PIERCE BROWN

ARANY HÁBORÚ

„Ritka teljesítmény. Brown olyan második részt írt, ami semmit nem veszít a hajtóerejéből, miközben felkészíti az olvasót a trilógia befejezésére.”

Publishers Weekly

„A Vörös lázadás olyan volt, mint Az éhezők viadala igazi vérrel, az Arany háború pedig leginkább egy elveszett Végjáték-kötetre hasonlít, tele pszichopatákkal.”

NPR

A Vörös lázadásról írták: „Pierce Brown lenyűgöző… Ütős regénye minden olvasójában sokáig megmarad.”

The Huffington Post

„Elképesztő kaland, nagyívű, izgalmas utazás… Pierce Brown szédítően jó első regénye egyszerre idézi Az éhezők vidalát, a Legyek urát és a Végjátékot… Megvan benne minden, amitől nagy és szárnyaló sikerre kaphat.”

Entertainment Weekly

„Szédítő tempó, jól megírt és letehetetlen történet – itt minden egyben van.”

Terry Brooks, a New York Times bestseller-listás Shannara kardja szerzője „Elképesztő fordulatokban bővelkedő, letehetetlen regény… Egyaránt kötelező a klasszikus sci-fit és az új iskola epikus disztópiáit kedvelőknek.”

Examiner.com

„Emlékezetes történet bosszúról, hadviselésről és hatalomvágyról, mely a Trónok harca és Az éhezők viadala legjobb pillanatait idézi.”

Kirkus Reviews

„Pompás bemutatkozó regény… A Vörös lázadás túlmutat korunk disztópiáin.”

USA Today

Impresszum

Pierce Brown: Golden Son

Copyright © 2015 by Pierce Brown Hungarian translation © Török Krisztina, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pierce Brown: Golden Son

Del Rey, Random House, USA, 2015

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-615-5522-10-9 (epub) ISBN: 978-615-5522-11-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Egyszer volt, hol nem volt, az úgy volt, hogy egy férfi leereszkedett az égből, és megölte a feleségemet. Most e mellett a férfi mellett lépkedek a világunk felett lebegő hegyen. Ragyogó fehér kőből és villódzó üvegből emelt épületek törnek felfelé.

Körülöttünk a mohóság vihara tombol. A Mars Arany hatalmasságai érkeznek egymás után az Intézetbe, hogy évfolyamunk legjavát magukhoz csábítsák. A reggeli égbolton hemzsegnek űrhajóik a havas Olümposz erődítményei felett, amelyet csak alig néhány órája rohantam le.

– Búcsúzz a látványtól – mondja, ahogy űrhajójához közeledünk. – Ami eddig volt, az nem több világunk gyenge sóhajánál. Ahogy elhagyod ezt a hegyet, minden régi kötelék szertefoszlik, hamuvá porlad minden esküszó. Erre nem vagy felkészülve, nem is lehetsz. Ez mindenkit váratlanul ér.

A tömegben ott látom Cassiust, ahogy apjával és húgaival a hajójuk felé igyekszik. A hó fehérségében tűzként perzsel a tekintetük, én pedig a fülemben hallom az öccse utolsó szívdobbanásait. Csontos kéz markolja durván a vállamat, követelőn.

Augustus ősellenségére mered.

– A Bellonák nem felejtenek és nem is bocsátanak meg soha. Se szeri, se száma leszármazottaiknak. De nem árthatnak neked – méri végig jeges tekintete legújabb, legdicsőbb szerzeményét. Engem. – Mert immár hozzám tartozol, Darrow, és én megvédem, ami az enyém.

Ahogy én is.

Népemet hétszáz éve tartják rabszolgasorban, egy jó szó, egy reménysugár se jut nekik. De itt vagyok én, aki a kardjuk leszek. Mert én sem ismerem a megbocsátást, a felejtést. Követem hát a férfit a hajójához, hadd higgye, hogy az övé vagyok. Hadd fogadjon be a házába, hogy bentről gyújtsam a fejére és égessem porig.

Ekkor azonban a lánya keze simul a tenyerembe, és hazugságaim immár mázsás súlyként nehezednek vállamra. Azt tartják, a megosztott Birodalom bukásra ítéltetett. Mit mondanak akkor vajon a megosztott szívről?

Első rész

Az íj

Hic sunt leones. „Itt vannak az oroszlánok.”

Nero au Augustus

1

Hadvezérek

Dübörög a csend. A csillaghajóm hídján állok, törött karom gélgipszben, nyakamon friss ionégések nyoma. Szarveretes hulla vagyok. Ép jobbomban jeges fémkígyóként tekereg a beretvám. Előttem feketén, végtelenül és rettentően tátong az űr. A sötétséget néha apró fénynyaláb szeli át, és a látóterem peremén pislákoló csillagok elé ősi árnyak úsznak be. Aszteroidák. Lassan lebegnek el Quietus nevű hadihajóm mellett, míg én a zsákmányra lesek.

– Győzedelmeskedj – mondta gazdám. – Győzedelmeskedj gyermekeim helyett, hogy dicsőséget hozz az Augustus névre. Győzedelmeskedj az Akadémián, s azzal egy flottát nyersz magadnak.

Szereti a drámai szóismétléseket, de a legtöbb államférfi szájából jól cseng ez a fordulat.

Azt akarja, hogy érte nyerjek, de igazából én a Vörös lányért küzdök, aki a saját életét messze meghaladó álmot látott. Azért harcolok, hogy a gazdám pusztuljon végre, és a lány üzenete beleégjen a történelembe. Szép küldetés.

Húszéves vagyok, magas, a vállam széles. Gyászfekete egyenruhám gyűrött. Hajam hosszú, szemem Arany, bár már véreres. Musztáng azt mondta egyszer, hogy markáns az arcélem, hogy az orcámat és az orromat mintha dühödt márványból faragták volna ki. Én magam kerülöm a tükröket, legszívesebben örökre elfeledném az arcom helyén viselt maszkot, amelyen a világot a Merkúrtól a Plútóig uraló Aranyak ferde hege virít. Én is Páratlan Sebhelyes vagyok. Az emberiség legkegyetlenebbjei és legokosabbjai közé tartozom. Csakhogy a legkedvesebbjük már nincs velem.

Az, aki még búcsúzáskor kérlelt, hogy maradjak vele a Marson. És ennek közel egy éve már. Musztáng. Búcsúajándékként aranygyűrűt adtam neki, lófejeset, én pedig beretvát kaptam tőle. Találó.

Könnyei emléke megavasodott már a számban. Mióta a Marsról elindultam, nem is hallottam róla. De ami még ennél is rosszabb, Arész Fiairól se hallottam, amióta a Marson az Intézetben győzedelmeskedtem. És annak már több mint két éve. Pedig Táncos azt mondta, ha végzek, megkeres, de rögtön elnyelt az Arany arcok tengere.

Milyen távol vetődtem attól a sorstól, amit magamnak kisfiúként elképzeltem! De attól is, amit akkor képzeltem el népemnek, amikor hagytam, hogy Arészék átfaragjanak. Akkor azt hittem, felforgatom a világokat. Hisz’ melyik ifjú bolond nem képzeli ugyanezt? És közben beszippantott a Birodalom gigantikus gépezete, ami csak pöfög előre megállíthatatlanul.

Az Intézetben a túlélést és a hódítást kellett megtanulnunk. Itt az Akadémián a hadviselés volt a tananyag, és most vizsgázunk belőle. Aranyak ellen vezetem hadihajóflottám. Vaktölténnyel vívjuk csatáinkat, és az Arany csillagharc szabályai szerint lerohanjuk egymás hajóit, közelharcban. Szükségtelen lenne elpusztítani a gigászi csillagrombolókat, amikor darabja többe van húsz város éves bevételénél, ráadásul sokkal egyszerűbb rájuk küldeni az Obszidián, Arany és Szürke katonákkal megrakott parazitaSuhanókat, hogy elfoglalják irányító központjaikat, és hadizsákmányként bekebelezhessük őket saját flottánkba.

A csillagközi harcról tanáraink alaposan a fejünkbe verték a faj legnagyobb bölcsességeit. Hogy csakis a legerősebb él túl. Csakis a legokosabb uralkodhat. És miután ezeket megtanultuk, sorsunkra hagytak bennünket, hogy aszteroidáról aszteroidára küzdjük magunkat, önerőből feltöltsük készleteinket, levadásszuk diáktársainkat, míg a végén már csak két flotta marad.

Vagyis változatlanul csak játszadozom. Még ha az eddigi leggyilkosabb játszma is ez.

– Csapda – szólal meg az oldalamon Roque. Az ő haja is hosszú, de arca lágy, akár egy asszonyé, és békés, mint egy filozófusé. Egészen más az űrben gyilkolni, mint odalenn a földön. Roque az előbbi nagymestere. Őstehetség. Mert ebben van költészet, legalábbis állítása szerint. Abban, ahogy a szférák között haladunk, ahogy a hajók elúsznak egymás mellett. Arca beillik a hajó személyzetét adó Kékek sorába, a csupa logika és szigorú rend fémfolyosóin légies árnyakként suhanó férfiak és nők közé.

– De közel sem annyira elegáns csapda, mint azt Karnus reméli – folytatja. – Tudja, hogy nagyon szeretnénk már lezárni a játszmát, ezért a túloldalon lesben áll. Kivárja, hogy megszoruljunk, és akkor küldi ránk a rakétáit. Ősrégi, jól bevált módszer.

És mutatja is ujja finom mozdulatával a rést két hatalmas aszteroida között, amin kénytelenek lennénk áthaladni, ha Karnus sérült hajóját akarnánk továbbüldözni.

– Itt mindenütt rohadt csapdák vannak – ásít a nyúlánk és nyegle Tactus au Valii-Rath. Nekidől a kémlelőablaknak, és a gyűrűjéből egy adag stimet tol fel az orrába, majd a kiürült papírhüvelyt a földre pöcköli. – Karnus tudja, hogy vesztett. Csak kicsit gyötör még bennünket, hajkurásztatja magát, nehogy szunyálhassunk végre egy jót. Önző kis pöcs.

– Milyen egy nyamvadt Pixi vagy te ezzel az örökös rinyálással – kaffant rá Victra au Julii a helyéről, az ablak másik feléről. Az ő haja alig ér a jádekövekkel átlőtt füle alá, megtépázott, kutyarágta. Lobbanékony és kegyetlen lány, bár túlzásokba soha nem esne, büszkén viseli arcán a Sebhelyet, és huszonhét éves kora dacára sem sminkel, nehogy eltakarja. De mások is szívesen viselik díszként a vágást.

Mélyen ülő szemeivel, széles, érzéki szájával, amellyel kéjesen osztogatja a sértéseket, inkább emlékeztet hírneves anyjára, mint húgára, Antoniára. Bár a vérengzésben egyikük sem érhet nyomába se.

– A csapdáknak semmi értelmük – jelenti ki. – Már rég tönkrevertük a flottáját, egy rozoga hajója maradt, nekünk meg van hét. Egyszerűen menjünk, és verjük be a képét.

– Darrow-nak van hét hajója – emlékezteti Roque.

– Parancsolsz? – pillant rá ingerülten a lány.

– Darrow-nak maradt hét hajója, te viszont azt mondtad, hogy nekünk. Miközben nem a mi hajóink, hanem az övéi, mert ő a Primus.

– Pedáns költőnk ismét dalolt. A lényegen azonban ez mit sem változtat, jóember.

– Hogy rohanjunk előre fejvesztve, ahelyett, hogy óvatosan haladnánk? – kérdi tőle Roque.

– Hogy heten vagyunk egy ellen. És hogy kínos lenne tovább húzni az ügyet. Gyerünk, tapossuk el méretes csizmánkkal ezt a Bellona csótányt, aztán húzás vissza a bázisra jól megérdemelt jutalmunkért az öreg Augustushoz, és irány játszani végre – vágja rá Victra, és még a cipője sarkát is megcsikorgatja a padlón illusztrációképpen.

– Hajrá – bólogat Tactus. – Országomat egy gramm ördögPorért!

– Ez az ötödik adag stimed volt ma, Tactus? – érdeklődik Roque.

– És igen, kösz, hogy így aggódsz értem, anyuci. Halálosan unom már ezt a katonai cirkuszt. Gyöngybárokra és tisztességes drogok bőségére vágyom, úgy hiszem.

– Ki fogsz égni.

– Égesd két végén a gyertyát, úgy lobog igazán – csapkodja meg a combját Tactus. – Te majd ráncos vén mazsola leszel, amikor én a szebb idők és a dicsőséges napok lángoló emlékeként ragyogok.

– Egy szép napon, konok barátom, találsz majd valakit, akit szerethetsz, és aki mellől nevetve emlékezel majd vissza erre az ostoba fickóra, aki valaha voltál. Gyerekeid lesznek. Szép birtokod. És valahogy ráébredsz majd, hogy a drogoknál és Rózsaszíneknél léteznek fontosabb dolgok is az életben – csóválja Roque a fejét.

– A szentségit – mered rá borzadva Tactus –, ez határozottan nyomorúságosan hangzik.

Eleresztem a fülem mellett a kötekedésüket, és a taktikai monitort nézem.

A préda, amit üldözünk már egy ideje, valaha volt barátomnak, Cassius au Bellonának, és Juliusnak, annak az ifjúnak a bátyja, akit megöltem az Átjáróban: Karnus au Bellona. A göndör hajú család legkedvesebb sarja Cassius, Julius pedig a legkifinomultabb volt. Hát Karnus? Ahogy törött karom is tanúsíthatja, Karnus a család szörnyetege, akit eddig a pincében rejtegettek, és csak ölni engedtek fel a szabadba.

Az Intézet óta népszerűségem egyre csak nőtt. Így nem is csoda, hogy amikor két év után a Főkormányzó úgy döntött, ideje folytatnom a tanulmányaimat, és a hír sietve szárnyra kapott a Lila pletykacsatornákon, Cassius anyja Karnust és néhány gondosan kiválasztott Bellona rokont szintén „okosodni” küldött. A család tálcán várja a szívemet. Szó szerint. Csakis Augustus pecsétje tartja vissza őket, mert engem megtámadni annyi, mint a Főkormányzó személyét megtámadni.

Végeredményben magasról teszek a vendettájukra, ahogy az Augustusok és Bellonák közötti ősi viszályra is. Csakis azért akarom a flottát, hogy Arész Fiai hasznára fordíthassam. Micsoda felfordulást okozhatnék vele. Alaposan tanulmányoztam az utánpótlási vonalakat, a radarkövető állomásokat, a csapattesteket, az adatközpontokat – minden reflexpontot, amelyet megnyomva a Társadalom kibillenthető egyensúlyából.

– Darrow – lép közvetlen mellém Roque. – Óvakodj a hübrisztől. Emlékezz Paxra. A büszkeség öl.

– Legyen hát csapda – felelem erre. – Szálljon csak szembe velünk Karnus.

– Vagyis csapdát állítottál neki te is – billenti félre fejét a költő.

– Ezt meg miből gondolod?

– Szólhattál volna, beavathattál volna bennünket, és akkor…

– Karnus ma elbukik, testvérem. Nincs ezen mit ragozni.

– Hogyne. Én csak segíteni akartam, hisz tudod.

– Tudom – biccentek, és elnyomok egy ásítást. A tekintetem végigsiklik a parancsnoki hídon. Mögöttünk és alattunk ezerárnyalatú Kékek szorgoskodnak az árnyak közt, nekik köszönhető, hogy a hajóm egyáltalán működik. Komótosabban beszélnek minden más Színnél, csak talán az Obszidiánoknál nem, és szívesebben kommunikálnak digitálisan. Idősebbek nálam, és mind az Éjfél Iskoláján végeztek. Mögöttük Szürke tengerészek és Obszidiánok állnak őrt. Megveregetem Roque vállát. – Itt az idő.

– Tengerészek – kiáltok le az aknába a Kékeknek. – Vágjon az eszetek, mert most beverjük az utolsó szeget a Bellona-koporsóba. Kilőjük ezt a gazembert a végtelen űrbe, és esküszöm, mindnyájan a leghatalmasabb jutalomban részesültök, amit csak adhatok. Egy hét édes alvás lesz a részetek, nem semmi, mi?

A Szürkék némelyike felröhög a parancsnoki híd tövében, de a Kékek csak a műszereiket pötyögtetik. Bankszámlám felét, a Főkormányzó éves jókívánságait adnám érte, ha végre valamelyik sápatag Kék agyat mosolyogni látnám.

– Nincs több időhúzás – harsogom. – Lövészek, pozícióba. Roque, rendezd rajba a rombolókat. Victra, célra tölts, Tactus, védelem kibont. Zárjuk le az ügyet.

Áttetsző KékSisakosomhoz fordulok, aki a híd alatti aknában áll, éppen az én parancsnoki állásom alatt, vagy ötven beosztottja nyüzsgésében. Kopasz koponyájukon digiTetkók kígyóznak, pókláb ujjaik égszínkék-ezüst árnyalatokban derengve tartják az állandó kapcsolatot a hajó számítógépeivel. Szemük a távolba réved, ahogy az optikai idegeik visszakapcsolódnak a digitális világba. Csakis végszükség esetén, tiszteletből szólnak hozzánk.

– Kormányos, motorokat hatvan százalékra.

– Igenis, dominus – vágja rá gépies hangon, és a felette lebegő, holoGömbre, a taktikai monitorra pillant. – Szólnék, hogy az aszteroidák fémösszetétele megnehezítheti a spektroelemzést. Félvakon hajózunk. Az aszteroidaraj másik végében ellenséges flotta lapulhat meg.

– Flottája már rég nincs. Irány a hasadék – mondom. Felhördülnek a hajó motorjai. Roque felé biccentek: – Hic sunt leones.

Gazdámnak, tizenharmadik Nero au Augustusnak, a Mars Főkormányzójának jelmondata ez. Hadvezéreim kórusban visszhangozzák.

Itt vannak az oroszlánok.

2

A hasadék

A taktikai monitoron látom hat fürge rombolómat a megmaradt hadihajóm körül. A Kék legénység kísérteties némaságban tevékenykedik, ahogy mozgásba lendül a harci rutin. Gondolataik átléptek egy olyan síkra, ahol a szavak nehézkes jéghegyekként torlódnának fel. A hadnagyaim szemmel tartják a flottát. Korábban minden alkalommal a saját rombolójukról vezényelték végig az ütközeteket, vagy épp parazitaSuhanóikon vezették előre embereiket, ám a végső győzelem pillanatában magam mellett akarom tudni őket. Nem mintha így, hogy itt sorakoznak körülöttem, ne érezném a mélységes szakadékot, amely a világaink között tátong.

– A műszer lövedéket jelez – jelenti a KékParancsnok. De ezenkívül semmi pánikreakció a hídon. Nincs villogó piros fény, hogy mindenki berezeljen. A csendet se töri meg kiáltozás. A Kékek fagyos népség, születésüktől kommunákban nevelkednek, ahol a logika útján vezetik őket, és a jeges hatékonyság hatja át minden cselekedetüket. Az járja felőlük, hogy inkább gépek, mint emberek.

A kémlelőablak eddig fekete foltját egyszeriben mikrorobbanások sűrű szövedéke hálózza be. Elhárításunk masszív, fehér fellegeket lő körénk, ahogy a bennünket célzó lövedékeket idő előtt telibe trafálják. Egy azonban átjut a védőzáron, és az egyik rombolónk a bal szélen beleremeg a szimulált atomtalálatba. Emberek repülnének most szanaszét a világűrbe, gázok robbannának bele a térbe, ami lyukakat üthetne a hajók fémborításán, és a lángra gyúló oxigén úgy törne fel a réseken, mint bálnából a vérsugár, hogy aztán a fekete végtelenség nyom nélkül mindent magába nyeljen. Mindez megtörténne, ha nem egy háborús játékban harcolnánk, de így nem kaphatunk atomtöltetet. Ezen a csatatéren a leghalálosabb fegyverek a diákok maguk.

Most elektromágneses páncéltörő sortűz hasít a légvédelmünkbe, és még egy rombolónknak annyi.

– Darrow… – aggodalmaskodik Victra.

Csak állok, és szórakozottan matatok a gyűrűm helyén, amelyet valaha Eo húzott az ujjamra.

– Darrow – néz rám Victra. – Ha nem tűnt volna fel, épp darabokra cincál bennünket.

– Van igazság a hölgy szavaiban, Ari – bólogat Tactus is a monitorok fényétől kékben fürdő arccal. – Bármit sütöttél is ki, ideje lenne bevetni.

– Parancsnok, Ripper és Karom egységei zárjanak össze az ellenség körül.

A taktikai monitoron figyelem, ahogy a két egység, amelyet bő félórája menesztettem előre, az aszteroidamező két széléről átkarolja Karnus hajóját. Szabad szemmel innen nem látni az egészből semmit, de a monitoron aranyfoltokként pulzál a két hajónk.

– Gratulálok, barátom – súgja a fülembe Roque halkan, mielőtt még bevégeznénk a dolgunkat. Különös tisztelet cseng a hangjában, már nyoma sincs a korábbi zaklatottságnak. – Mostantól minden más lesz – lapogatja a vállamat. – Minden.

