húzza el kópésan a száját. De aztán elkapja az aggodalmat a pillantásomban, átöleli a derekamat, és egészen közel hajol, hogy mások ne hallják. – Gondolod, itt kuporognék veled a hóban, ha szemernyit is kételkednék, hogy bejön-e a terv? Hát tévedsz. De most lefagy a tököm, és a szél is elül lassan. Szóval vágjunk neki, Arató.

Visszaszámolok, és egy emberként ugrunk fel mind a huszonnégyen, a hó potyog le rólunk, a szél a képünkbe mar, de már rohanunk is sebesen, öleljük a hosszú fatörzset, amit egész éjjel szorongattunk a hóalagútban. Hangtalanok vagyunk, csak a szél süvölt. A fa nehéz, de velünk van Pax, akit a szülei lovakat megszégyenítő génekkel engedtek útnak. Lihegünk, ég a combunk. Mélyen belesüppedünk a hóba a vállunkra nehezedő fatörzs súlya alatt, vergődünk, de nem adjuk fel. A falon üvöltés harsan. Magányos kiáltás, visszhangzik a jeges téli reggelben. Aztán újabb kiáltások. Ugatás. Zavarodottság hangjai. Egy nyíl suhan el mellettünk. Kísértetiesen hasít bele a némaságba. Még egy nyíl. Hihetetlenül néma a világ, ahogy a halált hozó nyílvesszők zuhognak ránk. A szél elült. A felhőtakaró mögül kikukucskál a nap, és átmelegít bennünket a reggeli napsütés.

Már a falnál vagyunk. Az erőd kőmagaslatán kiáltások harsognak, a tornyokból és bástyákról, összevissza. Egy jelzőkürt. Kutyák. A mellvédről zuhog alá a hó, ahogy az íjászok kihajolnak, hogy célba vehessenek bennünket. A kezem mellett beleáll egy nyílvessző a fába. Valaki, talán Dax, összeesik. Akkor Pax elordítja a jelet, és ő, Tactus meg még másik öt harcosunk, a legerősebbek, a fagerendánk végét minden erejüket összeszedve a falhoz dűtik. Aztán ott tartják abban a szögben, ahogy megbeszéltük. Nyögnek a teher alatt. Még így is öt méterrel a fal teteje alatt találkozik az erőddel, de nem érdekel, sprintelek fel rajta. Pax vaddisznóként hörög, de tartja a nehéz fát a helyén, meg se moccan. Átkozódik, harsog. Mögöttem már jön is Musztáng és Milia. Majdnem megcsúszom. Pokolfúró kezeim és egyensúlyom tart csak fenn a göcsörtös törzsön. A bundánkban most inkább mókusnak látszunk, nem farkasnak. Egy nyílvessző hasítja át a bundámat. De felértem a falhoz, a kissé imbolygó gerenda végén állok. Pax és a társai fájdalmasan hörögnek erőfeszítésükben. Musztáng is megjön. Összekulcsolom a kezeimet, bakot tartok neki. Elrugaszkodik a markomból, nagy lendülettel érkezik, és én feldobom a fal tetejére. Máris suhog a kardja a fejem felett, és úgy visít, mint egy vészbanya. Milia már repül is utána, a derekáról hosszan lobog a kötél, amit magával hozott. Ahogy megveti odafenn a lábát, kapaszkodom is fel a nyomában a falra. A gerenda dobbanva zuhan alattam a földre. A kardom vágja az utat, rémületes vagyok. Támadásunk váratlanul érte Ceres Házát, ráadásul még soha ellenség nem jutott fel a falaikra. És mi hárman vagyunk, őrülten forgatjuk a kardot. Megszáll a dühödt izgalom, és táncra perdülök.

Csak íjaik vannak. Hónapok óta nem forgattak kardot. A miénk se éles, és nincs benne áram, de még így is kellemetlen beszedni egy ütést vele. A legnehezebb dolgunk a kutyákkal van. Egyet fejbe rúgok, egy másikat lehajítok a mélybe. Milia a földön, látom, ahogy nyakon harap egy dögöt, aztán behúz egyet a tökébe. A kutya nyüszítve menekül.

Musztáng már előbbre jár. Kiütöm egy íjász kezéből a fegyvert, mert őt célozza. Odalentről Pax üvölt, hogy nyissam már ki a kaput. Szó szerint zokog, hogy harcolhasson végre.

Megyek Musztáng után le az udvarra, levetem magam a mellvédről, és a könyökömmel elintézek egy nagydarab Ceres-harcost, aki épp Musztángot próbálja leteríteni. És igazából most látom meg először a kenyérerődöt. Különös hely, a nagy térségről több épület nyílik, meg egy magas torony, ahol a kenyér sül. Az illattól nagyot kordul a gyomrom, de most csak a kapu érdekel. Odarohanunk. Mögöttünk ordibálás. Túl sokan vannak, hogy hárman elbírhatnánk velük. Már épp a kapunál vagyunk, amikor vagy háromtucatnyi Ceres-diák özönlik elő a toronyból.

– Igyekezz! – üvölti Musztáng. – Igyekezz már!

Milia a fejünk fölül, a fal magasából íjjal veszi tűz alá az ellenséget.

És végre kitárom a kaput.

– PAX AU TELEMANUS! PAX AU TELEMANUS!

Egy mozdulattal félrelök. Hatalmas, félmeztelen, csupa izom, és üvölt, ahogy a torka bírja. A haját fehérre mázolta, és bogyólével két szarvat formált belőle. A bunkója akkora fahasáb, mint amekkora én vagyok. A Ceres Ház diákjai visszahőkölnek. Valaki elesik, mások megbotlanak. Egy fiú felvisít, ahogy Pax a közelébe dübörög.

– PAX AU TELEMANUS! PAX AU TELEMANUS!

Nem akarja, hogy később szedett-vedett neveken emlegessék minótauroszi őrjöngését. Ahogy belecsapódik a Ceres tömegbe, azok végképp feladják. Fiúk és lányok repülnek szerteszét, mint aratáskor a pelyva.

Hadseregünk maradéka is befelé árad a tébolyult bika mögött. Vonítani kezdenek, nem mintha mondtam volna nekik, és nem is azért, mert Sevro Vonítóinak képzelik magukat, hanem mert ezt a hangot hallották a döglött lovakból előmászó kísértetseregtől, ettől a hangtól állt fel rémületükben a hátukon is a szőr, miközben lerohantuk őket, és a Házuk elbukott. Most rajtuk a sor, ők vonítanak, ahogy belevetik magukat az őrült forgatagba. Pax a nevét üvölti, aztán meg az enyémet, és szinte egymaga beveszi a vártornyot. A lábánál fogva felkap egy fiút, őt használja bunkósbotnak. Musztáng úgy járja a csatateret, mint valami valkűr, és rabszolgává tesz mindenkit, aki a földön hever kiütve.

Öt perc alatt vesszük be az erődöt és a kemencéket. Bezárjuk a kapukat, vonítunk, és végre vérveretes kenyeret falunk.

Felszabadítom a Diana házbéli rabszolgáinkat, akik mind kivették a részüket a diadalból, és mindegyikükkel összenevetünk. Tactus egy szerencsétlen fiú hátán ül, és épp kislányos varkocsokba fonja a haját. Megrántom a karját, hogy szálljon le róla. A kezemre csap.

– Ne érj hozzám – ugatja.

– Mit mondtál? – morgok rá.

Felpattan, az orra alig az államig ér, és hozzá is ér, mert halkan beszél, és belehajol hozzá az arcomba, nehogy más is hallja:

– Figyelj, nagyember, én a Völgyi fajból származom. Tiszta vérem a Hódításig visszavezethető. Egyheti járadékomból megveszlek és eladlak. Szóval ne alacsonyíts le a többiekhez ebben a hülye játékban – mondja, majd hangosabban folytatja, hogy a többiek is hallják. – Azt csinálok, amihez kedvem van, mert a kedvedért döglött lóban aludtam, hogy bevegyük Minerva várát, és ezt az erődöt is megszereztem neked! Csak jár nekem is némi szórakozás.

– Másfél liter – hajolok a füléhez.

– Mit morogsz már? – forgatja a szemeit.

– Ennyi vért öntök le a torkodon.

– Na, hát még akár jól is eshet – vihog, és hátat fordít.

Akkor lenyelem a haragomat, és kihirdetem a seregemnek, hogy ebben a játékban nincsenek rabszolgák, és aki hajlandó a farkasbőrt viselni, az maradhat. Akinek nem tetszik, mehet. Persze hogy marad mindenki, nem is számítottam másra. Nyerni akarnak, de ahhoz, hogy a parancsaimat kövessék, és felfogják végre, hogy nem tartom magam valami nagy hatalmú cézárnak, büszke szívüknek éreznie kell, hogy egyenként nagyra tartom őket. És erről gondoskodom is. Minden diákkal beszélek, mindenkinek hálásan megköszönöm a nagy tettét, és bókolok is nekik. Hogy amikor majd a Vörösök veszett hadaival lerombolom a Társadalmukat, akkor is emlékezzenek a szavaimra, és akkor is elégedetten mesélhessék a gyerekeiknek, hogy Darrow a Marsról egyszer régen megveregette a vállukat, és szépeket mondott nekik.

A Ceres Ház levert diákjai tátott szájjal nézik, ahogy felszabadítom a rabszolgáinkat, és egy mukkot sem értenek az egészből. Felismernek, de nem vágják, miért nincs velem más is a Marstól, vagy egyáltalán, hogyhogy én vagyok a vezér, és miért hiszem azt, hogy felszabadíthatom a rabszolgákat. És amíg bámulnak, Musztáng a Minerva-pálcával rabszolgákká teszi őket, és akkor aztán tényleg teljes lesz a fejükben a káosz.

– Hódítsatok meg nekem egy erődöt, és visszakapjátok ti is a szabadságotokat – mondom nekik. Más a testük, mint a miénk. Puhább a sok kenyértől és kevés hústól. – De nyilván elepedtek egy kis vadhúsért meg szárnyasért. Nem volt épp fehérjedús az étrendetek.

Persze készültünk, hoztunk magunkkal húst bőséggel, hogy jusson mindenkinek.

Jó pár rabszolgájukat felszabadítjuk. Nincsenek valami sokan, és már hónapokkal ezelőtt ejtették őket, Marstól és Júnótól. Elég bizarrnak találják az új szövetséget, de sokat nem akadékoskodnak, örülnek, hogy végre kiszabadulhatnak a járomból, a kemencék mellől.

Az éjszaka kissé kellemetlen fordulatot vesz, amikor úgy egyórányi alvás után Musztáng ébreszt. Az ágyamon ül, keze a lábamon, és a tekintete súlya riaszt. Először elfog a rémület, hogy nagyon is emberi késztetések hajtották az ágyamhoz, hogy az a kéz a lábamon ennél többet szeretne. De aztán kiderül, hogy hírt hozott. Mégpedig nemkívánatos hírt.

Tactus nagy ívben tett a rendelkezéseimre, fütyül rám, és majdnem megerőszakolt egy Ceres rabszolgát. Milia még időben közbelépett, és csakis Musztáng megjelenése akadályozta meg, hogy ne tépje cafatokra Tactust. Most mindenki egymásnak feszül.

– Elég kínos a helyzet – magyarázza Musztáng. – Diana diákjai felfegyverkeztek, és ki akarják szabadítani Milia és Pax kezei közül.

– Annyira felhúzták magukat, hogy nekimennének Paxnak?

– Ja.

– Már öltözöm is.

– Az jó lesz.

Két perccel később a tanácsteremben találkozunk. Az asztalba már belevésték a parittyaPengémet. Nem én voltam, én nem is tudtam volna ilyen szépen megcsinálni.

– Mit gondolsz? – huppanok le vele szemben egy székre. Ketten vagyunk a tanács. Ilyenkor különösen hiányzik Cassius, Roque, Quinn meg a többiek. Leginkább Sevro.

– Amikor Titus ezt tette, azt mondtad, magunk teszünk igazságot, ha jól emlékszem. Őt halálra ítélted. Maradunk annál a szokásnál? Vagy legyen annál praktikusabb az ítélet? – kérdi, mert azt gondolja, hogy legszívesebben elengedném Tactust.

– Megfizet a tettéért – bólintok, amivel láthatóan nagyon meglepem.

– Ez az egész... annyira dühít – mondja végül, lekapja csizmás lábait az asztalról, és felém hajol. – Ennél többnek illenék lennünk. Jobbnak. A Páratlanoknak elvileg menteseknek kellene lennie minden... késztetéstől – mondja, és gúnyosan idézőjeleket ír a levegőbe a két ujjával –, amely szolgasorba taszítja a gyengébb Színeket.

– Nem késztetésekről van itt szó – dobolok idegesen az ujjammal az asztalon –, hanem a hatalomról.

– Tactus a Völgyi-házból van – kiált fel Musztáng. – A családja ősrégi. Mennyi hatalom kellene még annak a seggfejnek?!

– Mármint nálam akar hatalmasabb lenni. Korábban valamit megtiltottam neki. Most azt akarja bebizonyítani, hogy ő akkor is azt tesz, amit akar.

– Vagyis akkor nem olyan vadember, mint Titus.

– Ugyan, hiszen ismered. Vadember az. Csak ezt most előre megfontolt szándékkal tette.

– Elég nehéz helyzetbe hozott az a szemét lángész.

– Nem tetszik ez nekem – csapok az asztalra. – Ne más válassza meg a csatáinkat és a csatatereket. Mert így csak veszíthetünk.

– Ez nem egy győztes helyzet, sehogy se jöhetünk ki jól belőle. Akárhogy rendelkezel is, valakinek mindenképp csípi majd a szemét. Azt kell kiokoskodni, hogy a legkisebb a kár. Világos?

– És az igazsággal mi lesz? – kérdezem.

– És a győzelemmel? – vonja fel magasan a szemöldökét. – Nem az a legfontosabb?

– Ez most valami trükkös kérdés?

– Csak egy teszt – vigyorog szélesen.

– Tactus megölte Tamarát, aki a Primusa volt – ráncolom a homlokomat. – Átvágta a nyeregszíját, és amikor a lány lezuhant, megtiporta a lovával. Gonosz a srác. Bármilyen büntetést megérdemel.

Musztáng úgy vonja fel a szemöldökét, mintha ez totálisan nyilvánvaló lenne.

– Ha valami megtetszik neki, azt egyszerűen elveszi.

– Igen bájos – motyogom.

– Nahát, ez aztán meglep – biccenti félre a fejét, és méreget élénken.

– Mármint micsoda?

– Hogy valamiben tévedtem. Veled kapcsolatban. Nem jellemző. Meglep.

– Rosszul ítélem meg Tactust? – merengek. – Biztos, hogy gonosz? Vagy egyszerűen csak előttünk jár, és gyorsabban levette a játék lényegét?

– Senki se veszi le a játék lényegét.

Musztáng megint feldobja a sáros csizmáit az asztalra, hátradől, és mosolyog. A haja a válla alá ér, dús fonatban kígyózik a hátán. A kandallóban ropog a tűz, a fényében táncra perdül a két tág pupillája. Na, amikor így mosolyog rám, már nem hiányoznak a régi barátok. Kérem, hogy fejtse ki, mire gondol.

– Nem lehet levenni a lényeget, mert nem ismerjük a szabályokat. Senki sem ugyanazon szabályok alapján játszik, érted? Olyan ez, mint az élet. Van, aki azt gondolja, hogy a becsület univerzális érték. Másnak a törvények számítanak. Vannak, akiknek ennél több eszük van, akik jobban tudják. Végül azonban csak az a lényeg, hogy kard által hal, aki kardot ragad, nem?

– Legalábbis a könyvekben – vonom meg a vállamat. – Az életben nem marad a végére senki körülöttük, hogy ledöfje őket.

– A Ceres rabszolgák szemet szemért törvényt akarnak. De ha megbünteted Tactust, akkor a dianásokat haragítod magadra. Elfoglalnak neked egy erődöt, és a végén le vannak szarva. Azért azt nem szabad elfelejteni, hogy az ő szemükben Tactus még mindig az a srác, aki egy döglött ló hasában dekkolt fél napig, hogy elfoglalja neked a váramat. Úgy duzzad majd fel ellened a neheztelés, mint a Réz bürokrácia. Mert ha nem bünteted meg, akkor a Cerest veszíted el.

– Nem megy – sóhajtok. – Ezen a teszten egyszer már elbuktam. Titust halálra ítéltem, mert azt gondoltam, hogy így szolgáltatok igazságot. Tévedtem.

– Tactus Ősi Arany. A vére egyidős a Társadalommal. Az együttérzést és a reformot járványnak tartják. És éppolyan ő is, akár a családja, soha nem változik. Csakis a hatalomban hisz. Az ő szemében a többi Szín nem is ember, ahogy a kisebb Aranyak sem emberek. És ebből soha nem enged, bármi történjék.

Miközben itt vagyok én, az Aranyat játszó Vörös. Bárki feladhatja a hitét. Meg tudom változtatni, tudom, hogy igen. Csak azt nem tudom, hogyan.

– Szerinted mit kellene tennem? – kérdem.

– Hohó, a nagy Arató! – csapkodja a két combját. – Mikor érdekelt téged, hogy más mit gondol?

– Te nem más vagy.

Erre bólint, hallgat egy hosszú pillanatig. Aztán belekezd:

– Egyszer a tanítóm, Plinius, aki egyébként meglehetősen kísérteties figura volt, mesélt nekem egy történetet. Mostanra különben politikus lett, így még pikánsabb a sztori, de mindegy. Élt a Földön egy ember, annak volt egy tevéje – vág bele a történetbe nevetve. – A hatalmas sivatagon haladtak keresztül, amiben rengeteg rusnya kellemetlenség van. Egy nap a férfi épp az éjszakai táborhelyet készítette elő, amikor a teve belerúgott. Ők nélkül. Az ember erre elverte az ostorral. Annyira megverte, hogy a teve sebei begyulladtak, és végül elpusztult. Az ember pedig ott maradt egyedül a sivatag közepén.

– Kezek, tevék... Te meg a metaforáid...

– A sereged nélkül tevétlen ember vagy a sivatagban – vonja meg a vállát. – Cselekedj hát nagyon óvatosan, Arató.

Kettesben beszélek Nylával, a Ceres házbeli lánnyal. Csendes. Okos, mint a nap, de a fizikuma semmi. Leára emlékeztet, olyan, akár egy törékeny kismadár. Az ajka felszakadt, véres. Legszívesebben kiherélném Tactust. Ez a lány nem gonosznak érkezett ide, mint sokan mások. Persze, jut eszembe, valahogy ő is átjutott az Átjárón.

– Megparancsolta, hogy dögönyözzem a vállát. Azt mondta, azt kell tennem, amit mond, mert a vérét ontotta, amikor elfoglalta az erődünket. Aztán pedig... megpróbált... hát tudod.

Férfiak generációinak végeérhetetlen sora vetette már be ezt az embertelen logikát. Szavainak szomorúsága honvágyat ébreszt bennem. De ott is, Lykoson is hallottunk ilyen sikolyokat, ott is megremegett valamitől anyám kezében a kanál.

Nyla hunyorog, a padlóra mered.

– Mondtam neki, hogy én Musztáng rabszolgája vagyok. A Minerva Házé. Mert az ő pálcája volt. Nem akartam engedelmeskedni, de ő nem eresztetett, leszorított. Sikoltottam. Megütött, aztán a torkomat szorongatta, míg összefolyt a világ, és már a farkasirha szagát se éreztem. Aztán, gondolom, lecsapta az a magas lány. Milia.

Azt nem említi, hogy más dianások is voltak a szobában. Akik nézték őket. A seregem. Hatalmat adtam nekik, és ők erre használták. Vagyis az én hibám. Az enyémek, de gonoszak. Ezt büntetéssel nem lehet helyrehozni. Azt kell elérnem, hogy maguktól akarjanak jók lenni.

– Mit szeretnél, mit tegyek vele? – kérdem. Nem próbálom vigasztalni, nem igényli. Én sokkal inkább igényelném, de nem teszem. Mert Evey-re is emlékeztet eléggé.

Nyla a koszos fürtjeivel babrál, majd megvonja a vállát.

– Semmit.

– A semmi kevés lesz.

– Hogy helyrehozd, amit ő próbált velem tenni? Hogy igazság legyen? – rázza meg a fejét, és csípőre rakja a kezeit. – Arra semmi sem elég.

Reggel az udvaron hívom egybe a seregemet. Vagy tucatnyi katonám sántít. Aranyhomlokú csontja nehezen törik, mert nagyon erős, így a legtöbb sebesülés gyorsan gyógyul, felszíni csak. Érzem a Ceres és a Diana Ház diákjainak neheztelését. Újabb kórság, ami mindenképpen beeszi magát a seregem testébe, bárhogyan próbálom is kiirtani. Pax előhozza Tactust, és térdre löki.

Felteszem neki a kérdést, hogy próbált-e Nylán erőszakot tenni.

– Hallgatnak a törvények a fegyverzajban – énekli erre Tactus.

– Ne gyere nekem Ciceróval. Veled szemben magasabbak az elvárások, mint egy fosztogató legionáriussal szemben.

– Na, ebben legalább nem tévedsz. Büszke faj felsőbbrendű leszármazottja vagyok, örökségem dicsőséges. És a hatalmasnál van az igazság, Darrow. Ha elvehetem, hát elveszem. Ha el tudom venni, meg is érdemeltem, hogy az enyém legyen. Ez a Páratlanok hitvallása.

– Az ember valós mércéje az, amit hatalomra jutva tesz – mondom ki hangosan.

– Ugyan, Arató, állj le – legyint a fajtája magabiztos felsőbbrendűségével Tactus. – Háborús zsákmány. Meghajolt a hatalmam előtt, ahogy minden gyenge meghajol az erős előtt.

– Én erősebb vagyok nálad, Tactus. Ezek szerint én is azt teszek veled, amit akarok. Igaz?

Erre csak hallgat, mert érzi, hogy belegyalogolt a csapdámba.

– A te családod az enyém felett áll, Tactus. A szüleim meghaltak. Én vagyok a családom egyetlen élő tagja. De én magam feletted állok.

Erre csak elhúzza a száját.

– Talán nem értesz egyet ezzel? – hajítok elé a földre egy kést, majd előrántom a magamét. – Kérlek hát, fejtsd ki aggályaidat.

Nem veszi fel a kést a földről.

– Akkor tehát a hatalom jogán azt teszek veled, amihez kedvem szottyan.

Kihirdetem, hogy az erőszak nem megengedett, majd Nylát kérdezem, mint az éjjel is, hogy milyen büntetést kér Tactusra. Ahogy éjjel is, azt mondja, nem kíván semmit. Mindenképpen tudniuk kell, hogy nem Nyla akarja, ami történik. Diana Házának katonái meghökkennek, hogy a lány nem akar bosszút. De azért csak összevigyorognak, hogy a vezér kibújt az ítélkezés alól. Akkor azonban folytatom.

– Bár Nyla nem kér büntetést neked, én azt mondom, húsz korbácsütést érdemelsz, bőrkorbáccsal, Tactus. Megpróbáltál a játék határain belül nem megengedett dolgot megszerezni magadnak, szánalmas, állati ösztöneid szintjére aljasultál. Ez itt kevésbé bocsánatos, mint a gyilkosság, és remélem, ha majd ötven év múlva visszadereng elmédben ez a tetted, szégyenkezni fogsz a gyengeséged miatt. Remélem, rettegsz majd, hogy fiaid és lányaid valaha megtudják, mit tettél egy másik Arannyal. És addig is húsz korbácsütés megfelel a célnak.

Néhány Diana házbeli katona dühödten előrelép, de akkor Pax a vállára emeli a fejszéjét, és kénytelenek visszahátrálni. Egy erődöt vettek be nekem, és most megkorbácsoltatom legkedvesebb vitézüket. Ahogy Musztáng lerángatja Tactusról az inget, lelki szemeim előtt látom ezt a seregemet is darabokra hullani. Tactus kígyópillantásokat vet rám. Tudom, milyen gonoszságok cikáznak most a fejében, én is hasonlókat gondoltam azokról, akik engem megkorbácsoltak.

Magam mérem ki a húsz korbácsütést, beleadom minden dühömet. A vére kiserked, csorog végig a hátán. Paxnak az egyik Diana-katonát szinte le kell ütnie, annyira szeretne véget vetni a büntetésnek.

Tactus alig áll a lábán, a szemében gyűlölet lángol.

– Hiba volt – suttogja. – De mekkora hiba.

És akkor meglepem. A kezébe nyomom a korbácsot, és a tarkójánál fogva magamhoz rántom.

– Azt érdemelnéd, hogy letépjem a töködet, te önző köcsög – súgom vissza, majd hangosabban folytatom: – Ez az én seregem, gonoszságai is legalább annyira az enyémek is, mint a tiétek, mint Tactusé. Ahányszor hasonló bűnt követ el valamelyikőtök, bármi önmagáért való rosszat, bármi torzat tesz, az a lelkére száll, és az én lelkemre is, mert ha gonoszat cselekszetek, az mindannyiunknak fáj.

Tactus csak áll ott, mint egy hülye. Összezavarodott.

Erősen mellbe vágom, hátratántorodik. Megyek utána, ütöm tovább.

– Mit akartál csinálni, he? – lököm a korbács nyelét markoló kezét a melléhez.

– Nem értem, miről beszélsz... – hebegi, miközben egyre csak löködöm.

– Ugyan már, ember! Bele akartad vágni a pöcsödet az én seregem egyik katonájába. Ennyi erővel akár engem is megkorbácsolhatnál, nem? Engem is bánthatnál ennyi erővel. Na, gyerünk, nem nagy ügy. Csináld. Szavamat adom, hogy Milia nem veti rád magát.

Megint taszítok egyet rajta. Körbenéz. Senki nem szól semmit. Levetem az ingemet, és letérdelek. Csípős a levegő, a térdem alatt érzem a hó és a kő hidegét. A tekintetem összetalálkozik Musztángéval. Rám kacsint, és érzem, bármire képes vagyok. Felszólítom Tactust, hogy mérjen rám huszonötöt a korbáccsal. Rosszabbat is kibírtam már. A karja gyenge, és akarni se akarja igazán. Csíp, de azért öt csapás után felállok, kiveszem a kezéből a korbácsot, és Pax kezébe nyomom.

Hattól számolnak tovább.

– Kezdjétek elölről – kiáltom. – Egy kis erőszaktevő korcs nem tud elég nagyot ütni. Annál még a szúnyogcsípés is jobban fáj.

Pax csapásai már nem csak csípnek.

A seregem tiltakozik, üvölt. Nem értik. Egy Arany soha nem tesz ilyet. Egy Arany nem áldozza fel magát másért. A vezetők csak elvesznek, soha nem adnak. A seregem tovább tiltakozik. Kérdem, miért rosszabb ez, mint az az erőszak, amit mind csendben elnéztek. Hiszen Nyla is a seregünk tagja már. Ő is a testünk része.

Ahogy a Vörösök. Ahogy az Obszindiánok. Ahogy minden Szín.

Pax próbál könnyű kézzel ütni, de Pax attól még Pax. Amikor végez, a hátam olyan, mint a megcsócsált kecskehús. Felállok. Összeszorítom a fogaimat, hogy ne imbolyogjak. Csillagokat látok, sírni volna kedvem. De inkább azt mondom az embereimnek, hogy ezentúl ha bárki elkövet valami gonoszságot, akkor a szemük láttára kell majd megkorbácsolnia engem. Látom, hogy néznek Tactusra, Paxra meg a hátamra.

– Nem azért követtek engem, mert én vagyok a legerősebb. Pax a legerősebb. És nem is azért, mert én volnék a legokosabb, az ugyanis Musztáng. Azért engem követtek, mert nektek fogalmatok sincs, merre tartotok. Én viszont tudom.

Magamhoz intem Tactust. Sápadtan, imbolyogva lépked, zavarodottan, mint egy újszülött egy idegen, új világban. Az arcán rémület. Az ismeretlentől retteg. Attól a fájdalomtól, amit én önszántamból is elviselek. A felismeréstől, hogy mennyire más vagyok, mint ő.

– Ne félj – mondom neki, és magamhoz ölelem. – Vértestvérek vagyunk, te kis szar. Vértestvérek.

Tanulok.

37

Dél

– A szaros szarba! – szalad ki a számon, ahogy Musztáng balzsamot ken a hátamra. Erre megpöcköli a bőrömet. – Most ezt miért kaptam? – jajdulok fel.

– Az ember valós mércéje az, amit hatalomra jutva tesz – nevet. – Legorombítod Ciceró miatt, aztán megdobod egy Platón-szöveggel.

– Platón a régebbi. Üti Cicerót. Jaj!