Figyelem, ahogy a csapdám bezárul, érzem, ahogy a küszöbönálló győzelem átjárja a tagjaimat és kioldja a feszültséget. A Szürkék felsorakoznak mögöttünk, még az Obszidiánok is kíváncsian lesik a monitort, ahogy Karnus hajója észleli az egységeimet. Hiába is próbál menekülni, felpörgeti a motorjait, de nagyon kellemetlen szögbe került. Az egységeim tüzet nyitnak, mielőtt még rájuk irányíthatná a légvédelmét. Karnus egyetlen, megmaradt hajóját harminc szimulált atomrobbanás rázza meg egyszerre. Semmi értelme se volna zsákmányul ejteni a hajóját így a végjátékban, csak a Kék pilótáim kicsit túlpörgik az akciót.

És vége is. Győztem.

A hídon kitör az éljenzés, a Szürkék és a Narancs technikusok teli torokból kiáltoznak. A Kékek serényen dörzsölgetik össze a tenyerüket. Csak az Obszidiánok, akik ebben a csúcstech világban mindig is idegenül mozogtak, állnak rendületlen némaságban. Saját, személyes segédem, Theodora szélesen mosolyog a beosztottjaira. Valaha Rózsaszín kurtizán volt, de rég kiöregedett eredeti szakmájából, viszont a magasabb körökben épp elég titkot és pletykát hallott ahhoz, hogy remek hasznát vegyem személyes tanácsadómként.

A holoKépernyők szertehordják a győzelem hírét az egész hajón. Hiszen nem egyedül az én győzelmem ez, minden egyes férfi és nő joggal osztozik benne. A Társadalom szervezőelve: ha boldogulni akarsz, ahhoz a felettesednek is boldogulnia kell. Ahogy én Augustusban megtaláltam a mentoromat, úgy rendelődnek alám az aljaSzínek, akiket a szolgálatomra osztottak be. A hűség és lojalitás, amit ez az egymásra rendeződés hoz, masszívan szolgálja az Aranyak hatalmát, és amúgy se lehetne más diktátummal sem erősebb a rend.

Most magasba emelkedik a csillagom, és vele azoké is, akik itt szolgálnak a hajómon.

A mi kultúránkban a hatalom és az ígéret a két legnagyobb sztár. Nem is olyan régen, amikor a Főkormányzó bejelentette, hogy támogatja tanulmányaimat az Akadémián, megindult a spekuláció a holoNeten. Lehetséges, hogy egy ilyen zöldfülű, ilyen világvégi családból érkezett ifjú nyerjen? De arra még mindenki emlékezett, mit műveltem az Intézetben. Legyűrtem magát a játékot. Legyőztem a Proktorokat, egyet meg is öltem közülük, a többieket pedig rabláncon vezettem elő, mint holmi rossz gyerekeket. Viszont az még lehetett véletlen szerencse. Életem egyetlen nagy villanása. De most megnézhetik azok a nyomorult fecsegők!

– Kormányos, irány az Akadémia. Babérok várnak ránk – kiabálom bele az éljenzésbe. Babér. Elég ez az egy szó, és a múlt keserűsége máris szétárad a számban. Nevetek, de örömet nem érzek a győzelem miatt. Csak komor elégedettséget.

Még egy lépés, Eo. Egy újabb lépés előre.

– Darrow au Andromedus Prétor – ízlelgeti a rangot Tactus. – A Bellonák összeszarhatják magukat. Mit gondolsz, saját hajót is kaphatnék magam alá, vagy kénytelen leszek megmaradni a te flottádban? Az ember sose tudhatja előre az ilyesmit. A vérveretes bürokrácia olyan nyögvenyelős. A sok Réz mind tartja a markát. És Arany-fronton se lehet eleget lobbizni. Mindegy, a lényeg, hogy testvéreink természetesen ünnepelni akarnak majd. És egy Testvériségi Bulin legalább ágyba vihetne téged is valaki.

– Majd pont a te haverjaiddal fekszik össze – fogja meg a kezemet Victra, és ujjai gyöngéden játszanak ujjaimmal, mintha nem is nyakig páncélban, hanem valami sokkal lengébb öltözetben állna mellettem. – Kénytelen vagyok igazat adni Antoniának.

Látnom se kell Roque-ot, érzem anélkül is, hogy a név hallatán összerezzen. Ma is fülembe idéződik, ahogy a penge a húsba hatol, amikor az Intézetben Antonia átvágta Lea torkát, mert elő akart csalogatni a búvóhelyemről. Én nem adtam fel magam, ő pedig habozás nélkül végzett az aprócska, édes lánnyal, akibe Roque olyan gyorsan belebolondult.

– Megmondtam, hogy húgod nevét a szádra ne vedd a jelenlétünkben – állítom le Victrát, aki fanyar képpel nyugtázza az elutasítást.

– Prétorként szerintem az én hatáskörömbe tartozik, hogy milyen legénységgel hajózom – fordulok Roque-hoz. – Nem ártana végre néhány régi arcot magunk mellett tudni. Elhozatom Sevrót a Plútóról, a Vonítókat is összeszedhetnénk, és talán Quinnt is visszahívhatnánk a Ganümédészről.

Roque fülig pirul az utolsó név hallatán. Nekem személy szerint leginkább Sevro hiányzik. Egyikünk se szakad meg a nagy kapcsolattartásban, persze amióta az Akadémián vagyok, azóta nem is nagyon volt rá módom, mert tilos a holoNet használata. Ő meg leginkább furcsán eltorzított egyszarvúkról küldözget képeket, meg vicceket olvas be. A Plútón csak még bizarrabb lett a srác.

– Dominus – ránt vissza a monitorhoz Kék kormányosom hangja.

– Mi a gond?

A tekintete üveges. Pillantása távoli, a hajó szenzoraira csatlakozott minden érzéke, a zsigereiben érzi az adatokat, amelyeket én a monitoron látok.

– Nem egyértelmű, dominus. Ködös érzékelés. Szellemkép.

A hatalmas, központi kijelzőn az aszteroidák kéken mutatkoznak, a mi hajóink aranyszínű pontok. Az ellenség piros. De abból elvileg nem maradt már semmi. És mégis ott lüktet egy piros pont. Roque és Victra közelebb lép a monitorhoz. Roque elhúzza előtte a karját, és az adatok átugranak a kargépére, a holoGömb kicsinyített mása tűnik fel az arca előtt a levegőben. Megnagyobbítja, és analitikus szűrőkön küldi át az adatokat.

– Sugárzás? – találgat Victra. – Űrszemét?

– Az aszteroida fémtartalma kissé torzíthatja a jeleinket – spekulál Roque. – Az tuti, hogy nem szoftver… kész, már itt sincs.

A piros pötty kihunyt, de a hídon eluralkodott a feszültség. Mindenki a monitorra mered. Semmi. Csak a mi hajónk és Karnus szétlőtt roncsa van a környéken. Ha csak…

Roque szembe fordul velem, az arcán rémület.

– Meneküljünk – szakad fel belőle, ahogy a piros pötty megint feltűnik.

– Motorok teljes gőzre – üvöltöm. – Harmincfokos fordulat.

– Maradék lövedékeket kilőni az aszteroidára – utasít Tactus.

Késő.

Victra felszisszen, ahogy már a saját szemünkkel is látjuk, amit a műszerek nem érzékeltek tisztességesen: egy ellenséges romboló bújik elő az aszteroida egyik zugából. Egy romboló, amelyet legjobb tudomásom szerint három napja kilőttem. Leállított motorokkal lapult meg a sötétben. Az eleje szétlőve, rozzant holmi, de a motorja már jár, és a pályája éppen keresztezi az én hadihajómét.

Belénk fog rohanni.

– Mindenki katapulthajóba, -kapszulába – üvöltöm. Egy hang azt harsogja, hogy becsapódásra felkészülni. A parancsnoki híd széle felé indulok, ahol a parancsnoki katapulthajó van a falban. Egyetlen szavamra kinyílik, Tactus, Roque és Victra már benn is vannak. Én még maradok, a Kékekkel ordítok, hogy csatlakozzanak le, igyekezzenek. Nehogy nekem meghaljanak a hajójukkal.

A hídról üvöltök rájuk, hogy aktiválják a mentőkapszuláikat. A kormányosom már meg is nyomja a gombot, és eltűnik a talpa alatt megnyíló semmiben. A többiek is követik a példáját, és egymás után rántja be őket a gravitációs csatorna a mentőkapszuláikba.

– Theodora! – kiabálom, mert a Rózsaszínem egy Kékkel vesződik, aki bénult rémületében képtelen lecsatlakozni a rendszerről. – Nyomás be a vérveretes katapulthajóba!

De neki aztán beszélhetek. És a Kék se boldogul. Feléjük vetődöm, miközben a becsapódásérzékelő szenzorunk a végső figyelmeztetést vijjogja a hajótérbe.

Egyszerre minden belassul.

A híd vörös fényben villódzik.

Theodorára vetem magam, magamhoz szorítom.

És a romboló telibe találja a hadihajómat.

Theodorát nem eresztve vagy harminc métert repülök a parancsnoki hídon keresztül, és a fémfalnak csapódom. Bal karomba fehéren hasít bele a fájdalom, a gyógyulófélben lévő törés megint kettéhasad. Elnyel a sötétség. Fények táncolnak körülöttem, eleinte csillagokat látok, majd mintha finom csillagport hintenének a szemembe.

Vörös izzás szüremlik át a szemhéjamon, és egy kéz rángatja meg finoman a ruhám.

Kinyitom a szemem. Egy a helyéből kiszakadt elektromos standot ölelek, körülöttem a hajó úgy nyög és remeg, mint egy haldokló, vén szörnyeteg, mielőtt elnyeli a mély. A stand megrázkódik, ahogy a romboló felhasítja a hajóm gyomrát. Csigalassú kegyetlenséggel belez ki bennünket.

Valaki a nevemet kiáltja. Egyszerre hangok veszik át a korábbi csend helyét.

A hídon fények cikáznak, a gyilkosvörös különböző árnyalatai villognak. Figyelmeztető jelek. A hajóm hattyúdala. Theodora törékeny, öreg kezét érzem magamon, mintha kismadár próbálna lábra állítani egy eldőlt szobrot. Vérzik a homlokom. Eltört az orrom. Kitörlöm a vért a szememből, és a hátamra fordulok. Mellettem egy képernyő szikrázik sebzetten. A véremtől mocskos. Lehet, hogy az esett rám? Mellette egy rúd, és a szemem Theodorát is megleli végre. Egészen kicsavarodott, apró. Két keze az arcomon.

– Kelj fel, dominus. Ha élni akarsz, fel kell kelned – ismételgeti. Öreg keze remeg. – Kelj fel, kérlek.

Nyögve tápászkodom fel, de a parancsnoki mentőhajóm nincs sehol. Biztosan az ütközés lökte ki. Vagy egyszerűen itt hagytak. És a Kék mentőkapszulák is elhúztak már. A rémült Kékből csak hús-és vérpaca maradt az egyik monitoron. Theodora képtelen levenni róla a szemét, az arcán könnyek csorognak.

– Van még egy kapszula a lakrészemben – motyogom. És akkor látom csak, hogy Theodora miért remeg. Nem rémületében, hanem a fájdalomtól. A lába egészen ki van csavarodva, olyan, mint egy nedves, törött kréta. Ilyet egy Rózsaszín nem élhet túl.

– Miattam már nem érdemes, dominus. Igyekezz.

Fél térdre ereszkedem, és az ép vállamra kapom. Görcsösen összerándul, ahogy szétroncsolt lába átlendül, hallom, hogy kocognak a fogai. De már futok is. Keresztül a parancsnoki hidam romjain, arrafelé, ahol az ellenséges romboló belénk csapódott, a végzetes seb irányába, és a szemem elé tárul a káosz. A termekben emberek rohangásznak fejvesztve, már senki sincs a posztján, mindenki a menekülést keresi, a hajó elejébe sereglenek, ahol a csapatszállítóink vannak. Ezek az emberek, a szerelők, takarítók, katonák és szakácsok, mind értem harcoltak. És már nem juthatnak biztonságba. Ahogy meglátnak, sokan irányt váltanak, felém rohannak, botladoznak, körülfonják a karomat, lábamat, rémületükben már nincsenek maguknál. Könyörögnek, sikoltoznak, hogy mentsem meg őket, de kénytelen vagyok eltaszítani őket, és a szívem ezer szilánkra törik, ahogy magam mögött hagyom mindannyiukat. De hiába könyörögnek, már én sem tudom megmenteni őket. Lehetetlenség. Egy Narancs elkapja Theodora jó lábát, és rácsimpaszkodik, míg végül egy Szürke csapja le róla, és a technikus ájultan terül el a földön.

– Utat! – kiáltja a nagydarab nő. Előrántja szürke pisztolytáskájából a fegyverét, és a levegőbe lő. Egy másik Szürke is észbe kap, vagy egyszerűen csak arra jut, hogy velem talán könnyebben kijuthat ebből a halálos csapdából, mindenesetre csatlakozik társához, és utat vágnak előttünk. Nemsokára még ketten sietnek a segítségünkre.

El is jutunk a lakrészemre. A DNS-azonosítómmal kinyitom az ajtót, bent vagyunk. A Szürkék is behátrálnak mögöttünk, és pisztolyukat a vagy harminc reményvesztett alakra szegezik, próbálják sakkban tartani őket, hogy magunkra zárhassuk az ajtót. De az utolsó pillanatban egy Obszidián verekszi át magát a tömegen, és benyomul a résbe, hogy az ajtó végül nem tud becsukódni. Egy Narancs siet a segítségére, majd egy aljaKék. A Szürke őrmester nem sokat vesződik, fejbe lövi az Obszidiánt. Társai lekaszálják a Narancsszínűt és a Kéket, kilökdösik a tetemeket az ajtóból, és végre biztonságban vagyunk odabenn. Nagy nehezen elfordulok a mészárlás látványától, és Theodorát az egyik kanapéra fektetem.

– Hány hely van a mentőkapszulában, dominus? – kérdi a Szürke őrmester, ahogy a kapszula ajtajához megyek. A nő haja egészen rövidre van nyírva, ahogy a katonaságnál szokás, gallérja alól tetoválás kandikál elő a nyakán. Bepötyögöm a jelszavamat a prizmán.

– Négy. Maguknak kettő jut. Döntsék el, ki marad.

Mert hatan vagyunk.

– Kettő? – kérdez vissza jegesen az őrmester.

– De a Rózsaszín csak egy rabszolga – sziszegi az egyik társa.

– Szart se ér – vágja rá egy másik.

– Az én rabszolgám – morgom fenyegetően. – És én parancsolok.

– Teszek rá – hallom a hátam mögül, és a hirtelen beálló néma csendből érzem, hogy a fegyverét rám fogja a hang gazdája.

Lassan megfordulok. A köpcös, öreg Szürkét nem ejtették a fejére, kartávolságon kívül maradt. Nincs rajtam páncél, csak a beretvám van nálam. Talán így is végezhetek vele. A többiek döbbenten kérdik, hogy mégis mit képzel.

– Én szabad ember vagyok, dominus. Nekem járna az a hely – mondja remegő hangon az öreg. – Családom van, jogom van menekülni – a villódzó vörös fényben a társaira pillant. – Ez csak egy kurva. Egy felkapaszkodott kurva.

– Tedd le a fegyvert, Marcel – mondja neki egy sötét bőrű tizedes. A pillantása gondterhelt, aggódik barátjáért. – Ne feledd az esküd. Sorsot húzunk.

– Nem igazság! Ennek még gyereke se lehet!

– És a maga gyerekei most mit gondolnának magáról? – nézek a szemébe.

Marcel szemét elfutja a könny. A pisztoly megremeg a kezében. És akkor lövés dördül. A teste megmerevedik, majd élettelenül roskad a földre. Az őrmester golyója keresztülvitte az agyát, és a fémfalba csapódott.

– Rang szerint megyünk – jelenti ki a nő, és az övébe dugja a pisztolyát.

Ha még mindig az a férfi lennék, aki valaha voltam, aki Eo férje volt, most a lábam a földbe gyökerezne a borzalomtól. De az a férfi nincsen már sehol. Minden áldott nap meggyászolom őt, de lassacskán elfelejtem, milyen volt, milyen életet képzelt magának, milyen álmai voltak. És már érzéketlen vagyok a gyászomra, és az emléke hiába vetül rám sötét árnyként, élem tovább az életemet, ezt az életet.

A mentőkapszula mágneses zárja kiold, az ajtó sziszegve kitárul. Felkapom Theodorát a kanapéról, és beültetem az egyik ülésre. Elvész az Aranyakra méretezett, túlságosan bő szíjak között. Iszonyatos hörgés hallatszik a távolból, a hajóhídon túlról. Felrobbant a torpedóraktárunk.

A mesterséges gravitációnknak lőttek. Oda a stabilitás. Félelmetes érzés, ahogy minden pörögni kezd. A mentőhajóm falának vagy a mennyezetének csapódom, gőzöm sincs, melyiknek. A nyomás kiszippantódik a hajóból. Valaki rókázik. De inkább csak a szagról tudom, mint hallom. A Szürkékre üvöltök, hogy igyekezzenek már a hajóba. Csak egy reked kívül, de az kifejezéstelen arccal nézi végig, ahogy az őrmester és a tizedes bekapaszkodik, és becsatolja magát a maradék két ülésbe. Majd büszkén tiszteleg, tiltakozás nélkül néz farkasszemet élete utolsó pillanataival, a tekintete elréved, mintha valami régvolt szerelmét látná hirtelen maga előtt, élete szebb napjait, talán egy keresztutat, amin nem errefelé kellett volna indulnia. Talán azon mereng, hogy miért nem születhetett ő is Aranynak.

Aztán az ajtó becsukódik, és kizárja őt a világomból.

Ahogy a kapszula kilő a haláltusáját nyögő hajómból, az ülésembe préselődöm. Áthasítunk a mindenfelé repkedő űrszeméten, aztán megint beáll a súlytalanság, és már csak lebegünk, távolodunk a végtől. Az ablakon át látom a hadihajómból felcsapó kék és vörös lángcsóvákat. Ahogy a finomított hélium-3, az üzemanyagunk berobban, leállíthatatlan láncreakció veszi kezdetét, és a robbanássorozat darabokra szaggatja a hajót. És akkor leesik, hogy az űrszemét, amin keresztülvágtunk, tulajdonképpen a legénységem volt. Alacsony Színkasztok százai szóródtak szét a végtelen semmibe.

– Három lánya volt – szólal meg borzongva a sötét bőrű tizedes, ahogy az adrenalin kezd kiürülni a szervezetünkből. – Alig két éve volt már csak. Nyugdíjazták volna. És te fejbe lőtted.

– A jelentésem alapján még özvegyi nyugdíjat se kap a beszari után senki – köpi megvetően az őrmester.

– Szívtelen dög – pislog a másik.

Beszélgetésüket elnyomja a szívdobogásom, amely lassan kiszorít minden zajt a fejemből, csak kalapál és kalapál bele a fülembe. Az én hibám. Az Intézetben felborítottam a szabályokat, megváltoztattam a paradigmát, és azt hittem, másokról ez úgyis lepereg. Hogy a kedvemért úgyse változtat senki semmin.

És most pillanatok alatt annyi embert veszítettem… talán össze se lehet számolni, mennyit. Az Intézetben egy egész év alatt nem haltak meg ennyien. A sok halál fekete űrt mar a gyomromba.

Roque és Victra hangja ér el az éteren át. Befogták a kargépem jelzéseit, tudják, hogy túléltem. Alig hallom a hangjukat, gyilkos, gonosz düh gomolyog bennem, hogy belereszket a kezem, belesajdul a szívem.

Karnus rombolója valahogy túlélte a becsapódást, és folytatja útját az űrben. Kicsatolom magamat, és a kapszula végébe megyek. A betöltött köpőCsőben ott a csillagBőr – ez amolyan gépesített űrruha, amelyben az ember szerves torpedóként kilőheti magát az űrbe. Arra találták ki, hogy az Aranyak aszteroidákra vagy bolygókra lőhessék ki magukat, mert a mentőkapszula az atmoszferikus nyomásban megsemmisül. De én most a bosszúmhoz fogom használni, és a Bellonaféreg hajójára lövetem magamat, egyenesen a vérveretes parancsnoki hídjára.

Theodora még nem tért magához, amit cseppet sem bánok.

A tizedest kérem, hogy segítsen bemászni az űrruhába, és két perc se kell hozzá, máris a kilövőszerkezetben vagyok. Még két perc, míg átverekszem az akaratomat a fedélzeti számítógépen, és végre hagyja, hogy azokat a koordinátákat adjam meg, amik pontosan egyeznek Karnus hajójáéval. Ilyet legjobb tudomásom szerint soha senki sem csinált még. Még csak meg sem kísérelte senki. Tiszta téboly. De Karnus megfizet.

Megkezdem a visszaszámolást.

Három… az ellenséges hajó vagy száz kilométernyire előttem lebeg előre gőgösen. Közöttünk mindenfelé mentőkapszulák villódznak vörösen, akár a végtelenbe vetett, apró rubinok. Kettő… imádkozom, hogy ha ezt nem élném túl, a Völgybe jussak. Egy. Az irányítórendszerem leblokkol, a sisakomon vörös fény villan. A proktorok átvették a rendszerem felett az irányítást, befagyasztottak.

– NE! – üvöltöm tehetetlen dühvel, és csak nézem, ahogy Karnus hajója eltűnik a távolban.

3

Vér és vizelet

Nyolcszázharminchárom férfi és nő. Nyolcszázharminchárom, egy játékért. Bár soha ne értesültem volna a veszteségünkről. Csak ismételgetem magamban a számot a mentőhajó ülésében, amelyet értem küldtek az Akadémiáról. Hadnagyaim velem szemközt ülnek, kerülik a pillantásomat. Még Roque is békén hagy.

Oktatóim az utolsó pillanatban megakadályozták a tervem, nem tudtam kilőni magamat. Azt mondják, az életemet akarták megkímélni ekkora ostobaság láttán. Arany Prétorhoz méltatlanul szélütött, átgondolatlan terv volt. És csak álltam a HK előtt bénultan, ahogy döntésüket közölték.

A hajóm időzónájánál órákkal később érkezünk az Akadémiára. Kupolás fémkikötő egy aszteroidamező peremén, ahol végtelen sorokban állnak a rombolók és a hadihajók. Nem egyszerűen az Akadémia székhelye ez, hanem a középszektor katonai parancsnoksága, a Társadalom egyik fő hadikaptára, ami a Marstól a Jupiteren át a Neptunuszig terjedő zónáért felel, bár, ha épp az orbitális pályák engedik, más planetáris erőket is kiszolgálnak. Diáktársaim a végső küzdelmet már innen, a szobáikból nézhették végig. Ahogy azok a flottatisztek és Páratlanok is, akik az utolsó hetekre idelátogattak a végkifejlet és a mulatságok miatt.

De senki, egyikük se említi majd Karnus győzelmének árát. Az odaveszett életeket. Épp csak az én küldetésemet veti vissza a vereség. Arész Fiainak működő kémhálózata van, hekkerek és kurvák lopják ki nekik a titkokat, információkat. Flottájuk azonban egyetlenegy sincs. És nem is lesz.

A kutya se fogad engem és hadnagyaimat a dokkban.

Lilák és Rezek parancsára Barnák és Vörösek sürgölődnek, hogy előkészítsék Karnus győzelmi ünnepségét a nagy fogadóteremben. A tágas fémtermeket a Bellonák ezüstje és kékje díszíti. A család sasos címere borítja az egyik falat. Fehér rózsasziromeső fogadja majd, mert a vöröset az igazi győzelmekre tartogatják, ahol Arany vér folyt. Nyolcszázharminc aljaSzín vére mit se számít ebben a játékban, az csak száraz számadat.

Hadnagyaim majdnem végigaludták az idevezető utat, csak én nem hunytam le a szemem. Tactus és Victra megbotlik, ahogy földet érünk, mintha még mindig félálomban lennének. Engem azonban nem csábít az ágy. Nehezek ugyan a tagjaim, de álmos nem vagyok, csakis a sajnálatot érzem, véreres szemeim mögött egyéb nem is létezik. Mert ha elaludnék, tudom, hogy álmomban azoknak az arcát látnám viszont, akiket veszni hagytam a hajón. És Eót is látnám, de ma képtelen lennék szembenézni vele.

Az Akadémiának fertőtlenítőszaga és virágillata van. Kétoldalt szirmokkal teli edények állnak, a fejünk felett csövek szűrik, tisztítják és keringtetik a levegőt, morajuk állandó. A mennyezet fénycsöveiből sápadt fény csurog barátságtalanul, talán, hogy ne feledjük egy pillanatra se, hogy ez nem gyerekeknek és édes álmoknak való hely. Ahogy az itteni férfiak és nők, a fények is hidegek, kíméletlenek.

Roque, bár nyúzott és kimerült, nem tágít mellőlem. Kérem, hogy aludjon egyet. Kiérdemelte.

– És te? Te mit érdemelsz? – kérdi. – Mert szerintem nem ezt a komorságot, ezt az önostorozást. Második lettél az összes Lándzsás közül. Második! Miért nem vagy büszke hát magadra, testvérem?

– Majd máskor, Roque.

– Ugyan már – folytatja. – Nem a győzelmek faragnak férfivá, hanem a kudarcok. Gondolod, őseink soha egyetlen csatát se veszítettek? Szükségtelen ennyit borongani, őrlődni rajta. Ne akarj valami görög tragédia szereplője lenni. Hagyd a hübriszt. Hiszen csak játék volt.

– Azt hiszed, érdekel engem a játék? – förmedek rá. – Amikor emberek haltak meg?!

– Maguk választották ezt az életet. Hogy a flottát szolgálják. Tudták, hogy veszélyes útra lépnek, és jó ügyért adták életüket.

– Miféle ügyért?

– Az erős Társadalomért.

Csak bámulok. Lehet, hogy a barátom, ez a kedves ember, ennyire vak lenne? Miféle választásuk volt ezeknek az embereknek? Hiszen ide sorozták be őket.

– Egy mukkot se értesz semmiből, mi? – ingatom a fejem.

– Naná, hogy egy mukkot se. Mert soha nem avatsz be senkit. Engem se. Sevrót se. Musztánggal is hogy bántál. Úgy taszítod el magadtól a barátaidat, mintha az ellenségeid lennének.

Ó, ha tudná!

Az Akadémia tetején a kert kihalt. A hatalmas üvegbura alatt igazi növényzet várja a fénycsövekbe belefáradt katonákat. A mesterséges szellőben satnya fák hajladoznak. Leveszem a cipőmet, a zoknimat, és mély sóhaj szakad fel belőlem, ahogy a fű a lábujjaim közét csiklandozza.

A fák felett hamis napként lámpások ragyognak. Nyögve nyúlok el fényükben egy tisztás közepén, egy meleg vizes forrás mellett. Testemen mindenfelé megfakult lila és kék foltok tarkállanak, körülöttük sápadtsárga karima. A víz csillapítja fájdalmaimat. Kissé testesebb is lehetnék, nem ilyen kóró, de feszes vagyok, inas, mint egy kifeszített zongorahúr. Ha a karom nem tört volna el, azt mondanám, egészségesebb vagyok, mint az Intézetben voltam. Az Akadémia szalonnás tojása kenterbe veri annak a tetves helynek a nyers kecskehús-alapú kosztját.

A kis vízmedence peremén egy hemantuszra lelek. Olyan részen, ahová a víz nem érhet el. A Marsról jött, ahogy én is, nem is szakítom le. Épp ilyen helyen temettem el Eót. A lykosi bánya mesterséges kertjében, ahol utoljára szeretkeztünk. Akkoriban girhes, ártatlan lények voltunk. Hogy álmodhatott egy olyan törékeny, apró lány akkora szabadságot, hogy szárnyalhatott olyan magasan a lelke, amikor körülötte a nagyok és erősek csak lesunyták a fejüket, és gürcöltek engedelmesen?!

Azt vágtam Roque képébe, hogy nem izgat a vereség. Pedig nagyon is bánt, és közben mardos a bűntudat, hogy ezzel törődöm, amikor azt a rengeteg életet kellene gyászolnom, a veszteség fájdalmának kellene kitöltenie a lelkemet. Csakhogy egészen mostanáig a győzelem éltetett, mert minden egyes győzelemmel közelebb kerülhettem Eo álmához. És a vereség csak hátráltat. Cserbenhagytam őt.

Mintha csak a gondolataimba látna, a kargépem megcsiklandozza a karomat. Augustus keres. Lehámozom magamról a leheletvékony kijelzőt, lehunyom a szemem.

– Még ha vereséget szenvedsz is, még ha a győzelmet nem is hozod el nekem – visszhangoznak agyamban a szavai –, Bellonának akkor se engedd át a diadalt. Ha csak hozzájutnak egyetlen flottához is, felborul a kényes egyensúly.

Hát erről ennyit. Belemerülök a vízbe, lebegek a színén félig ébren, félig szenderegve, míg ráncosra nem áznak az ujjaim, és el nem unom. Nem kedvelem az ilyen csendes pillanatokat. Kimászok a vízből, hogy felöltözzek. Sokáig nem várakoztathatom Augustust, ideje végre a vén oroszlán szeme közé néznem. Aztán esetleg alhatnék is egyet. Először persze végig kell állnom a nyavalyás Karnus győzelmi ünnepségét, de utána elhúzok erről az ocsmány helyről, vissza a Marsra, vissza Musztánghoz. Talán.

Eltűnt a ruhám. És a beretvám.

És akkor megérzem őket.

A hátam mögött csattognak katonai bakancsaik. Lihegnek a nagy izgatottságban. Talán négyen lehetnek. Felveszek egy követ a földről. De nem, ahogy megfordulok, hetüket látom magam előtt. Elállják a kert egyetlen kijáratát. Egytől egyig a Bellona-ház Aranyai. Egytől egyig halálos ellenségeim.

Karnus vezeti őket, egyenesen a hajójáról érkezett. Az arca éppolyan elgyötört, mint az enyém, de a vállai másfélszer olyan szélesek. Fölém tornyosul, mint valami Obszidián, el is menne annak, ha nem született volna másnak. Mindig vigyorgó szája most sokatmondóan húzódik felfelé. Megdörzsöli gödrös állát, izmos alkarját mintha finom uszadék fából faragták volna. Valahogy elrettentő egy ekkora ember társaságában lenni, a hangja megremegteti a csontjaidat.

– Úgy fest, kifogtuk Augustus halát a vízből. Üdvöz légy, Arató.

– Góliát – mormolom, mert ez Karnus hívóneve.

Góliát a romboló. Góliát a fiúgyilkos. Góliát a veszett. Musztáng mesélte, hogy egyszer a térdén törte ketté egy menő holdszülött Arany gerincét, aki egy pohár italt loccsantott a képébe a Gyöngybárban. Anyja akkor lefizette a Bírát, hogy pénzbírsággal letudják az ügyet.

A gyilkosságokért kicsengetett bírságok listája hosszabb a karomnál: Szürkék, Rózsaszínek, sőt egy Lila is. De a hírnevét Claudius au Augustusnak, a Főkormányzó legkedvesebb fiának és örökösének meggyilkolásával alapozta meg. Ő volt Musztáng bátyja.

Karnust unokatestvérei állják körül. Bellonák mind, a győzedelmes sas kék és ezüst égisze alatt születtek. Cassius vér-és unokatestvérei. A hajuk egyformán dús és göndör, arcuk szépséges. Befolyásuk átszövi a Társadalmat. Ahogy karjuk erejének híre is.

Az egyikük jóval idősebb nálam, alacsonyabb, de masszívabb, elmenne akár fatörzsnek is, amelynek tetején szőke moha burjánzik. A harmincas éveiben jár. Kellannak hívják, jut végre eszembe a neve. Valódi Legátus, a Társadalom Lovagja. És eljött értem a rokonaival. Csupa gőg és arrogancia. Ásítást mímel, mint akit untatnak ezek az iskolás játékok.

Mellemet rettegés feszíti.

Alig kapok levegőt. De azért csak mosolygok, a hátam mögött a kargépem billentyűit nyomkodom.

– Hét Bellona – nevetgélek. – Mi szükséged van hatukra, Karnus?

– Neked is hét hajód volt az én egyetlenem ellen – von vállat Karnus. – Jöttem, hogy végigjátsszuk a játékot. Csak nem hitted, hogy a hajód elvesztésével véget ért?

– Pedig vége. És győztél.

– Győztem volna, Arató?

– Nyolcszázharminchárom élet árán.

– Siránkozol a vereségeden? – kérdi Cagney. A lány a legapróbb hetük közül, Karnus apjának huszonvalahány éves Lándzsása. Nála van a beretvám, amit Musztángtól kaptam. Most megsuhogtatja. – Ezt, szerintem, megtartom. Nem rémlik, hogy valaha is használtad volna. Nem mintha ezt felrónám neked. Hiszen a beretva trükkös holmi. Ebbe nevelkedni kell, a világvégén nem látni ilyet.

– Dugd fel az öklöd az unokahúgod seggébe – acsargok. – Nyilván nem a véletlen műve, hogy ennyire egyforma a gyapjas fejetek.

– Muszáj a csaholását hallgatnunk, Karnus? – nyafog Cagney.

– Én tanítottam meg horgászni Juliant, Arató – böki ki váratlanul Kellan, a Legátus. – Már kisfiúként se kedvelte pedig, mert Julian túlságosan kegyetlennek találta, ahogy a halakkal bánnak. Hogy fájdalmat okozunk nekik. Ezt a fiút gyilkoltad te meg a gazdád parancsára. Ez mutatja az ő kegyetlenségét. No, nagy embernek érzed magad? Bátor embernek?

– Nem akartam megölni.

– Mi viszont nagyon is meg akarunk ölni téged – sóhajt fel Karnus, és társai felé biccent. Ketten ágakat törnek, és szétosztják a többieknek. Beretvájuk is van, de nyilván nem akarják elsietni.

– Következményekkel jár, ha megöltök – mondom, és közben a kargépemet nyomkodom a hátam mögött. – Nem minősülne engedélyezett párbajnak, és én Páratlan vagyok. Véd a Társadalmi Szerződés, vagyis egyszerű gyilkosságnak számítana. És akkor az Olümposz Lovagjai levadásznak benneteket. Bíróság elé állítanak és kivégeznek.

– Ki beszél itt gyilkosságról? – kérdi ártatlanul Karnus.

– Cassiusé vagy – pontosít Cagney, és rókaképe mosolyra húzódik.

– Itt és most Augustus védelme alatt állsz, a kis kedvence vagy – bólogat Karnus. – Ha megölnénk, az nyílt hadüzenet lenne. Egy kis verés miatt azonban soha nem tört még ki háború.

Cagney sántít a bal lábára. Megsérülhetett a térde. Az egyik unokaöccse hátrébb húzódik, vagyis tart tőlem. A nagydarab Karnus viszont kihúzza magát, látszik, hogy nem fog finomkodni. Kellan csak áll és vigyorog. Kivár. Hogy rühellem a fajtáját. Sehogy se lehet belelátni a fejébe. Osztok-szorzok, mennyi esélyem lehet. Pláne, ha számításba veszem a törött karomat, a megzúzódott bordáimat és a szemem feletti vágást.

Félek. Nem ölhetnek meg, ahogy én se őket. Legalábbis itt. Most. De mindannyian tudjuk, mi lesz a tánc vége. Azért csak táncra kelünk.

Karnus csettint az ujjával, mire egy emberként rám rontanak mind a heten. Cagney képébe vágom a követ, vele már nem sok gondom lesz. Karnusra vetem magam, vonítok, akár egy megveszett farkas, kikerülöm az első ütését, és megsorozom az idegdúcait, könyökömmel telibe kapom a jobb bicepszét, és hallom, ahogy szakadnak a szövetek. Hátratántorodik, én meg elkapom, és magamhoz szorítom, hogy hatalmas teste élő pajzsként védjen a többiek ütéseitől. Az egyik Bellona unokahúg kezéből kicsavarom a botot, miközben belekönyökölök a halántékába. Aztán fordulásból Karnus arcába döfök a bottal, de nem talál. Ebben a pillanatban hátulról leüt valaki. Fa recseg, a fejbőrömbe szálkák állnak bele, de nem esem el. Csak amikor Karnus olyan erővel csap könyökkel az arcomba, hogy kiköpöm az egyik fogam.

Nem egyenként ütnek, hanem körbevesznek, és halálos művészetükkel egyszerre rontanak rám. Kravat. Az idegekre és szervekre mennek. Sikerül felállnom, néhányukat még el is találom, de sokáig nem tudok talpon maradni. Valamelyik a gerincemnek támad a botjával, telibe kapja a borda alatti idegeket, mire úgy csuklom össze, mint a kályha mellé állított viaszbaba. Karnus fejbe rúg.

Félig átharapom a nyelvem.

Forróság ömlik szét a számban.

A talaj a legpuhább érzés.

Fuldoklom.

Ahogy Karnus a gyomromba, aztán a torkomba tapos, vér és levegő szakad fel a számból.

– Lorn au Arcos szavai szerint, ha csak megsebezheted áldozatodat, hát legalább a büszkeségével végezz.

Hörögve kapkodok levegő után.

Cagney váltja Karnust, a mellkasomra ül, térdével szorítja le a két karomat. Nyelem a levegőt. A képembe vigyorog, ajkai szétnyílnak izgalmában, hogy ő lehet felül, és belemarkol a hajamba. Forró lehelete mentolszagú.

– Nohát, mit találtunk – rángatja le a karomról a kargépemet. – A fenébe! Idecsődítette Augustusékat. Páncél nélkül nem szívesen ugranék össze azzal a Julii szukával.

– Akkor ne szarakodj, hanem csináld – morogja Karnus.

– Csss – suttogja Cagney, ahogy próbálnék megszólalni, és kését végighúzza a számon, betolja a fogaim közé. – Kis kurva.

Aztán durván lenyiszálja a hajamat.

– Úgy, úgy, csak szépen, csendesen. Jó Arató, ügyes fiú.

Vér csorog marón a szemembe, de azt érzem, hogy Karnus lerángatja a mellkasomról Cagney-t, és bal kézzel felránt a földről. A bicepsze miatt átkozódva, fájdalmasan ütésre emeli a jobbját, de nem megy neki, nem tud lecsapni, így inkább vigyorogva mellbe fejel. Telibe kapja a szegycsontomat. Reccsenés, mintha vékony ágacskák roppannának darabokra. Fordul velem a világ. Ismeretlen, állati hangok törnek fel a torkomból. Karnus még egyszer lefejel, majd a földre taszítja sajgó testemet.

Érzem, ahogy melegség önt el, és a következő pillanatban már a húgyszag is megcsapja az orrom. Röhögnek. Karnus a fülembe liheg.

– Anyám kérte, hogy mindenképp adjam át az üzenetét: koldusból nem lesz királyfi. Mostantól, ha tükörbe nézel, emlékezz rá, mit tettünk veled. Emlékezz: csakis azért látsz és lélegzel még, mert mi hagyjuk. Emlékezz, hogy egy napon felszolgáljuk asztalunknál a szívedet. Hiába emelkedsz a magasba, soha nem mosod le magadról a sarat.

4

Bukás

Gazdám előtt állok, de ügyet sem vet rám.

Irodája falát faburkolat borítja, a földön ősrégi szőnyeg, amelyet még valamelyik Acélos Őse zsákmányolt egy földi palotából az Indiai Birodalom bukása után. Az utolsók között bukott el az a nagyszerű nemzet, de elhullottak, az Aranyak leigázták őket. Micsoda rémületet kelthetett emberi szívükben az égből érkező Hódítók látványa! A tökéletes ember, aki azonban remény helyett csupán láncokat hoz.

Augustus asztala, egy légies fa és kovácsoltvas műremek előtt állok, lábamnál éppen ott a hétszáz éves vérfolt, ahol az utolsó indiai császár fejét elválasztotta nyakától egy karcsú Arany gyilkos kardja.

Nero au Augustus lustán cirógatja meg az asztal mellett heverésző oroszlánját. Mintha ikerszobrok lennének. Mögöttük az űr, az ablak a végtelen feketeségbe nyílik, és a rettenetes gólemekként szendergő Jogar Ármádiájára. Háromhetes utazásunk utolsó állomásaként érkeztünk hozzájuk.

Augustus az asztallapra pillant, aminek adatsorok futnak a felületén.

A végtelen múltba veszett már az az idő, amikor körbejárta velem a Marsot, hogy megmutassa birtokainkat – a latifundiumoktól, ahol felVörösök művelik szorgosan a földet, egészen a hatalmas sarkvidékekig, ahol az Obszidiánok élnek középkori elszigeteltségben. Akkor még én voltam a kedvence, magához emelt, kedvvel tanítgatott a dolgokra, amiket ő maga még az apjától tanult. Csak Leto állt akkoriban felettem. Mostanra idegenként tekint rám, kínos, zavaró lett a jelenlétem.

Két hónapja, hogy Karnusék összevertek az Akadémián. Bár a hajam kinőtt, és csontjaim is összeforrtak, a hírnevemen esett csorba ugyanolyan kiköszörületlen. Augustus Főkormányzó szemében tehát már semmi hasznom. Ellenségeim napról napra szaporodnak. Az újonnan jöttek viszont nem beretvával és ököllel támadnak rám, hanem sugdolózással, pletykákkal.

Egyre inkább az a meggyőződésem, hogy Arész Fiai rossz lóra tettek velem. Nem a politika jeges összecsapásaira születtem, nem értek a finomságokhoz. A francba is, arra bármikor készen állok, hogy bevarrjak egy harcost egy döglött lótetembe, de hogy valakit ügyesen megvesztegessek… ha az életem múlna rajta, akkor se sikerülne.

A Főkormányzó irodáját lágy, hazug hang zengi be.

– Három finomító, két mulató és két Szürke rendőrségi laktanya. Amióta a Marsot elhagytuk, ezeket robbantották fel. Hét támadás, hűbéruram. Ötvenkilenc Arany áldozat.

Ez Plinius. Karcsú, akár egy szalamandra, bőre majdnem olyan finom, mint egy Rózsaszíné. Politikus, és egy percig se járt az Intézetbe, nem Páratlan Sebhelyes. Csillogó szemét olyan seprűs szempillaerdő veszi körül, amely mellett egy páva is csak sápadozva rejtegetné a farktollait. Keskeny ajkain halvány rúzs, a haja illatos kontyban. Sovány, de izmos, bár ezek csak mutatóba való izmok, még ha csinosan feszítik is a túlságosan szűk, hímzett tunikát. Egy kölyök könnyűszerrel kiverné belőle a szart is, hiába ilyen szépséges nyuszika. És mégis, egy-egy jól elhelyezett pletykával, élcelődéssel családokat tett már tönkre. Ereje számomra ismeretlen természetű. Én izomerő vagyok, ő hatalom.

Úgy tudom, az én híremet is ő tette tönkre. Tactus szerint odáig ment, hogy ő bérelte fel Karnust, de legalábbis ő rendezte úgy, hogy legyen egy holoKamera is a kertben, hogy büszke kalandomnak mindenképpen nyoma maradjon.