– És az a vértestvéres duma meg mi volt? Mert annak aztán végképp semmi értelme. Akár azt is mondhattad volna, hogy tobozrokonok vagytok.

– A közös fájdalomnál semmi nem forraszt jobban össze.

– Jó, abból még kaphatsz egy kicsit – tép ki egy bőrcafatot az egyik sebből, mire megint csak ordítok.

– Közösen átélt fájdalom... – borzongok – nem az, amikor te adod, én meg kapom. Te őrült... ahhh!

– Micsoda egy pisis kislány vagy te! A mártírok nem keményebb fából vannak? Tombolhatnál is megint. Vagy az csak a láz volt, amikor ledöftek? Egyébként Paxot teljesen kiütötted. Zokog. Szép munka volt.

És tényleg áthallatszik a fegyverraktárból a szipogás.

– De bejött, nem?

– Hogyne, Messiás. Máris igazi kultusz lettél – ugrat epésen. – Már faragják lenn az udvarban a szobraidat, hogy legyen mit imádniuk, ott térdelnek, és bölcs szavaidért rimánkodnak. Szent Urunk, gyújts világosságot. De mekkorát röhögök majd, amikor rájönnek, hogy nem is szeretnek, és így legalább elég valami disznóságot művelniük, hogy kedvükre megkorbácsoljanak. Maradj már nyugton, te Pixi. És ne szólj hozzám, idegesítesz.

– Figyelj, szerintem ha végzünk, megpróbálhatnál beállni Rózsaszínűnek. Olyan puha az érintésed.

– Budoárba küldenél, mi? – nevet rám. – Na, attól az apám is kirózsaszínedne. Jaj, ne visíts már annyit.

Másnap megszervezem a seregemet. Musztáng feladata, hogy kijelöljön hat, egyenként háromfős felderítőegységet. Összesen ötvenhat katonánk van, ennek több mint a fele rabszolga. Minden egységbe kerül egy Ceres házbeli, a legvirgoncabbak közül. A Ceres tanácstermében talált nyolc kommEgység közül hatot osztok szét közöttük. Kezdetleges, recsegő holmik, de legalább túlléphetünk az eddigi kőkorszaki kommunikációs eszközeinken, a huhogáson meg a füstjeleken.

– Felteszem tehát, a terved nem annyiból áll, hogy elindulunk délnek, mint valami nyershúsfaló tatár horda – néz rám várakozón Musztáng.

– Nyilvánvaló. Apolló Házát keressük – vágom rá a Fitchnernek tett kijelentésemhez híven.

Azon az éjjelen a hat felderítőegység kirajzik a Ceres erődből dél felé, hat különböző irányba. Reggelre kelve a sereg is elindul a nyomukban, még fel se kelt a fakó téli nap. Nem szalasztom el ezt a lehetőséget: a hideg beüldözte a Házakat az erődítményeikbe, a mély hóban a nehézlovasság nehezen mozog, a szurdokok és hasadékok félig hó alatt lapulnak veszedelmesen. Belassult a játék, de én nem. És felőlem Mars meg Jupiter gyepálhatja egymást, mintha ez lenne csak a lényeg, majd később visszajövök értük is, és elintézem őket.

Ahogy a második napon leszáll az est, megpillantjuk Júnó várát, amit rég bevett Jupiter. Nyugatra van, az Argos egyik mellékfolyója mentén, hegyek ölelésében. Mögötte a Valles Marineris hat kilométer magas, téliesen zord fala emelkedik. A felderítőim három ellenséges felderítőegységről jelentenek, lovasok, a keleti erdő peremén látták őket. Úgy vélik, Pluto az, vagyis a Sakál emberei. A lovaik feketék, és a hajukat is mind feketére festették. És csontok vannak belefonva. Azt mondják, úgy rázza a szél, ahogy lovagolnak, mintha szélhárfa kolompolna.

Bárkik is legyenek, soha nem jönnek elég közel, hogy csapdába ejthessük őket. Állítólag egy lány vezeti őket ezüstlovon, aminek a bőrnyergét nyers csontokkal díszítették. Úgy fest, délen nem túlzottan aktívak a mentőHajók. Van egy olyan érzésem, hogy Lilath az. Ahogy egy népesebb seregtest bukkan fel délkeletről, és a Nagyvadon mentén halad tovább előre, a felderítők felszívódnak.

Ez már igazi hadsereg, nehézlovasság.

Egyetlen lovas válik ki a seregből, Apolló íjas lobogóját hordozza. A haja hosszú, szabadon száll a szélben, az arcát kicserzette a zord téli szél, ami a déli óceánok felől kérlelhetetlenül és szakadatlanul fúj. A homlokán hosszú vágás nyoma, kis híján az izzó széndarabra emlékeztető szemét is elvitte. Az arca, mint az edzett bronz.

Elébe megyek, de előbb még elrendelem, hogy az embereim próbáljanak meg a lehető legviharvertebbnek és legszánalmasabbnak látszani. Paxnak nem nagyon megy. Musztáng letérdelteti, így már majdnem emberinek tűnik. Ráadásul Musztáng felmászik a vállára, és onnan kezd hógolyót dobálni nevetségesen és gyermetegen a küldött felé. Beindul a seregemben a bolondozás, amitől csodásan sebezhetőnek és fegyelmezetlennek, szedett-vedett hordának tűnnek csupán.

Sántikálni kezdek, a farkasbőrömet ledobom a hátamról, és igyekszem látványosan dideregni. Ócska duroacél kardomat nevetséges botnak mutatom, vagy inkább egyenesen mankónak. Ahogy még egy utolsó pillantást vetek hátra a hógolyózó seregemre, kis híján kitör belőlem a kacagás, ami persze tönkre is vágná nyomorúságos műsorszámomat. Sietve visszanyelem a jókedvemet.

Az idegen fiú hangja érdes kövön reszelt acél. Semmi jókedv, nyoma sincs benne a ténynek, hogy igazából kamaszok vagyunk egy iskolában, akik háborúsat játszanak, de a való világ zavartalanul éli mindennapjait a széles völgy peremén túl. Itt, délen olyan dolgok eshettek, hogy ezekről mind megfeledkeztek rég. És amikor könnyed mosollyal állok elébe, nem viszonozza komolytalanságomat. Egy férfi áll előttem. Nem gyerek többé. Azt hiszem, most először szembesülök a teljes átalakulással.

– Ti tehát valami rongyos kószák vagytok északról – kezdi megvetően Novas, az Apolló Ház Primusa. Próbálja kilesni, melyik Ház lehetünk, én meg már jó előre gondoskodtam róla, hogy csakis Ceres-zászló lengjen. Megrebben a szeme, cikázik a pillantása. Előre érzi a diadalát, amikor elégedetten konstatálja, hogy seregünk nagyobbik fele rabszolga. – Itt délen nem vár rátok nagy jövő. Bizonyára szeretnétek valahol meghúzódni a hideg elől, melegre, ételre, italra vágyik testetek. A dél kemény vidék.

– Nehezen hiszem, hogy Északnál rosszabb lenne, ember – vonok vállat. – Arrafelé beretva és impulzusPenge járja. A proktorok elfordultak tőlünk.

– Nem is azért vannak, hogy a kedvedben járjanak, te nyomorult. Segítenek, ha megsegíted magadat előbb.

– Igyekeztünk mi segíteni magunkon, ahogy erőnkből tellett – felelem erre tehetetlenül.

– Gyereksirámok – köp ki a földre a lova mellé. – Ne gyere nekem könnyekkel. A dél nem siránkozóknak való vidék.

– De... de a dél se lehet rosszabb északnál – borzongok meg, és a fennsíkok Aratójáról kezdek mesélni. A szörnyetegről, a vademberről, a gyilkosról, a gonoszról és a sok gonosz dolgáról.

Ahogy meghallja az Arató nevet, biccent, vagyis már hallott rólam.

– Ez a ti Aratótok halott ember. Szégyen. Pedig szívesen összemértem volna magam vele.

– Igazi pokolfajzat volt – sietek lebeszélni.

– Pokolfajzatok vannak errefelé is. Az erdőben a félszemű szörnyeteg, és a nyugati hegyekben egy még annál is rosszabb. A Sakál – avat be, majd folytatja a mesterkedését. Zsoldosként szívesen látnának a soraikban bennünket, persze nem rabszolgaként, soha nem tennének minket Apolló rabszolgáivá. Együtt legyőznénk a Sakált, majd északra mennénk, és segítségemre lenne a harcban, hogy visszaszerezzem a hatalmamat. Szövetségesek lennénk. Gyengének és ostobának néz.

A gyűrűmre pillantok. Apolló proktora tudni fogja, hogy a Háza ellen török, hogy meg akarom semmisíteni. Bedobom hát neki a kesztyűt, hogy álljon az utamba, ha akar.

– Nem – ingatom a fejemet Novasnak. – Szégyent hoznék a családomra. Ha csatlakoznék hozzád, többé semmi lennék a szemükben. Sajnálom, de nem – mondom, és a lelkem mosolyog. – Van elég élelmünk, és csak keresztülvágunk a birodalmadon. Ha békén hagysz bennünket, hát mi sem...

Erre képen vág.

– Micsoda Pixi vagy! – vágja a szemembe. – Keményítsd meg végre nyálzó lelkedet, szégyent hozol a Színedre – azzal lehajol felém a nyergéből. – Óriások közé szorultál, el fogunk tiporni. De szedd össze végre magad, és légy férfi, mert gyermekekkel nem harcolok.

Ekkor találja fejen Musztáng egy hógolyóval. Remekül célzott, és nagy hahotázva nyugtázza a találatot.

Novas nem reagál, csak a lova fordul vele némán, és indul vissza forrongó seregéhez. Ahogy figyelem a távolodó férfit, nyugtalanság szállja meg a szívemet.

– Fuss haza gyorsan, íjas emberke – kiált utána Tactus. – Fuss haza anyuhoz!

Novas csatlakozik harminc állig felfegyverzett lovasához. Nálunk csak a felderítőknek van lova, és még ők se állnák a küzdelmet ionPengékkel és ionLándzsákkal szemben, még a mély hóban se mennének sokra ellenük, pedig az kissé gátolja a megrakott lovak mozgását. Nekünk csak duroacél fegyverzetünk van, régi, kicsorbult kacatok, a páncélzatunk is legfeljebb duroacél, de inkább farkasbőr. Nekem még pajzsom sincsen. Nem szándékoznék egyelőre nyílt harcba bocsátkozni senkivel, csak ha én is úgy érzem majd, hogy eljött az ideje. Még Ceres erődjének és pálcájának megszerzéséért se kaptunk semmiféle jutalmat a proktoroktól. Cserbenhagytak bennünket. De az időjárás nem. Alapvetően a gyalogságnak a lovassággal szemben semmi esélye, úgy dől halomra a rohamuk alatt, mint a kévébe kötött gabona. Most azonban mély a hó, kiszámíthatatlan alatta a talaj, és ez mind nekünk kedvez.

Azon az éjszakán a folyó nyugati partján verünk tábort, távol a Nagyvadon előtti nyílt térségektől. Apolló lovasainak a folyón kell átkelniük, ha álmunkban akarnak lecsapni ránk, mert gyengének, kiszolgáltatottnak hisznek bennünket. Tisztában vagyok vele, hogy próbálkozni fognak. És nyomorúságos kudarcot is vallanak. Túlságosan pökhendiek. Ahogy mindent beborít a szürkület, Pax és az erősebb legények fejszéket ragadnak, és a táborunk mentén fellazítják a folyó vastag jegét. Hamarosan lovak kétségbeesett nyihogásától, csobbanásoktól hangos az éjszaka. MentőHajók vijjognak, hogy mentsék a szerencsétlen vízbe fordulókat. Ezek a fiúk és lányok már nem ellenségeink többé.

Haladunk előre tovább délnek, abban az irányban, amerre a felderítőink Apolló kastélyát sejtik. Este alaposan telerakjuk a hasunkat, levest főzünk csontokból és a húsból, amit a felderítőink szereznek be nappal. A kenyerünket külön csomagokban őrizzük. A seregem elégedettsége töretlen, amíg a hasuk tele. Ahogy a nagy korzikai mondta: „Egy hadsereg a gyomrával menetel.” De még ő sem tartotta télvíz idején olyan jól az embereit, mint én.

Musztánggal vezetjük az embereket. Ő is vastagon beburkolózik prémekbe és szőrmékbe, de még így se ér a vállamnál feljebb. Ahogy a mély hóban gyalogolunk, kis híján elnevetem magam, látván a nagy igyekezetét, hogy el ne maradjon mellőlem. De ha lassítanám lépteimet, zordan pillant rám. A fonatai táncolnak a feje körül az erőfeszítéstől. Ha éppen könnyebbé válik a terep, kérdőn pislog felém. Fitos orra piroslik, mint a cseresznye, de a szeme, akár a langyos méz.

– Nem aludtál túl jól – jegyzi meg.

– Mert máskor igen?

– Igen, amikor összebújtunk. Az első héten még kiabáltál álmodban az erdőben, de utána édesdeden aludtál, mint egy kisbaba.

– Ez most valamiféle ajánlat? Hogy visszatérhetek?

– Soha nem is mondtam, hogy aludj külön. Miért mentél el?

– Mert elvonod a figyelmemet.

Nevetgél kicsit, aztán leszakad, és Pax mellett gyalogol tovább. Én meg igyekszem feldolgozni a válaszát, sőt, a saját válaszomat is, hogy én miért mondtam azt, amit. Nem hittem volna, hogy érdekli, mellette alszom-e, vagy sem. Buta mosolyra húzódik a szám, Tactus meg persze egyből felfigyel rá.

– Megcsípett a szerelembogár – dudorássza.

– Csend legyen – vágok a fejéhez egy hógolyót.

– Volna azért valami. Valami komoly – mondja, közelebb lép hozzám, és már kezdi is. – Neked is olyan durva merevedésed van a hátfájdalmaktól, mint nekem? – kérdi, majd hahotázni kezd.

– Voltál te már valaha is komoly?

– Jaj, nem akarod te, hogy komoly legyek – csillog a szeme.

– Csak engedelmes.

– Nahát – csapja össze a két kezét –, tudod, még mindig nehezen barátkozom a póráz gondolatával.

– Hol látsz itt pórázt? – bökök a homlokára, ahol a rabszolgabélyeg szokott lenni.

– És minthogy tudhatod már, hogy nekem nem kell a póráz, ebből akár én is következtethetek arra, egyéb kötelékek hova kötnek. És így akár... hatékonyabb is lehetek.

Nem kihívóak a szavai, halkan beszél. A korbácsolás óta ijesztően lojális lett. És a sok kacaja meg gúnyolódása dacára engedelmeskedik. És őszintén fordul hozzám.

– Apollót semmisítjük meg – felelem a kérdésére.

– De miért pont Apollót? Véletlenszerűen járjuk végig a Házakat, vagy lemaradtam valamiről?

A hangsúlyra félrebillentem a fejemet, úgy mérem végig. Mindig valami nagymacskára emlékeztet, talán a meglehetősen félelmetes lopakodása miatt, amivel csak úgy ott terem valahol. Észrevétlen. Mint akinek az izmait se kell igazán megfeszítenie, hogy elpusztítsa a prédáját. Vagy egyszerűen magam előtt látom, ahogy hever egy díványon, és komótosan tisztogatja magát.

– Nyomokat láttam a hóban, Arató – mondja még csendesebben. – Egészen pontosan lenyomatokat. Nem lábak nyomatát.

– Patákét? Tappancsokét?

– Nem, egyetlen vezérem – hajol még közelebb. – Ezek vonalak – mondja, és már értem, miről beszél. – Alacsonyan sikló gravCsizmák nyoma. Áruld hát el nekem, ugyan miért követnek bennünket a proktorok? És miért vesznek hozzá szellemKöntöst?

Mindegy, hogy sugdolózunk, a gyűrűk mellett totál mindegy. Ő persze ezt nem tudja.

– Mert félnek tőlünk – felelem.

– Mármint tőled, így értetted – mér végig. – Mi olyat tudsz, amit én nem? Mit mondasz el Musztángnak, amit mi, többiek nem tudhatunk?

– Kíváncsi vagy, Tactus? – kérdem, és átkarolom a vállát, mint a testvéremét. Bűneiről meg nem feledkeztem, de az érintés ereje hatalmas, ezt még jobban tudom. – Söpörd hát le Apolló Házát a vérveretes térképről, és elárulom.

– Nagy örömmel teszem, jó Aratóm – húzódik ajka ragadozómosolyra.

Végig a folyó mentén haladunk délnek, kerüljük a nyitott térségeket, és fél fülünkkel mindig a távadón vagyunk, mert felderítőink folyamatosan tájékoztatnak bennünket az ellenséges erődökről, csapatokról. Úgy fest, errefelé Apolló ural mindent. A Sakálból csak a kisszámú felderítőcsapatait látjuk, de hiába vannak kevesen, láttukra megfagy ereinkben a vér. Ezerszer is eltűnődöm ellenségemen. Mitől olyan rettenetes ez az arctalan fiú? Annyira magas talán? Vagy izmos? Hatalmas? Gyors? Rusnya? Mitől ez a borzalmas híre? És a neve? De senki se tudja pontosan.

A Pluto kémjei soha nem jönnek elég közel, hogy elcsíphetnénk őket, hiába próbálkozunk mindenféle csábító léppel. Hiába lengetjük fényesen a Ceres-zászlónkat, hogy Apolló minden lovas csapatteste egyből kiszúrja a távolból is a könnyű prédát. Pluto nem jön. Annál inkább jönnek az ostoba Apollók, kettesével, hármasával, négyesével, vérszemet kapnak a gyalogos csapatunk láttán, szomjaznak az olcsó dicsőségre, ami magasra emelné őket a Házukban. Könnyűszerrel bánunk el velük: vagy Ceres íjászai szedik le őket, vagy Minerva lándzsásai, esetleg a mély hóba ásott lándzsacsapdánkon akadnak fenn. Lassacskán tizedeljük őket, zabáljuk le a Házról a húst, ahogy a farkasfalka ritkítja a szarvascsordát. De mindig hagyjuk elmenekülni őket, így feltüzeljük őket magunk ellen, hogy mire odaérünk a kastélyukhoz, már lángot köpjenek ránk. Nem kellenek rabszolgának egyelőre, mert csak lassítanák előrehaladásunkat.

Este Paxszal és Musztánggal üldögélünk, a korábbi életükről mesélnek. Pax nagy mesélő, ha belelendül, lelőni sem lehet, ráadásul mindenkit folyton bókokkal illet a történetében, ezért komoly szellemi erőfeszítés kibogozni, kit kell szeretni, és kik a rosszfiúk a sztorijaiban. Elmeséli, hogy törte ketté apja jogarát, meg egy másik esetet, amikor Obszidiánnak nézték, és kis híján behajózták az Agógra, ahová űrharci kiképzésre viszik őket.

– Felteszem, levettétek már, hogy másra se vágyom, mint hogy Obszidián lehessek – morogja.

Kisfiúként gyakran lógott meg a család birtokáról a földi Új-Zélandon, hogy beálljon az Obszidiánok közé a nagógot gyakorolni, ami a kiképzésük éjszakai alapvetése, titkos fosztogatás, amivel az Agógon kapott sovány ellátmányukat kiegészíthették. Együtt harcolt velük a falatokért. Azt mondja, mindig ő nyert, egészen addig, míg meg nem érkezett Helga. Musztánggal összemosolygunk, ahogy nagy szavakkal festi le Helga hatalmas termetét, vasökleit és erős csípőjét.

– Nagy szerelem volt az övék – súgom Musztángnak.

– Megremegett alatta a föld – válaszolja.

Tactus ébreszt reggel, a tekintete még a téli hajnalnál is ridegebb.

– A lovaink úgy döntöttek, kereket oldanak. Egytől egyig – mondja, és a Ceres fiúkhoz és lányokhoz vezet, akiknek a lovak gondozása lett volna a dolga. – Senki se látott semmit. Az egyik pillanatban még itt voltak, a következőben már sehol.

– Azok a szegény párák teljesen összezavarodtak – jegyzi meg Pax szomorúan. – Az éjjel nagy vihar volt. Biztos a fák között kerestek menedéket.

Musztáng a kettészakadt köteleket vizsgálgatja.

– Nem is tűntek ennyire erősnek – morogja kétkedőn.

– Tactus? – intek a fejemmel a hevenyészett karám felé.

– Vannak lábnyomok... – kezdi bizonytalan pillantásokat vetve közben Paxra és Musztángra.

– De?

– Kár is fecsérelnem a levegőt – legyint. – Úgyis pontosan tudod, mit fogok mondani.

A proktorok szaggatták el a köteleket.

A sereggel nem közlöm, mi történt, de a hír szárnyra kap, ahogy mindenki magához tér, és az emberek összeverődnek. Musztáng nem kérdez semmit, pedig sejti, hogy titkolok előle valamit. Végül is nem csak úgy találtam azt a gyógyszert az Északvadonban.

Próbálom a teszt részének tekinteni. Mert amikor kitör a lázadás, szintén megesnek majd effélék. Akkor vajon hogyan reagálok? Kifújom magamból az indulatot. Megszabadulok a dühtől, és indulok tovább. Ez a helyes, csak épp könnyebb mondani, mint csinálni. Legalábbis nekem.

Behúzódunk keletre, az erdőbe. Lovak nélkül végképp semmi keresnivalónk a nyílt síkon, ráadásul a felderítőink szerint a kastély már itt van a közelben. Csak az a kérdés, lovak nélkül hogy veszem be. Mert így esélyünk sincs a váratlan, gyors csapásra.

Ahogy beesteledik, újabb turpisságokra derül fény. A kondérok, amiket Ceres erődjéből magunkkal hoztunk, hogy legyen miben megfőznünk a levest, mind megrepedtek. Egytől egyig. A kenyér pedig, amit olyan gondosan becsomagoltunk, és nagy körültekintéssel tároltunk, csupa zsizsik lett. Mintha levecses magok ropognának a fogaim alatt, ahogy eszem. A Választók ebben nyilván csak a szerencsétlen fordulatot látják majd, de én tudom, hogy más van a háttérben.

Ez a proktorok figyelmeztetése, hogy még nem késő visszafordulni.

– Miért árult el Cassius? – kérdi azon az éjjelen Musztáng, ahogy behúzódunk egy hófal alatti kis mélyedésbe aludni. A tábort a fák tövében őrzik a Diana házbeli őrszemek, míg a többiek pihennek. – És ne hazudj.

– Igazából én árultam el őt – mondom. – Én... az ő testvérét kellett megölnöm az Átjáróban.

Elkerekedik a szeme. Aztán bólint.

– Nekem is meghalt egy testvérem. Nem éppen... nem ugyanaz a helyzet volt, de... egy ilyen haláleset mindent megváltoztat.

– Téged is megváltoztatott?

– Engem nem – mondja, mint aki csak most ébred rá erre. – De a családomat igen. Olyan emberekké tette őket, hogy néha rájuk sem ismerek. Gondolom, ez az élet rendje – húzódik el hirtelen. – Miért mondtad el neki, hogy te ölted meg a testvérét? Te tényleg megbolondultál, Arató?

– Egy rohadt mukkot se szóltam neki. A proktorok intézték a dolgot a Sakálon keresztül. Az küldte el neki holokockán.

– Értem – mondja, és a pillantása megdermed. – Vagyis csalnak a Főkormányzó fia javára.

Később kikúszom mellőle a melegből, hogy beljebb menjek a fák közé pisálni. A levegő éles, csípős. A fejem fölött baglyok huhognak, mintha ezer szem figyelne.

– Darrow? – szólal meg Musztáng hangja valahonnan a hátam mögül. Megperdülök.

– Követsz, Musztáng?

Darrow-nak szólított, nem Aratónak. Valami nem stimmel. Abban, ahogy a nevemet mondja, hogy egyáltalán a nevemen szólít. Mintha egy macska ugatni kezdene hirtelen. De sajnos nem látom a nagy sötétben.

– Azt hiszem, láttam valamit – mondja az árnyékból, a hangja testetlenül kúszik felém a fák közül. – Itt van, nem messze. Totál padlót fogsz fogni.

Megyek a hangja után.

– Musztáng. Ne gyere ki a táborból. Musztáng.

– De hisz rég kijöttünk, édesem.

Körülöttem az égig nyújtóznak a fák, az ágak pedig mintha utánam kapnának. És csend, néma csend. Sötétség. Ez csapda, és nem Musztáng.

A proktorok? Vagy a Sakál? Valaki figyel.

Amikor valaki a semmiből les rád, és gőzöd sincs, honnan, merről, csak egyet tehetsz. Változtass a rohadt paradigmán, és igyekezz kiegyenlíteni az erőviszonyokat. Érd el, hogy annak a valakinek is keresnie kelljen téged.

Mozogni kezdek, rohanok vissza az embereimhez, aztán beugrok egy fa mögé, és felkapaszkodom rá. Várok. Meglapulok némán. Már elöl a késem, készenlétben. Szorosan magamra borítom a köpenyemet.

Néma csend.

Aztán ágak reccsenése. Valami mozog odalenn. Valami hatalmas.

– Pax? – kiáltok le.

Semmi válasz.

Akkor erős kéz markolja meg a vállamat, és az ág, amin kuporgok lejjebb hajlik a nagy súly alatt, ahogy testet ölt mellettem egy hatalmas férfi. Deaktiválta a szellemköpenyét. Látom már. Aranyosan göndörödő haja rövidre nyírva, fürtjei barna bőrű, isteni arcot kereteznek. Az álla márványból faragott, a szeme gonoszan villog, fényes, mint a páncélzata. Apolló proktora az. Az a hatalmas valami moccan alattunk a sötétben.

– Darrow, Darrow, Darrow – cicceg Musztáng hangján. – Kedves voltál sokak szívének, de nem táncolsz úgy, ahogy fütyülünk. Észbe kapsz végre, és visszatérsz északra?

– Én...

– Nem teszed? Nem számít – mondja, és lelök az ágról. Estemben ráesem egy másikra, de zuhanok is tovább, bele a hóba. Harag szagát érzem. Meg nedves bundáét. És akkor felüvölt a szörnyeteg.

38

Apolló bukása

Hatalmas medve, nagyobb egy lónál, akkora, mint egy kocsi. És sápadt, akár egy vértelen hulla. A szeme vörös és sárga, fekete fogai borotvaélesek és alkarnyi hosszúak. Semmiben sem emlékeztet azokra a medvékre, amiket a HK-n láttam. A gerince mentén vérvörös csík fut végig, a mancsa nyolcujjú kéz. Természetellenes az egész. Húsfaragók kreálmánya. Ölni hozták ebbe az erdőbe, egészen pontosan azért, hogy engem megöljön. Amikor hónapokkal ezelőtt Sevróval Dianához mentünk békét ajánlani, hallhattuk már az effélék üvöltését a távolból. Most a leheletét is érzem az arcomon.

Egy pillanatig csak állok ott bénult ostobán. Akkor a medve üvölt megint, és rám veti magát.

Arrébb ugrok, felpattanok, és rohanni kezdek. Soha életemben még ilyen sebesen nem futottam, repülök szinte. De a medve még így is gyorsabb nálam, bár ügyetlenebb, keresztülgázol bokrokon, fákon.

Megkerülök egy hatalmas istenFát, bevetem magam a bozótba. Megnyikordul a talaj, és egyből leesik, min is állok, ahogy az avar és a hó roppan a lábam alatt. Hátrébb húzódom, hogy a térség előttem legyen, amikor a medve beveti magát az aljnövényzetbe utánam. Már itt is van, ropog, omlik alatta minden, úgy törtet a nyomomban. Meglát, rám veti magát, de én hátrasasszézok. Aztán már nincs sehol, csak a hörgését hallom. Belezuhant a verembe, a felfelé meredező falándzsák erdejébe. És egészen komolyan tudnék örülni a váratlan szerencsémnek, ha nem lépnék bele én is a következő csapdába.

Fordul egyet a föld a lábam alatt, pontosabban én fordulok, a lábam a magasba repül, és utána már csak himbálózom ott ég és föld között a kötél végén. Órákon át, mert Apolló proktora miatt nem merek az embereimnek kiáltani. Zsibog az arcom, és viszket a belétolult vértől.

– Nocsak, nocsak, nocsak – hallok egyszeriben nagyon is ismerős hangot lentről. – Úgy fest, két legyet ütöttünk egy csapásra.

Sevro vigyorogva hallgatja a történetet, hogyan szövetkeztem össze Musztánggal. A táborban, ahol időközben Musztáng szervezni kezdte a keresőcsapatokat, a legtöbben már hallottak felőle. A minervások rettegnek tőle. Tactus meg a többi DöglöttLó viszont jócskán megörül neki.