Plinius mellett egy negyedik férfi is van a szobában. Leto. Tíz évvel idősebb nálam, fényes Lándzsás, a haja fonatokban, mosolya sápadt félhold. És nem mellesleg a beretva poétája, egyesek szerint egy ifjú Lorn au Arcos. Nagy eséllyel ő örökli majd Augustus birtokait, nem pedig vérrokonai, vagyis a Sakál vagy Musztáng. Eléggé bírom.

– Arész Fiai kezdenek elpofátlanodni – morogja Augustus.

– Egyetértek, hűbéruram – pislog Plinius. – Már ha valóban ők követték el a gaztetteket.

– Talán egyéb féreg is rágja nemes testünket?

– Tudomásunk szerint nem. Még ha tele is a világ pókokkal, tetvekkel és patkányokkal. Mert nem Arészra vallanak ezek a robbantások, túlságosan is vad, átgondolatlan lépések, ráadásul indokolatlanul erőszakosak. Nem illik az eddigi jól kifundált technológiai szabotázsok és propaganda formájában manifesztálódó tervbe. Arész nem ilyen szeszélyes, nehezen hiszem hát, hogy ő lenne ezeknek a robbantásoknak a hátterében.

– Mire gondolsz? – ráncolja homlokát Augustus.

– Meglehet, hogy van még egy terroristacsoport, uram. A népszámlálás szerinti tizennyolcmilliárd lélekre amúgy sem gondolnám, hogy egyetlen terrorista jutna. Lehet akár egész szervezet is. Dolgozom egy adatbázison, amit mindenképpen…

Plinius jól beszél. Az utóbbi idők terrortámadásait én sem értem. Táncos igazságszolgáltatásról beszélt, nem bosszúról. A Marson meg a többi bolygón elkövetett merényletek viszont mocskos húzások, sok áldozattal – laktanyákat robbantottak fel, divatnegyedeket, bazárokat, felSzínű kasztok kávézóit, vendéglőit. Arész soha nem ismerné el ezeket a támadásokat, túl nagy figyelmet vonnak magukra, miközben alig hajtanak valami kis hasznot, ráadásul az Aranyakat cselekvésre sarkallják, növelik a készenléti szintet, megnehezítik a Fiak dolgát.

Több üzenetet is küldtem már Táncosnak a holoLádán. De semmi válasz. Néma csend. Lehet, hogy meghalt? Vagy engem hagyott volna cserben Arész az újfajta robbantásos harcmodorért?

– Meglehet, hogy Arész egyszerűen csak stratégiát váltott. Ravasz fickó – ásít nagyot Plinius.

– Már ha egyáltalán fickó – szúrja közbe Leto.

– Ez érdekes – pördül felé Augustus. – Miért gondolod, hogy Arész nem férfi?

– Miért gondoljuk egyáltalán, hogy az? Lehet nő is, vagy akár egy csoport, ami viszont megmagyarázhatná az utóbbi támadások össze nem illő természetét – fejtegeti Leto, majd rám néz. – Te mit gondolsz, Darrow?

– Ne zavard össze Darrow-t ilyen bonyolult kérdésekkel – károg Plinius. – Csak eldöntendő kérdéseket tegyél fel neki, azokat még megérti – mosolyog rám leereszkedő sajnálattal, majd megszorítja a vállamat. – Hüllőmosolya dacára derék legény ez, kész szörnyeteg. Igazán tudhatnád.

Csak állok és tűrök.

– Bárhogy legyen is, Leto – fordul vissza a többiekhez –, ne feledd, hogy a Vörös kultúrát határozottan patriarchálisra terveztük. Népöntudatuk alapja, hogy ők termelik ki a Mars terraformálásához létfontosságú alapanyagokat. Ez a feladat kemény fizikai megterhelést, monoton munkatűrést kíván, amit férfiakra szabtunk. Olyannyira, hogy a nőknek a Rétegződési Protokollban mindezt meg is tiltottuk, még ha egynémelyik képes is lenne rá testi adottságai alapján. Vagyis Arész se lehet nő, mert nincs az a vastag nyakú Vörhenyes, aki ne venné semmibe olyan férfi vagy nő szavát, aki nem mestere a karomFúrónak.

– Már ha Arész egyáltalán Vörös – mosolyog okosan Leto.

Plinius és Augustus összenevet.

– Igazad van, lehet akár egy zavart fejű Lila is, aki új távlatokat nyitott küldetésének – veti fel Plinius.

– Vagy egy Réz pénzváltó, akinek agyára ment a millió adó-visszaigénylési lap elbírálása – fűzi hozzá Leto.

– Dehogy! Szavamra, inkább egy Obszidián lesz, akinek sikerült leküzdenie a technika vívmányaitól való rettegését, és megtanulta használni a holoKamerát – csapkodja a térdét Plinius. – Az egyik Rózsaszínemet is odaadnám, ha csak láthatnám…

– Elég lesz, jóemberek – szakítja félbe Augustus, ujjai dobtáncot járnak az asztalon. Plinius és Leto összevigyorog, majd tisztelettel fordulnak Augustus felé. – Mi hát a javaslatod, Plinius?

– Igen, hogyne, hűbéruram – köszörüli meg a torkát a szóforgató. – A kibertámadások és a propaganda-hadjárat jóval nehezebben védhető. Ezekre a támadásokra egyszerűbb a válasz, akár Arész követte el őket, akár nem. Gyilkos kommandóink a Mars felszíne alatt megbújó számos terrorista-kiképzőtáborra egyszerre mérhetnek csapást. Most kell odacsapnunk. Mert ha túl sokáig várunk, félek, az Uralkodó Pretoriánusai veszik a kezükbe az ügyet. És a lunaszülöttek nem értik a Marsot. Mindent felszántanának.

– Az ostoba a leveleket tépkedi le. A barom a fatörzsnek esik neki. A bölcs a gyökereket ássa ki – mereng Augustus. – Ezt Lorn au Arcos mondta egyszer apámnak. Új Thébában, a Pengék Csarnokában vésték a falba. Ha a terroristabázisokra sújtunk le, abból csak annyi hasznunk lesz, hogy a holoNeten mindenfelé nagy robbanásokat mutogatnak majd. Eluntam a politikai játszadozást, új stratégia kell. Minden egyes merénylet növeli Uralkodónk elégedetlenségét, aminek céltáblája csakis az én uralmam lehet.

– Hűbéruram a Marsot vezeti, nem a Vénuszt vagy a Földet – veti ellen Leto. – Mit vár Uralkodónk?

– Eredményeket.

– Mi a terve, hűbéruram? – kérdi szolgálatkészen Plinius.

– A gyökereken át mételyezem meg Arész Fiait. Öngyilkos merénylők kellenek, nem Szürkék. Túszok kellenek, a Mars legocsmányabb, legnotóriusabb Vöröseinek családjai. Ha az apák nem teszik meg, amit rendelünk, megöljük a gyermekeiket. Az öngyilkos merénylők pedig felszíni célpontokat semmisítsenek meg, olyan helyeken, ahol sok a fiatal. És két föld alatti bányát. De nők ne legyenek közöttük, hogy nőjön a szociális ellenségeskedés. A nők lépjenek fel az erőszak ellen.

Mily’ keveset ér ezekben a termekben az emberélet. Nem többet az elszálló szavaknál.

– És a városokban is üsse fel a fejét a vész – folytatja –, nem csak a Barnák és Vörösek tájékain, a bányákban és gazdaságokban. Kék és Zöld gyerekek hullái heverjenek Arész Fiainak falra mázolt szimbóluma alatt. Akkor majd meglátjuk, hogy más Színek is olyan nagy garral dalolják-e annak a lánynak a vérveretes énekét.

Kihagy a szívem. Eo dala messzebbre hangzik, mint álmodni merte volna, a holoNeten bejárta a Naprendszert, az anarchista hekkereknek köszönhetően vagy milliárdszor megosztották már. Néha belém hasít a rémület, hogy felismernek. Hogy valami Arany átnyálazza a nyilvántartásokat, és kiderül, hogy Eo férjét is Darrow-nak hívták. De hiszen én magam is alig ismerek rá arra a sápadt, csontvázvékony fiúra! Ami meg a neveket illeti, az aljVörösök nevét nem igazán tartják nyilván, nálunk mindenkinek száma volt, amelyet szorgos Réz adminisztrátorok iktattak: L17L6363. Ez voltam én. Márpedig L17L6363-at felakasztották, majd valami ismeretlen gonosztevő levágta testét a kötélről, és eltemette a bánya mélyén.

– Vagyis idegenítsük el először a Vörösöket a többi Színtől, utána pedig Arész Fiait idegenítjük el a Vörösöktől – összegzi Plinius. – Azon morfondírozom néha, hűbéruram, hogy vajon mi szüksége van énrám.

– Nem állhatom a hízelkedő hangnemet, Plinius. Nem illik egyikünkhöz sem.

– Nagy igazság – hajtja meg a fejét Plinius. – Elnézését kérem, hűbéruram.

– Te meg miért rángatózol? – pillant Letóra Augustus.

– Attól tartok, ezzel csak rontanánk a helyzeten – ráncolja a homlokát Leto. – Igaz, hogy sok bosszúságot okoznak nekünk a Fiak. De ezek apró bosszúságok, nem a legfőbb gondunk. Ha növeljük a káoszt, csak olajat öntünk a tűzre. És magunk se leszünk jobbak Arésznál. Ugyanolyan terroristákká válunk.

– A mi fejünkre nem száll bűn, minthogy mi vagyunk a Bírák – vizsgálgatja lustán Plinius a kargépe kijelzőjét. De ez Letónak kevés.

– Azért vagyunk mi a vezetésre kiválasztott Szín, hűbéruram, mert mi vagyunk erre a legalkalmasabbak az emberiségből. Mi vagyunk Platón filozófuskirályai. A mi hitvallásunk a rend, nekünk köszönhető a biztonság. A Fiak anarchisták, az ő hitvallásuk a káosz, nekünk ezt a fegyvert kellene ellenük fordítani. Nem a Szürkéket az éjszaka sötétjében. Nem gyerekeket gyilkoló merénylőket.

– Törjünk magasabb célokra? – kérdi Plinius.

– Mindenképpen! Indíthatnánk egy médiakampányt Arész ellen. Nem gondolod, Darrow?

Most sem felelek a kérdésre. Amíg a Főkormányzó nem vesz tudomást a jelenlétemről, nem szólok. Nem tűri a szemtelenséget és tiszteletlenséget, hacsak nem származik belőle haszna.

– Micsoda idealizmus – sóhajt Plinius. – Az ifjúság csodás luxusa.

– Vigyázz, politikus, milyen hangot ütsz meg velem – méri végig Leto mogorván a vigyorgó Plinius sebhelytelen képét.

– A lényeg, hűbéruram, hogy szükségtelen a sok erőszak.

– Erőszak – ismétli a Főkormányzó. – Ez önmagában se nem rossz, se nem jó. Csak egy jelzője dolgoknak, esetünkben a cselekvésnek. A cselekvés természetét kell megvizsgálnunk. Jó vagy rossz dolog gátat vetni az ártatlanokat felrobbantó terroristáknak?

– Jó. Gondolom.

– Akkor mit számít a módszer, ha egyszer így érjük el a célunkat, és kevesebb áldozatot szednénk, mint a terroristák? – kulcsolja össze hosszú ujjait Augustus. – Alapvetően azonban nem filozófiai kérdéssel állunk szemben. Sokkal inkább politikaival. Nem Arész Fiai jelentik az igazi fenyegetést, egyáltalán nem. Ők pusztán valós ellenségeink fegyverei, vagyis a Bellonáké, akik rájuk hivatkozva harsogják, hogy nem vagyok alkalmas a Mars irányítására. Márpedig ezek a bongyorfejűek régóta ki akarnak golyózni a kormányzóságból. Mint tudjátok, egyedül az Uralkodónak áll jogában eltávolítani hivatalomból, és neki még a Szenátus szavazata se kell hozzá. Ha úgy tartja a kedve, egyetlen szavával átadhatja bolygónkat egy másik háznak: a Bellonáknak, a Juliiknak, akik szövetségeseink, vagy akár egy nem Marsbéli Háznak is. De senki nem vezetné olyan hatékonyan a Marsot, mint én. Márpedig ha hatékony a vezetés, abból mindenki hasznot húz, akár magasan van, akár mélyen. Nem vagyok zsarnok. De az atya kénytelen levágni gyermekei fülét, ha fel akarják gyújtani a házát. Ha a nagyobb jó érdekében kénytelen vagyok elvenni pár ezer életet, hogy zavartalan maradjon a hélium-3-ellátásunk, és hogy bolygónk polgárai békében élhessenek, hát elveszem azt a pár ezer életet. És ezzel rá is térhetünk Darrow au Andromedusra – vesz most célba engem hideg tekintete. Látom, hogy a több ezer lélek legyilkolása kissé felvillanyozta. Ösztönösen feltör bennem a gyűlölet sötétsége, megborzongok. Tiszteletteljes udvariassággal hajtom meg a fejem.

– Hívatott, hűbéruram?

– Úgy, úgy. De nem kell sokáig maradnod. Nagy húzás volt, amikor magamhoz emeltelek az Intézet után. Tisztában vagy ezzel?

– Igen, uram.

– Úgy véltem akkor, hogy érdemeid elégségesek lesznek, és a Cassius au Bellonával vívott vetélkedésedet szórakoztató iskolai torzsalkodásnak néztem. De a halálos viszály, amivé ez kinőtte magát kettőtök között, immár gátat vet céljaimnak, sérti érdekeimet – sandít Pliniusra. – Gazdasági és politikai viszonylatban egyaránt. Határozott jövedelemkieséssel kell számolnom a Magban, ahol kiterjedtek a Bellonák érdekeltségei, így felemelték az árakat. Több Ház is megingott, hogy a hosszú évekkel ezelőtt fehér asztalnál megkötött egyezségeinket nem kellene-e felrúgniuk. Így hát ezen felek megbékítésére engesztelő gesztusként eladom a szerződésedet egy másik Háznak.

– Hűbéruram… – próbálok közbeszólni rémülten. Ez nem történhet meg. Ha most kiebrudal, közel három év munkája semmivé porlad. – Ha szólhatnék…

– Nem szólhatsz – intézi el röviden. Kihúzza az egyik asztalfiókot, és ráérősen egy húscafatot hajít az oroszlánja elé. Az állat kivárja, hogy Augustus csettintsen, csak akkor kebelezi be a falatot. – Már egy hónapja meghoztuk a döntést, kár szavakkal fárasztanod fülem. Nem Quicksilver vagyok, és nem a lítium árán alkudozunk. Plinius…

– Minden részletében egyszerű az ügy, Darrow. Még neked se okoz majd nehézséget, hogy felfogd – néz rezzenetlenül a szemembe Plinius. – A Főkormányzó végtelen jóságában a szerződésben kijelölt módon illően értesít a szerződés felbontásáról.

– A szerződésem szerint fél év az illő értesítés.

– Ha megbocsátsz, szerződésed nyolcadik szakaszának C bekezdésének negyedik záradékában valóban hat hónap a kikötött idő, feltéve, hogy Augustus dicső Házához méltó Lándzsásként viseled magad.

– Ez valami tréfa? – nézek Letóra, majd Augustusra.

– Nevetünk talán? – kérdi megvetőn Plinius. – Nem? Még csak nem is kuncogunk, igaz?

– Második lettem az Akadémián, egyetlen Lándzsás bizonyult nálam jobbnak! Te még az Intézetbe se jutottál be.

– Jaj, nem arról beszélek. Ott egészen… elfogadhatóan szerepeltél.

– Akkor?

– Az állandó HK-fellépéseidről. Lassan nincs talkshow nélküled.

– De hát soha egyetlen show-ban sem szerepeltem. Még csak nem is nézem a HK-t!

– Ugyan, ugyan. Fürdőzöl a nagy hírnévben. Még az se számít, hogy gúny céltáblája vagy, neked csak a rivaldafény a fontos. Ismerjük a kargéped keresési listáját. Tisztában vagyunk vele, hogy úgy bámulod magad a HK-n, mintha csak a tükörben tetszelegnél magad előtt. És azok a pletykák rólad meg a Főkormányzó lányáról…

– Musztáng a Lunán van, az udvarnál!

– A te heves támogatásoddal. Esetleg személy szerint te magad kérted, hogy utazzon oda? Hogy elválaszd édesapjától?

– Csupa lószart hordasz itt össze, Plinius.

– Te viszont lószarral piszkítod be az Augustus nevet. Fürdőházakban ugrasz össze a Bellonákkal, amik a pihenést és felfrissülést hivatottak szolgálni. És ezt nem tűrhetjük.

Szóhoz se jutok. Ez mind koholmány. Ha így állunk, a valóságból is ügyet csinálhatna persze, de ezek az átlátszó hazugságok egytől egyig arra valók, hogy az orrom alá dörgölje, mekkora hatalma van felettem.

– A szerződés három nap múlva szűnik meg – zárja le.

– Három nap múlva – ismétlem.

– Addig kíséretünkben a Lunára érkezel, a Csúcs idején az Augustus-Háznak kirendelt rezidenciát el nem hagyod, bár ettől a perctől fogva nem vagy a Ház Lándzsása, nem képviseled a Főkormányzót, nem használhatod a nevét, hogy mindenféle előnyökhöz juss vele ifjú hölgyeknél, esetleg fiatalembereknél, nem hivalkodhatsz vele, nem tehetsz a nevében ígéretet, sem pedig fenyegetésként szádra nem veheted. Házi kargépedet elkobozzuk. Lándzsás azonosítódat már lefokoztuk, és a korábban nevedhez rendelt küldetésekben és feladatokban sem veszel már részt.

– Csak építési feladatokhoz lettem kirendelve.

– Akkor nem lesz nehéz a váltás – húzódik hűvös mosolyra Plinius szája.

– És kinek adtok el? – nyögöm ki végre. Augustus rég nem néz a szemembe. Cserbenhagyott. Teljes figyelmét az oroszlánjának szenteli, mintha már nem is lennék a szobában. Leto a földre szegezi a tekintetét. Szégyelli magát. Ő nemesebb lélek ennél a színjátéknál. Augustus akarhatta, hogy lássa, hogyan kell levágni egy elsatnyult végtagot.

– Nem adunk el, Darrow. Születésed dacára reméltem, hogy felfogod a helyzetedet. Nem Rózsaszínek vagy Obszidiánok vagyunk, hogy rabszolgaként üzleteljünk egymással. Szolgálataidat bocsátjuk árverésre – magyarázza Plinius.

– Ugyanaz a vérveretes szarság – köpöm ki magamból. – Cserbenhagytok. Bárki veszi is meg a szolgálataimat, nem fog tudni megvédeni a Bellonáktól. Azok a bongyor hajú szemetek vadászni fognak rám és végeznek velem. Két hónapja is csak azért nem tették meg, mert…

– Mert Augustust képviselted? – kérdi Plinius. – A Főkormányzó akkor sem adósod, Darrow. Talán ezt a tévképzetet dédelgeted? Valójában te vagy az adósa. Tudod, mibe kerül nekünk a védelmed? Pénzbe, lehetőségekbe, szerződésekbe, áruba. És most már túlságosan is nagy árat fizetünk ezért. Békét kell keresnünk a Bellonákkal. Az Uralkodó békét akar. De te? Te vagy a vita forrása, a szálka mindenki szemében, aki háborúskodást szít. Most azonban beolvasztjuk fegyvereinket, mert nem kardra van immár szükség, hanem kapára, ásóra.

– De előbb még lecsapjátok vele a fejemet.

– Ne siránkozz már, Darrow – sóhajt nagyot Plinius. – Legyél önérzetesebb fiatalember. Igaz, hogy nálunk lejárt az időd, de majd boldogulsz másutt. Fiatal vagy, és erős. Húzd hát ki a gerinced, és egy Arany méltóságával távozz színünk elől – mondja, majd a szemem közé nevet. – Ez azt akarja jelenteni, hogy mehetsz.Most, jóember, mielőtt még Leto rúgja ki szembeszökően izmos hátsódat az irodából.

A Főkormányzóra meredek.

– Hát ennyire tart? Valami durcás kisgyereknek, akit sarokba kell állítani?

– Jobb lenne, Darrow… – kezdi Leto.

– Te szorítottál bennünket sarokba – fogja meg a vállamat Plinius. – Ha attól félsz, nem lesz gondunk végkielégítésre, nem kell aggódnod. Kapsz elég pénzt, hogy…

– Amikor utoljára a Főkormányzó egy lakája a kezével illetett, a késem a kisagyában landolt. Hatszor – pillantok a kezére, amelyet sietve el is kap rólam. Kihúzom magam. – Egy sebhelytelen Pixi nekem nem parancsol. Páratlan Sebhelyes vagyok, Mars Intézetének 542. Főprimusa. Nekem csakis Mars Főkormányzója parancsol.

Augustus felé lépek, mire Leto óvón közelebb húzódik. Mindenki jól ismeri hirtelen természetemet.

– Ön intézte úgy, hogy az Átjáróban Julian au Bellona legyen az ellenfelem, hűbéruram. – Tudom, hogy éget a tekintetem. – Önért végeztem vele. Önért háborúskodtam Karnusszal. Tartottam a számat, és az embereim is hallgattak az én szavamra, és soha senki sem említette, hogy uraságod megpróbált győzelmet vásárolni a fiának az Intézetben – mondom, és fél szemmel látom, hogy Leto összerezzen. – Módosítottam a felvételeket. Mert jobbnak bizonyultam, mint a vér szerinti örökösei. És most azt mondja, hogy teher vagyok, hűbéruram?

– Páratlan Sebhelyes vagy, valóban – mondja a Főkormányzó, de fel nem nézne az asztallapon futó adatokból. – De sokat nem érsz. A családod kihalt. Se birtokot, se bevételi forrást, se ipari beruházásokat, se kormányzati állást nem hagytak rád. Mindenüket lefoglalták adósságaik fejében, odalett még a jó hírük is. Becsüld meg, ami keveset juttattak neked a náladnál hatalmasabbak. És ne feledd a szolgálatokat, amiket érted tettek.

– Azt hittem, hűbéruram, a tetteket többre becsüli a rangnál. Musztáng már elhagyta, ne kövesse el azt a hibát, hogy engem is eltaszít magától.

Erre már csak felemeli a fejét, és rám néz. Nem emberi szemek ezek, velejéig átjárja az embertelen, szörnylelkű büszkeség távolságtartása, számítása. A büszkeség, ami régmúlt időkben vert benne gyökeret, amikor az ember először vetette meg a lábát a sötét űrben. Több tucat nemzedéknyi apák, nagyapák, fivérek és nővérek büszkesége összpontosul ebben a csillogó, tökéletes tekintetben, ami hibát nem tűr meg, bukást el nem nézhet.

– Az ellenségeid megaláztak. Megaláztak hát engem is, Darrow. Azt ígérted, győzni fogsz. De vesztettél. És ez mindent megváltoztat.

5

Vacsora

Meg fogok halni.

Ezt a gondolatot forgatom a fejemben, miközben Augustus főhajójáról a Jogar Ármádiája tengerén át repít bennünket a légibusz. A többi Lándzsás között ülök, bár már nem tartozom közéjük. És ezt mindannyian tudják. Szerencsére nem szólnak hozzám. Bármit akarnának is tőlem még, mit se számít. Semmi politikai tőkém. Elkapom, ahogy valamelyikük fogadást ajánl Tactusnak, hogy meddig élem túl Augustus nélkül. Az egyik Lándzsás három napot tippel. Tactus hevesen tiltakozik, így fejezi ki lojalitását, amit még az Intézetben vívtam ki.

– Lesz az tíz nap is – jelenti ki határozottan. – Legalább tíz, én mondom.

Ő startolt el nélkülem a mentőkapszulával. Mindig is tudtam, hogy barátsága kérészéletű. De azért mélyre hatol az árulása, végtelen magányosságba taszít. Mindig éreztem ezt a magányt az Aranyak között, csak próbáltam letagadni magam előtt. De ha egyszer nem tartozom közéjük. Így hát csak ülök némán, és az ablakon át figyelem, mikor tűnik fel az Ármádián túl a Luna.

A Csúcs utolsó estéjén jár le a szerződésem. A Csúcsra a Birodalom minden hatalmas Háza a Lunára érkezik, hogy a lényegbe vágó és sürgős kérdéseket megtárgyalják. Ez a három napom maradt, hogy elhitessem magamról, hogy a Főkormányzó nem becsül eléggé érdemeim szerint, és igazi főnyeremény lehetek bárkinek. Kár, hogy már mindenképp csorba esett a hírnevemen. Valaki magához vett, és most kidob. Ki akarna ilyen használt árut megvenni?

Ez hát a sorsom. Hiába Arany arcom és képességeim, én is csak egy áru vagyok. Legszívesebben leszaggatnám a szarveretes szárnyacskákat a kézfejemről. Ha rabszolgaként adnak-vesznek, legalább nézzek is ki rabszolgának.

És csak hogy még jobb legyen a helyzet, vérdíj van a fejemen. Nem hivatalosan persze. Ez az egész illegális, mert nem az állam ellensége vagyok. De ha lehet, az én ellenségem még az államnál is rosszabb. Kegyetlenebb. Az az asszony, aki Karnust és Cagney-t küldte rám az Akadémián.

Azt beszélik, Julian halála óta az anyja, Julia au Bellona minden áldott este leül az Olümposz Monsban álló hatalmas Bellona-palota ebédlőjének hosszú asztalához, és felemeli a fedőt az ezüsttálcáról, amit Rózsaszín szolgája letesz elé. De a tálca üresen érkezik minden áldott este. Így hát az asszony minden áldott este szomorúan mered le rá, majd végigméri népes családját, és elismétli ugyanazokat a bosszúszomjas szavakat:

– Világosan látom, hogy senki sem szeret. Mert ha szeretnétek, egy szív heverne ezen a tálcán, hogy bosszúvágyamat csillapíthassam végre. Ha szeretnétek, fiam gyilkosa rég nem lélegezne. Ha szeretnétek, tisztelnétek öcsétek emlékét. De nem szerettek. És őt sem. Mivel érdemeltem ki ezt a rideg családot, ennyi gyűlöletet?

Azután a hatalmas Bellona család végignézi, ahogy nagyasszonyuk méltósággal felemelkedik székéből, teste aszott és reszketeg az éhségtől, mert már csak a gyűlölet és a bosszúvágy táplálja, és némán ülnek, míg elhagyja a termet maga a testet öltött düh.

A Főkormányzó védő karjai, pénze és neve miatt nem került eddig a szívem arra a tálcára. Az a politika tartotta helyén a fejemet, amit annyira ki nem állhatok. Három nap múlva ez a védőburok emlékké foszlik, és legfeljebb az a tudomány védhet majd meg, amit tanáromtól tanultam.

– Párbaj lesz – mondja az egyik Lándzsás, majd egyre hangosabban folytatja: – Azt nem utasíthatja vissza anélkül, hogy a híre ne bánja. Pláne, ha maga Cassius hívja ki.

– A jó öreg Aratónak nem kell a szomszédba mennie pár trükkért – veti ellen Tactus. – Te nem voltál ott, de nem a végzetes mosolyával végzett Apollóval.

– Bevetetted a beretvádat, mi, Darrow? – kérdi gúnyosan egy másik Lándzsás. – Rég láttalak a vívópályán.

– Pontosabban soha – csatlakozik a harmadik. – Amiben nem túl jó, azt messzire elkerüli, mi?

Roque ingerülten fészkelődik mellettem. A karjára teszem a kezemet, és lassan a felé a Lándzsás felé fordulok, aki a sértést elengedte. Mögötte Victra ül, és csak figyel félálomban.

– Nem járok vívni.

– Mert? Nem megy? – kacag valaki.

– Ne piszkáljátok már. Egy vívómester drága mulatság – szúrja közbe Tactus.

– Szóval így állunk, Tactus?

– Jaj, ne szívózz már! – húzza el a száját. – Ez csak tréfa. Ne legyél már olyan vérveretesen komoly állandóan. Régebben bírtad a mókát.

Roque mond neki valamit, amitől Tactus csak a homlokát ráncolja, majd félrefordul. Azt nem hallom, mit. Az emlékekbe merülök, amikor még tényleg könnyebben állt a szívem a nevetésre. Mi változott? Musztáng.

– Ennél te többet érsz – suttogta, amikor az Akadémiára indultam. A szeme könnyben úszott, de a hangja nem remegett. – Nem kell gyilkosnak állnod. Nem kell a háborút szolgálnod.

– Miért, milyen lehetőségem van még?

– Én. Én vagyok a másik lehetőség. Maradj a kedvemért. Maradj a jövő lehetőségéért. Az Intézetben olyan lányok és fiúk lettek a híveid, akik korábban köptek a hűségre és a lojalitásra. Ha elmész az Akadémiára, ennek fordítasz hátat, és az apám hadura leszel. De te nem ilyen vagy. Ez nem az a férfit, akit… – nem fejezte be, nem is fordult félre, de az arca megváltozott, ahogy a félig befejezett mondat visszhangja elült, a szája kemény vonallá keskenyedett.

Szerelem? Az lenne a folytatás?

Még ha igen is, a szó elakadt a torkában, mert éppolyan pontosan látta, ahogy én, hogy nem adtam át neki magam teljesen. Nem lettem az övé. Fösvényül megtartottam magamnak a titkaimat. És hogyan is adhatná át magát teljesen és feltétel nélkül egy olyan büszke teremtés, mint ő, hogyan dobhatná szívét csupaszon egy olyan férfi elé, aki ilyen fukarul viszonoz mindent? Lehunyta hát Arany szemét, a kezembe nyomta az ajándékba hozott beretvát, és felkért, hogy távozzam.

Nem hibáztatom. A politikát, a kormányzást, a békét választotta, amire szerinte az embereknek szüksége van. Én a pengét választottam, mert az én népemnek ez kell. Különös üresség árad szét bennem a gondolatra, hogy neki elég lettem volna, ahogy és aki vagyok, ami Eónak mindig kevés volt. Roque-nak igaza volt, én taszítottam el magamtól.

De Sevrót nem. Kértem, hogy helyeztesse magát mellém, aztán egyszer csak áthelyezték jó néhány másik Vonítóval a Plútóra, hogy a távoli építkezéseket védjék a kalózbetörésektől. Kezdem azt gyanítani, hogy ebben is Plinius keze lehetett.

Soha még ilyen egyedül nem éreztem magam.

– Nem maradsz magadra – hajol közelebb Roque. – Más családok akarnak majd, ne hallgass Tactusra. A Bellonák nem tehetnek majd semmit ellened.

– Persze – hazudom. De azért ő is érzi a félelmemet.

– A Citadella területén tilos az erőszak. A vérbosszú pláne. Még a párbaj is törvényellenesnek számít, hacsak nem maga az Uralkodó engedélyezi. Szóval egyszerűen csak maradj a Citadellában, míg nincs meg az új Házad, és minden rendben lesz. Üsd el az idődet, tedd, amit tenned kell, és egy év múlva a Főkormányzó a fejét veri majd a falba, hogy így kieresztett a kezei közül, és valaki más dicsőségét szolgálod. Nem egyetlen út vezet a csúcsra. Ezt soha ne feledd, testvérem.

És biztatón megszorítja a vállamat.

– Tudod ugye, hogy legszívesebben megkérném anyámat, hogy vegye meg a szerződésedet, de soha nem tennének semmit, ami Augustust sérthetné.

– Tudom hát.

A millióik meglennének rá, meg se éreznék, de Roque anyja húsz éve nem adhatott Szenátort a Birodalomnak a jótékonysági tevékenysége miatt. Érdekei a Szenátusban Augustushoz kötik, amit a Főkormányzó akar, kénytelen azt támogatni.

– Nem lesz semmi gond, teljesen igazad van – zárom le a beszélgetést, ahogy megpillantom az ablakban a közeledő Lunát. Minden ízemet átjárja a rettegés. A Föld városholdja. Műholdak és egyéb szerkezetek köröznek pályájukon körülötte, mint valami fémangyal glóriájának napba tartott borostyángömbje körül. – Nem lesz semmi gond.

6

Ikarosz

A Citadella közelében landolunk. Szennyes, ragacsos szél hajlítja derékba a kifutópálya mentén magasodó fákat. Galléromra egykettőre kiül az izzadság, és máris utálom ezt a csúf helyet. Hiába vagyunk erdős részen, tavak közt, távol mindenféle városiasabb településtől, az itteni levegő tapadósan beleragad a tüdőbe.

A Citadella nyugati területei fölött a horizonton a dagadt, kék Föld vibrál az égen, ezzel is erősítve az érzést, hogy micsoda végtelen távolság választ el az otthontól. Itt egyébként kisebb a gravitáció, mint a Marson, a földinek egyhatoda csupán, és ettől ügyetlennek, tétovának érzek minden mozdulatot. Olyan, mintha lebegnék járás helyett. És bár a koordináció hamar megjön, alkalmazkodom, a testem megszenvedi a saját könnyűségét, furcsa bezártságérzés uralkodik el rajtam.

Tőlünk északra újabb hajó landol.

– Úgy csillog, mint a Bellona-ezüst – súgja Roque, ahogy pislogva próbál belenézni a napba.

Csak göcögök.

– Mi van? – mered rám.

– Csak átfutott az agyamon, milyen praktikus lenne most egy impulzusRakéta.

– Nos… igazán bájos gondolat – gyalogol el mellőlem. Ügetek a nyomában, de a tekintetem arra a hajóra tapad. – Egyébként imádom a naplementét a Lunán. Mintha valami homéroszi világba csöppennék, az ég forróra kovácsolt bronzként ragyog olyankor.

A fejünk felett lassan szétárad az éjszaka sötétje az égbolton, és most két hétig így is marad, mert a Holdnak ezen a felén ez a ritmus. Kéthetes éjszaka. Luxusjachtok úsznak némán a magasban a hosszúra nyúlt szürkületben, közöttük kecses Kék sárkánySzárnyak járőröznek cikázva ébenfekete denevérekként.

Az egyhatodnyi gravitáció páratlan építkezési szabadságot ad a lunaszülötteknek, amit ki is használnak rendesen. A tágas térségen túl a Citadella tornyai törnek az égbe karcsún, számosan. LétraÖsvények kígyóznak a magasban, hogy a járókelők könnyűszerrel közlekedhessenek a levegőben, úgy csüngnek alá a tornyokról és építményekről, mint a borostyán, függőleges utat szőve a magas mennyek és a mélyben meglapuló poklok között. Férfiak és nők ezrei kapaszkodnak rajtuk fel-le, mint hangyák az indákon, és mindenfelé zümmögő Szürke járőrhajók felügyelik a rendet.

Augustus háztartását egy harminchektárnyi fenyves közepén álló villába szállásolják el, még a Citadella területén. Csinos kis hely, de amerre nézek ezen a jólétben pompázó helyen, hasonlókat látok. Vannak kertjeink, ösvényekkel, szökőkutakkal, szárnyas kisfiút mintázó vízköpőkkel a közepükön. Csupa efféle bohóság.

– Mit szólsz egy kravatleckéhez? – intek a fejemmel a villa mellett kialakított edzőpark felé. – Nem ártana kiürítenem kicsit a fejem.

– Most nem megy – hunyorog Roque, és kissé félrehúzódik a többi Lándzsás útjából, akik a helyüket keresik a villában. – Be kell ülnöm egy konferenciára. Kapitalizmus az Uralt Korokban.

– Ha csak szundikálni szeretnél, itt a villában is találsz egy békésebb sarkot.

– Viccelsz? Regulus au Sun a vitavezető.

– Quicksilver személyesen – füttyentek. – Akkor holnap már aranyat csinálsz a kavicsból? Te is hallottad a pletykát, hogy két Olümposzi Lovag is elszerződött hozzá?

– Nem pletyka, legalábbis anyám szerint. Ez pont olyan, mint amit Augustus mondott az Uralkodónak a koronázási ceremónián: „Az ember soha nem elég fiatal gyilkolni, soha nem lehet elég bölcs, sem elég erős, de túl gazdag igen könnyűszerrel lehet.”

– Ezt Arcos mondta.

– Nem, tutira Augustus.

– Akkor nézz utána, testvérem – ingatom a fejemet. – Lorn au Arcos mondta, és az Uralkodó azt felelte rá: „Ne feledd, Harag Lovagja, hogy én asszony vagyok.”

Korosztályomnak Arcos már élő legenda. Ma már visszavonult, de hatvan éven át volt Mars Kardja és a Harag Lovagja. Páratlan Lovagok holdakat írattak volna rá jó szívvel, ha csak egy héten át tanítja őket a kravatra, úgy, ahogyan egyedül ő gyakorolja. A Fűz-változat. Ő küldte nekem a pengeGyűrűt, amellyel később Apollót megöltem. Aztán szerződést ajánlott, de én Augustust választottam az öreg helyett.

– „Ne feledd, hogy én asszony vagyok” – ismétli el Roque. Ő éppolyan nagy kedvét leli ezekben a Birodalom hőseiről keringő legendákban, mint én az Aratóról és a Völgyről szólókban réges-régen. – Ha megjövök, majd beszéljünk. És ne csak felszínesen.

– Úgy érted, kivételesen nem a gyerekkori emlékeiden rágódsz majd a borod mellett, míg el nem jutsz Quinn Arany mosolyáig meg az etruszk sírok szépségéig, és költői szárnyakra nem kapsz, hogy végül egyszerűen csak bealudj az asztalnál?

– Becsületszavamra, nem – mondja elpirulva, miközben szíve fölé helyezi a tenyerét.

– Mindenképp hozz magaddal egy üveg eszelősen drága bort, és akkor beszélhetünk.

– Hozok hármat is.

Hideg pillantásommal kísérem távozását.

Jó néhány másik Lándzsás is elmegy a konferenciára Roque-kal, a többiek pedig kényelembe helyezik magukat, míg a Szürke biztonságiak átfésülik a birtokot. Az Aranyak minden lépését addig is Obszidián testőrök vigyázzák. Közben Rózsaszínek érkeznek tömött sorokban a Citadella Kertjéből az unatkozó házbeliek kérésére, akik a hosszú utazás után felfrissülni vágynak, és éhezik a kényeztetést.

Rózsaszín citadellaszolga vezet a szobámba.

– Itt valami félreértés lehet – kacagok fel, ahogy megérkezünk az apró szobába, amihez még kisebb fürdőszoba kapcsolódik. – Én nem a seprű vagyok.

– Nem ért…

– Nem seprű, vagyis nem fognak beférni a holmijai ebbe a szekrénybe – szólal meg mögöttünk Theodora. – Rangján aluli ez a szállás – fújtat, miközben megvetően felhúzza az orrát. – Ebbe a szekrénybe még az én ruháim se férnének be otthon, a Marson.

– Ez a Citadella, nem a Mars – méri végig Theodora összeráncolt arckifejezését a szolga. – Nálunk nincs annyi hely a sok haszontalanságnak.

Theodora bájosan elmosolyodik, és a férfi mellkasán villogó rózsakvarc kitűző felé int.

– Nohát! Csak nem Dryopé kertjének fekete nyárfája?

– Most látsz ilyet először, mi? – kérdi hetykén, majd ismét felém fordul. – Nem tudom, dominus, a Mars Kertjeiben milyen nevelést kapnak a Rózsaszínjeik, de itt a Lunán a rabszolgájának jobban kellene lepleznie érzelmeit.

– Ó, persze, elnézést végtelen tiszteletlenségemért – mentegetőzik Theodora. – Épp csak az jutott eszembe, hogy talán ismered Carena Nagyasszonyt.

– Carena Nagyasszony… – torpan meg a szolga.

– Együtt gyerekeskedtünk Kertjeinkben. Ugyan, add már át neki üdvözletemet, és hogy Theodora mindenképpen benéz majd hozzá, ha ideje engedi.

– Kegyed Rózsa – sápad hirtelen falfehérre a szolga.

– Voltam valaha. Szirmaim már elhervadtak. De áruld el kedves nevedet, hogy barátságos köszöntésedet a nagyasszony figyelmébe ajánlhassam.

A szolga mormol valamit az orra alatt, és sietve távozik. Előbb még mindenesetre Theodora előtt mélyebben meghajol, mint előttem.

– Jól mulattál? – kérdem Theodorát később.

– Csak egy kis bicepszfeszítés. Ha már minden más lóg rajtam.

– Ahogy az én pályafutásomnak bealkonyul, úgy kezd virulni a tiéd – kuncogok, és az ágy mellett álló holoVetítőhöz lépek.

– Én nem tenném – ingatja a fejét.

Az alsó ajkamba harapok, ami egyezményes jelünk, ha poloskára gyanakszunk.

– Ja, igen, persze. De egyébként se kellene most a holoNeten kószálnia, dominus.

– Mert? Mit beszélnek rólam?

– Azon megy a találgatás, hogy vajon hol temetik majd el.

Válaszra már nincs időm, mert kopogtatnak.

Megyek Victra Rózsaszínje nyomában a szobája kis teraszára. Úgy fest, neki a fürdőkádja is nagyobb, mint az én ágyam.

– Nem igazság – szól ki egy hang az egyik levendulafa alabástromfehér törzse mögül. Victra guggol ott egy bokor mellett, amelynek korona alakú tüskék meredeznek a szárán. – Úgy kidobtak máris, mint egy Szürke zsoldost.

– Mióta érdekel téged az igazság, Victra?

– Muszáj neked mindig acsarkodnod velem? – kérdi. – Gyere, üljünk le! – Még a hosszú Sebhely, amely húgától élesen megkülönbözteti, sem csúfítja el hosszúkás, ragyogó arcát. Valami dizájner füstpálcát szív, az illata kivágott erdő feletti naplementébe repít. Erősebb csontozatú Antoniánál, magasabb is, olyan, mint a szögletesre olvasztott lándzsahegy. A szemében éppen aggodalom villog. – Soha nem voltam az ellenséged, Darrow.

– Hát mi vagy nekem? A barátom?

– A helyzetedben éppenséggel nem ártanak a barátok, nem?

– Szívem szerint jobban örülnék tucatnyi Pecsétes testőrnek.

– De kinek van ilyesmire pénze? – nevet nagyot.

– Neked.

– Mondjuk önmagadtól azok se védhetnének meg.

– Pillanatnyilag annál kissé jobban aggasztanak a Bellona-beretvák.

– Aggasztanak? Akkor az ült ki az arcodra leszálláskor? – sóhajt megkönnyebbült vidámsággal. – Furcsa. Én rettegésnek hittem. Rémületnek. Olyasminek, ami lebénítja az embert. Mert hogy tisztában vagy vele, ezen a holdon temetnek el.

– Te is ezzel jössz? Nem az volt, hogy nem acsarkodunk?