– Nocsak, itt a dögcimborám – nyújtja el a szavakat kedélyesen Tactus. – Mi ez a sántikálás, barátom?

– Anyád lovagolt rajtam, míg belesántultam – morogja vissza Sevro.

– Ugyan, már ahhoz pipiskedned kéne, hogy csak az álla csücskét a száddal illesd.

– Nem az állát illettem a számmal.

Tactus a tenyerét csapkodja nagy kacagtában, majd durva ölelésbe rántja magához Sevrót. Furcsa alakok ezek ketten. De gondolom, ha az ember döglött lóban együtt kuporog valakivel, akkor ott erős kötelék éled a dögszagban. Torz testvériség.

– Merre jártál? – von félre csendesen Musztáng.

– Mindjárt.

Sevrónak csak fél szeme maradt mostanra, ő tehát a félszemű szörnyeteg, akiről az apollós követ beszélt.

– Sose értettem, miféle őrült kis fickók vagytok ti, Vonítók – jegyzi meg Musztáng.

– Kicsik? – kérdez vissza Sevro.

– Nem sértésnek szántam.

– Tényleg kicsi vagyok – vigyorodik el szélesen Sevro.

– Na, mi meg a Minerva-erődben egyenesen szellemeknek hittünk benneteket – paskolja meg a vállát Musztáng. – Pedig nem vagy az. Ahogy én se vagyok igazi musztáng. Látod, farkam sincs, és nyereg se volt soha a hátamon, mielőtt még megkérdeznéd, Tactus – siet folytatni a kommentárt.

– Majd lesz – motyogja a fülembe Sevro.

– Imádom őket – mondja később még Musztáng a Vonítókra –, mellettük magasnak érezhetem magam.

– Ez pazar, ide süssetek – kapja fel a véres hátú bundáját Tactus nagy nyögdécselve. – Végre Pax méretében is lett valami.

Mielőtt még csatlakoznánk a többiekhez, letelepedve a tábortűz mellé, amit épp Pax élesztget, Sevro félrevon, és a ruhája alól elővesz egy kis darab takarót. A parittyaPengém van benne.

– Megtaláltam a sárban, és megőriztem neked. Meg is éleztem. Vége a tompa pengék idejének.

– Igazi barát vagy, remélem, tudod – veregetem meg a vállát. – A miénk nem csak játék barátság. Igazi, akkor is élni fog, amikor innen kiszabadulunk. Vágod, ugye?

– Nem vagyok tök hülye – mondja, de azért fülig pirul.

Később a tűz mellett megtudom tőle, hogy ő meg a Vonítók, Ravaszpofa, Bogáncs, Bohóc, Kóró és Kavics, a Házam aljVálasztottjai, eltűnésem után egy nappal végleg otthagyták a Mars várát.

– Cassius azt mondta, a Sakál kapott el – mondja Sevro zsizsikes kenyérrel teli pofával. – Fincsi benne ez a mag – mondja, és fal tovább, mint aki hetek óta nem evett.

Ülünk a Nagyvadon mélyén a pattogó, magasra rakott tábortűz mellett, Musztáng, Tactus, Pax és Milia is csatlakozott hozzánk, egy kidőlt fatörzsre telepedtünk szorosan összevackolódva, mint a vadak. Musztáng combja az enyémhez simul a szőrme alatt. A tűz felett ott sistereg, bűzlik a véres hátú bundája, a zsír sercegve csepeg róla a lángokba. Ha kiszáradt, Paxnak éppen megfelelő lesz.

Sevro, miután hallotta Cassius hazugságát, megkereste a Sakált. Részletekbe nem bocsátkozik, Sevro rühelli a részleteket, egyszerűen csak megkopogtatja üres szemgödrét.

– Adósa vagyok a Sakálnak.

– Láttad őt ezek szerint? – kérdem.

– Sötét volt. A kését azt láttam. De még a hangját se hallottam, ráadásul kénytelen voltam levetni magam a szakadékba. Nagyot zuhantam, mire landoltam a falkánál – mondja minden cirkalom nélkül. De sántikált, láttuk mind. – És már nem maradhattunk a hegyekben. Az emberei... ott vannak mindenütt.

– De a hegy egy részét magunkkal hoztuk – fűzi hozzá Bogáncs, és anyáskodó mosollyal meglapogatja az övére aggatott skalpokat. Musztáng megborzong.

Délen régóta tombol a káosz. Apolló, Venus, Merkúr és Pluto maradt csupán, de ahogy hallom, a Merkúr már csak néhány fosztogató csavargó, semmi több. Kár. Bírtam a proktorukat. Majdnem kiválasztott a választáson, ha rajta múlik, oda kerülök. Vajon akkor hogy alakult volna ez az egész?

– Figyelj, Sevro, ezzel a lábbal mennyi idő alatt futsz le teszem azt két kilométert?

A többiek láthatóan meghökkennek a kérdésen, de Sevro csak megrántja a vállát:

– Különösebben nem lassít le. Ezen a gyenge gravitáción mondjuk másfél perc alatt.

Igyekszem nem elfelejteni, hogy később mindenképpen tárgyaljak vele az elképzelésemről.

– Vannak ennél fontosabb kérdések is, Arató – mosolyog Tactus. – Mint például az, hogy hallom, ennek a csapdájába akadt lábbal himbálóztál valami fa magasáról – veregeti meg az aprócska Bogáncs csípőjét, az meg mosolyogva hagyja, hadd időzzön el a kéz a testén. A skalpgyűjtemény vívta ki ennyire Tactus vonzalmát. – Nem hitted, hogy megúszhatod ezt a sztorit, ugye?

Pedig közel se olyan mókás a történet, mint hiszi.

A gyűrűmet forgatom az ujjamon. Ha elmondom nekik az igazat, azzal őket is halálra ítélem. Apolló és Jupiter nyilván most is hallgat. Musztángra pillantok, a lelkem kong. A győzelemért a barátságát kockáztatom. Ha jó ember lennék, hagynám a gyűrűmet az ujjamon, és tartanám a nyelvemet. De terveket kell szőnünk, isteneket kell letaszítanunk a trónról. Leveszem hát a gyűrűmet, és leteszem a hóba, távolabb.

– Egy pillanatig tegyünk úgy, mintha nem különböző Házakból jöttünk volna – mondom. – Beszélgessünk tovább egyszerű barátokként.

A lovaink nélkül semmi előnyöm sincs a környező vidéken összegyűlt ellenségeimmel szemben. Ezt a leckét is jól feladták. Másból teremtek tehát előnyt, új stratégiát kovácsolok. A cél, hogy rettegjenek tőlem.

A taktika lényege a felaprózódás. Hat tízfős egységre osztom a seregemet, Pax, Musztáng, Tactus, Milia, én magam és Milia meglepő ajánlására Nyla kerül az egységek élére. Sevrónak is adtam volna szívesen külön megbízást a Vonítóival, de nem hajlandóak többet mozdulni mellőlem. Magukat okolják azért a mély sebért a hasamon.

Kiéhezett farkashordaként tör be a seregem Apolló birodalmába. Nem támadunk a kastélyukra, semmi ostrom, a készleteiket és erősségeiket semmisítjük meg: felgyújtjuk a raktáraikat, lenyilazzuk a lovaikat, vízkészletüket beszennyezzük, és a rabjainknak hamis meséket adunk be, majd hagyjuk elillanni őket. Leöljük a disznaikat, kecskéiket. Fejszékkel léket vágunk a hajóik fenekébe. Ellopjuk fegyvereiket. Senki nem ejthet foglyokat, hacsak nem Apolló rabszolgáit Venus, Júnó vagy Bacchus Házából. A többiek mehetnek. Így terjed a rettegés és a legenda. Ezt a seregem mindennél jobban érti, és tartják is magukat hozzá. A tábortüzek körül regéket mesélnek rólam. Pax a főmesélő, ő egyenesen két lábon járó mítosznak tart. Sok katonám kezdte fákra, falakra vésni a parittyaPengém jelét. Tactus és Bogáncs pedig emberi húsba. Seregem szorgosabb katonái foltos farkasprémből lobogót gyártanak, és azt tűzik lándzsavégre, hogy támadáskor a magasba emelve hirdessék, kik vagyunk.

Szétdobom a Ceres és az új rabszolgák sorait az egységek közt, hogy integrálódjanak. Lassan, de biztosan kezdenek átállni ők is. Már senki sem az eredeti Háza szerint hivatkozik magára, már nincsenek Ceresek, Minervák vagy Dianák, már mindenki az egysége szerint azonosítja magát. A négy legapróbb Ceres-fiút Sevróhoz és a Vonítókhoz osztottam. Nem tudom, sikerül-e valaha rendes katonát faragnom a pékekből, de ha valakinek, hát Sevrónak van esélye levakarni róluk a babazsírt.

Hétről hétre nő a rémület Apolló Házában. Soraik egyre fogyatkoznak, a mi seregünk ezzel párhuzamosan gyarapszik. A felszabadított rabszolgáik a kastélyban növekvő rémületről mesélnek, már minden sarkon attól félnek, hogy előtűnök a semmiből véres farkasbundámban, pusztítani és gyújtogatni kezdek.

Apolló Házától cseppet sem tartok, tévelygő bolondok csak, akik képtelenek bármit is kitalálni a taktikám ellen. Igazából a proktoroktól és a Sakáltól rettegek. A szememben egyébként a kettő egy és ugyanaz. Apolló kudarcba fulladt gyilkossági kísérlete után mostantól nyilván direktebb próbálkozásokra is számíthatok. Mígnem egyszer csak egy beretvával a gerincemben ébredek. Mert ők így játszanak. Bármikor meghalhatok. Sürgősen meg kell hát semmisítenem Apolló Házát, hogy a proktorukat kiiktassam a képből. Mielőtt még túl késő lenne.

A hadnagyaimmal az erdőben üldögélünk a tűz mellett, és a másnapi taktikát egyeztetjük. Alig három kilométernyire vagyunk Apolló kastélyától, de nem mernek megtámadni bennünket. Bent kuporgunk az erdő mélyén, ők meg begubóznak a rémületükbe. De mi sem támadunk, hiszen tisztában vagyok vele, hogy a legravaszabb éjszakai rohamunkat is egyből megakadályozná a proktoruk.

Mielőtt még belefognánk a tanácskozásba, Nyla a Sakálról kérdezgeti Sevrót, aki eleinte halkan mesél neki arról, amit a hegyekben kiderítettek, de ahogy észreveszi, hogy már mind rájuk figyelünk, hangosabbra vált.

– Az erődje a hegyek között, az alacsonyabb vidéken lapul, a föld alatt, nem a csúcsokon fenn. Vulcanus közelében. Egyébként Vulcanus viharosan nyitott, a harmadik napon lerohanták Plutót. A türelmetlen kis köcsögök támadása totálisan készületlenül érte Plutót. Így a Sakál egyből élre állt, visszavonultak a mélybe, a föld alatti katakombáikba. Vulcanus meg nagy garral támadott, a fegyverzetük a legmodernebb, a saját kovácsműhelyeikből, vagyis elég egyértelműnek tűnt a végkifejlet. Márpedig akkor a Sakál az első héten rabszolgasorba jut. Inkább magukra omlasztotta az alagutat, terve semmi, kijutási lehetőség sehol, de így ideig-óráig megőrizhette az esélyét a nyerésre. Szabályos mészárlást hajtott végre a saját Házában, vagy tízen meghaltak, nagy részük felsőVálasztott, és a mentőHajóknak esélyük se volt. A maradék negyven meg gubbasztott a hegy gyomrában, a sötét barlangokban. Vizük volt bőséggel, ennivaló semmi. Közel egy hónapig voltak odalenn, míg végre kiásták magukat – mosolyodik el, mert eszébe jut, miért is nevezte el Koboldnak Fitchner. – Lehet tippelni, mit ettek.

Ha a Sakál csapdába esik, lerágja a saját lábát. Kitől is hallottam ezt?

Csak a tűz ropog egy ideig. Arra számítok, hogy Musztáng kényelmetlenül fészkelődni kezd, de tévedek. Csak elsápad a dühtől. Az állkapcsa megfeszül, és hiába szorongatom a kezét a bunda alatt, nem viszonozza az érintésemet.

– És ezt hogy tudtad meg? – mormolja Pax.

Sevro a körmével megkocogtatja a görbe kését, és az apró koccanás visszhangosan verődik vissza a sötét éjszakából. Végigbucskázik a fákon, és tompán kong a fülünkbe. Aztán már semmit sem hallani az éjszaka zajaiból, csak a tűz ropogását. A szívem a torkomban dobog, Sevróra pillantok. Elő kell kerítenie Tactust.

ZavarMezőben ülünk hirtelen.

– Szevasztok, gyerekek – szólal meg egy hang a sötétben. – Veszedelmes ekkora tüzet rakni az éjszakában. Ti meg kuporogtok itt összebújva, mint valami kis babácskák – folytatja a dallamos, elegáns hang. Elég kísérteties ilyet hallani hónapokig tartó vad élet után. Senkinek sincs ilyen hangja. Könnyedén belép közénk, és lehuppan Pax mellé. Apolló az. Most nem hozott magával medvét, csak egy óriási lándzsát, aminek a hegyes végén bugyog a kékes áram.

– Legyen üdvözölve, Apolló proktor – mondom. Felettünk a fákon az őrszemeink íjaikkal becélozták már, de intek nekik, engedjék le a fegyvert, és megérdeklődöm a proktortól, hogy minek köszönhetjük a szerencsét. Úgy beszélek, mintha még sosem találkoztunk volna. Pedig a jelenlétéből egyértelmű: a barátaim is veszélyben vannak.

– Azért jöttem, hogy térjetek haza, kedves vándorok – pukkant ki egy üveg bort, és körbeadja. Csak Sevro iszik belőle, de ő már nem is adja tovább.

– A proktorok nem avatkozhatnak a dolgokba. Ez a szabály – mondja kissé zavartan Pax. – Milyen jogon jön akkor ide? Ez így nem tisztességes.

Musztáng is csatlakozik a számonkéréshez.

Az Aranyhomlokú mélyet sóhajt, de mielőtt még válaszolhatna, Sevro feláll, és nagyot böfög. Aztán elindul.

– Hova mész? – csattan fel Apolló. – Az engedélyem nélkül nem mész sehová.

– Hugyozni megyek. Felittam az összes borát. Vagy pisáljak ide? – kérdi a fejét félrebillentve Sevro, majd meglapogatja a hasát. – Lehet, hogy szarok is egyet.

Apolló felhúzza az orrát, majd visszafordul hozzánk, elbocsátva Sevrót.

– A befolyásolás nem tisztességtelenség, nagyra nőtt barátom – magyarázza. – Én csak miattatok aggódom. Elvégre azért vagyok itt, hogy a tanulmányaitokban vezesselek benneteket. Számotokra az lenne most a legelőnyösebb, ha visszatérnétek északra, csakis ezért vagyok itt. Az az okosabb stratégia most. Hagyjatok fel itt a harccal, szilárdítsátok meg erőiteket, és csak utána akarjatok nagyot harapni. Ez a háborúskodás alaptétele. Aki gyenge, az ne szolgáltassa ki magát. Ha az erőd kisebb, ne akarj ellenségeddel harcba bocsátkozni. Se lovasságotok, se rendes táborotok nincsen, a fegyvereitek elavultak. Nem tanultok, ahogy az elvárható lenne.

A mosolya nyílt. Fényes félholdként ragyogja be szépséges arcát, és csak babrálja gyűrűjét az ujján, míg a válaszunkra vár.

– Igen kedves, hogy a javunkra kívánna tenni – válaszol neki Musztáng gúnyosan, minőségNyelven. – Állítom, igen kedves. Csontomig hatol a jósága, törődése, ez az aggodalom, különös tekintettel arra, hogy nem is a saját Házunk proktora. Hadd érdeklődjem azonban, vajon az én proktorom tudja, hogy éppen itt jár? Vagy Mars proktora, esetleg Júnóé – int a fejével Milia felé. – Nem lehet, jó uram, hogy épp valami rosszban sántikál? Mert ha nem, akkor minek a zavarMező? Vagy azért vannak, akik látnak bennünket?

Apolló tekintete megkeményedik, bár a mosolya nem hervad le.

– Hogy teljességgel őszinte legyek, a proktoraitoknak halvány fogalma sincs, éppen miben mesterkedtek, gyermekek. Neked is megvolt az esélyed, Virginia. Nem tudtál élni vele. Vesztettél. De azért nem szabad megkeseredni. Darrow alaposan és tisztességesen győzedelmeskedett feletted. Vagy ez az együtt töltött tél már azt is elfeledtette veled, hogy csakis egy Ház nyerhet, és egy Primus? Vajon mind ennyire feledékenyek lennétek? Ez a fiú itt... nem adhat nektek semmit.

Körbepillant, szemügyre vesz minden egyes arcot.

– Megismétlem, ha már ilyen vörhenyes banda vagytok: Darrow győzelme nem a ti győzelmetek lesz. Nektek senki sem fog ajánlatot tenni, hiszen mindenki úgy látja, hogy ő az egyedüli mestere a győzelemnek. Ti csak követitek őt, mint Ney tábornok vagy az ifjabb Aiax, rájuk pedig rég nem emlékszik már senki. Ennek az Aratónak még saját pálcája sincs, titeket használ fel. Ennyi. Kínos helyzetbe hoz benneteket, és minden esélyeteket megcsáklyázza, hogy az első év után bármi lehetőségetek is legyen az életben.

– Maga eléggé idegesítő, mélységesen tisztelt proktor – szólal meg Nyla, most mellőzve a szokásos kedvességét.

– Te meg még mindig rabszolga vagy – bök a homlokán a jelre Apolló –, akit úgy bánt mindenki, ahogy épp kedve szottyan.

– De csak amíg jogot nem nyerek rá, hogy nekem is legyen sajátom – int Nyla Musztáng farkasbundájára.

– Hűséged megható, de...

– Hagyná, hogy véresre korbácsoljam, Apolló? – szakítja félbe Pax. – Mert Darrow hagyta. Ha megkorbácsolhatom, utána olyan engedelmes leszek, mint egy Rózsaszín. Őseim, a Telemanusok sírjára esküszöm, hogy...

– Maga csak egy Pixi irodakukac – sziszegi Milia. – Tegyen egy szívességet, és húzzon innen.

Hadnagyaim mind hűségesek, bár abba beleborzongok, Tactus vagy Sevro ezt hogy juttatta volna kifejezésre, ha épp a közelben vannak. Odahajolok Apolló képéhez. Nem bírom ki, muszáj provokálnom.

– Ez bejött, ugye? Fogja a tanácsait, dugja fel magának, és lépjen le.

Valaki elneveti magát a levegőben. Női kacagás. Vagyis más proktorok is moziznak a zavarMezőben. Árnyakat látok odafenn a füstben. Hányan lehetnek? Jupiter? Venus, a nevetés alapján. Hát ez pazar.

A tűz visszaverődik Apolló arcáról. Már dühös.

– Hadd mondjam el, szerintem hogy működnek a dolgok. A tél egyre hidegebbé válhat. És ha kinn hideg van, minden elpusztul. A farkasok, a medvék, a musztángok.

– Mondja csak, Apolló – csapok le rá a tökéletes, bár kissé bő lére eresztett válasszal –, mi lenne, ha a Választók rájönnének, hogy mindent úgy igyekszik forgatni, hogy a Főkormányzó fia legyen a győztes? Ha megtudnák, hogy cinkeli a játékot, mint valami maffiavezér?

Apolló arcára ráfagy a mosoly.

– A hülye medvével nem sikerült megölnie az erdőben. Most meg szánalmasan ideoldalog, hogy a barátaimat bizonytalanítsa el. Nekik azonban nem jön be az árulás gondolata. Most akkor hogy lesz? Megöl mindannyiunkat? Tudom, hogy mielőtt a Választók látnák az anyagot, maguk belenyúlhatnak, és átszerkesztgethetik, de mégis, hogy fogja kimagyarázni mindannyiunk halálát?

A hadnagyaim úgy tesznek, mintha nagyon meglepődnének. Én meg folytatom:

– És ha teszem azt, egy flotta Imperátora vagy egy legátus, vagy akármelyik Választó akármelyik Házból megtudja, hogy a Főkormányzó lefizette a proktorokat? Így akarván kiiktatni a fia versenytársait, hogy végül ő nyerjen? Mit tippel, hogy reagálnának a hírre, hogy a proktorok megvesztegethetők? És a Főkormányzó? Az ő hírének vajon jót tenne az ügy? Gondolja, senki se akadna ki, ha kiderülne, hogy a gyerekeik egy előre lerendezett végeredményű játékba halnak bele? Vagy hogy magának az is nagyon jól hoz a konyhára, ha tönkretesz egy érdemekre alapuló rendszert? A legjobbak jussanak a legmagasabbra. Vagy inkább a legjobb kapcsolatokkal bírók?

Apolló előreszegi az állát.

Felpillant proktortársaira, akik nagy bölcsen láthatatlanok maradnak. Nyilván ez a szerencsétlen balek húzta a rövidebbet, ezért neki kellett az arcát adnia ehhez az egész csaláshoz. A hadnagyaim némán hallgatják, ahogy belekezd a mondókájába:

– Ha rájönnek, gyermekeim, akkor valóban lennének következmények. Mindenki megérezné – kezdi fenyegetően. – A legokosabb tehát, ha vigyáztok a szátokra, amíg még van mire vigyáznotok.

– És ha nem? – szegezi neki a kérdést hevesen Musztáng. – Akkor mégis mihez kezd?

– Neked kellene a leginkább tudnod – feleli erre elég ködösen Apolló, de most nem kezdem firtatni, mert a lényeg úgyis terítékre került, és alaposan megrágtuk már. Amióta Sevro lelépett, én készen állok, a proktorok meg nyilván nem sejtenek semmit. Musztánghoz fordulok:

– Milyen gyorsan fut le Sevro két kilométert?

– Ha jól emlékszem, ezen a gravitáción másfél perc alatt. Persze hazug kis görény, az is igaz, szóval nyilván gyorsabban.

– És milyen messze van innen Apolló kastélya?

– Úgy három kilométerre tippelnék, plusz-mínusz pár tíz méter.

Apolló felpattan, bőszen forgatja a fejét, és Sevrót keresi a tekintete.

– Pazar – bólogatok. – Tudod, mit bírok a legjobban a zavarMezőben, Musztáng?

– Hogy nem jut ki semmi hang?

– Nem. Inkább azt, hogy be nem jut hang.

Apolló hatástalanítja a zavarMezőt, és akkor egyszeriben mind meghalljuk a vonítást. Elég messziről hallatszik, vagy három kilométerre is lehet a forrása, fenn a falakon. Apolló kastélyának a falain. A magas égből vijjogó mentőHajók száguldanak lefelé.

– Hát nem tartottad szemmel őket, Venus, te hülye li... – kaffog vicsorogva a fejünk fölé, az üres sötétségbe Apolló.

– A törpe levette a gyűrűjét – sápítozik a láthatatlan nő. – Mind levették a gyűrűjüket! Ha nincsen rajtuk, nem látok semmit, pláne zavarMezőn keresztül.

– De mostanra már nyilván visszahúzta mind az ujjára – tájékoztatom. – Kapja hát elő a kargépét, nézzük, mit lát!

– Te kis... – szorul ökölbe Apolló keze. Hátraugrok. Musztáng és Pax belép kettőnk közé.

– Hú-hú – veri meg a mellkasát Pax a fejszéjével. A bundája alatt zeng a vértje. – Hú-hú!

Ahogy Apolló kirepül az erdőből a többi proktorral a nyomában, kavarogva esni kezd a hó. De már elkéstek. Szerkesztgethetik, ameddig csak akarják, beavatkozhatnak, ahogy csak az arcukra fér, a kastély ostroma elkezdődött, és a hangokból ítélve Sevro és Tactus már a falakon vannak.

A hadnagyaimmal éppen időben érkezünk, hogy lássuk, Tactus mint kapaszkodik fel fogai közt egy késsel a kastély legmagasabb tornyára. És ott a száz méter magas falon egyensúlyozva, mint valami könnyű léptű görög bajnok, tolja le a gatyáját, és hugyozza le Apolló Házának zászlaját. A hét során elejtett foglyaink szépen beszámoltak a kastély gyenge pontjairól – a tágas latrinanyílásokról, így hát Sevrónak, Tactusnak és a többi Vonítónak nem kellett sok idő, hogy a javunkra fordítsák a megszerzett tudást. Apolló Házának harcosait szó szerint szaros pokolfajzatok vonítása ébreszti. És milyen fertelmesen bűzlenek az embereim, ahogy kitárják előttem a nagy kapukat! És micsoda káosz tombol odabenn!

Magas, fehér, díszes kastély. A központi udvar kör alakú, hat elegáns kapu nyílik rajta hat csigavonalú, égbe törő toronyba. A túlvégében birkák és tehenek ácsorognak jámborul a hevenyészett karámokban. Ide vonultak most vissza Apolló katonái. A tornyok bejáratain folyamatosan áradnak kifelé az embereik. Háromszoros túlerőben vannak, de az én katonáim szabad emberek, nem rabszolgák. Ezért jobb harcosok. Nem is az ellenség száma a fenyegető ebben a helyzetben, hanem Apolló Primusa, Novis. A proktora átadta neki a saját impulzusFegyverét, a liláskék szikrákat szóró lándzsát. Ahogy a hegye az egyik dianás DöglöttLó harcosom mellkasához ér, a szegény lány vagy tíz métert repül hátrafelé, és öntudatlanul vergődve terül el a földön.

A tér bejáratánál, a kaputoronynál egyesítem az erőinket. Sokan még odafenn vannak a tornyokban, mint Tactus is, de Pax, Milia, Nyla, Musztáng és még vagy negyven jó emberem ott van velem. Az ellenséges Primus is maga köré gyűjti az embereit, bár az egy szem lándzsájával is simán elintézhetne mindannyiunkat.

– Készen állsz a pálcával, Musztáng? – kérdezem. A keze a hátamon pihen, érzem a mellvértem pereménél. Sisakot nem viselek, bőrszíjjal fogtam hátra a hajamat, a képem pedig tiszta korom. Jobb kezemben ott figyel a parittyaPengém, a balban egy rövidre vágott bénítólándzsát markolok. Nylánál pedig ott van Ceres pálcája.

– Mi vágjuk a rendet, Pax, a lányok a kéveszedők.

Az embereim a tornyokban vonítanak, és sorjában ugrálnak le a magasból, hogy a téren kialakult csatába vessék magukat. Bűzlik a foltos farkasbundájuk. A csatamezőn, Apolló és az én seregem közt már bokáig ér a hó. A proktorok meg-megvillannak felettünk, azt lesik, mennyi idő alatt intéz el bennünket végre Apolló lándzsája.

– Szedd le a Primusukat – súgja Musztáng a fülembe, és a magas, kemény képű fiú felé int, míg a másik kezével a seggemre csap. – Hívd ki!

– Húsz méter, Pax, és ott megállsz – rendelkezem, ő meg bólint.

– A Primus az enyém! – üvöltöm a seregemnek és persze az ellenségnek. – Az enyém vagy, Novas, te vérveretes kurva! Az enyém, te húgyivó csiga, te szargalacsin – üvöltöm, és ahogy veszett parittyaPengés hódítóként a Primusukra acsargok, Apolló Háza láthatóan megszeppen. – A többi mind rabszolga! – süvöltöm még.

Aztán Paxszal rájuk vetjük magunkat.

A többiek lódulnak utánunk a harcba. Hagyom, hogy Pax elébem kerüljön. A csatabárdját lengetve indul vad rohamra Novas és testőrei, az állig felfegyverzett fiúk és lányok ellen, akiknek a sisakján ott vöröslik a festett kéznyom. Ők vezetik az ellencsapást, és gőgösen indulnak Pax ellen, dárdáikat előreszegezik, és nem kételkednek a győzelmükben, végtelen arroganciájukban elbizakodottak. Annyira beleszoktak már a gyilkolásba, hogy fel sem fogják, Pax támadása micsoda veszélyt jelent.

Mert Pax hirtelen megtorpan.

Én pedig rohanok tovább, felpattanok a bakot tartó két markába, és repülök vagy tíz métert, ahogy elhajít. Repülés közben vonítok, mint valami rémálomból szabadult, testet öltött fenyegetés, és becsapódom a testőrök közé. Hármat már el is kaszáltam. Egy tévelygő lándzsa a gyomromat éri, megsebez a bordáimnál, és megpörget, miközben egy háromágú szigony elsuhan azon a helyen, ahol egy pillanattal korábban még a fejem volt. Már újra talpon vagyok, belendítem a lábamat, és körbekaszálok vele, félreugrok egy ütés elől, átlósan lebukom a pörgés végén, és közben valakinek megreccsentem a kulcscsontját. Megint egy lándzsa, amit félresodrok, elkapom a nyelét, és berántom az apollós felsőVálasztottat a végén, beletérdelek a képébe. Hátrazuhan, de leránt magával, mert a térdem beleszorult a sisakrostélyába. Közben őrülten vagdalkozom, zuhantamban három elit apollóst ütök még ki.