– Igazad van. Csak épp annyira különös vagy. Vagy legalábbis furcsán választod meg a barátaidat – ül át velem szembe a szökőkút peremére. – Velem mindig tartottad a távolságot, Tactust meg Roque-ot viszont nagyon is közel engedted magadhoz. És Roque-ot még meg is értem, még ha puha is, mint a vaj. De Tactust? Ha viperával tisztogatod a fogad, ne lepődj meg, ha szemen mar. Azért tartod a barátodnak, mert már az Intézetben is az embered volt?

– Barátomnak? – kacagok nagyot az ötleten. – Miután Tactus elmesélte, hogy a bátyjai eltörték a kedvenc hegedűjét kiskorában, Theodorával beszereztettem neki egy igazi Sztratováriuszt a Quicksilver Aukciósházból. Ráment a megtakarításaim fele. Tactus még csak meg se köszönte. Mintha egy darab kavicsot nyomtam volna a markába. Még azt is megkérdezte, hogy ez meg mire való. Mikor mondtam neki, hogy játszhat végre rajta kedvére, akkor meg azzal jött, hogy miért veszek neki ilyet. Mondtam neki, hogy mert barátok vagyunk. Akkor még egyszer végigmérte a hangszert, és ott hagyott. Két héttel később kiderült, hogy eladta, és a pénzből Rózsaszíneket meg anyagot vett. Tactus nem a barátom.

– Csak az, amivé a bátyjai tették – biccent Victra, majd habozva hozzáteszi: – Szerinted mikor kapott bármit is csak úgy valakitől? Anélkül, hogy utána ne kellett volna tennie valamit cserébe? Egyszerűen kényelmetlen helyzetbe hoztad.

– És akarod tudni, hogy veled miért tartok távolságot? – hajolok közelebb hozzá. – Mert te, Victra, tényleg mindig akarsz valamit. Pont, mint a húgod.

– Aha. Sejtettem, hogy Antoniának köze lesz hozzá. Mindig mindenbe belerondít. Amióta az a szuka kirágta magát anyánk méhéből, és emberi öltözéket szerzett magának, ez megy. Mázli, hogy én születtem hamarabb, különben a bölcsőmben megfojtott volna. Egyébként pedig csak a féltestvérem. Az apánk más. Anyám soha nem látta sok értelmét a monogámiának. És Antonia ráadásul a Severus nevet használja, nem a Juliit, csak hogy anyámat bosszantsa. Rémes picsa. És persze én is cipelhetem magammal a sok szarát. Röhej.

Miközben beszél, a számtalan jádegyűrűt forgatja az ujjain. Elég különös ez a sok ékszer, miközben amúgy minden olyan spártaian puritán rajta. Mint arcán a Sebhely.

– Miért beszélgetünk, Victra? Nem tehetek érted semmit. Nincs rangom, nincs hatalmam, nincs pénzem. És már jó hírem sincs. Semmi, amit te olyan nagyra tartasz.

– Ugyan, léteznek egyéb dolgok is, amiket nagyra tartok, szívem. A híred egyébként tényleg rémes, azt Plinius rendesen elintézte.

– Szóval tényleg volt része a pletykákban. Azt gondoltam, Tactus csak kavar.

– Része? Amióta fél térdre ereszkedtél Augustus előtt, vadászik rád, Darrow – nevet nagyot Victra. – Sőt, már előtte is utált, próbálta meggyőzni Augustust, hogy végezzen veled, vagy legalábbis állítson Bírák elé Apolló halála miatt. Te ezt nem is tudtad? – A fejét csóválja bamba tekintetem láttán. – Hogy eddig nem is sejtetted, ékesen bizonyítja, mennyire alkalmatlan vagy erre az egész mókára. Ezért fognak megölni. És ezért beszélgetünk most. Nem bánnám, ha találnál végre valami lehetőséget, kiutat, ahelyett hogy a zugodban búslakodsz és duzzogsz. Különben feltűnik Cassius au Bellona, és a kését belemélyeszti ide – simítja végig a szívem fölött a mellkasomat egy ujjal, hosszú körme körbeírja a szívem vonalát –, és az anyja évek óta először végre lakomázhat.

– Mit ajánlasz?

– Hogy ne legyél már ilyen seggfej – somolyog, és vékony adatLapot nyújt felém. Morcosan fogom meg a leheletnyi fémlapot, de nem ereszti el, magához húz a peremre, a lábai közé. Ajkai elnyílnak, tekintete tüzesen simogatja az arcomat, és próbál lángokat csiholni bennem is. De bennem hamut se talál. Próbálok elhúzódni. – Ne töketlenkedj már – sóhajt macskásan, és elereszti a fémlapot. Beillesztem a kargépembe, a sajátomba, ami megmaradt, és egy kocsma hirdetése villan fel a monitoromon.

– Ez nem a Citadella területén van.

– És akkor mi van?

– Az van, hogy ha innen kiteszem a lábam, indul a vadászszezon.

– Akkor ne verd nagydobra, hogy odamész.

– Mennyit fizettek neked? – hátrálok el tőle.

– Azt gondolod, csapda az egész?

– Az? Csapda?

– Nem.

– És honnan tudjam, hogy igazat mondasz?

– A legtöbben nem engedhetik meg maguknak, hogy igazat mondjanak. Én viszont igen.

– Ja, persze. El is felejtettem, hogy te sose hazudsz.

– A Julii nemzetségből való vagyok – emelkedik fel lassan, és a haragja tekergőzve bomlik ki körülötte, akár a beretva. – Családom akkora üzleteket bonyolít, hogy a haszonból kontinenseket vásárolhatunk. Ugyan ki tudná megfizetni a becsületemet? Ha… valaha az ellenségeddé válnék, szólni fogok. És megmondom majd azt is, hogy miért.

– Addig mindenki becsületes, amíg hazugságon nem kapják.

Nevetése rekedtes, és egyszeriben nevetséges kisfiúnak érzem magam előtte. Hiszen hét évvel idősebb nálam.

– Akkor hát ne menj, Arató. Bízz a szerencsédben. Bízz a barátaidban. Bujkálj a Citadella területén, amíg valaki meg nem veszi a szerződésedet, és imádkozz, hogy ne csak azért tegye, hogy a Bellonáknál jó pontot szerezzen magának.

Mérlegelem a lehetőségeimet, a kockázatot.

– Jó, hát ez is egy szempont.

– Valentin ezredes? – fordul Victra az alacsonyabbik Szürkéhez a kettő közül, akik a hajó rámpájánál várnak bennünket. Hajó? Inkább egy trágyadomb. Soha ilyen ocsmányságot még nem láttam. Mint egy pörölyfejű cápa eleje. Gondterhelten méregetem a magasabbik Szürkét.

– Parancs, domina – biccent Victrának katonás szögletességgel a csukaszürke Valentin. – Egész biztosan nem követték magukat?

– Halálbiztosan.

– Akkor suhanjunk innen villámgyorsasággal.

Megyek Victra után a hajóba, és még az ajtóból is hátrapillantgatok. SzellemKöpenyt húztunk magunkra, ahogy kiléptünk Augustus villájából. Tucatnyi titkos folyosóval és hat rozoga gravLifttel később kiérünk a Citadella egy koszlott, láthatóan ritkán használt kilövőállására. Itt válunk el Theodorától. Velem akar tartani, de nem vihetem magammal.

Ahogy beszállunk, egy Szürke végigszkennel mindkettőnket. Poloskát keres.

Aztán becsukódik a rámpa, és elhelyezkedünk a tucatnyi szikár Szürke között a szűkös fülkében. Semmi csillogás. Szakiparosok.

Igaz ugyan, hogy vannak átlagos sztenderdek minden Színnél, de megfigyelhetők mindenütt a jellegzetes eltérések. Az emberi genetika és a nagyon is változatos környezet lehet ezért a felelős. Mert például a Vénuszról származó Szürkék jóval sötétebbek és köpcösebbek, mint a marsiak. Ugyanakkor létezik vándorlás is. És ez a tarkaság nemcsak a testi adottságokról mondható el, hanem a képességekről is. Az átlag Szürke rendfenntartásnál, járőrözésnél sokkal többre nem képes. Akadnak, akik a seregbe állnak, mások a bányákba kerülnek. Előfordulnak azonban olyan Szürkék is, akik okosnak és gonosznak születnek, és egész életükben arra képezik ki őket, hogy Arany gazdáik Arany ellenségeit vadásszák le. Ezek itt a hajóban ilyenek. Vérebeknek nevezik őket, a földi kutyák után, mert épp olyan kitartóak, ravaszak és gyorsak, ha szemük előtt a cél: a maguknál nagyobb és erősebb lényeket levadászni és megölni.

– Az Elveszett Városba tartunk, és csak tucatnyian jönnek? – kérdem.

Tudom, hogy épp elegen leszünk így, de nem bírom a Szürkéket. Ezért kekeckedek.

Csendesen méregetnek, visszafogottan, ahogy az odavetődött idegent vizslatja a családi kupaktanács. Itt Valentin az apa. Akkora, mint egy masszív, szürke jégtömb, amelyet rozsdás baltával hasítottak le a hegyről, az arca napégette, pillantása fürge. Hadnagya, a kemény, göcsörtös olajfára hajazó Sun-hwa hajol oda hozzánk.

Mindketten földszülöttek, jellegzetes vonásaik erről árulkodnak. Mind civilben, sehol se látom a Társadalom Légiójának háromszög alakú jelvényét.

– Feladatunk a dominus védelme – mondja Valentin, míg Sun-hwa valami egzotikus kinézetű fegyvert erősít a bal csuklójára. Látványra plazmaalapú lehet. – Csapatom biztosítja az utat, becsült utazási időtartam huszonnégy perc.

– Ha Plinius rájön, hova tartok, vagy ha valamelyik Bellona fülébe jut, hogy már nem a Citadella…

– A vérebek pontosan ismerik a helyzetet – nyugtat meg Victra.

– És hol az Arany jelvényük? Vagy zsoldosok?

– Vagyis senki se vár haza bennünket, dominus – jegyzi meg közönyösen Valentin. – Minden elképzelhető fordulatra felkészültünk, az utánpótlás és a támogatóegységek úton vannak.

– Mennyi támogató?

– Elegendő. Mi csak az utaztatásért felelünk, dominus – húzódik mosolyra a szája, és ez elég is. Kezdek megnyugodni. – A Bellonáknál nagyobb problémát jelenthet, hogy harmadik felek hirtelen támadt lehetőséget láthatnak az akcióban. És ahová tartunk, csak úgy hemzsegnek a harmadik felek, dominus. És a sok szaralak belerondíthat a befektetésünk nyereségébe. Sun-hwa?

– Ezt vegye fel – hajít az ölembe a nő egy kupac civil ruhát. A hangja gépies, monoton. – Magas, azzal szart se tudunk kezdeni, de gyorsan átfesthetünk ezt meg azt – majd Victrának is jut egy csomag: – A főnök úgy számolt, hogy maga túlságosan cifra lesz.

Victra nagyot nevet ezen.

– Magasban a pofánk, srácok – ugatja Valentin, ahogy a hajó nagy remegéssel a levegőbe emelkedik. – És még mindig élünk.

Gyakorlott kezek pattintják fel a tárakat, acél csapódik acélhoz. Mintha fémcsuklók csattintanák a helyére a mágneses töltetet a fegyverbe. A vérebek titkos rekeszekbe pakolják a sok pisztolyt és miegymást. Hármuknak illegális csuklófegyvere is van. Ahogy felveszem én is a skaraBőr páncélomat, a csempészett holmikat nézegetem. A skaraBőr a feketénél is feketébb, magába szippantja a fényt, mint körülöttünk az űr. Jobb az Intézetben viselt duroPáncélnál, ezen a penge és az egyszerűbb lövedékek se hatolhatnak át.

A hajó megint megremeg, és a hajtóművek rákapcsolnak.

– Karom és Minotaurusz, álljatok készen. Ikarosz a levegőben – recsegi Valentin a mikrofonba. – Ismétlem, Ikarosz a levegőben.

7

Élet az élet után

A Lunán ismeretlen a sötétség. Mármint az igazi, mert ezernyi árnyalatú fények villódznak, kivilágítják a hold szabdalt, töredezett acélvárosainak horizontját. Mindenfelé kígyózó tömegvillamosok és egyéb légi járművek, pulzáló kommunikációs központok, nyüzsgő vendéglők és szigorú rendőrőrsök szövik keresztül-kasul a városok fémbőrét, sűrűn, mint a vérerek, az idegek, verejtékmirigyek és szőrtüszők.

Elkerüljük az Arany kerületeket, messzire elhagyjuk a város elegáns részeit, ahol luxusjárgányok cirkálnak, és gravCsizmás Aranyak kompoznak az operaházakba a kilométermagas tornyok tetején. Lezúgunk a mélybe, egy pillantást se vetünk a gazdag Ezüst és Réz terekre, szállunk alá a létraÖsvények mentén, át a középKerületeken, ahol Sárgák, Zöldek, Kékek, Lilák élnek, le az aljaKerületekbe, a Szürkék és Narancsok tájékaira.

Meg sem állunk a csatornákig, a város gyomráig, ahol a fémmonstrum gyökerei burjánzanak, akár egy élettelen őserdő. AljaSzínek tízezrei zötyögnek hazafelé fáradtan a gyárból miniatűr, ablaktalan lakásukba, ami gyakran alig három négyzetméter, és jó, ha egy ágy helyet kap benne. A fáklyákkal megvilágított jeges utcákon autók pöfögnek bűzösen. Minél mélyebbre jutunk, annál gyérebb a fény, annál mocskosabbak az épületek, furcsábbak az állatok, és annál színesebbek a falfirkák. Elsuhanunk Barna huligánokat a falhoz állító Szürke rendőrök mellett. Egy egész ház épületét megrongálták a falára festett akasztottlány-rajzzal. A feleségem képe. Tíz emelet magas, a haja lángol a digitális festéktől. A mellkasom összeszorul, omladoznak a falak, amelyeket az emléke köré húztam fel. Mostanra már több ezerszer láttam az akasztását, hiszen mártíromságának aktusa bejárta a rendszert, városról városra, bolygóról bolygóra terjedt. De minden egyes alkalommal ugyanazt a megszokhatatlan sokkot, testi fájdalmat váltja ki, a mellkasomban sajognak az idegvégződések, a szívem kalapál, a nyakam megfeszül, ami görcsösen megmerevíti az államat. Micsoda kegyetlen élet az, ahová a halott feleségem képe hoz reményt?!

Itt aztán senki se keresne, idáig egyetlen ellenségem szeme se lát el, füleik nem hallhatnak. Itt már csak a bandaháborúk, a rablások meg a drogkereskedés dúl. Elég súlyos üzenete van, hogy új barátom ilyen bombabiztos emberi búvóhelyet keres, ami hatékonyabb a legmenőbb zavarMezőnél is, amit odafenn vagy a Citadellában szerezhetnénk magunknak. Aggasztó az üzenete. Azt jelenti, hogy a fenti szabályok bizonyos helyzetekben nem érnek semmit. Victrának volt igaza, nem Roque-nak. A türelem nem segíthet rajtam, eljött a kockáztatás ideje.

Egy elhagyatott garázsban rakjuk le a hajót, és míg a Szürkék gondoskodnak a jármű biztonságáról, Valentin néhány emberével kikísér a mocskos utca forgatagába. Mindenütt szenny és víz. A levegő ragacsos, édes rothadás és az égő szemét bűze járja át. Házalók rikoltozzák kínálatukat, Vörösek, Barnák, Szürkék és Narancsok tolonganak mindenfelé, sok a nyomorék, a csavargó, a gazember, a tolvaj, de munkások, anyák, apák, koldusok, gyerekek és sánták is nyüzsögnek mindenfelé.

Eo azt mondaná, hogy erre a pokolra építették fel azok ott a magasban a mennyországukat. És igaza is lenne. Ahogy felnézek, vagy fél kilométernyi betondzsungel tornyosul fölém, bérházak erdeje, és felettük az átláthatatlan szmog és köd burája. Mindenfelé elektromos vezetékek és szárítókötelek húzódnak, ezerszer keresztezett hálót vonnak a magasba. Reménytelenséget sugalló látvány. Hol is lehetne kezdeni a változtatást, amikor mindent ki kellene forgatni a sarkából?

A Parányi Elveszett Kocsmában van találkozónk. Nevével ellentétben hatalmas, magasba törő épület, messziről látható vörösneon cégérrel és sokatmondó firkákkal a falán. Tizenöt nyitott emelet, és mind a központi tavernára néz, ahol az asztalok és pultok között vagy száz vendég iszik. Érzem a fémpultokba épített vizeldékből áradó pisaszagot, alaposan telítődött minden tartály. Üvegcsörömpölés, poharak csattanása az asztallapokon, ahogy a tömény lefolyik a gégén. A tizenötödik emeleten tintakék és rózsaszín fények vibrálnak, ott vannak a táncosok és a privát szobák a vendégeknek.

Valentin oldalán elhaladok a két biomódosított kezű kidobó mellett – az egyikük Obszidián, a bőre sápadt, mint a legfakóbb márvány, a karja vastagabb még az enyémnél is, a másik sötét bőrű Szürke, a karjába pisztoly van beépítve.

Lassacskán a Szürkéink maradéka is beszivárog a nyomunkban. Néhányan lencsét raktak be, hogy más színűnek látszódjanak. Még egy olyan is van közöttük, aki húsMaszkot húzott, hogy Rózsaszín-csinos legyen. Csak mágnessel láthatod, hogy digitális, a tekintet és a tapintás valóságosnak érzékeli. Egytől egyig úgy festenek, mintha minden áldott nap ide járnának. Gyanús, hogy rólam ez nem mondható el, hiába festettek át Obszidiánnak.

Kézfejemen a szimbólumokra Obszidián-protézis került, a hajamat kifehérítették, a szemem fekete lett. A bőröm púderekkel sápasztották. Victrával túlságosan is nagyok vagyunk, hogy más Színnek eladhassanak bennünket. Még szerencse, hogy azért Obszidiánok is megfordulnak itt lent az aljaSzínek között, még ha nem is gyakran. Megyek Valentin után. Egy beugróban fiatalember üldögél zsoldos Szürkék és egy Obszidián társaságában. Mélységes csend száll meg, amikor az Obszidián feláll, és átül az átellenes asztalhoz. A többiek is követik a pillantásukkal, míg végre észbe kapnak, és visszaborul tekintetük az italukba – pont mint a törékeny vízimadarak, ha krokodil siklik el mellettük a folyóban. Az Obszidián még nálam is egy fejjel magasabb. És az arcát koponyatetoválás fedi. Egy Pecsétes.

Ennyit a meglapulásról.

– „Inkább uralkodom a pokolban, mint szolgálok a mennyben”? – állok meg a férfi előtt.

– Arató! Már Milton tudta, hogy Lucifer kisstílű kurafi – mosolyog rám rejtélyesen, és a szemközti szék felé int. – Ne magasodj már így fölém.

Még csak nem is álcázza magát.

– Azt hittem, új barátom lesz – pillantok Victrára.

– Fogd fel úgy, hogy ti ketten régen nem voltatok éppen barátok. Ez itt az új kezdet. Hát mulassatok jól, srácok.

– Te nem maradsz?

– Az ajtóig elhoztalak. Egyedül kell belépned rajta – markol bele a seggembe tréfásan, és már el is libeg. A Sakál követi a tekintetével, még oldalra is hajol, hogy jobban lássa.

– Nem hittem, hogy érdekelnek a nők.

– Ezt hullaként is megnézném. De nem fogok magyarázkodni. Hónapokig magam voltam az űrben. Mi más szórakozást találhattam volna?

Leülök vele szemben. Zöldes italt nyújt felém.

– Azért iszom, hogy a magadfajtát elfelejtsem – rázom meg a fejemet.

– Ohó, igazi arcosi sértés, mi? Lorn egyik legjobbja, ha engem kérdezel. Bár van választék bőven – dől hátra a székén. Az unalomig rejtélyes. Az arca üres lap. A szeme sima, mint a régi, kopott pénzérme. A haja sivatagszínű. Megmaradt kezében Arany Stílust forgat sziklán iszkoló bogár gyorsaságával. – Augustus Sakálja és Mars Aratója ismét együtt. Végre a mélyben. Micsoda bukás!

– Te magad választottad a helyet – felelem erre. A Stílust a füle mögé dugja, és egy csirkecombot emel ki a tányérjáról. A fogával tépi le a bőrét.

– Zavar?

– Ugyan miért? Mindketten tudjuk, milyen nagy barátod a sötét.

Hirtelen elneveti magát, magas, nyüszítő ugatással, mint egy hasba döfött kutya.

– Micsoda gőg, Darrow au Andromedus. A kihalt családoddal. Megszégyenülve, kitagadva, egy fillér nélkül. A mértéktelen átlagosságoddal, ami miatt a szüleid még csak meg se próbáltak a társasági életbe bevezetni. Itt állsz egyetlen barát nélkül. Senki nélkül, aki ismert volna a pillanat előtt, hogy olyan semmitmondón beosontál az Intézetbe. Aztán alkalmad adódott, és felemelkedtél.

– Legalább beszélni még mindig szeretsz – morgom.

– Ahogy te még mindig szeretsz ellenségeket szerezni.

– Mindenkinek kell egy hobbi – mondom, és megnézem magamnak a jobb keze helyén maradt csonkot. – Majd meghalsz a figyelemért? Nincs még egy Arany, aki a helyedben ne szerzett volna magának új kezet.