A hóba zúgunk. Az Apolló-harcos orra eltörött, nincs magánál, de az én térdem is lebénul egy időre a becsapódástól. Elég véres a feje, ahogy előrángatom a sisakjából. Félrehajlok, várom a rám lesújtó lándzsákat, de nem jönnek. Egy tébolyult rohammal lefejeztem az Apolló élsereget. Pax és az embereim vasfüggönyként borulnak körénk, és zárnak körbe bennünket Novasszal, aki magas és erős. A lándzsájából kék nyelv tör elő, és darabokra töri az egyik Vonító pajzsát. Miliát hanyatt taszítja, Paxot meg félrelöki, hogy rongybabaként zuhan a földre. De én akkor is magasabb és erősebb vagyok!

– Novas, te hisztis kislány, te sipítozó Rózsaszín! – üvöltöm.

A szeme megvillan, ahogy közeledem felé.

A csata mozdulatlanságba dermed, mert Novas megvadult szarvasként veti rá magát a farkasfalka alfahímjére. Kicsit körözünk egymás körül, majd támadásba lendül. Félreugrok, és átfordulok a lándzsája nyelén, majd mögötte érek földet. Aztán egyetlen erőteljes suhintással, mintha egy fát akarnék kivágni a parittyaPengémmel, eltöröm a lábát, és kikapom a kezéből a lándzsáját.

Úgy nyüszít, mint egy kisgyerek, én meg a mellkasára ülök, és mérhetetlen elégedettség tölt el a gondolatra, hogy én bezzeg nem nyüszítettem, amikor Mickey mindkét lábamat így kettétörte. És a körülöttem forrongó káosz dacára nagyot ásítok.

Egyetlen lány menekül el Apolló Házából. Gyors lábú, de egyébként teljességgel jelentéktelen lány. Valahogy leugrik a legmagasabb torony ormáról a Ház pálcájával, és csodálatos módon az istállók közelében ér földet. De persze látom a levegő gyűrődését körülötte. Apolló proktora még mindig nem adta fel. A lány lóra pattan, és már menekül is gyalogos seregem elől. Pax lándzsát hajít utána, és át is döfné a ló nyakát a fegyver, ha egy hirtelen támadt széllökés el nem térítené céljától. Végül Musztáng szerez magának egy lovat, és a két Vonító, Kavics és Bogáncs társaságában a nyomába ered. Hamarosan vissza is hozza, a lány előtte fekszik a ló hátán átvetve, és Musztáng a pálcával náspágolja a fenekét, ahogy beüget a kastélyba.

A seregem mámoros üvöltéssel üdvözli a téren, ahol közben felszabadítottuk a Ceres rabszolgákat, mert kiérdemelték a szabadságot és a helyüket a seregben. Leintegetek neki a fal magasáról, Sevróval és Tactusszal ott üldögélünk a lábunkat lógázva a nagy semmibe. Fél óra se kellett, hogy bevegyük Apolló Házát, pedig ő még a saját impulzusLándzsáját is bevetette ellenünk a harcban.

Apolló, Jupiter és Venus proktorai úgy csevegnek a hajnalodó ég magasán, mintha mi sem történt volna. De én tudom, hogy Apolló percei meg vannak számlálva a játékban, hiszen odaveszett a Háza és a Háza pálcája is, tehát mennie kell. Többé nem árthat nekem.

– Magának ennyi volt – kiáltok fel neki. – A Háza elbukott!

Az embereim ünnepelnek, én pedig megmártózom benne, és a téli hidegben, ahogy a nap éppen kibukkan a Valles Marineris távoli, nyugati szegélyén. A tomboló üdvrivalgás javarészt olyanok szájából árad, akiket akár rabszolgasorban is tarthatnék, de mellettem szabadok, saját akaratukból követnek. És az Apolló rabszolgák is követni fognak hamarosan.

Vadul felkacagok, ereimben forrón áramlik a győzelem boldogsága. Egy proktort elintéztünk. Jupiter azonban még erejének teljében van, a Háza messze északon virul. Felhördül bennem a vad düh és vele a sötétebb, vadabb szenvedély, az arrogancia, az őrült, tomboló gőg. Felkapom az impulzusLándzsát, a karomat erősen meglendítem, és a három nevetgélő proktor közé hajítom. Azok elképedve rebbennek szét, ahogy a lándzsa áttöri a pajzsukat. A seregem csak bámul a tiszteletlenségem láttán. A proktorok szemében parázslik a harag. De a lándzsahajítás nem csitítja indulatomat, gyűlölöm ezeket az alattomos ostobákat. Tönkre fogom tenni őket, mind.

– Te vagy a következő, Jupiter! Te kutyaszar, te!

Akkor Pax elbőgi a nevemet, és Tactus hangja csatlakozik hozzá, és Nyláé a távolabbi toronyból. És nemsokára száz hang skandálja a kastély falai közt a nevem, a legmagasabb falaktól kezdve az udvaron át a tornyokig, mindenütt az én nevem harsog. A kardjukkal, lándzsájukkal verik a földet, a pajzsukat, és utána mindenki a proktorokat célozza, és repülnek a fegyverek. Vagy száz fegyver pattan vissza ártalmatlanul az impulzusPajzsokról odafenn, és sokaknak kell félreugrania a földre hulló kardok, lándzsák elől, de akkor is szépséges látvány, édes muzsika a kockaköveken csattanó acél hangja. És utána megint a nevem zúgják. Egyre csak harsogják a proktorokra az Arató nevét, mert mind tudják már, hogy kik igazából az ellenségeink.

39

A proktor jutalma

A seregem késő délelőttig alszik. Nekem nincs igényem a pihenésre, ezért maradok fenn a mellvéden Sevróval meg vagy tucatnyi társunkkal. Nem tágítanak mellőlem, mintha a proktorok bármelyik pillanatban lecsaphatnának rám és végezhetnének velem, ha pár méterre is eltávolodnak.

Sevro felszabadított öt Merkúr rabszolgát, akiket Apolló kastélyában tartottak fogva, azok meg Sevro körül lebzselnek, gyorsasági játékokat játszanak, versenyeznek, hogy ki tud rácsapni a másik tenyerére, ki a fürgébb. Nem szállok be, túlságosan is könnyű győzelem lenne, hagyom, hadd szórakozzanak kedvükre a kölykök. Hiába, hogy Sevro és Tactus az igazi ostromkirályok ebben a hódításban, mégis engem ajnároz mindenki, úgy néznek rám, mint valami csodalényre. Musztáng beszél erről, szerinte ritka az ilyesmi.

– Úgy tekintenek rád, mintha nem is ebből a korból jönnél.

– Ezt nem vágom.

– Mintha a régi idők hódítóinak egyike lennél. Az Acélos Aranyak közül, akik kifosztották a Földet, elpusztították a flottáikat meg a többi. És ez jó kifogás is egyben, hogy ne akarjanak versengeni veled, mert hogy is mérhetné magát Hephaisztión Nagy Sándorhoz vagy Antonius Caesarhoz?

Összeszorul a gyomrom. Ez csak egy játék, és mégis rajonganak értem. Ha majd kitör a lázadás, éppen ezek a fiúk és lányok lesznek az ellenségeim, és a helyükbe Vörösök lépnek, ők állnak majd az oldalamon. Csakhogy minden fanatizmusuk dacára, állhatják-e majd a harcot ezekkel az Aranyakkal, olyan teremtményekkel, mint Sevro, Tactus, mint Pax vagy Musztáng?

Musztángot nézem, ahogy a magas mellvéd tetején felém tart. Sántikál, mégis kecses a mozgása. A haja gubancos, a szemei alatt karikák. Rám mosolyog. Gyönyörű, épp, mint Eo volt.

A fal magasáról ellátni a Nagyvadon felett az északi fennsík széléig, egészen Mars birodalmáig. Balra tőlünk, nyugatra, hegyek tornyosulnak. Musztáng az égre mutat:

– Proktor a láthatáron.

A testőreim szoros gyűrűt vonnak körém, de mint kiderül, csak Fitchner az. Sevro kiköp a mélybe:

– Tékozló atyánk visszatérend.

Fitchner mosolyogva landol, arca nyúzott, ott remeg rajta a rettegés, de némi büszkeség is.

– Beszélhetnénk? – kérdi tőlem, miközben komor barátaimat méregeti.

Leülünk hát Apolló tanácstermében, Musztáng feléleszti a kandallóban a tüzet. Fitchner sandán méregeti, nincs a kedvére, hogy nem lehetünk kettesben. Persze mindig mindenkiről megvan a véleménye. Mintha ismernék még ilyen alakokat.

– Alaposan felforgattad a dolgokat, fiam.

– Egyezzünk meg abban, hogy nem hív többet a fiának.

Biccent. Kivételesen nem rágózik. De ettől még nem tudja jobban, hogyan is fogalmazza meg, amiért jött. Az aggodalom a pillantásában, az árulja el.

– Apolló mégse hagyta el az Olümposzt – mondom ki helyette én.

– Így van – rándul össze, mert váratlanul éri, hogy ráhibáztam. – Még marad.

– És ez mit jelent, Fitchner? – ül le mellém Musztáng.

– Ennyit, és semmi többet – mondja Fitchner, de nem rá néz, csakis énrám. – Nem tért haza az Olümposzról, ahogy a szabályok szerint kellett volna. Minden a feje tetejére állt. Apollóra mesés kinevezés várna, ha a Sakál nyer. Ahogy Jupiterre és még másokra is. Olyasmit is hallottam, hogy a Lunán megürülő Prétor Lovag posztja juthatna neki.

– Csakhogy ez most elúszni látszik – jegyzi meg Musztáng, majd rám sandít, vigyorogva – egy fiú miatt.

– Igen.

Nagyot nevetek. A zavarMező visszhangosan veri vissza a kacagásomat.

– Akkor? Mi a teendő?

– Nyerni akarsz változatlanul, igaz?

– Persze.

– És ez a lényeg, nem más? – kérdi, pedig egyértelmű, hogy valami mást akarna tudni. – Mert az inasságod anélkül is biztos.

– A lényeg – hajolok az asztal fölé, és kopogtatom meg az ujjammal keményen a deszkát –, hogy megmutassuk, nem csalhatnak a saját vérveretes játékukban. A Főkormányzó nem parancsolhatja meg egyszerűen, hogy márpedig a fia legyen a legjobb, és verjen meg, csak mert jó helyre született. A lényeg, hogy az nyer, aki megérdemli.

– Nem – dől előre Fitchner is a hangsúly kedvéért. – Ez az egész a politikáról szól. – Musztángra pillant: – Megtennéd, hogy kiküldöd végre?

– Musztáng marad.

– Musztáng – ismétli gúnyosan. – No, akkor mondd, Musztáng, neked mi a véleményed arról, hogy a Főkormányzó csal a saját fia győzelméért?

Musztáng vállat von.

– Ölj, vagy megölnek, csalj, vagy téged csalnak meg. Ezeket a szabályokat követik az Aranyhomlokúak, legfőképpen a Páratlan Sebhelyesek.

– Csalj, vagy téged csalnak meg – dobol a felső ajkán ujjával Fitchner. – Érdekes.

– Magának is ismerős lehet ez a rész – néz rá Musztáng.

– Hagyj bennünket kettesben Darrow-val, Musztáng.

– Marad.

– Nem gond – mormolja Musztáng rejtélyesen, majd megszorítja a vállamat. – Úgyis unom már a proktorodat.

Amikor Musztáng behúzza maga mögött az ajtót, Fitchner a szemembe néz, majd a zsebébe nyúl, habozik kissé, de végül csak előhúz onnan valamit. Kis dobozka. Az asztalra pöccinti, és int, hogy nézzem meg. Valahogy tudom, mi van benne.

– Na, épp ideje már néhány ajándéknak, gazemberek – nevetek kesernyésen, ahogy Táncos pengeGyűrűjét az ujjamra húzom. Ökölbe szorítom a kezem, hogy megfeszüljön az ízület, erre előugrik a húszcentis penge, még egy szorítás, és már el is tűnt a helyén.

– Az Obszidiánok vették el tőled az Átjáró előtt. Úgy hallom, apádé volt.

– Kitől hallotta? – döfködöm a kés hegyével az asztallapot. – Milyen kedvesek, hogy tájékoztatták.

– Nem kellene nyomulnod, fiam – néz bele Fitchner a szemembe. – Azért jöttél az Intézetbe, hogy jó inasságot szerezz magadnak. Azt már biztosítottad. Ha azonban tovább forszírozod a győzelmedet, és a proktorok ellen szegülsz, meg fognak ölni.

– Rémlik, mintha ezt a beszélgetést egyszer már megejtettük volna.

– Rohadtul semmi értelme annak, amit művelsz, Darrow! Ne légy tántoríthatatlan.

– Semmi értelme? – kérdezem.

– És mi lesz, ha legyőzöd a Főkormányzó fiát? Mire jutsz azzal?

– Mindenre – vágok vissza dühödten, beleremegek az indulatba. Pár pillanat kell, hogy újra összeszedjem magam, ura legyek a hangomnak. – Bebizonyítom, hogy én vagyok a legjobb Arany ebben az iskolában. Megmutatom, hogy én is tudom azt, amit ők, hogy még többre is képes vagyok. Mit vesztegetem magára egyáltalán az időt, Fitchner? Eddig is elvoltam a segítsége nélkül, ezentúl sincs magára szükségem. Apolló meg akart ölni, és maga nem tett semmit. De semmit. Akkor meg nem tartozom magának, de nem ám. Legföljebb ezzel – ugrasztom ki a pengét a gyűrűmből.

– Darrow!

– Fitchner? – forgatom a szemem.

– Ne beszélj velem úgy, mintha ostoba barom lennék – csap most az asztalra. – Nézz rám. Nézz rám, te gőgös kis pöcs!

Ránézek. A hasa még nagyobb lett. Az arca Aranyhoz nem méltóan elgyötört, a haja sárga, hátranyalt. Soha nem volt szép, a legkevésbé most.

– Nézz rám, Darrow. Amim csak van, amire jutottam, mind kemény küzdelemmel szereztem. Nem születtem főkormányzói családba. Ennél magasabbra soha nem juthatok, pedig az érdemeim alapján még csak most kellene félúton járnom. És a fiamnak még messzebbre kellene jutnia, de nem juthat, mert ha csak megpróbálja, neki vége. Mindenkinek vannak korlátai, Darrow. Korlátok, amiken nem léphet át. A te korlátaid magasabban húzódnak, mint az enyéim, de nem olyan magasan, mint te szeretnéd. És ha átmerészkedsz rajtuk, lecsapnak.

Úgy kapja el a tekintetét, mintha szégyenkezne, és a tűzbe mered. A fia. Hát persze, a színviláguk, az arcuk, a kedélyük, ahogyan egymással beszélnek... Milyen ostoba is vagyok, hogy nem jöttem rá magamtól!

– Maga Sevro apja.

Egy ideig nem válaszol. Amikor megszólal, a hangja könyörgőn cseng:

– Elhiteted vele, hogy magasabbra kapaszkodhat, mint lehetséges. Meg fogod ölni, öcskös. És magadat is megölöd.

– Akkor meg segítsen – biztatom. – Adjon valamit, amit felhasználhatok Apolló ellen. Vagy tudja mit, szálljon be maga is. Harcoljon velünk, ellenük. Gyűjtse maga köré a többi proktort is, és lenyomjuk őket.

– Nem tehetem, öcskös. Nem tehetem.

– Nem hát – sóhajtok. – Sejtettem, hogy ezt mondja majd.

– Ha segítenék, derékba törném a pályámat. Mindent, amiért gürcöltem, mindent kockáztatnék. És miért? Hogy valamit a Főkormányzó orra alá dörgöljek.

– Mindenki retteg a változástól – mondom, majd őszintén rámosolygok erre az összetört emberre. – Tudja, a nagybátyámra emlékeztet.

– Nem lesz semmiféle változás – morogja Fitchner, és feláll. – Soha. Tudd, hogy hol az istenverte helyed, vagy nem mész haza élve innen, öcskös – mondja, és egy pillanatig úgy néz rám, mintha legszívesebben meglapogatná a vállamat. De nem teszi. – Hiszen már készen is áll a csapda, és te gyalogolsz bele, ahogy kell.

– Készen állok a Sakál csapdájára, Fitchner. Vagy Apollóéra. Tök mindegy. Nem tudják elkerülni a sorsukat.

– Nem az ő csapdájukról beszélek, hanem a lányéról – mondja pillanatnyi habozás után.

– Ide figyeljen, Fitchner – felelek nagyon is egyértelműen. – Ne akarjon palira venni az idegesítő teóriáival a csalásról. Nem ülök fel magának. A seregem az enyém, szívük, testük és lelkük nekem adják. Annyi esélye van annak, hogy eláruljanak, mint annak, hogy én eláruljam őket. Maguk olyat még nem láttak, amilyenek mi vagyunk. Szóval álljon le.

– Ez tényleg a te harcod, öcskös.

– Igen, az én harcom – mosolygok. Mert itt a pillanat, amire vártam. – Hé, Fitchner, várjon – szólok utána, mielőtt még kinyitná az ajtót. Megáll, visszafordul, én meg felpattanok, és odamegyek hozzá. Kíváncsian méreget, én meg a kezemet nyújtom. – Azért köszönöm.

– Sok szerencsét, Darrow – rázza meg a kezemet. – És vigyázz Sevróra. A kis szarházinak aztán beszélhetek, az csak megy utánad.

– Vigyázni fogok rá, ígérem – szorítom meg Pokolfúró-markommal a kezét.

Ha csak egy pillanatra is, de barátok vagyunk. Aztán felszisszen a markom kemény fogásától. Először csak elneveti magát, de ahogy felfogja, mi a helyzet, elkerekedik a szeme.

– Bocs – mondom.

Aztán eltöröm az orrát, a könyökömet a halántékához csapom, és ütöm, amíg mozog.

40

A paradigma

– Fitchner elment? – kérdi Musztáng.

– Az ablakon keresztül.

Apolló tanácstermében ülünk megint, a nagy asztal két oldalán. Odakinn feltámadt a hóvihar, nyilván, hogy a seregem üljön meg a seggén, a jó meleg kastélyban, és csak tömje a hasát meleg levessel. Musztáng haja fonatokban kígyózik le a vállán, bőrszíjak tartják össze. Rajta is farkasbunda van, mint mindenkin, csak az övé vörös csíkos. A csizmája sáros, a sarkantyún támasztja fel az asztalra. Kedvenc fegyvere, a Háza pálcája, ott hever a mellette álló széken. Az arca mozgékony, fürge a mosolya, akár gúnyos, akár simogató. Most a csúfondárost veszi elő, úgy kérdi meg, mi jár a fejemben.

– Azon tűnődöm, mikor fogsz elárulni.

– Erre számítasz? – ráncolja a homlokát.

– Csalj, vagy mások csalnak meg – mondom. – Magad mondtad.

– Meg fogsz csalni engem? Nem hiszem, hiszen mi előnyöd származhatna abból. Mi együtt legyőztük ezt az egész játékot. Persze, el akarják hitetni velünk, hogy csak az egyikünk nyerhet, de az mindenáron. Pedig ez nem igaz, és mi be fogjuk bizonyítani mindenkinek.

Erre nem szólok semmit.

– Én bízom benned, mert amikor elfoglaltad a Házamat, és megláttál a sárban bujkálni, futni hagytál – magyarázza elgondolkodva. – Te pedig bennem bízol, mert amikor Cassius ott hagyott haldokolva, én kihúztalak a sárból.

Még mindig nem szólalok meg.

– Vagyis a következő a válasz. Te nagy dolgokat fogsz véghezvinni, Darrow – mondja, pedig egyébként nem szólít így. – Csak az nem biztos, hogy egyedül kell véghezvinned őket.

Erre már elmosolyodom. Aztán felpattanok, amivel igencsak meglepem.

– Hívd az embereket.

Tudom, várta már, hogy kicsit megpihenjünk itt. És én is így voltam vele. És most is kísértésbe ejt a finom levesillat. Meg a meleg ágyak, és a lehetőség, hogy eltölthetnénk kettesben pár nyugodt pillanatot. De nem ez a hódítás útja.

– Meglepjük a proktorokat. Elfoglaljuk Jupitert.

– Nem tudjuk meglepni őket – kocogtatja meg a gyűrűjét. És tényleg, Fitchner zavarMezője már elpárolgott. Kihajíthatnánk a francba a hülye gyűrűket, ha nem épp ez lenne az életbiztosításunk. Mert beletörölgethetnek a felvételekbe néha, meg kicsit manipulálhatják az anyagot a proktorok, de mindent nem változtathatnak meg, mert akkor a Választók tényleg gyanakodni kezdenének.

– Ha sikerülne is ebben a viharban megszállni őket, mi értelme lenne? – kérdi. – Apolló maradt, bár elveszett a Háza, és akkor Jupiter se fog elmenni. Csak annyit érsz el, hogy megint be akarnak majd avatkozni. Most már a Sakált kellene űznünk.

Tudom, hogy a proktorok végignézik és végighallgatják, ahogy kitervelem ezt. És akarom is, hogy tudják, hova igyekszem.

– A Sakálra még nem állok készen – válaszolom hát. – Szövetségesek kellenek.

Összevont szemöldökkel méreget. Nem érti egyelőre, de nem baj. Hamarosan érteni fogja.

A hóvihar dacára is fürgén mozog a sereg. Úgy bebugyoláltuk magunkat szőrmébe és bundába, hogy inkább látszunk a hóban bukdácsoló állatcsordának, mint hadseregnek. Éjjel a csillagok fénye vezet bennünket, és megyünk tovább, pedig a szél is egyre erősebb, és a hó is mind jobban szakad. A seregem nem zsörtölődik. Tudják, hogy ok nélkül nem hajtanám őket előre. És az újak még jobban igyekeznek, nem is hittem volna. De ismerik már a híremet. Pax gondoskodik róla. Egytől egyig azon vannak, hogy észrevegyem őket. Így minden sokkal bonyolultabb, mert ahová csak megyek, a körülöttem lévők megkétszerezik az erőfeszítéseiket, és elhagyják az előttük haladókat, vagy épp leszakítják a mögöttük igyekvőket.

Gonosz egy viharba keveredtünk. Pax nem tágít mellőlem és Musztáng mellől, mintha a testével próbálná felfogni a szelet. Egyébként ő meg Sevro szabályosan tolakszik, hogy melyikük legyen többet és jobban a közelemben, bár Pax mintha inkább meleg kakaóval szeretne ágyba dugni, míg Sevro folyton csak beszólogat, hogy csipkedjem magam. Most már folyvást az apját látom benne, amikor rápillantok, és ettől valahogy gyengébbnek érzem. Pedig ez baromság, tudom. Gondolom, azért, mert már nem hihetem, hogy tényleg egy szukafarkas öléből bújt elő.

Aztán egyszerre eláll a hó, és rohanvást tavaszodni kezd, vagyis igazam volt. A proktorok játszadoznak velünk. A Vonítók fél szemüket folyton az égen tartják, nehogy váratlanul lecsapjanak ránk, de nem történik semmi incidens. Tactus is résen van, lesi a nyomokat a hóban, de semmi. És nem látunk ellenséges felderítőket sem, nem hallunk kürtjeleket a távolból, és füst is csak a messzeségben, Mars fennsíkján szálldogál.

Ahogy haladunk Jupiter felé, kirámoljuk a félig felperzselt vagy elhagyatott várakat. Bacchus várában Sevro nagyot koppan, amikor a számtalan agyagkorsóról kiderül, hogy nem bor, csak szőlőlé van benne. Júnó pincéinek mélyén sózott marhára akadunk és puha sajtra, szőlőlevélbe csomagolt halra, meg persze többzsáknyi füstölt lóhúsra. A gyomrunk soha nem korog.

Négy küzdelmes nap alatt elérjük, majd ostrom alá vesszük Jupiter háromfalú erődítményét az alacsony hegyi hágóban. A hó gyorsan olvad, a talaj olvadt-vizesen cuppog a lovaink patája alatt, a táborunkon pedig több patakocska is átfolyik. Nem is vesződöm különösebb ostromtervvel, egyszerűen közlöm Pax, Milia és Nyla egységével, hogy aki elfoglalja az erődítményt, jutalomra számíthat. Gyér a védelem, a külső erősítéseket egy nap alatt bevesszük a farámpáinkról, még ha zuhog is a nyakunkba a nyílzápor.

A másik három egység teljes számban deríti fel közben a környéket, nehogy a Sakál ide akarja dugni az orrát. Jupiter főserege, úgy fest, odaát ragadt a mostanra megolvadt Argos túloldalán, és Marsot ostromolja. Nyilván nem is álmodták, hogy ilyen sebtében érkezik majd az olvadás, és nem tudnak visszatérni a folyón. De a Sakál se mutatkozik, ahogy a proktorok sem. Nem tudom, Fitchnert megtalálták-e már az Apolló kastély egyik pincéjében, ahová jó sok élelemmel és vízzel zártam, hogy nyugodtan lábadozzon az elszenvedett ütlegek okozta sérülésekből.

Az ostrom harmadik napján fehér zászló lobog Jupiter erődítésének magas falán. Középmagas, félénk mosolyú fiú tárja ki előttünk Jupiter szárnyas kapuját. Az erőd magasan fekszik, sziklás talajon, két hatalmas sziklafal közé ékelve, a hármas külső fala kifelé borul. Már azt terveztem, hogy a sziklafalakon küldöm le hódítóimat a nyakukba. A Vonítóknak kitalált feladat lett volna, de ők már jócskán kivették a részüket a diadalokból. Ezt az ostromot az Apollónál elfogott katonák vívhatták volna, ez az ő csatájuk volt.

A fiú óvatosan áll ki a kapu elé, mi pedig Sevróval, Miliával, Nylával és Paxszal vonulunk fel hozzá. Meglehetősen rémséges gárda lehetünk, pedig Tactus és Musztáng még itt sincs. Persze Musztáng nem egy elrettentő látvány, legfeljebb hevesnek mondanám. De Milia mintha valami rémálomból pottyan volna közénk, ő is elkezdte magával hurcolni a trófeáit, mint Bogáncs és Tactus. Pax meg a fejszéje hosszú nyelére vés rovátkát minden egyes foglyul ejtett rabszolga után.

Hadnagyaim határozottan elbátortalanítják a Jupiter házbeli fiút. Bizonytalan a mosolya, mintha attól tartana, hogy esetleg helytelenítjük a tettét. Ujján ott van Jupiter gyűrűje. Erősen lötyög, az ő hasa se lehet gyakran tele mostanság.

– Lucian vagyok – mondja a fiú, és igyekszik férfiasan szólni. Úgy tűnik, Paxot hiszi a vezérünknek, mire a nagy ember elröhögi magát, és felém meg a parittyaPengém felé int. Lucian összerezzen, ahogy felém fordul. Szerintem nagyon is tudta, hogy én vagyok a vezér.

– Nohát, bájologni jöttünk volna így össze? – fordulok hozzá. – Mi mondandód van?

– A mondandóm az éhség – nevetgél szánalmasan. – Három hete patkányon és vízbe áztatott nyers gabonán élünk.

Szinte megesik rajta a szívem. A haja mocskos, a szeme könnyes. Tudja, hogy a jövőjét áldozza fel éppen, mikor az erődítésüket feladja. Megszégyenült lesz egész életében. De ha egyszer éhes. Ahogy hét társa is, akik mind jupiteresek, egyikük sem rabszolga. Meglepő. A Primusuk a gyengéket hagyta hátra, nem pedig a rabszolgákat.

Az az egyetlen feltételük, hogy ne vessük őket rabszolgasorba. Egyedül Pax mormog valamit a büszkeségről, és hogy a szabadságot bizony ki kell érdemelniük, ahogy mindenkinek ebben a seregben, de én elfogadom a fiú kérését. Miliát utasítom, hogy tartsa rajtuk a szemét, és ha disznóságon kapná őket, az övé mind a hetük skalpja. Bevezetjük a lovakat az udvarba. Mocskos macskakő mindenütt, a sziklafalnak magas, szögletes őrtorony támaszkodik.

A fellegek eltakarják a napot, vihar csap le a hegyi hágóra, ezért sietve betereljük embereinket az erődítésbe, és bezárjuk a kaput. Musztáng és Tactus egységei még kint vannak, később térnek csak vissza felderítő útjukról. Tactus szaporán káromkodik a kommEgységbe, hogy nekünk bezzeg tető van a fejünk fölött. Egész éjjel zuhog.

Mindenekelőtt arról gondoskodom, hogy a seregem nagy öregjeinek mindenképpen jusson meleg ágy a hálóban. Ez még a vacsoránál is lényegesebb, mert hiába fegyelmezett gárda az enyém, a puha ágyért az anyjukat is eladnák. A földön alvást szokják a legnehezebben, mind siránkozik matrac és selyemtakarók után. Én a keskeny priccsünket siratom magamban, amit Eóval osztottam meg. Hosszabb ideje halott már, mint ameddig házasok voltunk. Meglep, hogy mennyire fáj ez.

Azt hiszem, már tizennyolc vagyok, földi mérce szerint. De azért nem száz százalék.

Jupiter kiéhezett védői úgy érzik, a paradicsomba kerültek, amikor meglátják vacsoránál a sok kenyeret és húst. Lucian meg a másik hét csontsovány, kimerült alak úgy fal, hogy Nyla egyre jobban aggódik a gyomruk épsége miatt. Próbálja figyelmeztetni őket, hogy a füstölt lóhús nem vágtat el előlük, ne féljenek, tartsanak mértéket. Pax és a VéresHátúi lerágott csontokkal dobálják őket. Pax nevetése ragadós. Először harsányan hömpölyög, leállíthatatlanul, majd úgy két másodperc után magasabb hangszínre vált, vihogni kezd, akár egy kislány. Elég meghallani, és az embernek magának is nevethetnékje támad. Megint Helgáról regél, én meg ösztönösen is Musztángot keresem, hogy összenevessünk a háta mögött, de rá még jócskán kell ma várnom. És még így is hiányzik, a gondolatra pedig, hogy éjjel majd bekúszik mellém az ágyba, és hortyogunk hajnalig, mint Narol bácsi karácsony éjjelén, megdobban a szívem.

Magamhoz kéretem Miliát. A seregem Jupiter tanácstermében vert tanyát. Jól megy nekünk a hódítás. Jupiter térképét valaki tönkretette, nem látom, mit tudnak.

– Mit gondolsz vendéglátóinkról? – kérdem Miliát.

– Hogy nyomjuk a pálcát a homlokukhoz.

– Utálod betartani, amit ígérsz, mi? – csettintek a nyelvemmel.

Karvalyszerű arca szögletes és keskeny, tekintete kegyetlen. A hangja pedig illik a képbe.

– Az ígéret béklyó – recsegi. – Mindkettőnek a lényege, hogy megtörjük.

Figyelmeztetem, hogy szálljon le a Jupiterről, aztán hangosan utasítom, hogy hozzák a bort, amit útközben zabráltunk. Pár fiúval hozzák Bacchus hordóit.

Aztán ostobán felkapaszkodom az asztalra.

– És most azt parancsolom, hogy rúgjatok be mind! – ordítom az embereimnek. Úgy bámulnak rám, mintha megőrültem volna.

– Rúgjunk be? – kérdez vissza az egyik.

– Úgy ám – sietek a válasszal, mielőtt még bárki folytatná. – Képesek vagytok rá? Hogy csak egyszer bolondozzatok kicsit?

– Megpróbáljuk – rikoltja Milia. – Jól beszélek?

Innen is, onnan is üdvrivalgás a válasz. Valamivel később, ahogy iszogatunk, nagy hangon meginvitálom a jupitereseket is. Pax imbolyogva áll fel, és tiltakozni kezd, hogy a finom borunkat csak ne osztogassuk el. Igen jó színész.

– Te most ellenszegülsz a parancsomnak? – kérem rajta számon.

Pax kissé elbizonytalanodik, de azért csak megbiccenti gigászi fejét.

Előrántom a parittyaPengémet a hátamról, a tokjából, sziszeg a nedves levegőben. Száz tekintet fordul felénk, odakinn mennydörgés cikázik az égen. Pax óriási, bizonytalan lépéssel dől felém, a keze a fejszéje nyelén, de nem rántja elő. Egy pillanatnyi hezitálás után fél térdre ereszkedik előttem, persze még így is közel akkora, mint én. Visszatolom a fegyveremet a hüvelyébe, és talpra rántom. Majd ráparancsolok, hogy induljon őrségbe a falakra.

– Őrségbe? Ebben a szélben és viharban?

– Ez a parancsom, Pax.

A VéresHátúak morgolódva szedelődzködnek, mert éles az eszük, kitalálták, hogy milyen szerepet szánok nekik, még ha a darabot egyelőre nem is értik.

– Fegyelem! – harsogom Luciannek. – Az ember legékesebb vonása a fegyelem. Még ha ilyen nagy állatokról van is szó.

Pax távozta után ünnepélyes farkasbundaosztást tartunk a felszabadított Venus és Bacchus katonáknak, akik Jupiter ostromával érdemelték ki, hogy seregem teljes jogú tagjai legyenek. Farkasbunda ugyan nincs, mert egyelőre nem volt farkasvadászatra alkalom, de azért könnyed, nevetős a hangulat. Végre vidámság uralkodik, bár a fegyverét magánál tartja mind. Nylát rávesszük, hogy énekeljen. Mintha angyalok fakadnának dalra. A Mars Operaházában énekelt, mielőtt az Intézetbe felvették, már éppen átszerződött volna Bécsbe, amikor jött a nagy lehetőség. Az élet nagy lehetősége. Micsoda pacsirta!

Lucian és hét társa egy sarokból figyeli a katonáimat, ahogy egyik a másik után álomba szenderül az asztalra borulva, vagy épp elbotorkál, hogy ágyat kerítsen magának. A nagy hortyogás csiklandozza a fülemet.

Sevro szorosan mellettem üldögél, mintha bármikor betörhetne egy proktor, hogy tőrt döfjön a szívembe. Mondom neki, hogy igya le magát, és kopjon le. Engedelmeskedik, hamarosan harsányan nevetgél, majd ráborul ő is a nagy asztalra. Átegyensúlyozom alvó seregem között a termen, mosolyogva állok meg Lucian előtt. A feleségem halála előtt részegedtem le utoljára.

Lucian a félénksége dacára különös figura. A tekintete kerüli az enyémet, a vállait összehúzza. De a keze sose keresi a zsebei biztonságát, sose karolja át magát védekezőn, ahogy a félénkek szokták. A Marssal vívott háborúról kérdezem. Jól sejtettem, közel már a végkifejlet. Valami lányt említ, aki elárulta Marsot. Az a gyanúm, Antoniáról van szó.

Gyorsnak kell lennem. Fogalmam sincs, mi történik, ha a Házam várát elfoglalják és pálcáját megszerzik. Bár saját seregem van, lehet, hogy ezzel elveszíteném a játékot.

Lucian barátai fáradtak, elküldöm hát aludni őket. Ők nem jelentenek gondot. Lucian azonban marad még, beszélgetünk. Ahogy a hét Jupiter házbeli kiszállingózik, Musztáng hangja csendül az előcsarnokban, majd ő maga is betáncol a terembe. Odakinn zeng az ég. A haja csupa víz, a fejéhez tapad, farkasbundája átázott, a csizmája sáros.

Amikor meglát Luciannel, tökéletesen összezavarodik.

– Édesem, Musztángom – rikkantom. – Sajnos, félő, elkéstél. Már magunkba töltöttük Bacchus minden borát – intek a körülöttünk részegen hortyogó seregemre. Úgy ötvenen lehetnek, hevernek mindenfelé, részegen, akárcsak Narol bácsi karácsonykor.

– Ez ám a csodás alkalom seggrészegre inni magunkat – mondja különös hangon. Lucianre fordul a tekintete, majd vissza rám. Valami nem tetszik neki. Bemutatom őket egymásnak, Lucian motyog valamit, hogy mennyire boldog, hogy megismerheti. Musztáng elneveti magát gúnyosan.

– Mégis hogy beszélt rá, hogy ne tedd a rabszolgánkká, Darrow?

Nem tudom, felfogta-e, milyen játékot játszom éppen.

– Egyszerűen – ásítok. – Átadta nekem az erődítményt – intek bizonytalanul a szétvert térkép felé a falon. Musztáng ajánlkozik, hogy velünk tart ő is, és már hívná be az embereit az előcsarnokból, de beléfojtom a szót. – Nem, nem, Luciannel éppen kezdtünk szépen összemelegedni. Lányokra itt semmi szükség. Fogd az embereidet, keresd meg Paxot.

– De...

– Keresd meg Paxot.

Látom, hogy nem érti, de bízik bennem. Elköszön hát mindkettőnktől, és ránk csukja a terem ajtaját. Még hallom a csattogva távolodó lépteit kintről.

– Azt hittem, sose megy már el – nevetek Lucianre. Hátradől a székén. Tényleg rettentően sovány. Szőke haja rövidre vágva, kezei keskenyek, ügyesek. Emlékeztet valakire.

– A legtöbben nem örülnek, ha a csinos lányok lelépnek – mondja mosolyogva. Sőt, kicsit el is pirul, amikor arról kérdem, tényleg csinosnak tartja-e Musztángot.

Közel egy órán át beszélgetünk. Lassacskán felenged, a gyerekkoráról mesél, apjáról, aki mindig nagyon szigorúan fogta, a családja elvárásairól. De nem szánalmas, amikor erről szól, egyszerűen tárgyilagos, ami tetszik nekem. És már nem is kerüli annyira a tekintete az enyémet, a vállai se olyan görbék, kezd viccesen és határozottan kellemesen társalogni. Vagy féltucatnyi alkalommal megnevettet. Egyre öregebb az éjszaka, de még mindig nem unjuk a fecsegést, tréfálkozást. Kineveti a prémmel kitömött csizmámat. Most, hogy elolvadt a hó, túlságosan is meleg már, de nem vethetem le a prémeket.

– És te, Darrow? Folyton csak rólam folyik a beszéd. Most már tényleg te vagy soron. Mondd hát, mi hozott ide? Mi hajt előre? A családodról, azt hiszem, sosem hallottam még...

– Az igazat megvallva, nem is említésre méltóak ők. Az én indokaim egyszerűek, nincs is belőlük sok. Egy lány, ennyi a lényeg. Nem vagyok egy bonyolult srác.

– A csinos? – pirul el Lucian. – Musztáng? Mert ő nem tűnik egyszerű indoknak.

Csak a vállamat vonogatom.

– Ugyan, én mindenbe beavattalak – tiltakozik Lucian. – Ne akarj ködös Lila lenni. Halljam, ember – csap türelmetlenül az asztalra.

– Jó, jó, legyen – sóhajtok. – Bevallok mindent. Látod ott azt a pakkot? Van benne egy táska. Add ide nekem, kérlek.

Lucian felkapja a táskát, és az asztalra hajítja, elém. Csörömpöl benne valami.

– Hadd nézzem már a kezedet.

– A kezemet? – nevet nagyot.

– Azt hát. Na, tedd ide szépen – lapogatom meg az asztalt. Nem reagál. – Gyerünk, ember. Van ez az elméletem, na.

Újra türelmetlenül paskolom az asztalt. Kinyújtja a kezét.

– Mi köze a kezemnek a történetedhez vagy az elméletedhez? – kérdi mosolyogva.

– Mindkettő nagyon bonyolult. Ezért inkább megmutatnám.

– Úgy legyen.

Kinyitom a táskát, és az asztalra borítom a tartalmát. Arany Házak gyűrűi gurulnak szét. Lucian szeme követi őket.

– A halott srácok gyűrűi. Azoké, akiket a mentőHajók már nem tudtak megmenteni. Lássuk csak – kotorászok a gyűrűk között. – Van itt Jupiter, Venus, Neptunus, Bacchus, Júnó, Merkúr, Diana, Ceres... és egy Minerva is, tessék – mutatom sorban, majd a homlokomat ráncolva nézek fel rá. – Hm. Különös. Pluto nincs, egy darab se.

Megváltozik a tekintete. Kiürült, kifejezéstelen, halott tekintet. Néma.

– Ja bocs, de van az is.

41

A Sakál

Elrántja a kezét, és milyen gyors.

De én gyorsabb vagyok nála.

A tőrömet vágom bele a kezébe, így szögezem az asztalhoz.

A fájdalomtól levegő után kapkod. Valami bizarr macskasziszegés tör elő belőle, ahogy megpróbálja kirántani a tőrt a kezéből, de én vagyok a nagyobb, rácsapok egy palackkal a tőrre, és még mélyebbre, vagy tíz centire kalapálom bele az asztalba. Nem tudja kihúzni. Hátradőlök, figyelem a próbálkozásait. Van valami ősi ösztönösség ebben a veszett rémületben, de aztán magához tér, visszaszivárog az emberi tudat, és ez valahogy sokkal jegesebb és kegyetlenebb, mint az én vadságom, amivel az asztalhoz szegeztem. Még soha senkit nem láttam, aki ilyen gyorsan visszanyerte volna a lelki nyugalmát. Egy, kettő, legföljebb három lélegzet, és már hátra is dől a székén, mintha iszogatnánk csupán.

– A kurva életbe – mondja sziszegve.

– Gondoltam, ideje lenne jobban megismerni egymást – mondom, majd magamra bökök. – Az Arató vagyok, Sakál.

– A te neved jobb – feleli, majd mély lélegzetet vesz. – Mikor jöttél rá?

– Hogy te vagy a Sakál? Csak tippeltem. Hogy valami rosszban sántikálsz? Mielőtt beléptem volna az erődítmény kapuján. Olyan nincs, hogy valaki harc nélkül feladja a várát. És nem találtál méretben gyűrűt. Máskor pedig dugd el szem elől a kezed. A bizonytalankodók elrejtik vagy legalábbis babrálnak vele. Igazából esélyed se volt. A proktorok tudták, hogy idejövök. Kisütötték, hogy csapdába csalnak, elárulják neked, hogy ide tartok, te pedig beólálkodsz, és megpróbálsz elkapni suttyomban. Ők tehetnek róla. Meg te.

Csak néz rám, de ahogy a makulátlanul józan katonáim egyszeriben felébrednek, azért felszisszen. Vagy ötvenen vannak. Akartam, hogy lássák a ravasz fogásomat.

– Ó – sóhajt nagyot a Sakál, mikor leesik neki, mennyire elbaltázta. Belesétált a csapdába. – És a katonáim?

– Kik? Az a hét, aki veled tartott, vagy a többi, akiket elbújtattál az erődben? Lenn a pincében, mondjuk. Vagy a padló alatt futó alagútban? Nem hinném, hogy most épp vicces kedvükben lennének, ember. Pax egy igazi szörnyeteg, Musztáng pedig ott van a keze ügyében, ha elkelne a segítség.

– Akkor ezért küldted el.

És hogy véletlenül se kérdezze meg, miért játsszuk el, hogy szőlőlével leittuk magunkat a sárga földig.

Pax mostanra már nyilván megtalálta a bujkálókat. Odakinn még mindig dúl a vihar. Reménykedem, hogy a Sakál az emberei javát rejtette el Jupiter erődítésében, különben kicsit macerás a helyzet, mert ha övé a Jupiter-erőd, akkor nagy eséllyel övé a Ház is, vagyis az egész sereg. Jupiter seregében pedig ott van Júnó és Vulcanus nagy része. És nemsokára Mars is. Akkor pedig a serege kétszer akkora, mint az enyém, és rajtunk kívül nem is maradt már más. De legalább őt elkaptam.

A Sakál itt ül az asztalhoz szegezve a seregem körében. Cselvetését lelepleztük. Vesztett, de már nem a félénk, elveszett Lucian. Szinte olyan, mintha nem is lenne átdöfve a keze. A hangja nem remeg. Nem dühös, viszont rohadtul félelmetes. Mint amilyen én szoktam lenni azelőtt, hogy begurulnék. Higgadt, nem kapkod. Azt akartam, hogy a katonáim lássák, amint könyörög. De ez nem könyörög, elküldöm hát őket. Csak tíz Vonító marad, régiek és újak.

– Ha beszélgetni akarunk, javaslom, húzd ki a tőrt a kezemből – veti fel a Sakál. – Akár hiszed, akár nem, fáj – mondja könnyedén, de csak a szavak könnyedek, ő maga már nem. Higgadtság ide vagy oda, az arca sápadt, és a testén remegések szaladgálnak a sokktól.

– Hol a sereged? – mosolygok. – Hol az a lány, Lilath? Adósa a barátomnak egy szemmel.

– Engedj el, és tálcán adom át a fejét. Ha adsz kölcsön egy almát is, belerakom a szájába, hogy olyan legyen, mint a malacpecsenye. Mit szólsz?

– Na, megvan! Innen jön hát a neved, igaz? – tapsolom meg gúnyosan.

A Sakál sajnálkozva csettint a nyelvével.

– Lilath szeretett bele, szerinte jól hangzik. Ezért is kapja a szájába az almát. Bár valami... fejedelmibb név ragadt volna rám, ne a Sakál. De az ember nem választhatja meg a saját hírét – int Sevro felé –, igaz-e, kis Kobold és Mérgesgombák?

– Hogyhogy Mérgesgombák? – kérdez rá Bogáncs.

– Titeket emlegetünk így. A Mérgesgombák, akikből az Arató meg a Kobold falatozgat. De ha valami csinosabb nevet szeretnél a jövődhöz, csak fogd a késedet, és vágd bele ennek az ocsmány Aratónak a hátába. Végezz vele. Nem elég elkábítani, öld meg. Akkor aztán lehet belőletek Imperátor, Kormányzó, bármi. Apám boldogan tesz a kedvetekre. Nem bonyolult. Mindenkinek megéri.

– Lehet, hogy ennél bonyolultabb – rántja elő a kését Sevro, és rámered a Vonítókra.

Bogáncs meg se moccan.

– Egy próbálkozást megért – sóhajt a Sakál. – Az a helyzet, be kell vallanom, hogy én nem harcos vagyok, hanem sokkal inkább politikus. Ha tehát beszélgetni akarunk, akkor neked is mondanod illenék valamit, Arató. Olyan vagy, mint egy szobor. És szoborul sajnos nem beszélek.

Hidegség sugárzik belőle. Számító.

– Tényleg megettétek a saját Házad tagjait?

– Ha hónapokat töltesz a sötétben, megeszed, amit a szád talál. Ha mozog, akkor is. Nem kifejezetten lenyűgöző, elismerem. Kissé elállatiasodott lépés volt, örültem volna, ha megmaradhatunk az emberiesség terepén. De elhiheted, bárki megtette volna. Egyébként pedig a régi, veszett emlékek felidézése nem túl jó tárgyalási stratégia.

– Nem tárgyalunk.

– Az emberek folyton tárgyalnak. Ezt nevezik úgy, hogy beszélgetés. Valakinek van valamije, tud valamit. Valaki más meg akar valamit.

A mosolya kellemes, de a tekintete... Valami gáz van a sráccal. Mintha egy másik lélek költözött volna belé, mióta nem Luciant adja. Láttam már színészeket játszani, de ez... valahogy más. Mintha a józansága akár embertelen viszonylatokig is elmenne.

– Figyelj rám, Arató. Apámtól megkapod, amit csak szeretnél. Egy flottát, egy seregnyi Rózsaszínt, dughatsz egész álló nap, de kaphatsz Varjakat is, és vonulhatsz dicső harcokba velük. Ha megnyerem ezt az évet, elsőrangú helyed lesz. Ha te nyersz, folytathatod a tanulást, egymást követik majd a vizsgák, a nehézségek. Úgy tudom, a családod nagy adósságokat halmozott fel, Megszégyenültek lettek. Ilyen háttérrel nehéz lenne előrejutni.

El is feledkeztem az álcsaládomról.

– Tudok gondoskodni a saját jövőmről.

– Arató, Arató, Arató, ejnye. Hát azt hiszed, ha ezt az évet megcsináltad, nincs is több akadály? – csettint megvetően a nyelvével. – Tévedés, jóember, de mekkora tévedés. Ha elengedsz, akkor a nehézségeknek... – mondja, és a szabad kezével félresöprő mozdulatot tesz – ...annyi. Apám lesz a támogatód. És akkor szevasz, uralkodás, szevasz, hírnév, szevasz, hatalom. Csak ezt próbáld meg elfelejteni végre – int a késsel asztalhoz szegezett kezére. – Hadd kezdődjön már el a jövőd. Gyerekekként egymás ellenségei voltunk, férfiakként legyünk szövetségesek. Te vagy a kard, én a penna.

Táncos azt akarná, hogy igent mondjak az ajánlatára. Mert akkor garantált a túlélésem, ahogy az üstökösszerű felemelkedésem is. Bekerülnék a Főkormányzó palotájába, a mellett az ember mellett élnék, aki megölte Eót. És annyira, de annyira szeretném is elfogadni. Csakhogy ahhoz hagynom kellene, hogy a proktorok legyőzzenek. Ezt a szajhafingot nyerni kellene hagynom, és elviselnem, hogy az apja büszkeségtől dagadozva mosolyog. Néznem a vérveretes képén a gőgös vigyort. De cseszhetik. Érezzék csak a fájdalmat!

Kivágódik az ajtó, és Pax billeg be a terembe, az arcán széles vigyor.

– Veretesen csodás egy éjszaka ez, Arató! – kacag. – A kútban találtuk meg a szarcsimbókokat. Ötvenet. Úgy fest, egész alagútrendszert ástak odalenn, gondolom, onnan vették be az erődítményt – vágja be maga mögött az ajtót, majd feltelepszik az asztal sarkára, hogy valami maradék húst bekebelezzen. – Jó vizes munka volt, haha. Hagytuk, hadd másszanak elő, aztán szépségesen lemészároltuk őket. Micsoda móka, Helga odalett volna a gyönyörtől. Már mind rabszolgák, Musztáng dolgozik rajtuk még most is. De azért azt megjegyezném, hogy igen különös hangulatban van – fűzi hozzá, majd a földre köp egy darabka csontot. – Aha, ez meg akkor ő maga? A Sakál? Olyan fakó, mint egy Vörösnek a fehér segge – jegyzi meg, majd közelebb hajol, alaposabban megnézi magának. – Ó, hogy az a. Ezt kiszögezted ide!

– Szerintem te nagyobb szarságokat is elviseltél már, Pax, mint ez itt – von vállat Sevro.

– Naná, hogy igen. És nem csak nagyobbakat, de szagosabbakat is. Ez meg itt olyan seszínű, mint egy Barna.

– Vigyázz a nyelvedre, ostoba – sziszegi a Sakál. – Mert nem lesz mindig a szádban.

– De a te pöcsöd se a gatyádban, ha így ugatsz. Aha! Az is olyan kicsi, mint te magad? – röhög Pax.

A Sakál nem értékeli, ha rajta nevetnek. Némán mered Paxra egy ideig, majd rám villantja tekintetét, ahogy a kígyó szeme villan a zsákmányra.

– Tudod, hogy a proktorok is neked dolgoznak? – kérdem tőle. – Hogy próbáltak megölni engem?

– Naná – vonja meg közönyösen a vállát. – Az én adományaim, hogy úgy mondjam, átlagon felüliek.

– És nem zavar, hogy csalsz?

– Csalj, vagy téged csalnak meg, nem?

Ez ismerősen hangzik.

– Már mindegy, mondjuk, mert most nem segíthetnek ki. Túl késő. Kénytelen leszel te segíteni magadon – mondom, és egy másik kést döfök az asztal lapjába. Egyből megérti, mire szánom.

– Egyszer hallottam valami olyasmit, hogy ha egy sakál csapdába esik, képes lerágni a saját lábát, hogy mentse az irháját. Késsel talán könnyebb, mint foggal.

– Vagyis ha levágom a saját kezemet, mehetek? – nevet fel kurtán, szárazon, mintha ugatna. – Ilyen egyszerű?

– Ott az ajtó. Fogd le a kést, Pax, hogy ne csaljon.

Még ha meg is ette a társait, ezt akkor se teszi meg. A barátait és a szövetségeseit feláldozhatja, de önmagát soha. Ezt a tesztet be fogja bukni. Egy Aranyhomlokú, kicsi és gyenge, cseppet sem félelmetes. Pont olyan, mint az apja. A csizmája szárában ott a Pluto gyűrűje, felhúzom az ujjára, hogy a Választói meg az apja lássa, ahogy a szemük fénye, szívük büszkesége feladja a harcot. És megtudják, hogy én vagyok a jobb.

– Lehet, hogy támogatnak a proktorok, de azt ki kellett valahogy érdemelnem, Darrow.

– Várunk.

– Mondtam neked, hogy én más vagyok – sóhajt nagyot. – Egy kéz csak a parasztnak fontos. Egy Arany legékesebb szerszáma az agya. Ha jobb családból származnál, talán belátnád, hogy ez az áldozat nekem semmiség.

És vágni kezd. Könnyek csorognak le az arcán, ahogy kiserked a vére. És nem áll meg, csak fűrészeli a kezét. Pax nem bírja a látványt, elfordítja a fejét. A Sakál már félig levágta a saját kezét, amikor először felpillant rám, arcán tébolyodott vigyor, világos, hogy ez egy elmebeteg. Kocognak a fogai, de csak vágja a kezét, nem áll meg, kacag egyfolytában. Kacag rajtam, a fájdalmán, ezen az egészen. Még soha hozzá hasonlót nem láttam. Most végre megértem, mit érezhetett Mickey, amikor először találkoztunk. Ez egy emberi testbe bújt szörnyeteg.

A Sakál már éppen kettétörné a saját karcsontját, hogy végre átvághassa a kart, és szabaduljon, amikor Pax átkozódva a kezébe nyom egy ionPengét. Azzal egyetlen vágással elintézheti.

– Köszönöm, Pax – mondja.

Fogalmam sincs, mi legyen. Minden gondolatom józanság után üvölt, hogy végezzek vele. Döfjem át a torkát. Egy ilyet nem ereszt szabadon az ember. A Sakál nem Cassius, akit lehugyozol, aztán hagyod, hadd menjen. Nevetséges már az összehasonlítás is, annyira nincs köze a kettőnek egymáshoz. De ha egyszer azt mondtam neki, hogy ha levágja a kezét, akkor elmehet! És levágja. Édes istenem!

– Ez egy őrült – suttogja Pax.

A Sakál is motyog valamit őrültekről, meghogy ez csak egy kéz, semmi különös. Nekem a kezem a mindenem. Neki semmi csupán.

Ahogy befejezi, ott ül a majdnem teljesen kauterizált csonkkal, amire az övével kötött szorítókötést. Az arca fehér, mint a hó. Összenézünk, és látom a tekintetén, hogy tudja, úgysem engedem el.

Akkor az egyik nyitott ablakban összetorlódik a tér és a levegő, megérkeznek a proktorok, amire számítottam is, sőt reméltem, csakhogy épp szét vagyok esve, váratlanul ér a felbukkanásuk. Egy apró hangdetonátor koppan az asztalon, a Sakál megmaradt kezével felkapja, és már tudom, hogy hatalmasat hibáztam. Mert időt adtam a proktoroknak, hogy kisegítsék. Minden lelassul, csak ülök bénultan, és nézek.

Kezében a detonátorral a Sakál felfelé vág az ionPengével, Pax torkába. Üvöltve ugrok fel, és vetődöm felé, de a Sakál megnyomja a detonátor gombját.

Hangrobbanás csattan, és hajít át a terem másik végébe. A Vonítók a falhoz csapódnak, Pax az ajtónak. A székek, tálak, bögrék és az étel úgy hullik szerteszét, mint a levegőbe hajított rizsszemek, beterítik az egész helyiséget. A földön heverek, próbálom kirázni a fejemből a szédítő hangzavart, és összeszedni magam, de a Sakál már indul is felém, kezében még mindig ott a kard. Pax a háttérben tántorogva feláll, nyakából, füléből csöpög a vér. A Sakál mond valamit, a szája mozog, és a magasba emeli a kardot. Pax hatalmas teste már lendül is, de nem a Sakált célozta be, hanem rám dobja magát, a súlya egészen összenyom, beleprésel a padlóba. Alig kapok levegőt. Nem látom, mi történik, csak Pax testén át érzem. A nagy test borzongását, a görcsös rángást. A tíz becsapódást, ahogy az ionPenge átdöfi a húst, ahogy a Sakál veszett dühvel próbál keresztülszúrni rajta, hogy engem öljön meg, amíg itt fekszem a lábánál kiszolgáltatottan.

Aztán semmi.

Vér csöpög az arcomra, vér melengeti a testemet. A barátom vére.

Megpróbálom megmozdítani Paxot, végül nagy nehezen kikászálódom alóla. A Sakál közben elmenekült, a barátomnak pedig elfolyik az utolsó csepp vére is. A fülemet fájdalom szaggatja, a proktorok kereket oldottak, a Vonítók tántorognak csak körülöttem. Pax már halott, mosolyra húzódó szájjal bámul bele a semmibe, alatta egyre csak gyűlik a kövön a vére. A mellem elszorul, térdre hullok mellette, zokogva.