– Bár tudnám, miért kötekedsz velem, amikor a te jó híred van oda! És a te bankszámlád üres – feleli erre, én meg összerándulok. – Úgy bizony. Nem is tudtad? Pliniusnál alaposabb nem sok akad, ha valakinek át kell metszeni a lábikráját. Mindent lepucolt. Vagyis alig maradt belőled. És az a kevés meg itt gubbaszt, egy hold fekete fenekén. Egyedül. Velem, az enyémekkel. És engem sérteget.

– Ezek itt a tieid? – mérem fel magam körül a sok aljaSzínt. – Azt gondolnám, undorodsz tőlük.

– Ki mondta, hogy az embernek szeretnie kell a gyermekeit? – kérdez vissza derűsen a Sakál. – Ők Arany ágyékunk gyümölcsei – mondja a csirkecsontot szopogatva. – Tudod, mivel ütöttem el az időmet?

– A bokrok alatt játszadoztál magaddal?

– Ugyan, dehogy! A vereség, amit rám mértél, lelohasztott. Kimondom bátran. Belegyalogoltál az életembe, a terveimbe. És a nővérem is. Bekötözte a számat, pucéran gúzsba kötött, és a lábaid elé rugdalt. Ez fájt, főleg, hogy Arany Páratlan uraink és hölgyeink az én rovásomra kacarászhattak.

– Mindketten tudjuk, hogy nem érzed a fájdalmat, Adrius.

– Jaj, hívj csak Sakálnak. Ez az Adrius név a te szádból olyan, mintha egy macska ugatni próbálna – borzong, és amikor a konyhából felbukkan egy vastag karú, nyakig tetovált karú Barna asszony három gőzölgő tál étellel, boldogan dől előre ültében. – Köszönöm – mondja, és kettőt maga elé húz a tálakból.

Gyanakodva méregetem a nekem hagyottat.

– Nem vagyok méregkeverő – mondja. – Apámat is megmérgezhetném bármikor, és mégsem teszem. Tudod, miért?

– Mert még nem szerezted meg tőle, amit akarsz.

– Ami mi lenne?

– Az elismerése.

A Sakál a gőzölgő edények felett méreget.

– Meglehet. Pedig kaptam ajánlatot épp eleget. Persze mind az apám nevének szól, nem nekem. Engem megvetnek, mert megettem a diáktársaimat. Micsoda képmutatás! Mi mást tehettem volna? Az volt a feladatunk, hogy győzzünk, és én mindent meg is tettem ezért. Utána meg jönnek a kifogásokkal. Hogy cselekedj méltósággal, mintha ők maguk soha nem ölnének meg senkit. Téboly – rázza meg sóhajtva a fejét. – Ja, hát mehettem volna én is az Akadémiára, mint te, hogy kitanuljam a hadiipart. Vagy jöhettem volna ide, a Lunára, a Politikus Iskolába. És ha a Vénuszt bevenné a gyomrom, egészen jó Bíró lehetett volna belőlem. De én úgy emelkedem a magasba, hogy közben köpök a képmutatásra. Az iskoláik nélkül is megcsinálom.

– Hallottam néhány pletykát. Van köztük olyan, ami igaz is?

– A nagy részük – mondja, és széthúzogatja a táljában a tésztát, hogy csiliszószba áztassa. – Üzletember lettem, Darrow. Dolgokat veszek. Birtokolok. Teremtek. Persze azok a Páratlan seggfaszok ezért kuporgató Ezüstnek néznek. De én nem vagyok afféle huszadik századból itt maradt, sápatag földi pénzúr. Felfogtam, hogy a gyakorlatiasságnak megvan a maga haszna, birtokolni hatalom. Dolgokat. Embereket, gondolatokat, infrastruktúrát. Sokkal fontosabb, mint maga a pénz, ezerszer kifinomultabb, mint… – megvetően legyint hozzá a kezével –, mint holmi űrhajók meg beretvák. Mert teszem azt, mit számít egy űrhajó, ha a legénységét nem tudod ellátni élelemmel?

– Ez a hely a tiéd, igaz? – kérdem.

– Mondhatjuk – mosolyog a teljes fogsorát kivillantva. – Úgy érzem, kénytelen leszek totálisan őszinte lenni veled. Ott az Intézetben még nem voltunk tizennyolc évesek. Azóta két év telt el, betöltöttük a húszat, és én ez idáig száműzetésben éltem. Most haza akarok menni.

– Hogy a Páratlan seggfaszokkal haverkodj? – nevetek nagyot. – Ha figyeltél volna legalább egy kicsit, most tudnád, hogy apádat már finoman szólva nem izgatja a véleményem.

– Figyeltem volna… – néz félre egy röpke pillanatra, majd határozottan felém hajol. – A figyelem vagyok maga, Arató. Tudod, mekkora hányadát birtokolom a kommunikációs szektornak?

– Gőzöm sincs.

– Helyes. Ez azt jelenti, hogy rendesen csinálom. Már több mint a húsz százalékát megszereztem. A csendestársammal együtt majdnem az egyharmada a miénk. Azt kérded, minek? Bizonyos családok, mint a Juliik is, nem nézik le a kereskedelmet. Nem érzik úgy, hogy bemocskolná őket. Elvégre évszázadok óta ezzel foglalkoznak. De a média más tészta. Sikamlós, nyálkás, el lehet csúszni rajta. Azt a Quicksilver-féléknek hagyja meg az ember. De akkor a magamfajta miért akarja bemocskolni a kezét? Nos, fogd fel úgy a médiát, mintha egy sivatagi városba vezető vízhálózat lenne – magyarázza, majd széles gesztussal maga köré mutat. – Ez itt a mi metaforikus sivatagunk. Ami a hálózaton át ide befolyik, annak csakis harminc százalékát adhatom én, viszont a teljes száz százalékára hatással lehetek. Mert az a víz, amelyet én pumpálok a vezetékbe, megfertőzi az egész víztározót. Ilyen a média természete. Azt akarom, hogy a sivatagi városkánk lakói közös hallucinációkat lássanak? Vagy azt, hogy a földön fetrengjenek kínjukban? Esetleg inkább azt, hogy felkelést indítsanak? – teszi le az evőpálcikáit. – Minden azzal kezdődik, amit én akarok.

– És mit akarsz?

– A fejedet – feleli.

Pillantásunk összeakad, mint két egymásnak csapódó vasrúd, a testem is belerezonál az ütközés erejébe. Már az kellemetlen érzés, hogy itt ülök vele szemben, hogy a közelében vagyok, hát még ha belenézek Arany hullaszemeibe. Milyen fiatal. Épp annyi idős, mint én, és mégis megmaradt benne a gyerek, a gyermeki kíváncsiság, ami ősi tekintetét meghazudtolva úgy árad belőle, mint valami perverzió. Nem a kegyetlenséget vagy a gonoszságot érzem, nem az süt a szeméből. Ugyanaz az érzés hatalmasodik el rajtam, mint amit akkor éreztem, amikor Musztáng elmesélte, hogy gyerekkorukban hogy ölt meg egy oroszlánkölyköt, mert látni akarta, mi van benne és hogy működik.

– Bizarr humorod van.

– Tudom. De bírom, hogy te legalább érted. Manapság olyan karót nyeltek a Páratlanok. Párbajok! Becsület! Vér! Csak mert szénné unják magukat. Nem maradt ellenség, és ez vérveretesen unalmas.

– Mintha mondani akartál volna valamit.

– Igen, hogyne – simítja hátra lenyalt haját az apja gesztusával. – Azért hozattalak ide, mert Plinius az ellenségem. Igen megnehezítette az életemet. Még a háremembe is berágta magát. Tudod, hány kémet kellett eltakarítanom az útból? Hány szolgámat eltettem láb alól?! De nem azért mondom, hogy megsajnálj – teszi hozzá sietve.

– Pedig már épp kezdett megesni rajtad a szívem.

– De csakis úgy lehetsz hatékonyan a segítségemre, ha pontosan átlátod a helyzetemet. Apám kegyeit jelenleg Plinius ejti rabul. Kígyóként sziszeg a fülébe. Azt tudtad, hogy Leto az ő teremtménye? – kérdi. Nem tudtam. – Ő találta az édes fiúcskát, és rögtön felismerte, hogy könnyűszerrel megnyerheti magának apám szívét, annyira emlékezteti majd néhai bátyámra, Claudiusra. Ezért Plinius a gondjaiba vette, kitanította, és meggyőzte apámat, hogy fogadja örökbe, és később tegye meg őt örökösének. És akkor te beszambázol az életünkbe, és fenekestül felforgatod Plinius tervét. Két évébe telik, mire megszabadul tőled, de a türelem rózsát terem. Éppen így járt el velem is. És végre csak Leto maradt apámnak, ő örököl majd mindent, Letót pedig Plinius fogja irányítani.

Ez telibe talál. Azt mindig is éreztem, hogy Plinius veszedelmes alak. De hogy ennyire… ezt nem vágtam.

– És mi a terved? – pillantok körbe. – Parasztokkal és vasvillával hódítod vissza apád kegyeit?

– Egy kicsit is műveltebb Arany tudja, hogy az Elveszett Városban egy bizonyos szindikátus irányítja a dolgokat. Kiterjedt bűnszervezet, aminek, ha kicsit megkapargatod, és feljutsz a felsőbb köreibe, rájössz, hogy igazából kis Társadalmunk Uralkodója az igazi feje. Lehet, hogy Octavia au Lune a két lábon járó Arany erkölcsösségnek látszik, de a szíve mélyén olthatatlanul vonzódik a mocsokhoz – gyilkosságok, a főkormányzói területeken szervezett munkássztrájkok, az egyezmények felrúgása, mind-mind boldoggá teszik. És így bánik az Elveszett Várossal is. Ő maga és a Fúriái személyesen választották ki a bűnszövetkezet keresztapját és két társát. Ez a három alak az ő teremtményük. De a szaftos lényeg: kiderült, hogy a nevezett szindikátus bizonyos tagjai, hogy úgy mondjam, nem bírnak magukkal.

– Elégedetlenek Octaviával?

– Az egy tenyérbe mászó ribanc. Szemen köpte apámat, és a Bellonákhoz dörgölődzik. De nem vele van bajuk. Bajnokaink nem ezen a szinten gondolkodnak. AljaSzínek ezek, Darrow. Nem bírnak magukkal, hogy végre a szarkupac tetején kukorékolhassanak.

– De miért épp az Elveszett Város? Ennek mi a jelentősége?

– Csak a kirakós apró kis eleme. Felsegítem ambiciózus aljaSzín barátainkat a csúcsra, de nem ingyen. Mert amikor hatalmon lesznek, ők fogják kiirtani a Társadalmat rágó férgeket: Arészt és Fiait.

8

Szövetség

– Arész Fiait? – kérdem dermedten. – Nem is gondoltam, hogy ilyen komoly fenyegetést jelentenek.

– Egyelőre nem is, de hamarosan változni fog a helyzet. És ezt az Uralkodó is tudja, ahogy apám is, de ma még nem sikkes erről beszélni. A Társadalom eddig könnyűszerrel elbánt az időről időre megjelenő terroristasejtekkel. Bevetették a vérebeiket, akik aztán könnyedén levadászták a rosszfiúkat. Arész más téma. Ők nem patkány módjára harapnak bele-bele a lábfejünkbe, karunkba. Ők termeszek, akik csendes, türelmes munkával alulról rágják rommá házunk alapját, hogy aztán csak azt vegyük észre, hogy a fejünkre omlott a ház. Apám Pliniusra bízta, hogy leszámoljon velük, de ő nem elég jó ehhez. Arész túlságosan is ravasz, és a médiám is folyamatosan a figyelem középpontjában tartja. Imádja. Majd amikor már túlságosan is nagy fenyegetést jelentenek a Társadalomra, az Uralkodóra, az apámra, amikor majd a Társadalom szekerének kereke kilazul, akkor előlépek majd én, és mondom: „Három hét alatt kigyógyítalak benneteket ebből a kórságból.” És akkor majd a médiával és a szindikátussal összefogva szisztematikusan leszámolunk Arésszal és összes Fiával, pontosabban Arészt te magad fogod diadalmasan lenyakazni.

– Szóval kellene egy vezéralak?

– Én nem vagyok egy látványosság. Senki szíve nem dobban hevesebben, ha én feltűnök, nem ébred lelkesedés, ha meglátnak. Te ellenben olyan vagy, mint a Nagy Hódítók egyike. Van karizmád, tiszta vagy. Ha valaki rád néz, nem sápatag korunk puha dekadenciáját látja benned, nem a politikai ármánykodók egyikét, akiket Octavia hatalomra kerülése hozott a Lunára. Te a tisztító kés leszel a szemükben, az, aki elhozza nekik a Második Aranykort.

Apa és fia. Épp ugyanúgy kívánnak leszámolni Arésszal. Megfagy a vérem is, ha elképzelem, micsoda öldöklés tombol majd a Fiak és a szindikátus torokmetszői között. Nem sok esélyt látok Arészéknek.

– Arész Fiai csak a kezdet, igaz? Őket csak ugródeszkának használod. Mert uralkodni akarsz.

– Mi egyebet akarhatnék?

– De nem csak a Marson…

– Csak mert kis növésű vagyok, még álmodhatok nagyokat. Mindent akarok, igen. És mindent kész vagyok megtenni, hogy elérjem. Akár osztozni is osztozom.

– Lehet, hogy elfelejtetted, ami két hónapja történt – vetem fel. – Keress egy Aranyat, és készséggel felvilágosít. Elmeséli, hogyan alázta meg a Bellona család Aratót. Nekem már oda a hírnevem, ha bárki rám néz, csakis kacaghatnékja támad.

– Cassiust is megalázták – legyint a Sakál ingerülten. – Lepisálták, megverték az Intézetben. Akkor csak a szégyen tapadt a nevéhez. Most ő Luna párbajhőse. Legyőzött mindenkit, aki kicsit is kétségbe vonta dicsőségét. Ma ő az Uralkodó kedvenc ölebe. Hallottad, hogy a vén varjú Olümposzi Lovagot csinál belőle? Lorn au Arcos és Venetia au Rein ez évben vonul nyugalomba. Vagyis egyszerre ürül meg a Harag és a Hajnal Lovagja poszt.

– A tizenkettők egyikévé teszi?

– Terítéken van a dolog – hajol még közelebb a Sakál. – De én már unom, hogy folyton az öregeknek hízelegjek.

– Azt én is. Mintha csak Rózsaszín lennék – felelem.

– Akkor keljünk fel együtt. Én leszek a jogar, te a szablya.

– Te nem osztozol. Ilyen a természeted.

– Megteszem, amit meg kell tennem. Se többet, se kevesebbet. És most szükségem van egy hadúrra. Én leszek Odüsszeusz, te Achilleusz.

– Aki mellesleg meghal a végén.

– Hát akkor tanulj a hibáiból.

– Nem rossz ötlet – felelek, majd gyorsan lehervasztom egyre szélesebb mosolyát. – Kár, hogy van némi probléma ezzel is. Az, hogy te egy szociopata vagy, Adrius. És nem csak annyit teszel, amennyit mindenképp szükséges. Úgy váltogatod az arcaidat, az érzelmeidet, ahogy épp neked a leghasznosabb. Hogy bízhatnék meg benned? Paxot is megölted – bököm ki, majd kis szünet után megtoldom: – Megölted a barátomat, a húgod testőrét.

– Soha előtte nem találkoztunk. Csak akadályt jelentett az utamban. Persze, hallomásból ismertem már a Telemanusokat, de miután Claudius agyát a Bellonák kiloccsantották, apánk elválasztott bennünket egymástól. Engem még nagyobb elzártságban tartott, mint Musztángot. Barátaim nem lehettek, csak tanáraim voltak, hiszen akkor még engem szánt örököséül, meg kellett óvnia. Tönkretette a fiatalságomat. Aztán eltaszított magától, ahogy téged is, csak mert vesztettünk. Egymás tükörképei vagyunk, te meg én.

Balhé üt ki egy emelettel a fejünk felett. Pisztoly dördül, kidobók loholnak felfelé, kezükben máris ott a fegyver, de a vendégek nagy része nem zavartatja magát.

– És a testvéred? – kérdem habozva, bár azzal a lelkem mélyén tisztában vagyok, hogy bármi is a válasz, nem nagyon van egyéb lehetőségem, mint elfogadni az ajánlatát.

– Úgy érted, hogy megy a sora? – kérdi közönyösen. – Kivel bújik ágyba? Kérdezz bátran, az én szemem mindent lát.

– Nem, nem ez érdekel – ingatom a fejemet, és próbálok nem foglalkozni a gondolattal, hogy Musztáng valakit beengedhet az ágyába. Hogy valaki mással találja meg a boldogságát, még ha meg is érdemelné végre. De még ennél is kényelmetlenebb, hogy a Sakál tud ezekről. – Neki van bármi szerepe ebben?

– Dehogy – nevet nagyot a Sakál. – Octavia most az istene. Vicces, de tényleg. Ki hitte volna, hogy kettőnk közül végül ő viszi sokra. Vagyis egyelőre többre.

– Neki akkor sem eshet baja. Különben a te fejedet csapom le.

– Ez elég durva, de kezet rá. Ezek szerint velem tartasz.

– Amióta beszálltam az Ikaroszba, veled tartok. Te is tudod, hogy nincs választásom. És nincs más, aki ide rendelhetett volna. Minden ebbe az irányba mutatott – hát persze, merre máshova?

Én megfosztottam őt az egyik kezétől, ő megfosztott egy barátomtól. De amit tett, csakis a túlélésért tette. Ahogy így elnézem, mélynövésűen és unalmasan az istenek világában, szinte már az az érzés kerít a hatalmába, hogy tulajdonképpen ő a nemes hős, aki az őt eltaszító apa ellen harcol, a termete, gyengesége miatt rajta kacagó Társadalommal dacol. Azok ellen, akik az undorító kannibált látják benne, miközben ők maguk mondták, hogy tegyen meg bármit a győzelemért. Furcsa, groteszk módon ő éppen olyan, mint én. Megcsináltathatta volna a kezét, de nem tette, dicsősége mementójaként viseli, nem szégyenfoltot lát benne.

Csatlakozom hát hozzá. És a végén megölöm Paxért.

– Olyan boldog vagyok, Darrow – vigyorodik el szélesen. – Olyan nagyon boldog.

– És hogyan tovább? Mi lesz a dolgom?

– Egy Fencor au Drusilla nevű Aranynak a tudomására jutott, hogy… van némi közöm a szindikátushoz. Zsarolni próbál. Azt akarom, hogy öld meg ezt a férfit.

Naná.

– Mikor?

– Csak kábé egy hét múlva. A gyilkosság igazi célja az lenne, hogy az Uralkodó egyik unokatestvérének a kegyeibe férkőzzünk. Mert Fencor ejtette őt, s ezzel megsértette. Ha végzel Fencorral, szabad lesz az utad az unokatestvér… kegyeibe.

– Vagyis játsszam el egy gáláns Pixi szerepét, aki az udvarban csapong, hölgyeket visz ágyba – fojtom el a nevetésemet. Még egy szerep a nyakamba. Musztáng persze majd azt gondolja, hogy csak őt akarom dühíteni.

– Ki beszél itt hölgyekről? – szikrázik kópés jókedv a Sakál szemében.

– Ó – esik le, hogy mit is jelent ez. – Ez így… kissé bonyolultabb. Tactusszal jobban járnál.

– Menni fog ez neked is – nevetgél a Sakál a koppanásomon. – De amíg nem viszket, ne vakard. Most lazíts. Egy közvetítőm megveszi majd nekem a szerződésedet, amint árverésre kerül.

– Bellonáék is licitálni fognak rá.

– Van támogatóm. Rájuk tudunk ígérni.

– Victra?

– Nem, ő inkább afféle befektetési tanácsadó ebben a dologban. Victrával kapcsolatban igen lényeges tudni, hogy ő nem… hogy is mondjam… nem híve semmilyen ügynek. Egyszerűen csak szereti kavarni a szart. De időben megismered majd a támogatómat is.

– Az úgy nem megy – jelentem ki. – Nem vagyok a bábud. Én elmondom, amit tudok, te is mondd el, amit tudsz. Így fair. Most akarok vele találkozni.

– Ha egyszer én annyival többet tudok. De mindegy – hajol felém. – Legyen, még ma este bemutatlak neki. Nem mintha nem bíznék benned. De úgy tisztességes, hogy személyesen találkozz vele, ne csak az én közvetítésemmel ismerd meg.

– Nekem megfelel. És a Vonítókat akarom. Meg persze Sevrót.

– Megoldva. Vívómestert is keresned kell magadnak, aki kitaníthat a beretvával. Nem egy emberrel kell nyilvánosan végeznünk.

– Tudok bánni a beretvával.

– Én nem úgy hallottam. Ugyan, nincs ezen mit szégyellni. És nem egy nevem van a talonban. Nagy kár, hogy Arcos nem vállal tanítványokat. Azt hiszem, végre meglenne a pénzem a Kőfejű Fűz-változatára is…

Nem fejezi be a mondatot, a tekintete a távolba siklik, egy karcsú nőalak vonja magára, ahogy áthatol a füstön és kocsmamocskon, mintha parázs hasítaná a ködöt. Ide érzem a bőre mandulaillatát. Ajkai citrusát, ahogy kecses illékonysággal közelít, mint a vénuszi nyári partokon lengedező szellő. Csontjai törékenyek, légiesek. Fekete ruha fedi szorosan a bőrét, csakis vállai maradtak szabadon.