El sem búcsúzhatott. Utolsó szava se lehetett.

Rám vetette magát, és lemészárolták.

Meghalt.

A hű Pax. Hatalmas fejét ölelem. Úgy fáj a titánom bukását látnom, annyira fáj! Sokkal többre volt hivatott, hisz olyan lágy szív dobogott abban az irdatlan testében. Nem nevet már soha többé. Soha nem állhat csillagromboló parancsnoki hídján, soha nem kanyaríthat vállára lovagi köpönyeget, soha nem markolhat imperátori jogart. Meghalt. Nem lett volna szabad megtörténnie. Én tehetek az egészről, az én hibám. Gyorsabban véget kellett volna vetnem a dolognak.

Micsoda jövő állt pedig előtte!

Sevro halálsápadtan áll mellettem. A Vonítók már talpon vannak, szipognak. Négynek ömlik a könnye, némán zokognak. A fülükből vér szivárog. Semmit sem hallok, a világ elnémult. Egyikünk se hall, de a farkasfalkának nem is kellenek ahhoz hangok, hogy tudják, eljött az ideje a vadászatnak.

Megölte Paxot. Most mi megöljük őt.

A Sakál vérnyomai az őrtorony magasába vezetnek, onnan az udvarra, de ott már elmosta az eső, sehol semmi. Tizenegyen vetjük le magunkat a torony tetejéről az udvar kövére, bukfencezve tompítjuk a becsapódást. De meg sem állunk, rohanunk keresztül az udvaron. Sevro, a nyomolvasó élre áll, és az oldalsó kapun át visz bennünket a környező sziklás dombok közé.

Ronda egy éjszaka van, eső, havas eső csapkod vízszintesen, villám csattan, dörög az ég, de csak annyit hallok belőle, mintha álmodnék. Loholunk a Vonítókkal, kissé leszakadozva egymástól, átvágunk sötét repedéseken, hasadékok mentén egyensúlyozunk, előre a zsákmány nyomában. Szőrmekapcás csizmám kissé akadályoz a mozgásban, de még ezek után sem tágítok attól, amit előre elhatároztam.

Fogalmam sincs, Sevro hogy látja az irányt, én elvesztem a lelkem káoszában, Pax jár csak az eszemben. Nem lett volna szabad meghalnia. Sarokba szorítottam a Sakált, aztán hagytam, hogy kirágja magát a csapdából. Emlékszem Musztáng pillantására, ahogy ránézett. Tudta, kicsoda. Tudta, és négyszemközt akart beszélni velem. De bármi legyen is közöttük a kapcsolat, hűséges maradt hozzám, az világos. Csak az nem, hogy ismerhette fel.

Sevro egyre magasabbra vezet bennünket, itt a hó megint térdig ér. Nyomok. A hó kavarog körülöttünk, kezdek elgémberedni, a köpenyem is átázott. A hátamon minden lépésemre nagyot huppan a parittyaPengém. A csizmám cuppog. És a havon vér piroslik előttünk. Felrohanunk egy domboldalon, átvágunk egy havas nyergen két sziklacsúcs között. Megpillantom a Sakált. Vagy száz méterre botorkál tőlünk. Elesik a nagy hóban, de már talpon is van megint. Vasból van, hogy idáig eljutott. Elkapjuk, és megöljük, amiért elintézte Paxot. Mert nem kellett volna ledöfnie az óriásomat. A falka gyászos vonításba kezd. A Sakál hátrapillant, és botorkál tovább. Nem menekülhet.

Felsprintelünk a nyomában a havas meredélyen. Éjszaka van és sötétség. A szél oldalról fütyül. Vonítok, de a hangrobbanás miatt tompa a hang, mintha vattába csomagolták volna. És akkor valami egészen különös történik, előttem a levegő megtörik. Egy alak van ott, láthatatlan, megfoghatatlan lény rajzolódik ki a zuhogó hóesésben. Egy proktor. Mintha hatalmas követ nyelnék le hirtelen. Itt fognak hát megölni. Erre figyelmeztetett Fitchner.

Apolló kikapcsolja a köpenyét, rám mosolyog a sisakja alól, valamit kiált, de nem hallom, mit mond. Aztán megrázza az impulzusÖklét, és miniatűr hangrobbanással szórja szét Sevrót meg még másik öt Vonítót a falkából a hegyoldalon, gurulnak lefelé. A dobhártyám sikongat. Talán soha nem lesz már a régi. Még egy csapás az impulzusÖköllel. Lebukom az ütés elől, de a fájdalom a lábamba hasít, megforgat, aztán megint semmi, már nem érzem. Felugrok, és Apollóra rontok. Az ökle meggyűri köztünk az erőteret, de három robbanást elkerülök. Forgok, pörgök, mint a fedő a forró víz felett. A magasba ugrok. A kardom lesújt a fejére, de nem éri el, valami megállítja. ImpulzusVértje van, amit, ha épp aktív, csak a beretva visz át. De ezt eddig is tudtam. Csakhogy van itt még valami más is.

Apolló csak figyel, vértje áthatolhatatlan, áll sérthetetlenül. A falkámat lefújta a robbantásaival a hegy oldalán, a Sakál pedig jóval fentebb bukdácsol már a hóban, és most mintha erősebb lenne. Mögötte láthatatlan alak keltette zavar mozog a térben. Őt egy másik proktor segíti, felteszem, Venus.

A számból vad üvöltés tör fel, kibuggyan belőlem a Mickey faragókése óta felhalmozódott harag és düh.

Apolló mond valamit, nem hallom. Átkozódva lendítem megint a kardot, ütök, de a proktor elkapja, és a földre hajítja. Az ökle körüli láthatatlan impulzusVért ismét az arcomba sújt, nem éri el, de nem is kell, ennyitől is visonganak az idegek, felsikoltok, és lerogyok. Akkor a hajamnál fogva felragad a földről, és a levegőbe emelkedünk, magasra, még magasabbra, gravCsizmája hihetetlen iramban visz minket felfelé, már háromszáz méterre van alattunk a hegyoldal, én meg úgy fityegek a kezében, mint egy papírfecni. Kavarog körülöttünk a hó. Ismét megszólal, igazít a hangja frekvenciáján, így a tönkrevágott dobhártyámmal is képes vagyok érzékelni a szavait:

– Egyszerűen fogalmazok, hogy biztosan megérts. A kis Musztángod nálunk van. Ha legközelebb nem maradsz alul a Sakál ellenében, hogy a Választók is mind lássák a saját szemükkel, a kislány bánja.

Musztáng.

Először Pax, most pedig a lány, aki a tűz mellett Eo dalát énekelte. A lány, aki kirángatott a sárból. A lány, aki összebújt velem a barlangban, és akivel egymást melengettük a füstölgő tűz mellett. A tündöklő Musztáng, aki önszántából követ engem. És én ide vezettem. Erre nem számítottam, meg se fordult a fejemben, hogy ilyen is megtörténhet. Hogy elviszik őt.

Összeszorul a gyomrom. Az nem lehet, hogy még egyszer megtörténik ugyanaz. Hogy az lesz, mint apával. Mint Eóval. Leával, Roque-kal. És Paxszal. Őt nem ölhetik meg. Ez a rohadék szemétláda nem ölhet meg senkit!

– Kitépem a szarveretes szívedet!

Hasba vág, és közben még mindig a hajamnál fogva tart a semmi közepén. Furcsa képet vág, ahogy próbálja elhelyezni ezt a szót. Szarveretes. Lebegünk a világ fölött, alattunk a Mars felszíne legalább háromszáz méterre van, és úgy csüngök a kezében, mint egy akasztott ember. Még egy ütés. Feljajdulok. De közben felrémlik bennem valami, amit még az erdőben tapasztaltam ki Fitchnerrel. Ha Apolló a kezében tart, és nem érzem az impulzusVértjét, akkor az épp le van kapcsolva. Méghozzá a teljes testén. És persze taszítóPáncélt visel alatta, egyetlenegy kis testrészt kivéve.

– Micsoda egy ostoba kis báb vagy te – mondja lustán, kéjesen. – Egy dühöngő, hibbant kis báb. Nem engedelmeskedsz, mi? – sóhajt nagyot. – Nem gond, találunk más megoldást. Mondjuk, elvágjuk a zsinegeket.

És elenged.

Ott lebegek mellette, pár centire a kezétől.

Nem esem le, nem zuhanok, nem megyek sehova, mert a prémes kapcáim alatt rajtam van a gravCsizma, amit Fitchner lábáról szedtem le, amikor a tanácsteremben, éppen Apolló kastélyában, kiütöttem. Apollónak pedig ki van kapcsolva a vértje. És majd felrobban, csak tátog meglepetésében. Megfeszítem az öklömet, hogy a pengeGyűrűm éle kiugorjon, és felfelé csapok, bele az arcába, egyenesen a szemgödrébe, négyszer egymás után, hogy biztosan vége legyen.

– Nem vagyok báb! – kiáltom a képébe, ahogy a teste elernyed. Szétrobban bennem a hatalmas, veszett düh, elárasztja a lényemet, elvakít, megtölt kézzelfogható, lüktető gyűlölettel. Csak akkor kezd apadni a forrongó harag, amikor végül kiold a gravCsizmája, és belezuhan a kavargó hóviharba, elnyeli a fekete mélység.

A Vonítóim az élettelen tetem körül várnak. A hó vérvörös alatta, körülötte. Csak bámulnak rám, én meg leereszkedem közéjük a Páratlan Sebhelyes vérétől mocskos gyűrűmmel. Nem terveltem ki előre, hogy végzek vele. Csakhogy nem lett volna szabad elrabolnia Musztángot. Nem lett volna szabad bábnak neveznie.

– Elrabolták Musztángot – fogadom a falkát.

Csak bámulnak szótlanul. A Sakál nem számít már.

– Vagyis irány az Olümposz. Azt kell elfoglalnunk.

Éppolyan fagyos mosollyal néznek össze, mint a havat hozó szél, amiben ácsorgunk.

Sevro felvihog.

42

Háború a Mennyben

Nincs időnk visszamenni a többiekért. Egyébként is ott vannak velem azok, akikre szükségem lehet, mellettem vannak minden seregek legkeményebb katonái. Az apró, a gonosz, a hűséges és a fürge. Lenyúlom Apolló taszítóPáncélját. Az aranylemezek úgy cuppannak a tagjaimra, mint a folyékony fém. A gravCsizmáját Sevro kapja meg, kár, hogy nevetségesen nagy rá. Gyorsan lerúgom a lábamról az apjáét, amúgy is elgyötörték már a lábujjaimat, Sevrónak meg éppen a mérete. Nekem jöhet Apollóé.

– Ez meg kitől van? – kérdi Sevro.

– Apucitól.

– Szóval rájöttél? – nevet Sevro.

– És bezártam Apolló kastélyának a pincéjébe.

– Az ostoba kis Pixi! – kacag fel. Elég bizarr apa-fiú kapcsolat lehet köztük.

Megtartom még Apolló beretváját, a sisakját, az impulzusÖklét és az impulzusVértjét a taszítóPáncéllal együtt. Sevro viszi a szellemKöpenyt. Ő lesz az árnyékom. A többi Vonítónak pedig megmondom, hogy kössék össze az öveiket.

A gravCsizma ereje brutális, csillagBőrbe öltözött embert is bármilyen magasra felemelhet, a karján akár két elefánttal. Nem ügy a magasba lendülnöm a karjaimba és lábaimba kapaszkodó, egymáshoz kapcsolt Vonítókkal, és már suhanunk is felfelé, egyenesen a magasban pompázó Olümposzra a hóviharon át. Sevro hozza magával a maradékot.

A proktorok kiterítették a lapjaikat, azt hitték, megtehetnek bármit. Pedig sejthették, hogy én más vagyok, valami igazán veszedelmes. Előbb vagy utóbb rá kellett ébredniük, hogy lecsapok rájuk, kíméletlenül. Persze lehet, hogy azt hiszik, csak egy gyerek vagyok én is. De akkor nagyon ostobák. Nagy Sándor is gyerek volt még, amikor első ízben leigázott egy népet.

Átrepülünk a viharon, emelkedünk az Olümposz havas lejtői mentén egyre csak felfelé. Jó másfél kilométerrel az Argos fölött lebeg. És sehol nem látni rajta kaput, ajtót vagy landolóplaccot. Áthatolhatatlan, csontfehér fellegekbe burkolt, ragyogó építmény. Meg sem állunk a citadella legmagasabb tornyáig. Úgy áll ki a magas dombból, mint egy márványkard. A Vonítók kioldják az öveiket, és párosával lehuppannak a legfelül kialakított erkélyre.

Nem sokba telik, és egytől egyig ott kuporgunk a mellvéd mögött. Rálátni az egész, alattunk húzódó Mars-felszínre: Minerva sziklás hegyeire és szélesen elterülő mezőire, Diana Nagyvadonjára, azokra a hegyekre, ahol a seregem állomásozik Jupiter erődítményében. Lehetnék én is odalenn, közöttük. Ha békén hagytak volna ezek az ostobák.

Ha nem rabolták volna el Musztángot.

Arany taszítóPáncélt viselek, szorosan rám simul, csupán az arcom nem védi. Az egyik Vonító egy marék hamut nyújt felém, azzal mázolom be a képemet, csak a szemem izzik a szürkeségből, de az dühödten villog. Aranyhajam vadul omlik a vállamra, nincs már összefogva. Előhúzom a parittyaPengémet, a balomba a rövidhullámon működő impulzusÖklöt szorítom. A derekamról beretva fityeg alá, bár gőzöm sincs, azt hogy kell használni. A körmeim alatt vastagon áll a kosz, a bal kezem kis-és középső ujján fagyási sebek. És úgy bűzlök, mint egy ázott kutya. Farkasbundámból dögszag árad, nem meglepő módon. A fehér szőrmét vörösen pettyezi egy proktor vére. A fejemre rántom a csuklyámat, és a többiek is követik a példát. Olyanok vagyunk így, mint az igazi farkasok, ráadásul vérszagunk van.

Remélem, a Választók élvezik majd az adást, különben halott ember vagyok.

– Jupiter kell nekünk – mondom a Vonítóknak. – Hozzátok el nekem. A többieket, ha véletlenül beléjük botlunk, semlegesítjük. Bogáncs, te vidd a gravCsizmámat, és hozz erősítést. Nyomás.

Mezítláb robbantom be az impulzusÖklömmel az ajtót. Venus selyem neglizsében hever az ágyán, vértezete a tűz mellett csöpög, szárad. Nemrég tért vissza a havas hegyoldalról, ahol a Sakál menekülését segítette. Mellette egy asztalkán szőlő, bor és sütemény. A Vonítók lefogják, a hatás kedvéért négyen vetik rá magukat, majd ahogy van, egy szál semmiben, az ágy végéhez kötözik. Aranyszeme elkerekedett a megdöbbenéstől, szóhoz se nagyon jut, csak hebeg-habog:

– Ezt nem tehetitek! Én Sebhelyes vagyok. Sebhelyes vagyok! – nyöszörgi, aztán arról zagyvál, hogy törvénytelenséget művelünk, hogy egy proktor sérthetetlen. És egyáltalán, hogy kerülünk mi oda, ki segített bennünket, kinek a páncélját viselem. Ó, persze, Apolló páncélja, de akkor hol van Apolló? A sarokban finom férfiruha hever. A szeretőjéé. Apollóé? – Ki hozott ide benneteket?

– Senki – vágom rá, majd a tőrömmel megpaskolom a keze fejét. – Hány proktor maradt? – kérdem, de nem tér magához. Ilyen nincs, ez nem történhet meg, gyerekek nem foglalhatják el az Olümposzt. Az egész történelem során, beleszámítva az összes bolygót és csillagrendszert, még soha nem esett meg ilyen. Hallatlan, felfoghatatlan, elképzelhetetlen. Azért kipeckeljük a száját, ne csapjon nagy lármát, ha megjön a hangja. És az ablakot is kitárjuk, hogy a jeges szél megtépázza kissé a meleghez szokott, félmeztelen testét.

A Vonítókkal óvatos léptekkel bejárjuk a tornyot, átkutatjuk az összes termét, szobáját. Már hallom, Bogáncs érkezik az erősítéssel, hozza Tactust, hogy az ő dühe is marcangolhasson az isteni helyből. Eljön Milia is, Nyla, egész seregem itt lesz hamarosan. Jönnek Musztángért, értem, és hogy bosszút álljanak az ellenünk mesterkedő proktorokon, akik elhajtották a lovainkat, megmérgezték, tönkretették az ételünket és innivalónkat, akik minden módon kibabráltak velünk. Átkutatjuk a hűtőházakat, a melegkamrákat, a szaunákat, a gőzfürdőt, a jegesdézsát, a Rózsaszínekkel teli gyönyörszobákat, a holoMerítkezőket. Júnót a fürdőben kapjuk el. A Vonítók beúsznak érte, és kirángatják. Fegyvere egy szál sincs, de a szellemKöntösben bujkáló Sevrónak azért el kell kábítania, miután a nő eltöri Bohóc karját, és a lábaival próbálja a víz alá nyomni szerencsétlent. Láthatóan ő sem ment haza, ahogy a szabályok diktálnák.

Vulcanus egy holoMerítkezőben heverészik, észre se vesz bennünket, míg le nem kapcsoljuk körülötte a sok gigantikus HK-t. Éppen Cassiust figyelte, ahogy a lángoktól övezett várfokon áll, és a csatát vezeti, körülötte füst és lángok. Jupiternek még rohadt katapultjai is vannak! Egy másik HK-n egy pillanatra azt látjuk, ahogy a Sakál felvánszorog a havas hegyoldalon egy barlangig, ahol Lilath fogadja termoköpennyel és egy mentőssel.

Mindenkit arról faggatok, hova zárták Musztángot. Minduntalan azt a választ kapom, hogy Apollót vagy Jupitert kérdezzem. Őket ugyan nem érdekli, és engem se kellene, hogy érdekeljen. Úgy fest, a fejemet akarják, csak azt kellene még elárulniuk, hogy mégis mivel kívánják lecsapni, amikor bárdom már egyedül nekem van.

A seregem megkötöz minden proktort, akire rátalálunk, és foglyainkkal együtt haladunk lefelé, szintről szintre. Veszett félfarkasokként seprünk végig a tornyos citadellán, utunkat Barnák, Rózsaszínek és felVörösök keresztezik. Én nem is törődöm velük, de a farkasaim dühükben őket is leterítik, kiütik a Vörösöket, és habozás nélkül ártalmatlanítják a Szürkéket, akik elég ostobák, hogy ellenszegüljenek, harcolni próbáljanak. Sevrónak ki kell ütnie egy Ceres házbeli srácot, aki egy Vörös mellkasára ülve csak üti, üti megállás nélkül a szerencsétlen fejét, már véres az ökle, de le nem állna. Tactus két Szürkét öl meg, akik rálőttek. Egyszerűen kisasszézik a tűzvonalból, és két pillanat alatt eltöri a nyakukat. Egy egész egység Szürke próbál foglyul ejteni, de az impulzusVértem kivédi minden fegyverüket. Csak akkor eshetne bajom, ha mind egy pontra tüzelnének, és a vértem átforrósodna. De még csak el se találnak, mire én már kiütöttem őket az impulzusÖklömmel.

A seregem eleinte elég lassú tempóban érkezik, hatpercenként jön fél tucat katonám. Ideges vagyok. Nem vagyunk elég gyorsak, Jupiter könnyűszerrel ártalmatlaníthat bennünket. Vagy Pluto, vagy aki még megmaradt. A seregem azonban forrongó extázisban tombol, hiszen itt vagyok nekik én. Halhatatlannak, legyőzhetetlennek tartanak.

Már mindenki tudja, hogy megöltem Apollót. Ahogy haladunk előre a díszes, végtelen termek során, innen is, onnan is új nevek röppennek fel. Istenölő, Napmészáros. Így szólítanak. De a proktorok is hallják. És a már elfogottak sápadtan fordulnak felém, hitetlenkedésük lassan bizonyossággá érik, hogy hiába képtelenség mindez, ismét belekeveredtek a játékba, amiből, azt hitték, évekkel ezelőtt kiszabadultak már, csakhogy az Olümposzra nem jönnek fel a mentőHajók. Vicces látni, amikor szembesülnek az istenek a gondolattal, hogy ők is egyszerű halandók.

Tucatjával menesztem szerte a citadellában az előőrsöket, a felderítőket, hogy keressék Jupitert. Már közszájon forog, hogy Jupiter, Pluto, Mercurius és Minerva éppen ellenem készülődik, vadásznak rám. Vagy én vadászok őrájuk? Mindkét történet kereng. Igyekszem ragadozó maradni, de nem egyszerű. A haragom kezd lohadni, a helyébe félelem kúszik, ahogy egyre újabb és újabb termek tárulnak elénk. Musztáng még mindig náluk van. Felidézem magamban a haja illatát. És arra gondolok, hogy ezeket a Sebhelyeseket éppen a feleségem gyilkosa fizette le ellenem. Ismét hevesebben ver a szívem, a vérem felhorgad megint, visszakapom a dühömet.

Az egyik előcsarnokban Mercurius jön szembe. Hisztérikus kacagással danászik kocsmadalokat, miközben féltucatnyi katonám igyekszik lefogni. Csak egy köntös van rajta, de úgy táncol három DöglöttLó kardsuhogásában, mint egy őrült. A bányákban láttam utoljára ilyen táncot, ilyen fürgeséget. Teste pontosan tolmácsolja a haragja minden gondolatát. Ide egy rúgás, oda egy könyökütés, egy másik, ami kicsapja valakinek a térdét.

Az egyik katonámat arcon vágja, egy másikat lágyékon rúgja. A harmadik felett átszaltózik, ahogy fejjel lefelé átrepül felette, belemarkol a hajába, és amint földet ér, a szegény lányt úgy vágja a falhoz a hajánál fogva, mint valami rongybabát. Egy fiút arcon térdel, egy lány hüvelykjét lecsapja, hogy a kard kipottyan a markából, és már lendül a keze, hogy engem is kiüssön. De én gyorsabb vagyok nála, és erősebb is, hiába olyan hihetetlenül fürge a beretvája, így amikor az arcom felé közelít a karja, rácsapok rettenetes erővel, és már reccsen is a csont. Felkiált, próbál eltáncolni a közelemből, de nem eresztem a karját, míg az láthatóan ketté nem törik.

Akkor hagyom, hogy sebesülten eltántorogjon.

Az előcsarnokban mindenütt ott vannak az embereim, de most visszakiáltom magamhoz őket, és megmarkolom a parittyaPengémet. Mercurius apró emberke, zömök kis kerub csecsemőképpel. Az orcái rózsásak, ivott. Fonott aranyhaja a szemébe lóg. Hátracsapja. Emlékszem, nagyon szeretett volna a saját Házába, de a Választói ellenezték. Most kecsesen meglengeti a feje felett a beretváját, ahogy a költő a pennáját, bár a másik karja bénán fityeg az oldalán.

– Veszett legény vagy – préseli ki a fogai közt.

– Engem kellett volna választania.

– Én megmondtam ezeknek, hogy ne provokáljanak. De szerinted hallgattak rám? Nem, nem, nem és nem. Az az ostoba Apolló. A büszkeség és gőg vakká tesz.

– Ahogy a kés is.

– Kivájtad hát a szemét? – méri végig a vértezetemet Mercurius. – Meghalt, tényleg? – valaki közben odakiált nekem, hogy öljem meg ezt is. – Nocsak, nocsak, milyen mohók. Remek kis párbaj lesz ez.

Meghajtom a fejem.

Mercurius pukedlizik.

Bírom ezt a proktort. De azt azért nem szeretném, ha levágna a beretvájával.

Így hát visszatolom a pengémet a tokjába, és az impulzusÖklömmel elkábítom. Aztán megkötözzük. Közben is egyre csak kacarászik. De a távolból már közelít a titáni termetű Jupiter, kezében meggörbült impulzusDárda, a másikban beretva. Mellette még egy felfegyverzett proktor üget, szerintem Minerva. Visszavonulunk. Ők pedig tizedelik a seregünket, úgy söprik félre a fiúkat és a lányokat az útjukból, ahogy a bozótot tarolja le a hegyoldalból lezúduló kőgörgeteg. Képtelenség kárt tenni bennük. A katonáim menekülőre fogják, iszkolunk vissza a lépcsőkön felfelé, amerről jöttünk, beleütközünk a frissiben érkezett erősítésünkbe, elzuhanunk a márványpadlón, őrülten szaladgálunk az arany lakosztályokban, hogy meneküljünk a közelítő Minerva és Jupiter haragja elől. Jupiter öblösen kacag, mikor egyszerű kardjaink és lándzsáink visszapattannak vértezetéről.

Csak az én fegyvereim árthatnak neki. De az kevés lesz. A beretvája keresztülhasít az impulzusVértemen, és a combomon megcsúszik a taszítóPáncélon. Fájdalmasan felszisszenek, és az impulzusÖköllel feléje sújtok. A pajzsa alig-alig áll ellen az ütésnek. Ostorként suhint felém a beretvával. A szemhéjamat éri, kis híján oda a szemem, a vér már ki is serked a kis sebből. Iszonyatos haragra gerjedek megint. Nekirontok, el Minerva mellett, és az ököllel az állát kapom el. Az impulzusÖkölnek annyi, de az aranysisakja behorpad, és Jupiter ordít. Egy pillanatnyi időt se hagyok neki, nem szedheti össze magát, rikoltva kezdem a parittyaPengémmel csépelni, miközben a beretvával ügyetlenkedem a másik kezemben. Őrült táncot járok. A beretvával átvágom a térdét. Erre ő válaszul a combomat hasítja fel. A vértem egyből összezárja a sebet, nyomókötésként adagolja a fájdalomcsillapítót belém.

Egy csigalépcső tetején állunk, és én taszítok rajta egyet. A beretvája elernyed, meglóbálja, és lasszóként a lábamra csavarintja. A következő rántással combból lemetszi, ha nem vagyok elég gyors. Taszítok rajta még egyet, ráugrok, és egymás hegyén-hátán zuhanunk le a lépcsőn. Alig landolunk, már talpon is van, de nem tágítok, taszigálom tovább, test test ellen.

Egy holoMerítkezőbe botladozunk be, szikrák repkednek körülöttünk. Üvöltve löködöm tovább, hogy ne legyen ideje megrántani a beretvát, ami még mindig a combomra van tekeredve, mint egy ernyedt, de bármikor halálos marással életre kelő kígyó. Elveszíti az egyensúlyát, és már lököm is ki az ablakon a semmibe. Egyikünkön sincs gravCsizma, együtt zuhanunk vagy száz métert egy havas sziklapárkányra, ahonnan lebukfencezünk a havas hegyoldalba, tovább a perem felé, ami vagy másfél kilométerrel nyílik a semmibe az Argos habjai felett.

Sikerül megkapaszkodnom a hóban, majd talpra vergődöm. Nem látom sehol Jupitert, de a nyögését mintha hallanám a távolból. De fellegek közt vagyunk. Lekuporodom, úgy hallgatózom, kár, hogy a fülem még nem heverte ki a sorozatos hangrobbanásokat.

– Ezért véged van, fiú – mondja Jupiter, de mintha víz alól jönnének a szavai. Hol lehet? – Tudnod kellett volna, hol a helyed. Mindennek megvan a helye. Rendnek kell lennie. A csúcs közelében jársz, de a csúcs nem a tiéd, kisfiú.

Megdobom valami magvas gondolattal, hogy az érdem mily’ keveset jelent ezek szerint.

– Az érdemből nem tudsz venni semmit.

– Szóval a Főkormányzó megfizeti ezért.

Vonítást hallok a távolból. Az árnyékom az.

– Mégis mit tehetsz ellenünk, kisfiú? Megölsz mindannyiunkat? Az összes proktort? Így kényszerítesz bennünket, hogy te győzhess? A dolgok nem így működnek, kisfiú – mondja. Engem keres. – Hamarosan behajóznak a Főkormányzó állig felfegyverzett Varjai. Igazi katonák, kisfiú, akiknek olyan sebeik vannak, amiről te álmodni se álmodhatsz. És ezeket az Obszidiánokat Arany legátusok és lovagok vezetik. Ez itt csak játék. De már mindenki azt hiszi, megtébolyodtál, ezért elfognak, megkínoznak és végeznek veled.

– Hacsak nem nyerem meg az egészet, mielőtt még ideérnének – mondom, hiszen ez lenne a lényeg. – A Választók késéssel látják a holókat, csak az a kérdés, hogy mekkora késéssel. Ki szerkeszti a vérveretes holókat, míg maguk harcolnak? Mert mi is gondoskodhatunk róla, hogy a megfelelő adás jusson ki a világba.

Leveszem a fejemről a vörös pántomat, megtörlöm az arcomat, mert izzadságban ázik, és csak utána tekerem ismét a fejem köré.

Jupiter hallgat.

– A Választók látni fogják ezt a beszélgetést. Hallani fogják, hogy a Főkormányzó lefizette magukat, hogy csalással nyerjen a fia. Látni fogják a diákot, aki a történelem során először megszállta az Olümposzt. És azt is látni fogják, hogy elkapom magát, lehámozom a vértjét, és pucéran vonszolom végig a hóban. Ha kész megadni magát. Mert ha nem, hát a hulláját rángatom vissza a citadellába, és utána aranyhúggyal öntözzük meg.

Ekkor eltisztulnak a fellegek, és Jupiter ott áll előttem a nagy fehérségben. Aranyvértjéről vörös vér csepeg. Magas, izmos, és feszíti az indulat. Ez itt az ő otthona, a saját játszótere. A diákok a játékszerei, míg a sebeiket ki nem érdemlik. Olyan ő is, mint a történelem többi közhelyes minizsarnoka. A saját szeszélyei rabszolgája. Aki csakis az önzésnek a nagymestere, egyébnek nem. Ő maga a Társadalom, a dekandenciában fetrengő szörnyeteg, aki képtelen a saját álságos voltát felismerni. Ezt a fenséges jólétet és hatalmat az előjogának tekinti, de nem látja a valót. Ahogy egyikük sem látja, mert megtévesztik mindannyiukat. Kár, hogy szemtől szembe nem tudom legyőzni. Legyek bámilyen jó és ügyes, ő az erősebb.

A beretvája lankadt kígyóként csüng a kezében, vértje ragyog. Ahogy állunk ott egymással szemben, kivilágosodik, felkel a nap. A szája mosolyra húzódik.

– Sokra vihetted volna a Házamban. De így csupán egy dühödt, ostoba kisfiú vagy, aki csak tombol, ahogy az Mars Házában szokás. Hogy is tudnál úgy gyilkolni, ahogy én tudok! Mégis párbajra hívsz. Micsoda harag! Micsoda végtelen ostobaság!

– Nem, nem hívhatom párbajra – hajítom a lába elé a parittyaPengémet, és már dobom is mellé a beretvámat. Aminek egyébként se venném nagy hasznát. – Inkább csalni fogok – teszem hozzá, és intek a fejemmel. – Gyerünk, Sevro.

A beretva felröppen a földről, kimerevedik, és már át is hasítja Jupiter combját, pedig az még csak fordul a láthatatlan mozgás irányába. Bő fél méterrel magasabbra suhint, mint kellene. Férfiakhoz szokott a harcban. Sevro most a karját találja el, és le is fegyverzi. A taszítóPáncél már szorítja is el a vérzést, de az átmetszett szalagoknak ez kevés lesz.

Amikor Jupiter elnémul, Sevro lerántja magáról Apolló szellemKöpenyét, és lefegyverezzük a proktort. A vértje csak Paxra illene, de rajta pazarul mutatott volna a fényességes aranypáncélzat. Szegény Pax. Felcibáljuk magunkkal Jupitert a citadellába.

Odafenn tombol a csata. A felderítőim végül csak meglelték, amiért küldtem őket. Milia elégedett vigyorral a képén rohan hozzám, és a szokásos halk énekléssel közli a remek hírt:

– Megvan a fegyverraktár.

Venusbeliek, akiket alig néhány órája szabadítottunk fel, robognak el mellettünk. Ragyogón villog rajtuk a taszítóPáncél, kezükön ott a fényes impulzusÖköl. Bevettük az Olümposzt, és Musztángot is megtalálták végre.

Most már tényleg a miénk az összes harci bárd.

43

Az utolsó vizsga

Jupiter lakosztálya mellett találom meg egy kisebb szobában. Alszik, kócosan terül szét körülötte aranyhaja. A köpenye mocskosabb még az enyémnél is. Már rég nem fehér, hanem barnásszürke. Füst-és éhségszaga van. Tönkregyalázta az egész szobát, falhoz csapta az étellel teli tálakat, az ajtóba vágta a tőrét. A Barna és Rózsaszín szolgálók rettegnek tőle, de tőlem még inkább. Rémülten szaladnak szét, én meg csak nézek utánuk. Távoli unokatestvéreim. Milyen különösek, ahogy futnak. Mint a kis hangyák. Érzelemnek nyoma sincs rajtuk. A gondolatra összeszorul a szívem. Micsoda gonosz adottság, hogy mit honnan néz az ember! Ilyennek és így láthatta Eót Augustus, mielőtt megölte. Hangyának. Nem, hiszen „Vörös szukának” nevezte. Kutya volt csak a szemében.

– Volt valami az ételben? – kérdem az egyik Rózsaszíntől, aki még a közelben maradt.

A szépséges fiú félénken motyog valamit, fel nem emelné a földről a tekintetét.

– Beszélj már érthetően, mint egy férfi – förmedek rá.

– Nyugtatók, nagyuram – mondja, de fel nem néz. És nem is kárhoztathatom ezért, hiszen Arany vagyok. Egy fejjel magasabb nála, fényévekkel erősebb. És határozottan tébolyodott az ábrázatom. Nyilván rohadtul gonosznak tart. Elküldöm. – Menj, rejtőzz el. A seregem nem mindig hallgat a szavamra, amikor azt kérem, hogy ne játszadozzanak az aljaSzínekkel.

Óriási az ágy, selyem és toll mindenütt. Csupa elefántcsont, ében és arany. Musztáng a sarokban, a földön alszik. Olyan régóta kell már elrejtőznünk, ha aludni akarunk. Nyilván elképzelhetetlen gondolat volt, még a nyugtatók dacára is, hogy elnyúljon a kényelmes ágyon. Az ablakot is megpróbálta kitörni. Azért nem bánom, hogy nem sikerült neki. Nagyot kellett volna ugrania.

Leülök mellé. Az orra előtt remegve libeg egy hajtincs, ahogy lélegzik. Hányszor figyeltem álmában, míg lázasan vergődött. És hányszor leste így ő is az én álmomat. Most azonban nincs láza, és hideg sincsen. Tovatűnt a hasamból a fájdalom, a Cassius ütötte seb rég begyógyult. A tél véget ért. Odakinn már előbújtak az első kis virágok a hó alól. Egyet le is téptem a hegyoldalon, és a köpenyembe rejtettem. Musztángnak hoztam. De ahogy elővenném a hemantuszt, tőr siklik a szívembe. Tőrnél is élesebb és fájóbb sebet üt rajtam Eo emléke. Soha nem múlik el ez a fájdalom. És gőzöm sincs, hogy ez rendjén van-e így. Azt se tudom, hogy jogos-e a bűntudatom. Megcsókolom a hemantuszt, és elrakom inkább. Nem, most még nem.

Gyöngéden felébresztem Musztángot.

Még ki se nyitja a szemét, de már mosolyog, mintha tudná, hogy én ébresztgetem. A nevén szólítom, és kisimítom az arcából a haját. Kinyitja a szemét. Aranylángok villannak benne, különös látvány mocskos, repedezett ujjaim mellett. Belesimítja arcát a tenyerembe, majd feltápászkodik. Nagyot ásít, körbenéz. Kis híján elnevetem magam, ahogy elkerekedik a szeme, mert kezdi érteni, mi történhetett.

– Pedig épp el akartam mesélni, mit álmodtam. Helyes lila sárkányok énekeltek benne – pöcköli meg a körmével a vértemet, ami szabályosan felcsendül. – De inkább mesélj te. Kis piszok.

– Van ez így.

– Én lettem a királylány a vártoronyban, és jöttél megmenteni? – nyög fel. – Mekkora szívás. Hogy utálom azokat a ribancokat.

Beszámolok mindenről. Hogy a Sakál levált a seregéről, ami Mars várát ostromolja, míg ő Lilathtal a hegy gyomrában lapul. Nem lesz nagy ügy a nyomára bukkanni.

– Ha akarod, viheted a sereget, és kifüstölheted a dögevőt.

– Meg van beszélve – vigyorog, majd felvonja a szemöldökét. – Csak az a kérdés, hogy megbízol-e bennem. Az is lehet, hogy én akarok lenni a fura sereg Primusa.

– Bízom benned.

– Mert?

Most csókolom meg. A hemantuszt nem adhatom neki, mert az a szívem, ahogy a bolygó szíve is, a kevés dolgok egyike, ami rőt földjéből fakad. És még ma is Eo birtokolja. Csakhogy itt van ez a lány, akiért bármire kész voltam, amikor megtudtam, hogy elrabolták. És talán eljön egyszer az a nap is, amikor lesz még egy szívem, amit szabadon elajándékozhatok.

Az íze épp olyan, mint az illata. Füst és éhség. Nem eresztjük el egymást, az ujjaim a hajába kúsznak, az övéi az államon, a nyakamon játszanak, a tarkómra futnak. Ágyunk is van, időnk is. És annyira más vágy lobban fel bennem, mint ami akkor hajtott, hogy Eót legelőször megcsókoltam. Viszont felparázslik bennem az az emlék is, ahogy Dago, a Gamma Pokolfúró mélyet szív a füstpálcájából, és a kurta pillanatokig izzó parázsra int. Ez vagy te. Ezt mondta.

Tudom, hogy lobbanékony vagyok. Vad. Ezt mind tudom már. És azt is, hogy annyi minden más lakik bennem – szenvedély, bánat, gyász, bűn, vágyakozás, harag. Van, hogy eluralkodnak rajtam ezek az érzelmek. De most nem, itt nem. A szenvedélyem és a gyász miatt jutottam akasztófára. A bűnöm miatt hevertem a véremben a sárban. A haragom kis híján rávett, hogy oltsam ki Augustus életét, ahogy megpillantottam. De nem tettem, és most itt vagyok. Mit se tudok az Intézet múltjáról. Abban azonban biztos vagyok, hogy meghódítottam azt, amit eddig még soha senki. Haraggal és ravaszsággal, szenvedéllyel és lobbanékonysággal vettem be. Musztáng nem így lesz az enyém. A szerelem és a háború két teljesen más csatatér.

Ezért minden vágyakozásom ellenére is elhúzódom Musztángtól. Egy szót sem kell szólnom, érti, mi jár a fejemben, és ezt vehetem igazolásnak, hogy helyesen döntöttem. Még egy utolsó csókot ad, kissé hosszabbat, mint kellene, de aztán felállunk, és megyünk. Az ajtóig jutunk kézen fogva, ott azonban megtorpanok, és ránézek.

– Hozd el nekem a Sakál pálcáját.

– Igenis, Arató uram – hajtja meg magát viccesen, majd rám kacsint. És már ott sincs.

A citadellát feldúlták az embereim, viszi mindenki, amit talál. De a teljes felfordulás közepette Sevro ráakadt a holoJeladóra. Már benne van az agyában minden érzékszervi tapasztalatunk, azt várja, hogy adásba kerülhessen a Választóinknak, bárhol legyenek is. Mivel az adás nem folyamatos, a mai eseményekről még nem értesültek, a késleltetés félnapos. És ez nekünk így tökéletes. Elmondom Sevrónak, mit hogy szeretnék, ő fogja összerakni a sztorit, ami mehet a Választóknak. Ahogyan én akarom. Senki másra nem bíznám ezt a feladatot.

Felhozatom Fitchnert Apolló kastélyának pincéjéből. Az olümposzi nagyétkező egyik székében terpeszkedik. Az arca be van lilulva. Az ütéseim nyoma. Alattunk a padló kondenzált levegőből van, olyan, mintha másfél kilométer magasan a semmin állnánk. A lába az asztalon, mosolyog.

– Megjött az őrült kölyök – üdvözöl, és az állát tapogatja. – Megmondtam én, hogy te vagy a nagy esélyes.

Bemutatok neki.

– Hogy hazudik.

– Mekkora szar – mutatja ő is a középső ujját, majd elkapja a kezemet. – Ne mondd nekem, hogy még mindig neheztelsz a méregért, a betegségekért, Cassius miatt, a medvék okán, a rossz időért, a nyamvadt fegyverekért, a gyilkossági kísérletekért, a rád uszított kém miatt!

– Kém?

– Aki olyan szépen félrevezetett. Ó, hát még mindig nem sikerült felnőni? Hát hol vannak a katonáid? Szanaszét rohangásznak, futnak a kaja, a puha ágy, a Rózsaszínek után? Mézes lép ez a hely, fiam. Lép, amibe a sereged beleragad, és nem jutsz semmire velük.

– Látom, feldobottabb, mint legutóbb.

– Mert biztonságban van a fiam – kacsint rám. – És éppen miben sántikálsz?

– Elküldtem Musztángot a Sakálért. Ha visszatért, megyünk a Marshoz. És ott vége is.

– Hohó! Kár, hogy ez nagy tévedés – pukkaszt ki egy szokásos rágógumi-buborékot Fitchner, aztán fel is szisszen rögtön. Nem keveset kapott az állára. Nevethetnékem van. Mondjuk, már azóta, hogy Sevro elintézte Jupitert. Még ha lüktet is a lábam a dög miatt. Járni alig tudok, pedig folyik belém a fájdalomcsillapító.

– Nem kellenek a rébuszok. Miért lenne tévedés?

– Három dolog miatt is – mér végig hegyes arcával Fitchner. – Különös egy alak vagy te. Te meg a Sakál. Mindig mindenki győzni akar. De ti ketten kilógtok a sorból. Az Aranyak nem szándékoznak akár az életüket is áldozni a győzelemért, ahhoz nekünk az túlságosan is drága. Ti meg tisztára perverzek vagytok, nektek még az se elég nagy ár. Honnan jön ez nálatok?

Emlékeztetem, hogy jelenleg a foglyom, és a foglyok a kérdésekre felelnek, nem kíváncsiskodnak.

– Három dolog még nincs lezárva, csak annyi. De ha te elárulod, mi hajt, akkor én is elárulom, mi az a három – sóhajt nagyot. – Jó, kezdem én. Az első, jóember, Cassius. Neki egyszerűen muszáj lesz kihívnia téged, és csak az egyikőtök maradhat.

Ettől féltem. De válaszolok én is a kérdésére, és elárulom, hogy a Sakál is erre volt kíváncsi. Hogy engem mi hajt. Elsőre a válaszom a harag. Másodikra is. A végtelen, parttalan düh. Ha valami olyasmi történik, amire nem számítottam, ami váratlanul ér, úgy reagálok, ahogy az állatok – erőszakkal. Az igazi válasz azonban, a mélységes indok mindezek mögött a szeretet. Engem a szeretet hajt. Ezt persze nem árulhatom el neki, ezért hát torzítok egy keveset a dolgokon.

– Anyám álmot látott egyszer, hogy magasabbra jutok, mint bárki eddig a családban. Túlnövöm az Andromedus nevet, apám nevét – az álapámét. Az álcsaládomét. De a lényegen ez nem változtat. – Nem vagyok Bellona, se Augustus, se Arcos – somolygok gonoszul, mert vágom, hogy ezt zabálja. – De fölébük akarok kerekedni, hogy magasról hugyáljak a vérveretes fejükre.

Ez bejön Fitchnernek. Ő maga is csak erre vágyott egész életében, de ő megtapasztalhatta, hogy az érdem önmagában ehhez édeskevés, hogy ennél feljebb, ha megfeszül, se juthat. Ez a frusztráció az ő alapállapota.

– A második dolog, amiért nem érhet ennyivel véget, az ez az egész – int körbe. Ezt magamtól is átlátom, nem kellett hozzá az ő bölcsessége. Megöltem egy proktort. Bizonyítékom van, hogy a Főkormányzó lefizette az Intézetet, hogy a saját fia nyerje meg az évfolyamot. Ez maga a nepotizmus, a szent és sérthetetlen Iskola befolyásolása. Ez nem kis hír, nyilván beleremeg minden. Talán még a Főkormányzónak is mennie kell. És sokak feje hullik vele. A Választók vért akarnak majd.

– A Főkormányzó is, csak ő épp a tiédet. Ez az egész igen kellemetlen helyzetbe hozhatja őt, sőt, bekövetkezhet az is, hogy akár egy Bellona kerüljön a főkormányzói székbe.

Fitchner arra is kíváncsi, hogy hogy bízhatok ennyire a katonáimban, akik nem sokkal ezelőtt még rabszolgák voltak.

– Ők hisznek bennem, mert mind átlátják, hogy mi várt volna rájuk, ha én nem jövök. Gondolja, jobban örülnének a Sakálnak a fejük felett?

– Talált, süllyed – biccent Fitchner. – Vagyis akkor megvan a rendíthetetlen bizalom, a harmadik lezáratlan dolog nem létezik, csakis az én fejemben létezett, de meggyőztél.

Sürgetem, hogy azért csak tárja elém, mire gondol, így mély sóhajtással, megtörten belevág:

– Csak annyi, hogy a fél seregedet Musztánggal az élen elküldted a Sakálért.

– És?

– Nem számít, igazán. Ha egyszer bízol a lányban.

– Azért csak bökje ki. Mire gondol?

– Ám legyen. Ha már annyira tudni szeretnéd, elmondom, pofonegyszerű a dolog: Musztáng a Sakál ikertestvére.

Virginia au Augustus. A Sakál testvére. A hatalmas család örökösnője, az Augusta vérvonal első leszármazottja. Nero au Augustus, a Főkormányzó egyetlen leánya. Azé a férfié, aki miatt ez az egész megtörténhetett. A lány, akit az intézeti évig vidéken rejtegetett, távol a kíváncsi tekintetek elől, nehogy baja essék. Éppen úgy, ahogy a testvérét, a Sakált is. Cassius ezért nem ismerte fel benne a családi ősellenség lányát. De amikor Jupiter erődítményében a Sakállal beszélgettem, és ő ránk nyitott, felismerte, tudnia kellett, ki az. A testvére. Vajon korábban is sejtette, ki lapul a Sakál név mögött? És mivel magyarázzam a hallgatását? Ez elég egyértelmű, hiszen csakis egy magyarázat lehetséges: a vér. A családi kötelék, ami erősebb a barátságnál, szerelemnél, egy szoba sarkában elcsattant csóknál. A seregem felét elküldtem a Sakálnak. GravCsizmákat, taszítóVértet, szellemKöpenyeket, beretvákat, impulzusFegyvereket küldtem neki, elég haditechnikát, hogy könnyűszerrel elfoglalja az Olümposzt. Ó, hogy rogyna rá!

A proktorok persze mind tudják, a képembe nevetnek, ahogy találkozunk. Jót nevetnek az ostobaságomon. Lángol bennem a düh, emésztő indulat, gyilkos harag. Ölni tudnék, ölni akarok, valamit elpusztítani. De uralkodom magamon, egybehívom az embereimet, akik a citadellában esznek, isznak, mulatnak. Ostobák, milyen ostoba népség. A legjava messze jár. Sevrónak megvan a maga feladata, az mindennél fontosabb most. Utasítom Tactust, hogy egységével vadássza le a Merkúr és a Venus kószáló embereit, tegye a rabszolgáinkká őket, a seregem maradékát pedig Miliára bízom. Nekem a Mars Házába kell mennem, azonnal. Nem időzhetek a semmittevésben, míg a seregeim egybegyűlnek megint, mert addigra az Augustus ikrek is visszatérnek, jól felszerelkezve, egyesített erőkkel, hogy összecsapjunk. Lehet, hogy létszámban is fölébünk kerekednek. Alaposan módosult a játszma, és erre nem készültem fel. Bolondnak érzem magam, pláne, ha arra a csókra gondolok. Hogy csókolhattam meg? A szívemet sötét örvény szippantja be. És ha még a hemantuszt is nekiadtam volna! Ahogy gravCsizmámban leugrok az Olümposz hegy aljából, cafatokra szaggatom a virág szirmait, és szerteszórom a semmibe.

Csak a Vonítókat viszem magammal, és süvítünk lefelé.

Vértezetünkben, az impulzusÖklökkel és – Pengékkel hamar a fennsíkon vagyunk. A hó itt elolvadt már, mindenütt latyakos sár, és vastag, vattaszerű köd a fennsíkon. Föld-és ostromszag. Tornyaink, a Phobos és a Deimos romokban, az ellenségnek adott katapultok alapos munkát végeztek velük. Ahogy a várunkkal is, annak is csipkézett a fala, a kaputorony körül egészen romos minden, nyílvesszők, kardok, vértezetek, pajzsok és néhány diák hevernek szerteszét.

Durván száz főre tehető az ostromlók száma. Táboruk a fák vonalánál van, de a vár köré kerítést építettek, nehogy alattomban kitörjenek a védők. A tél kemény lehetett mindkét félnek, bár a táborban napelemes főzőket látok, hordozható fűtőtesteket, élelmiszercsomagokat bőséggel, ami valahogy a Sakál embereinek mindig jut. Egyébként jobbára a Jupiter és Apolló emberei adják a csapatot, és persze a Pluto Házának jó negyede. Fenn az emelkedőn több kereszt is magasodik, a várral szemközt. Három tetem van rajtuk. A hollók és varjak jelenléte jól árulkodik az állapotukról. A Mars Házának ellenállását egyedül a várfokon tépetten lógó zászlónk jelzi, ernyedten csüng Mars farkasa a szélcsendben.

Aranyistenekként zúgunk alá gravCsizmáinkban a Vonítókkal az égből. Elrongyolt bundánk csapkod mögöttünk. Ha az ostromlók újabb proktori adományokra és támogató látogatásra számítottak, keserűen csalódnak, mert egymás után fogunk talajt előttük szétvetett lábakkal, tizenegy Vonító, és élükön én, az Arató. Hazatérünk.

Az ellenség mélységes rémülettel kotródik előlünk.

A Vonítók máris nekik rontanak, hagyom, hogy nélkülem végezzenek a birodalmunkat meggyalázó betolakodókkal. Rég jártam ilyen közel az otthonomhoz, mint most. Lykoshoz. Lehajolok, belemarkolok a Mars vörös földjébe. Mars, otthonom. Eddig idegen lobogó alatt harcoltam, de most hazatértem, mert igenis hiányzott a saját Házam. Az ellenség utánam iramodik, tudják, ki vagyok, látják a Pengémet. De nem tehetnek bennem kárt, sérthetetlen vagyok, az impulzusVértem megóv tőlük. Sevro és a Vonítók pedig a kardomként kaszabolják le őket. Felballagok a domboldalon a keresztekhez, és ahogy felnézek, Antoniát, Cassandrát és Vixust látom rajtuk.

Az árulókat. Most vajon mit követtek el?

Antonia él még, és Vixusban is pislákol valami kevés. Levágom őket, és Bogánccsal felvitetem mindkettőjüket az Olümposzra, a mentősökhöz. Életben kell maradniuk, azzal a tudattal kell továbbélniük, hogy átvágták Lea torkát. Remélem, fáj nekik a gondolat. Álldogálok kicsit a domb tövében, felkiáltok a várba, hogy én vagyok az, bár szükségtelen mondanom, tudják, ki vagyok, hiszen a farkasos lobogót bevonták már, és éppen felvonnak a helyébe egy mocskos lepedőt, amire sebtiben egy parittyaPengét rajzoltak.

– Arató! – kiáltoznak, hallom. Mintha a megváltó lennék. – Megjött a Primusunk!

A védők rongyosak, mocskosak és csontsoványak. Némelyikük annyira legyengült, hogy úgy kell őket kicipelnünk a romos várból. Akik még a lábukon állnak, elébem járulnak, és köszöntenek, némelyek a kezemet szorongatják, mások megcsókolnak. Sok a törött láb, összezúzott kar. De helyrejönnek majd. Már visszük is fel őket az Olümposzra. Mars Házának nem sok hasznát vehetem a Sakál elleni csatában, de Jupiter, Apolló és Pluto erejének nagy részét a rabszolgámmá teszem a Mars pálcájával, amit egy vékony fiú nyújt át nekem. Alig ismerek rá, de ahogy csontváz-ölelésébe von, és fájdalmasan magához szorít, nem lehetnek kétségeim.

Mellkasomat néma zokogás rázza.

Nem szól semmit, csak ölel. Aztán megremeg a teste, ahogy Paxé utoljára, de ez a remegés az öröm és nem a fájdalom vergődése.

Roque életben van.

– Testvérem – zokogja. – Testvérem.

– Azt hittem, meghaltál – hajtogatom, és képtelen vagyok elereszteni törékeny vállait. – Azt hittem, Roque, hogy meghaltál.

Szorítom egyre csak. A csontjai szúrnak a ruhán keresztül is. A haja megritkult. Nedves rongycsomó csak, ahogy fényes vértezetemhez simul.

– Tudtam, hogy vissza fogsz térni, testvér – súgja. – A szívem érezte. Üres volt nélküled ez a hely – mondja, majd szélesen elvigyorodik. – De most kitöltöd az űrt!

Diana Háza Primusának igaza volt, Mars Háza tűzvész, ami hamar felfal mindent, és utána éhen vész. Roque arcán sebhelyek. Csak a fejét ingatja, tudom, sok mesélnivalója van még, arról, hol járt, hogy tért vissza. De csak később. Most elbiceg, a félfülű, kimerült Quinn megy vele. Köszönetet tátog felém, és úgy öleli át a csont és bőr költő hátát, hogy már az egyszerű gesztusból látom, elhagyta Cassiust.

– Ő megmondta, hogy vissza fogsz térni – mondja még. – Tudhattam volna.

Pollux jókedve most sem apadt el, a hangja is ugyanaz a reszelő, és csak szorongatja a markomat. Mondja, Quinn és Roque tartották egybe a Házat, mert Cassius már jó ideje feladta. És most a tanácsteremben vár rám.

– Ne öld meg... Kérlek. Már úgyis felzabálta a lelkét, ember. Tönkretette, amit veled művelt, felzabálta a lelkét az utolsó morzsáig. Mind rájöttünk. Hagyd, hadd szabaduljon erről az átkozott helyről. Idővel helyrejön. Mert ebbe bele lehet zizzenni. Az ember elefelejti, hogy nem nagyon volt választásunk – teszi hozzá, majd lesunyja a fejét, és egy sárgöröngyöt rugdal. – Ezek a rohadékok egy kislánnyal raktak össze, tudod?

– Az Átjáróban?

– Egy kislánnyal, érted? Próbáltam finoman megölni... de nem akart meghalni – mondja, aztán morog még valamit, és megveregeti a vállamat. Nevetni próbál, epésen. – Durva ez az egész, de legalább nem vagyunk Vörösek, vágod?

Szarveretesen vágom!

Otthagy, és egymagamban ácsorgok egy ideig a valaha volt váramban. Titus épp ezen a helyen halt meg. Felnézek a toronyra. Rémesebb, mint akkoriban. Valahogy most minden rémesebb.

A szarveretes pokolba is! Miért árult el Musztáng? Most, hogy megtudtam, sötétség borult mindenre. Árnyék vetül az életre. Hányszor lett volna alkalma, hogy elmondja! És nem tette. Azt tudom, hogy mondani akart valamit, amikor a Sakállal együtt talált bennünket. De az nyilván csak valami apróság lett volna. Vagy létezhet, hogy a saját vérét árulja el értem? Nem, kizárt. Akkor elmondta volna, legalább mielőtt elindult az embereimmel a Sakálért. És nem vitte volna magával mindkét pálcát, mert Ceresé is nála van. Azért kell neki, mert háborúba indult. Ellenem. Olyan érzés, mintha ő ölte volna meg Eót. Mintha ő rakta volna a nyakára a hurkot. Én pedig megrántottam a lábát. Musztáng az apja lánya.

Megrándul a kezem. Elárultam Eót.

Kiköpök a kőre. A szám száraz, egész délelőtt nem ittam egy kortyot sem. Hasogat a fejem. Ideje eldobni a fúrót, mondaná Narol bácsi. Ideje megkeresni Cassiust.

Mars Házának asztalánál ül, abban a székben, amibe belevéstem a parittyaPengét. Előtte ott hever az ionPengéje, az ölében a rongyos farkasos zászló, nyakában a Primus-kar fityeg. Milyen nevetséges most a kardja. Mintha csak egy relikvia lenne. Olyan messze jutottam ettől a teremtől, ettől a kardtól, ettől a fiútól, és most, ahogy belenézek a szemébe, kis híján megáll a szívem. Torkomba keserű epeként gyülemlik fel a bűntudat, megtelik vele a mellkasom. Elnehezít.

– Sajnálom, amit Juliannel tettem – kezdem.

A haja még mindig arany, de zsíros és sáros. Tetves. Most is, így is szép, szebb, mint amilyen én valaha lehetek. De a szemében kihunyt a tűz. Lelkének tényleg idő kell, és távolság. Hónapokon át tartó ostrom, hónapokon át mardosó düh és kudarc, bűntudat és gyász. Felzabálta a lelkéből azt, amitől Cassius Cassius volt. Szerencsétlen lélek. Megszáll a szánalom, és kis híján elnevetem magam. Ő szúrt engem hasba, és én sajnálom őt. Soha egyetlen csatát sem veszített. A Sakálon kívül ő az egyetlen Primus, aki ezt elmondhatja magáról. Most mégis leveszi a nyakából a jelvényt, és nekem hajítja.

– Győztél. De megérte? – kérdi.

– Meg.

– Így, határozottan – bólint. – Ez a különbség közted és köztem.

Lerakja a zászlót és a kardját, odalép hozzám, olyan közel, hogy a szája bűzét is érzem. Azt gondolom, hogy meg fog ölelni. Én legszívesebben megölelném, úgy kérnék tőle bocsánatot. De nem ölel meg, hanem felvakar egy sebet a kezén, kiszívja belőle a vért, és az arcomba köpi. Elég meghökkentő.

– Vérbosszú – sziszegi az archaikus szót. – Találkozzunk valaha még, az enyém vagy, vagy én a tiéd. Szívjuk valaha még egyazon szoba levegőjét, legyen az az egyikünk utolsó lélegzetvétele. Halld szavam, te nyomorult féreg. Egymást űző vadak vagyunk egymás szemében mostantól, míg egyikünk szíve utolsót nem dobban. Rohadj meg.

Erre a hideg, minden ízében Arany kihívásra csak egy választ adhatok. Bólintok. És kimegy. Egy ideig csak állok ott, minden ízemben remegve. A szívem kalapál. Mennyi fájdalom. Azt hittem, vége lesz végre, de vannak sebek, amik soha nem gyógyulnak be. Bűnök, amiket soha nem lehet megbocsátani.

Fogom Mars zászlaját, és a nyakamba akasztom a Primus-kart. Megnézem a falon a térképet. ParittyaPengés lobogómat fújja a képzeletbeli szél Mars várának ormán, és az összes környező erődön és kastélyon. Az embereim elfoglaltak mindent, miközben Tactus az Olümposzt készíti fel Musztáng támadása ellen. Már majdnem minden az enyém, nem pedig Mars farkasáé. A parittyaPengém a Lambda L-jére emlékeztet. A klánomra. A helyre, ahol a testvéreim, a nagybátyám, az anyám, a barátaim még most is robotolnak. Egy egészen távoli, más világ az övék, de a jelük, a lázadásunk jele, egy szerszámból formált fegyver szimbóluma, már ott lobog minden Aureált Ház erődítése felett, egyet nem számítva – Plutóét.

A vártornyon keresztül hagyom magam mögött a várat. Lykosi Vörös Pokolfúró vagyok. Mars Házának Arany Primusa vagyok. Utolsó csatámba indulok ebben a szarveretes völgyben. És utána kezdődhet az igazi háború.

44

A kezdet

Távollétemben Tactus átvette az irányítást. Kegyetlen szörnyeteg az az alak, de az én szörnyetegem. Vele készen állunk a vérontásra. Csillog a páncélzatunk. Háromszáz erős katona, kilencven rabszolga. Nekik már nincs esélyük kivívni szabadságukat. Annyi gravCsizmát nem találtunk, hogy jusson mindenkinek, és vértezetet sem, de valamit mindenki kapott. A DöglöttLovak és a Vonítók az Olümposz tövében várakoznak, együtt akarnak harcolni. Onnan lesnek lefelé, és lentről olyanok lehetnek, mint egy keskeny aranyszivárvány másfél kilométer magasan. Ellenfeleink a hegyekben vannak, és amikor majd ellenünk vonulnak a Sakállal és Musztánggal az élen, előnyben leszünk, hiszen mi vagyunk a magasabb ponton. Seregem maradéka, a néhai Pax egysége és Nyláé a citadellát vigyázza és proktor foglyainkat őrzi. A rabszolgák is velük vannak. Nekem meg hiányzik Pax. Mindig nagyobb biztonságban éreztem magam hatalmas árnyékában.

Nylát magát, Miliát meg még egy tucatnyi emberemet szellemKöpenyben leküldtem felderíteni a Sakál mozgását. Ki tudja, milyen infót osztott meg vele Musztáng... Bizonyára ismeri már a gyenge pontjainkat, állásainkat, szokásainkat, így amit lehet, átvariálok. Hogy hasznavehetetlenné váljon minden, amit a lány tud. Változtass a paradigmán, amennyit csak lehetséges. Aztán eltűnődöm, hogy képes lennék-e őt is úgy elgyepálni, ahogy Fitchnert. Megverni a lányt, aki Eo dalát dúdolta. Soha. Szívemben még most is Vörös vagyok.

– Hogy utálom ezt a vérszaros részt – sóhajt Tactus, és kihajol mellettem a perem fölött a lebegő hegyről. – Várni. Hú. Kéne rendes szem.

– Mi?

– Szem! – ismétli ordítva.

Hol hallok, hol nem. Lyukas dobhártyával nem épp egyszerű az élet.

Magyaráz valamit arról, hogy kezdésnek lenyisszantja Musztáng hüvelykujjait. A felét nem hallom, talán nem akarom hallani. Tactus az a típus, aki díszes makramét fon mások beleiből.

– Nézd!

És már mind látjuk a felhők közül elősuhanó aranyvillámot. Villámokat. Három alak. Nyla... Milia és Musztáng... és még valami.

– Várjatok! – utasítom Sevrót meg a Vonítókat. Továbbadják egymásnak a parancsot, én meg közben Musztángot figyelem. Valamit hoz magával.

– Hahó, Arató! – kiált nekem közeledtében. Kivárom, hogy talajt fogjon, nem kell sokat várni, a csizmák pillanatok alatt elém hozzák.

– Hahó, Musztáng!

– Milia mesélte, hogy rájöttél – kezdi különös mosollyal az arcán. – Ezek szerint miattam a nagy készülődés?

– Nyilván – felelem kissé összezavarodva. – Úgy véltem, az Augustusok és Andromedus egymásnak feszülnek kissé.

– Hát nem feszülünk, ha nem bánod. Ajándékot hoztam neked. Bemutatnám öcsémet, Adrius au Augustust, a Hegyek Sakálját és Háza pálcáját. Méghozzá – teszi hozzá kissé rideg mosollyal, ami kétségtelenül annak szól, hogy azt képzeltem, elárult engem – lefegyverezve.

Elém löki a megkötözött, kipeckelt szájú, meztelen Sakált.

– A vérveretes tökömet belé – sziszegi Tactus.

Győztem.

Musztáng ott áll mellettem, ahogy a hajók megérkeznek az Olümposzra. Mondta, hogy ne vádoljam magam, amiért megfordult a fejemben, hogy elárult. Hiszen neki kellett volna hamarabb említenie, hogy milyen családból való, még ha nem is tekinti a Sakált a testvérének. Lelkiekben legalábbis. Az igazi testvére a bátyja volt, akit Cassius egyik fivére, egy Karnus nevezetű állat ölt meg. Megint az Augustus-Bellona-viszály. A vérbosszú, amely mélységesen átjárja a két családot, és már az én lábaimat is húzza lefelé a mocsárba.

Már csak az a kérdés marad, hogy ha nem is a Sakál húga, de vajon az apja lánya-e. Vagy az a lány, aki Eo dalát dúdolja? Szerintem erre a kérdésre is tudom a választ. Mert Musztáng olyan, amilyennek az Aranyaknak lenniük kellene. Az apja és a testvére pedig, amilyenek az Aranyak általában. Eo soha nem hitte volna, hogy ez a dolog ennyire bonyolult. Nagyon is ott a jóság az Aranyakban, mert sok szempontból valóban ők az ember legjava. Ugyanakkor a legalja is, egy más szempontból. És hogy ez mit változtat Eo álmán? Az majd idővel kiderül.

Musztáng mellett ott sorakozik a többi hadnagyom: Nyla, Tactus, Sevro, sőt Roque és Quinn is. Pax és Lea helyét kihagyjuk. Mögöttünk a seregem. Semmi szükség rá, hogy a Plutót kínos helyzetbe hozzuk. Szívem szerint megtenném, de mégsem teszem. Ők is az embereim között állnak, elosztva a hat egység között. Enyhe tavaszi nap van, a hó gyorsan olvad, ahogy ott állunk a leszállópályákkal szemközt az udvaron.

Sevro a másik oldalamon, közvetlenül mellettem. Kicsit másképpen néz rám, amióta átszerkesztette az anyagokat. Volt egy rövid, kissé ijesztő beszélgetésünk. Szóról szóra megragadt az agyamban.

– A vihar összezilálta a beszélgetést – mondta. – Az utolsó szavakat, amiket Apollónak mondtál, már nem is lehetett érteni, úgyhogy azt letöröltem.

Az egyik utolsó szavam az volt, hogy szarveretes.

Mit tud vajon Sevro? És mit gondol arról, amit tud? A tény, hogy letörölte, azt jelenti, fontosnak érezte, ezért törölte le.

Clintus igazgató, Augustus Főkormányzó, Bellona és Adriatus Imperátorok meg még vagy kétszáz elöljáró érkezik a hajókkal, mindenki a maga sleppjével. Az igazgató végigméri a proktorokat, és széles jókedvvel kacag a helyzetükön. Megkötözve és kipeckelt szájjal állítottam sorba őket, és cseppet sem bánom, hogy nem enyhültem meg irányukban. Egyedül Fitchner várakozik mellettük szabadon, egyenes háttal. Ha bárki is jutalmat akarna adni a proktoroknak, hát ő legyen az egyetlen, aki mindet bezsebeli. Mostanra már mindenki látta a holókat. Sevro remek munkát végzett, pontosan tudta, mit akarok közölni a Választókkal, és hogyan. Épp csak néhány finomítást kellett hozzátennem.

Clintus igazgató egészen apró termetű asszony, arca szigorú hegyorom. Elsüt egy viccet arról, hogy soha még ilyen puccos helyen nem tartották a záróünnepséget, de azt is siet hozzátenni, hogy ebből nem születik új szokás, mert „a játék” nem erről szól. Az, hogy ezen az évfolyamon így végződhetett, az én kreativitásomról és agyafúrtságomról ad tanúbizonyságot. Úgy fest, igen kedvel engem, melegen cseng a szájából az „Arató” név, kimondja, ahányszor csak alkalma nyílik rá. Igazából mindenki kedvel, bár némelyek szemében aggodalom villódzik, ahogy méregetnek. A hatalmasoknak általában nem a szabályokat felrúgók a kedvenceik.

– A Házak Választói mind tolongva igyekeznek ajánlatot tenni neked, fiam. A választás a tiéd, bár az elsőbbség joga Marsot illeti. De a végső szót te mondod ki. Micsoda bőséges aratás vár ma az Aratónkra!

Bellona és Augustus, az ősi ellenségek abban most egy követ fújnak, hogy szemükben én lettem a kígyó. Az egyiknek megöltem a fiát, a másikét igen kínos helyzetbe hoztam. Ebből még lehetnek gondok.

Van egy kisebb ünnepség, a sleppek fontoskodva rendeződnek át, de ez most csak formalitás, az igazi ünnepséget Égeában tartják az uralkodó holoJelenlétében, egeket megmozgató csinnadrattával és globális partival. Lesz ott étel-ital, táncmulatság, versenyek, tűznyelők, kéjrabszolgák, politikusok, csillagpor, gyorsítók, minden, amit csak akarunk, legalábbis Musztáng elmondása szerint. Elég bizarr, hogy az Aranyakat ennyire izgatja, mi történt itt velünk, hihetetlen, hogy ennyi léha, üresfejű Arany mozog a világban. Elképzelésük sincs, mi az ára a Páratlan Sebhelyesek sebhelyének, hogy hideg, nedves pincében kell puszta kézzel agyonverni egy jóravaló fiút érte. De azért csak ünnepelnek bennünket. Egy pillanatra megfeledkeztem róla, miért is harcolunk. Megfeledkeztem arról, hogy ez egy verseny az élet édes kincseiért; mert mindenki ezekért a kincsekért él, és sokan bármire képesek értük. Nem értem én ezt. Az Intézetet értem. A háborút is. De azt nem, ami Égeában vár rám, vagy éppenséggel azt, ami azután következik. Talán azért, mert leginkább az Acélos Aranyakhoz hasonlítok. A Páratlanok legjavához. A nagy Ősökhöz. Azokhoz, akik egész bolygókat semmisítettek meg, ha ellenük szegültek. Micsoda teremtmény vált belőlem!

Amikor már nincs több mondandó, Clintus igazgató plecsniket tűz a ruhámra. Kacsint, és meglapogatja a vállamat. Aztán szétszóródunk, és megtudjuk, hogy hamarosan hajók jönnek értünk, s azok majd hazavisznek bennünket a családunkhoz, hogy a szülők is kifejezhessék elismerésüket, vagy épp kitagadhassák a Megszégyenültnek ítélt ivadékokat. Csak így, egyszerűen. Míg a hajók megjönnek, őgyelgünk, és egyre idiótábban érezzük magunkat állig felfegyverkezve, mert az egész hirtelen teljesen értelmetlenné vált, jelentéktelenné. A parittyaPengémre pillantok, nézem, milyen haszontalan holmi lett belőle egyik percről a másikra. Mintha azt várnák, hogy most gratulálunk majd egymásnak, a győztesek és vesztesek összeborulnak, együtt vigadoznak, meg hasonlók. De semmi ilyesmi nem történik, szótlanul téblábolunk csak. Üres, értelmetlen csend telepszik mindannyiunkra.

Üresség van bennem.

Most mihez kezdek? Eddig mindig ott volt a félelem, az aggodalom, hogy legyen elég fegyver és élelem, mindig állt előttünk egy próbatétel, egy teszt. És most a semmi. Csak a szél fütyül a csatatereken. Az üres mezőkön, ahol visszhangot vernek az elvesztett és megtanult dolgok. Barátok. Leckék. És nemsokára következik az ünnepség. Olyan érzés, mintha meghalt volna a szerelmem. A sírás kerülget. Az üresség érzése. Céltalanság. Musztángot keresem. Vajon ezután is fontos leszek neki? És akkor egyszeriben ott terem mellettem Augustus Főkormányzó, karon fog, és félrevon a többi zavarodott diák közül.

– Elfoglalt ember vagyok, Arató – hangsúlyozza a nevemet gúnyosan. – Egyből a tárgyra térek hát. Bonyodalmakat támasztottál az életemben.

Legszívesebben ordítanék az érintésétől. Keskeny ajka nem árul el érzelmeket, az orra egyenes. A tekintete megvető, a lemenő nap parazsa villog benne. Milyen kivételes ember. Mégse mondanám szépnek. Az arca, mint a kő. Gránitkemény. Bőre férfiasan feszes, nem olyan barna, mint a HK-n magukat mutogató bolondoké, meg az éjszakákon át a klubokat járó Pixiké. Sugárzik belőle a hatalom, ahogy a Rózsaszínekből az édes parfümillat. Annyira szeretném már ezt az arcot szétzilált kirakósként látni.

– Igen – mondom egyszerűen.

– A feleségem állandóan nyaggatott – mondja mosolytalanul. – Könyörgött, hogy segítsem győzelemre a fiát.

– Álljunk csak meg! Ezek szerint valaki segített neki?

Erre már halvány mosolyra húzódik a szája. Az a fajta, ami a könnyű tréfákat jutalmazza.

– Feltételezem, te nem hiszed, hogy bárkivel is összeszövetkeztem volna ez ügyben.

Legszívesebben nekimennék. Mindezek után még magától értetődően elvárja, hogy együttműködjek vele. Mintha ez kijárna neki. Mintha a segítségem is minden kétségek felett megilletné őt. Ellazítom az ökleimet. Vajon mit várna most tőlem Táncos? Mit kellene erre válaszolnom?

– Nyugodjon meg – mondom hát. – A családi vitákban nem lehetek a segítségére, de tőlem egy lélek se tudja meg, hogy a Sakált apuci segítette.

– Ne nevezd így – szegi fel az állát. – Az Augustus Ház sarjai oroszlánok, nem tetűrágta dögevők.

– Nekem aztán tök mindegy. A lényeg, hogy inkább Musztángra kellett volna tennie – mondom, szándékosan nem az igazi nevét használva.

– Ne szólj bele a családi életembe, Darrow – jegyzi meg gőgös pillantással. – A kérdés az, hogy mi a hallgatásod ára. Mert ajándékba nem kell. Én nem leszek adósa senkinek. Egy feltételt támasztok csupán, egyébként mindent kész vagyok megadni.

– És mi lenne az az egy? Hogy tartsam távol magam a lányától?

– Dehogy – nevet fel élesen. Most először lepődöm meg. – Csak az ostoba családokat izgatja a vér tisztasága. Én teszek rá, a leszármazásra is. Hiúság csupán. Engem csakis az erő érdekel. Hogy egy férfi mire képes más férfiakkal, nőkkel szemben. És ez benned megvan. A hatalom. Az erő – hajol közelebb, és a szemében látom Eo akasztását. – Vannak ellenségeim. Erősek és számosak.

– A Bellonák.

– És mások is. De az is tény, hogy Tiberius au Bellona Imperátornak több mint ötven unokahúga és unokaöccse van. Kilenc gyermeke. A legidősebb az a góliát Karnus. És a kis kedvenc Cassius. A magva erős. Az enyém... gyenge. Volt valaha egy fiam, aki többet ért, mint Tiberius összes ivadéka együttvéve. De Karnus megölte őt – mondja, majd hallgat egy sort. – Már csak két unokahúgom maradt, egy unokaöcsém. Egy fiam és egy lányom. Ennyi. Ezért gyűjtöm az inasokat. A feltételem a következő: megadom a hallgatásod árát, veszek neked Rózsaszíneket, Obszidiánokat, Szürkéket, Zöldeket, fizetem jelentkezésedet az Akadémiára, ahol elsajátíthatod a bolygókat meghódító hajók és flották vezetését. Lesz pénzed és támogatód, amennyi csak kell. Bemutatlak az Uralkodónak. Ezt mind megteszem érted és a hallgatásodért, azzal a feltétellel, hogy szárnysegédemmé, zászlóvivőmmé, a családom tagjává válsz.

Azt várja, hogy eláruljam a nevemet. Hogy megtagadjam érte a saját családomat. A családom álcsalád, soha nem is létezett, csak az álca kedvéért találták ki, és mégis belesajdul a szívem a gondolatba.

Pedig számíthattam erre, és most mégse tudom, mit feleljek.

– A fia katonái is elszólhatják magukat, uram.

– Engem jobban izgat, hogy a te hadnagyaid mit mondanak majd – horkan fel megvetően.

– Igen kevesen ismerik a seregemben az igazságot – nevetek. – És azok egyetlen szót sem szólnak.

– Ennyire bízol bennük?

– Én vagyok a Főprimusuk – felelem magától értetődően.

– Ezt most komolyan mondod? – kérdi tágra nyílt szemmel, mintha valami egészen alapvető dolgot, amilyen mondjuk a gravitáció, értenék félre. – Édes fiam, ahogy felszállunk arra a hajóra, semmivé lesznek az eddigi szövetségek mind. Akadnak olyanok a barátaid közt, akiket a Holdbéli Nagyurak csábítanak magukhoz. Mások a Gázóriások Kormányzóihoz kerülnek. Sőt, olyanok is lesznek, akik a Lunára mennek. Ifjúkoruk nagy legendája leszel, semmi több. És a legenda nem lehet olyan erős, mint a későbbi lojalitások. Én is álltam ott, ahol te most. Megnyertem az évfolyamomat, de a hű embereimet nem ebben a völgyben találtam meg. A dolgok nem így működnek.

– Legfeljebb a múltban nem működtek így – vágom rá élesen. Meg is hökken. De én hiszek abban, amit mondok. – Én más vagyok. Én felszabadítottam a rabszolgákat, és hagytam, hogy a megtörtek talpra álljanak újra. Olyat adtam nekik, amit maguk, idősebbek, nem érthetnek.

– Na, épp ez a gond veled, Darrow – nevet. – Elfelejted, hogy mindig minden generáció ezt hiszi.

– Csakhogy az én generációm jogosan hiszi – felelem, mert hiába olyan magabiztos, érzem, hogy ebben nekem van igazam. Ő téved. Én vagyok a szikra, ami lángra lobbantja majd a világot. A pöröly, ami leveri majd a láncokat.

– Ez az iskola nem az élet – szónokolja. – De nem ám. Itt te vagy a király. Az életben viszont nincsenek királyok. Önjelölt királyok akadnak persze, nem is kevés. De mi, Páratlanok, nem sokra tartjuk őket. Előtted sokan győztek már ebben a játékban, és azok mind kitűnőek az életben. Ne hidd hát, hogy most, miután végzel, király leszel odakinn is, akinek hű alattvalói vannak. Mert nem lesznek. Csak én leszek neked. Jó alapok nélkül sosem emelkedhetsz magasra. És nálam jobbat nem találhatsz.

Nem a családomat árulom el, hanem a népemet. Az iskola egy dolog volt, de hogy befészkeljek a sárkány szárnyai alá... hogy hagyjam, hadd vonjon a szívére, hogy belemerüljek a jólétbe, míg az enyéim izzadnak, éheznek, gürcölnek naphosszat, megégnek, elpusztulnak a bolygó gyomrában... Ez az, amitől megszakad a szívem.

De Arany gyermekei figyelnek bennünket. És Cassius meg az apja is, összeölelkeztek, megkönnyezték Juliant, és most bennünket tartanak szemmel. Bárcsak a családommal lehetnék én is! Bár Kieran kezét érezném a vállamon, Leannáét szorongatnám, míg anyánk vacsorához terít! Az az én családom. Ott a szeretet. Ezek az emberek itt csak a győzelmet, dicsőséget, családi büszkeséget ismerik, a szeretetről alig tudnak bármit is. Az igazi családról. Ezek itt hamis családok. Csapatok inkább. Csapatok, amik a büszkeségért kaparnak, játsszák a játszmáikat. A Főkormányzó a saját gyerekeinek még csak nem is köszönt. Ennek a romlott embernek fontosabb, hogy előbb velem tárgyaljon.

– Vicces – szalad ki a számon.

– Vicces? – kérdi sötéten.

– Vicces, hogy egyetlen szó mindent megváltoztathat az ember életében – találok ki gyorsan valamit.

– Cseppet sem az. Az acél hatalom. A pénz is hatalom. De a világon a legnagyobb hatalom a szavakban lakik.

Belenézek a szemébe. Igen, a szavak erősebb fegyverek, mint hinné. A dalok pedig még annál is erősebbek. A szavak ébresztik fel az elmét. A dallam a szívet. Dalok és táncok népének sarja vagyok. Mit tudna ő nekem mondani a szavak hatalmáról? De azért csak mosolygok.

– Mi hát a válaszod? Igen vagy nem? Még egyszer nem kérdezem.

A tucatnyi Páratlan Sebhelyesre sandítok, akik mind arra várnak, hogy velem beszélhessenek. Minden bizonnyal inasságot kínálnának. Az öreg Lorn au Arcos is ott van köztük. A Választói maszkja dacára is felismerem. A Harag Lovagja. Aki elküldte nekem a Pegazusomat és Táncos gyűrűjét. A makulátlan hírű férfi, aki a Mars harmadik legnagyobb és legerősebb Házának ura. A férfi, akitől tényleg tanulhatnék.

– Felemelkedsz hát velem a magasba?

Vetek egy pillantást a Főkormányzó nyaki ütőerére. Erősen ver a szíve. A Lassuló Sirató dobog bennem, amit Eo halálakor vertek az enyéim. Amikor majd őt kötöm fel, nem lesz sirató. Az ő élete nem ver majd visszhangot. Egyszerűen csak vége szakad.

– Azt hiszem, uram, hogy érdekes lehetőségeket hordoz magában az ajánlata – nézek bele a szemébe, és csak remélhetem, hogy a haragot, ami villog benne, izgatottságnak véli majd.

– Tudod hát, mit kell mondanod.

Biccentek.

– Akkor mondd ki. Itt és most. Lássa és hallja mindenki, hogy az iskola legjobbja hozzám csatlakozott.

A fogamat csikorgatva győzködöm magam, hogy ez lesz a helyes út. Hogy vele felemelkedhetek. Eljutok az Akadémiára. Flottákat fogok vezetni. Győzni fogok. Kard éles pengéjévé válok. A lelkemet adom érte. Lemerülök a poklok mélyére, hogy egy napon elhozhassam majd a szabadságot. Feláldozom magam. És a legendám egyre csak dagad majd, hogy az egész világon ismerni fogják, mire felkészülök a seregek vezetésére, és leverjük a rabszolgaság láncait. Mert én nem egyszerűen Arész Fiainak egy ügynöke vagyok. Nem egyszerű eszköz vagy taktika Arész kezében. Én a népem reménysége vagyok. Minden rabszolgaságban élő nép reménysége.

Letérdelek hát elé, mert ez a módja. Ő pedig a fejemre teszi a kezét, ahogy kell. Kicsusszannak számból a szavak, visszhangjuk üvegszilánk-ropogás a fülemben:

– Hátat fordítok apámnak. Elhagyom a nevemet. Kardod leszek, Nero au Augustus, célom ezentúl a te dicsőséged szolgálata.

Akik eddig figyeltek bennünket, most elképedten hallgatják a váratlan kijelentéseket. Vannak, akik átkozódnak Augustus trükkös húzása, a dolgok siettetése miatt. Hogy nincs ebben az emberben tisztesség? A gazdám csókot lehel a fejem búbjára, és miközben az illő választ duruzsolja a fülembe, én minden erőmmel tartóztatom a dühömet, ami élesebbé tett minden Vörösnél, keményebbre csiszolt minden Aranynál.

– Darrow, az Augustus Ház Lándzsája, emelkedj fel, hiszen hozzád méltó feladatok várnak reád. Emelkedj fel, vár rád a dicsőség. Emelkedj fel hatalomra, hódításra, büszkeségre és uralomra, hajoljanak meg előtted a kisebbek mind. Emelkedj fel, fiam, fel a magasba.

A szerzőről

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kuli munkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. A megfilmesítési jogok azonnal elkeltek, Brown pedig azóta minden erejével a folytatáson dolgozik, ami Golden Son címmel fog megjelenni valamikor 2015 elején.

TARTALOM

- Első rész A rabszolga

- 1 A Pokolfúró

- 2 A község

- 3 A Babér

- 4 Az ajándék

- 5 Az első dal

- 6 A mártír

- Második rész Újjászületés

- 7 Egyéb dolgok

- 8 Táncos

- 9 A hazugság

- 10 A Húsfaragó

- 11 A kifaragott

- 12 Halálvergődés

- 13 Rossz dolgok

- 14 Andromedus

- 15 A vizsga

- 16 Az Intézet

- 17 A Választás

- 18 Osztálytársak

- 19 Az Átjáró

- Harmadik rész Arany

- 20 Mars Háza

- 21 Uralkodásunk

- 22 A törzsek

- 23 Törés

- 24 Titus háborúja

- 25 Törzsi háborúk

- 26 Musztáng

- 27 A Harag Háza

- 28 A testvérem

- 29 Egység

- 30 Diana Háza

- 31 Musztáng bukása

- 32 Antonia

- 33 Bocsánatkérések

- Negyedik rész Arató

- 34 Északvadon

- 35 Esküszegők

- 36 A második vizsga

- 37 Dél

- 38 Apolló bukása

- 39 A proktor jutalma

- 40 A paradigma

- 41 A Sakál

- 42 Háború a Mennyben

- 43 Az utolsó vizsga

- 44 A kezdet

- A szerzőről

Table of Contents

Első rész A rabszolga

1 A Pokolfúró

2 A község

3 A Babér

4 Az ajándék

5 Az első dal

6 A mártír

Második rész Újjászületés

7 Egyéb dolgok

8 Táncos

9 A hazugság

10 A Húsfaragó

11 A kifaragott

12 Halálvergődés

13 Rossz dolgok

14 Andromedus

15 A vizsga

16 Az Intézet

17 A Választás

18 Osztálytársak

19 Az Átjáró

Harmadik rész Arany

20 Mars Háza

21 Uralkodásunk

22 A törzsek

23 Törés

24 Titus háborúja

25 Törzsi háborúk

26 Musztáng

27 A Harag Háza

28 A testvérem

29 Egység

30 Diana Háza

31 Musztáng bukása

32 Antonia

33 Bocsánatkérések

Negyedik rész Arató

34 Északvadon

35 Esküszegők

36 A második vizsga

37 Dél

38 Apolló bukása

39 A proktor jutalma

40 A paradigma

41 A Sakál

42 Háború a Mennyben

43 Az utolsó vizsga

44 A kezdet

A szerzőről