És ahogy tekintetem a szemére téved, kis híján lefordulok a székről. A vérem szaporán lüktet. A szárnyas lány, aki soha nem repülhet. De… Mickey-től mindenesetre elrepült. A szárnyak oda, érett nő bújt ki alóluk. De mit keres itt Evey? A Fiak küldték volna? Alig-alig uralkodom magamon. Ő persze nem ismer fel.

– Nem hittem volna, hogy a sűrű gazban is virulhatnak rózsák – fogadja a Sakál.

Nevetése könnyű és halk, mint a pillangó szárnycsapásai. Végigsimítja a durva asztallap peremét, halványan megvonja a vállát.

– Az átlagemberek nem tudják megfizetni az átlagon felüli holmit. Úrnőm azonban értesült róla, hogy Elveszett Városunkba átlagon felüli emberek érkeztek, és engem küldött… követségbe.

– Aha… – dől hátra a Sakál, és végigvizslatja Evey-t. – Vagyis a szindikátustól jöttél. Vebonna küldött? – kérdi, és ahogy a lány bólint, a Sakál rám pillant, meglepetésemet gerjedelemnek véli, és elmosolyodik. – Vidd inkább Darrow-t az emeletre, legyen ez a fogadóajándékom. És ha meg akarnád venni magadnak a lányt, csak szólj. Holnap beszélünk majd üzletről is.

A Darrow név hallatán Evey egy pillanatra összezavarodik. Egy szempillantás az egész. Hátrébb lép, hallom, kapkodja a levegőt. És amikor a tekintetünk összetalálkozik, érzem, hogy átlát Obszidián Maszkomon, és a valaha volt Vörös fiút pillantja meg a mélyben. Viszont ez a meglepetés azt jelenti, hogy nem miattam jött. Hanem a Sakál miatt. De miért? Vagy talán már nincs is a Fiakkal? Lehet, hogy Mickey adta el ennek a Vebonna nevű gengszternek?

– Rabszolgákkal nem csinálom – mutat az Obszidián szimbólumomra.

– Ebben itt sokkal több van annál, majd meglátod.

– Dominus, én…

– Kuss – kapja el Evey kezét, és csavarja ki a kisujját. – Tedd, amit mondtam. Vagy elvesszük, amit elvehetünk – mondja farkasvigyorral a képén, végül elereszti a törékeny kis kezet. Evey remegve szorongatja fájós ujját. Egy Rózsaszínben olyan nagyon könnyű kárt tenni.

– Innen magam is megoldom, barátom – állok fel.

– Még szép!

Elhessegetem a testőröket, nem kell, hogy utánunk jöjjenek.

Felmászom a létrán Evey mögött, néhány vendég elismerően kurjongat. A negyedik szintnél járunk, amikor a tekintetem a bárpult fölötti HK-ra téved. Hatalmas robbanást látok, talán egy kávézó az. Arany kávézó. Döbbenten nézem a pusztítást. Arészék csinálták vajon?

Egy másik képernyőn újabb robbanás, majd egy harmadik, negyedik, végül tucatnyi merénylet villódzik a kocsma összes holoKépén. Minden fej a képek felé fordul, a hatalmas kocsmát döbbent csönd övezi. Evey megszorítja a kezemet, és már tudom, hogy a Fiak követték el az összes merényletet. És ők küldték őt ide. De hogy miért épp ide, a Lunára? Miért a Sakálhoz? Miért nem vették fel velem a kapcsolatot?

– Igyekezz már – súgja, ahogy felérünk a tizenötödikre, átsietünk a rózsaszín neonfényen a táncosok és forróvérű vendégek között, és egy keskeny folyosóra befordulunk. Az utolsó ajtóig meg sem állunk. Ahogy belépek a nyomában a sötét szobába, egyből megérzem a fegyverzsír bűzét. Mozdul mögöttem a levegő, ahogy egy szellemKöpenyes alak kúszik mögém. Hatalmas erőfeszítésembe telik, hogy uralkodjak az ösztöneimen, és ne öljem meg szó nélkül.

– Közülünk való – kiáltja Evey sietve, majd felkapcsolja a villanyt. Hat állig felfegyverzett Vörös kapja le a köpenyét. DémonSisakjuk is van, profi optikás. – Hívjátok a nyúzót.

– Ez nem Adrius au Augustus – morogja az egyik.

– Ez egy szaros Obszidián.

– Elég fura képű – ugrik hátra az egyik optikás, és maga elé tartja a pisztolyát. – Arany csontsűrűséggel.

– Álljatok le! – kiált rájuk Evey. – Jó barát. Harmónia régóta keresi már.

Nem Arész, nem Táncos?

– Nem miattam jöttetek ide – mérem végig a seregletet, a fegyvereiket. – Vadásztok valakire.

– Majd később megmagyarázom – fordul felém Evey. – Most mennünk kell.

– Mit művelsz? – kérdezem, miközben az egyik Vörös egy plazmaFáklyát ránt elő, és emberes lyukat vág a falba, hogy beömlik a város bűze a szobába. Nedves szél kavarodik, és fényesség önti el a szobát, ahogy egy kis hajó a lyukhoz ereszkedik, és rámpáját a falon nyitott, rögtönzött kapuhoz engedi.

– Nincs időnk, Darrow.

Megrázom a vállánál fogva.

– Mit keresel itt, Evey?

– Adrius au Augustus tizenöt testvérünket meggyilkolta, azért küldtek ide, hogy elfogjam vagy megöljem – villan diadalmasan a szeme. – Az utóbbit választottam. Húsz másodperc múlva por és hamu lesz.

Letépem az egyik Vörös karjáról a kargépet, beindítom az álcázott gravCsizmámat. Evey kiabál. A csizmák gyászos nyögéssel kapnak a levegőbe, már száguldok is kifelé a folyosóra, az ajtót ki se nyitom magam előtt, áttörök rajta. Pokoli denevérként zúgok le a tizenöt emelet magasból. Elcsapok egy táncost, felborítok két Narancsszínű vendéget, beveszek egy jobbos hajtűkanyart a Sakál asztalához. Épp kiissza az italát. A Pecsétes kiszúr, aztán a Szürkék is. De túlságosan is lassúak.

A képernyőkön a merényletek után gomolygó füstre vérvörös sisak képe vetül.

– Ki mint vet, úgy arat – morogja Arész hangja egy tucatnyi hangszóróból.

Az asztal szétolvad a Sakál keze alatt. Evey bombája felemészti. A Pecsétes úgy rántja el a Sakált onnan, mint egy rongybabát, titántestével a kibomló halálos energiára vetül, becsomagolja. Ajka az utolsó, végzetes mondatot suttogja: „Skirnir al fal njir.”

9

Sötétség

Az energia kibomlik a Pecsétes testéből, folyékonnyá olvad, elpárologtat csontot és húst, folyik szét a padlón, mint a higany, feketébe fordul, és magába szippant embert, székeket, üvegeket, mint egy fekete lyuk. Aztán mély, rémálomba illő hörgéssel felrobban. Az ingénél fogva rántom fel a Sakált, repülök vele át a falon, amelyet a vállammal török át, miközben mögöttünk szakad és ropog az üveg, a fém, a fa, a dobhártyák, az emberek.

Bedöglik a csizmám, egyenesen a szemközti épületbe csapódunk, megreped körülöttem a betonfal. És ahogy elterülünk a járdán, a Parányi Elveszett Kocsma falai besüppednek, mint a belülről megaszalódó szőlőszem bőre, amely először mazsolává zsugorodik, majd leheletnyi porrá. Hörögve köp tüzet és hamut, mielőtt végképp megsemmisülne.

A Sakál ájultan fekszik alattam, a lábai rondán megégtek. Feltápászkodom, aztán rókázok egyet, a csontjaim úgy nyikorognak, mint első kemény tele után a sarjfa. Képtelen vagyok talpon maradni, megint hányok, a koponyám sajog. Az orromból vér csepeg, a fülem pattog, a szemgolyóm lüktet a robbanás erejétől. Kiugrott a vállam. Feltérdelek, a falnak támasztom a vállamat, és visszapasszírozom a helyére az ízületet, közben mély levegőt veszek ki-be. A helyére ugrik. Zsibonganak az ujjbegyeim. A ruhámba törlöm a hányást a kezemről, és végre sikerül talpra állnom. Felnyalábolom a Sakált, és hunyorogva belenézek a füstbe.

A stereocilium üvöltésén túl mást nem hallok. Mintha verebek visonganának a belső fülemben. A fejemet rázva próbálok szabadulni a szemem előtt táncoló fényektől. Lassan elnyel a füst. Emberek áramlanak körülöttem, mint szikla körül a víz, sietnek menteni a bennszorultakat. De csak halált és hamut találnak odabenn. Hangrobbanások töltik meg az éjszakát. A Sakál emberei robognak le fentről a lenti éjszakába. És amíg leérnek, hogy kiragadják ebből a pokolból, lassan lenyugszanak a verebek a fülemben, helyettük a lángok ropogását és a sebesültek jajongását hallgathatom.

Egy elhagyott gyár előtt állok a Citadellától négyszáz kilométernyire, mélyen a régi ipari körzet gyomrában. Azóta újabb gyárak épültek már ennek a körzetnek a tetejére, új ipari bőrt vontak rá, mint egy mélyen ülő mitesszerre. Mindenen vastagon ül a mocsok. A húsevő moha, a rozsdás víz. Zsákutcában gondolnám magam, ha nem ismerném pontosan a célomat.

A kargép, amelyet a Vörösről letéptem, túlélte a robbanást. Miután a Sakált az embereire hagytam, bevettem magam a dzsumbujba, elkötöttem egy Szürke rendőrhajót. Kiütöttem a kargép nyomkövető rendszerét, és meghekkeltem a koordinátalistát.

A gyár főbejáratán dörömbölök, de semmi. Nyilván összeszarták magukat. Akkor letérdelek a földre, tarkóra teszem a kezeimet és várok. Néhány perc múlva nyikorogva kitárul az ajtó. Sötétség. Aztán néhány alak bukkan elő. Megkötözik a kezemet, a fejemre zsákot húznak, és betaszigálnak az épületbe.

Ósdi hidraulikus liften ereszkedünk a mélybe, majd a zene forrása felé vezetnek. Brahms 2. zongoraversenye, ha nem tévedek. Számítógép-zümmögés. A hegesztőlámpáik olyan fehéren izzanak, hogy még a zsák szövetén is átüt a fény.

– Eresszétek már el, marhák – csattan fel az ismerős hang.

– Csak vigyázz, te bohóc – dörmögi egy Vörös.

– Jártasd csak a pofádat, te vörös seggű majom, neki itt a kisujja többet ér, mint a te…

– Kifelé, Dalo – mondja Evey halkan. – Most.

Csizmák csattognak el.

– Vége a színjátéknak végre? – kérdem.

– Mindenképpen – feleli Mickey.

Elpattintom a kötelet a hátam mögött, és lerántom a fejemről a zsákot. Tiszta beton-és acéllaborban vagyok, csak a lágy zene szól. A sarokban Mickey vízipipája ereget lágy ködöket. Úgy magasodom föléjük, mint valami torony. Evey képtelen visszafogni magát.

Már nem játssza a csábító Rózsát, mint a kocsmában, úgy ugrik a nyakamba, mint rég látott bácsikája nyakába az unokahúg. De a két keze elidőzik a derekamon, ahogy kibontakozik az ölelésből, és Rózsaszín szemekkel belenéz az én Aranyamba. És a nevetgélése se takargatja már a kibomlott érzékiségét és szépségét, a karcsú karjait és lusta, bizalmas mosolyát, amelyben nyoma sincs a gyásznak, amit közel kétszáz ember legyilkolása után illenék éreznie az ember lányának. A szárnyas lánykából ragadozó madár lett, és fel se tűnik neki. Akkor is ilyen szélesen mosolyogna, ha egy szál késsel kellene lemészárolnia ennyi embert? Mennyivel könnyebb is a gyors tömeggyilkosság.

– Bárhol, bárhogyan felismernélek – mondja. – És ahogy megláttalak annál az asztalnál… kis híján megállt a szívem. És az a röhejes Obszidián álca. Mi ütött beléd, Darrow?

Felsikolt, ahogy a ruhájánál fogva a levegőbe emelem és a falhoz taszítom.

– Megöltél kétszáz embert – csóválom sajgó, nehéz fejemet. – Hogy voltál rá képes, Evey? – rázom meg újra, míg a fejemben az Ikarosz legénysége hamuvá porlad. Látom magam előtt a rengeteg halottat, akik az utamat szegélyezik. A tenyeremben érzem Julian pulzusát, ahogy utolsót dobban.

– Darrow, szívem… – próbálkozik Mickey.

– Fogd be, Mickey.

– Jó, hogyne, mindenképp.

– Vöröseket, Rózsaszíneket, AljaSzíneket, a saját népedet, mintha ennyit se számítanának – üvöltöm. Remeg a kezem.

– Parancsot teljesítettem, Darrow. Adrius nyomozott utánunk, ki kellett iktatnunk.

Tehát mégis lelepleződött a mesterkedése. Evey szeme könnyben úszik. De teszek rá. Ki a szart érdekel, mit érez azok után?! De azért eleresztem, és ő szánalmasan lecsusszan a padlóra. Remélem, mutat némi megbánást, hogy azt hihessem, a könnyek a holtaknak szólnak, nem annak, mennyire megrémült tőlem.

– Én nem így képzeltem – törölgeti a szemét. – A viszontlátást.

– Mi a fene ütött beléd? – meredek rá elképedten.

– Nem ugyanaz a tanár jutott neki, mint neked – mondja Mickey. – Én leszedtem a szárnyait, kapott helyettük karmokat Harmóniától.

– Mi a halál folyik itt? – nézek rá.

– Egy év is kevés lenne elmesélni – fonja össze a karjait, és mér végig. – Kezdjük inkább azzal, mennyire hiányoztál, drága hercegem. És folytassuk azzal, hogy ne az én erkölcsi számlámra írd ennek a szerencsétlen léleknek a bukását. Magam is egyetértek veled, Evey egy kis szörnyeteg – pillant le a feltápászkodó lányra. – Talán végre te is láthatod, mire megy ki az egész – fintorog, de aztán komolyabb ábrázattal vizslat végig tetőtől talpig. – Végezetül, istenien festesz, fiam. Tökéletesen istenien.

Tekintete az arcomon táncol, a szája elnyílik, becsukódik, megint kinyílik, mint akinek annyi a mondandója, hogy azt se tudja, hol kezdje. Az arca, mint a penge, a haja olajos, úgy siklik a padlón, mint kés a jégen. Csupa szeglet. Vagy csak nem sminkelt? Nem, sokkal lassabban pislog. Lustán fáradt. Megfáradt. Megöregedett. Megtört. Furcsa sérülékenység árad a behúzott vállából, és abból, ahogy a szemei villognak, mintha bármelyik pillanatban kaphatna egyet a nyaka közé a semmiből.

– Kérdeztem valamit, Mickey.

– Az erdőt még nem is látom, hiszen egyelőre ezzel az egy fával van teli az agyam! Lenyűgöző, mivé érett a tested. Egyszerűen lenyűgöző, drágám. Meg is nőttél, nem hazudok. Hogy bírják a fájdalomreceptoraid? És a hajhagymák szoktak bizseregni, ahogy feltételeztem? Mi van az izom-összehúzódással? Átlagon felüli a társaid között? Elég gyors a pupilla-összehúzódásod? Hónapokon át rólad locsogott a HK. Az Intézetet persze nem mutathatták, de a holoNetre kiszivárgott azért pár videó. És micsoda videók! Amikor megölted azt a Páratlan Sebhelyest. És ahogy bevetted azt a fura égi erődöt, mint a hősi idők nagyjai! – Kétségbeesetten markolja a karomat, de a szorítása gyengébb, mint emlékeztem. – Mesélj már. Milyen az életed? Milyen az Akadémia? Mindent el kell mondanod. Még mindig annak az édes Virginia au Augustusnak a szeretője vagy? – Akkor hirtelen észbe kap. – Jaj, mit beszélek. Ő már…

– Nyugi, Mickey – kapom el a kezét.

Annyira nevet, hogy a végén köhögési roham kapja el, végül elfordul, megtörölgeti a szemét.

– Milyen jó is baráti arcot látni végre. Manapság nem engednek a közelembe kedves társaságot. Senkit, de tényleg. Borzalmas ez itt.

– Fogd be, Mickey – csattan fel Evey.

Mickey pillantása Evey-re rebben: kellő távolságba húzódott, hogy ne érjem el egykönnyen, és úgy matat a derekánál egy füstpálcán, mintha az megvédhetné tőlem.

– Mit kerestek a Lunán? Mi történik? Csatlakoztál te is Arészhez?

– Hosszú ennek a sora – morogja Mickey. – Nem a saját…

– Már nekünk dolgozik, Darrow – vág közbe Evey hűvösen. – Ha tetszik neki, ha nem. Darabokra szedtük a kis műhelyét, a pénzéből, amit mások húsán keresett, hajókat és hadsereget vettünk. Végre visszavágunk, Darrow.

– Egy Rószaszín terrorista és egy maroknyi pisztolyos Vörös? Ennyi lenne a hadsereg?

– Ma Aranyak vérét vettük, Darrow. Ha engem nem is tartasz semmire, ezt becsülheted. Megöltem Mars Főkormányzójának a fiát. Te mit tettél, hogy van képed idejönni, és köpni a mi munkánkra?

– Nem ölted meg.

– Ez röhejes – mered rám bután.

Dühödten állom a tekintetét.

– De az, hogy… a bomba… – motyogja, majd nekem szegezi: – Hazudsz.

– Még időben kimenekítettem.

– Miért?

– Mert az én küldetésem ennél sokkal bonyolultabb. És szükségem van rá. Hol van Táncos? Ki itt a főnök, Mickey…

– Én – szólal meg újabb hang a múltból, zenéje, akár a feleségemé, csak épp ebbe keserű düh és méreg vegyül. Harmónia áll az ajtóban. A fél arca ugyanaz a torz Sebhely, a másik fele hideg és kegyetlen, öregebb, mint amilyenre emlékeztem.

– Harmónia – mondom halkan. Közelebb nem hoztak bennünket egymáshoz az évek. – Jó látni téged. Tudnom kell, mi a helyzet. Annyi mesélnivalónk van egymásnak. – És tényleg azt se tudom, hol kezdjem. De akkor feltűnik, hogy néz Evey-re. – Hol van Táncos, Harmónia?

– Táncos meghalt.

Később egymással szemben ülünk Harmóniával Mickey íróasztalánál az olcsó, szögletes bútorokkal berendezett irodában. A polcokon hibrid szervek úsznak tartósítógázzal teli üvegekben. Mickey a régi, bizarr elméleti bűvös kockáján matat most is, és ahogy észreveszi, hogy nézem, rám kacsint. Sokat fejlődött. Evey egy vegyszeres hordónak támaszkodik. Totál el vagyok veszve. Táncosnak pontos célja volt velem, mindent tudott, hogy hogy lesz, mit akar. Akkor meg hogy halhatott meg?! Képtelenség.

– Táncos utolsó kívánsága volt, hogy Mickey új hadsereget faragjon nekünk. Ami gyorsaságban és erőben is felveszi a harcot az Aranyakéval. Legnagyszerűbb embereinket, férfiakat és nőket vetjük alá az eljárásnak, mert bár az Arannyá változtatást egy sem élné túl, ahogy te, ezt az új programot néhányan meg tudják csinálni – magyarázza Harmónia, és kimutat az ablakon túli helyiségbe, ahol vagy száz, koporsó formájú üvegtartály hever sorban a földön. Minden egyes tartályban egy új típusú Vörös. – Hamarosan lesz száz olyan katonánk, akik elbánhatnak majd az Aranyakkal.

Mintha száz ember elég lenne a hatalmas Arany háborús gépezet ellen. Csak én a Vonítóimmal nagy eséllyel napok alatt megsemmisíteném ezeket a terroristaegységeket. És mi aztán közel sem tartozunk a leghalálosabb Aranyak közé.

Harmónia egyik keze helyén új fémprotézis fénylik, karcsú és mozgékony, beépített illegális fegyvercsatlakozókkal a feketepiacról. Az eredetit, mint megtudom, egy Obszidiánnál hagyta, amikor lerohantak egy fegyverraktárat. Nem rossz darab az új se, de ordít róla, hogy nem Mickey faragta. Nyilván soha nem feküdne be Harmónia a Lila kése alá.

– Értsem úgy, hogy Mickey fogoly?

– Inkább rabszolga – morogja halvány mosollyal a nevezett. – Még bort se kaphatok.

– Kuss legyen, Mickey – kiált rá Evey.

– Evey – pillant elnézően a fiatalabb nőre Harmónia, majd ő maga fordul Mickey-hez: – Ne feledd, mit beszéltünk. Vigyázz a nyelvedre.

Mickey összerándul, a tekintete reflexből Harmónia bal kezére villan. Üres tok van az övén, amelyben olyasmi lapulhat, amitől Mickey retteg. Harmónia egyelőre miattam fegyelmezi magát.

– Félsz, hogy beköpi, hogy vered?

– Mickey fiúkkal és lányokkal kereskedett – ránt egyet a vállán Harmónia. – Egy rabszolga-kereskedőből nem csinálhatsz rabszolgát. Én inkább úgy látom, hogy állati nagy mázlista, hogy nem golyóval az agyában rohad valahol a föld alatt. Megbízhattam volna egy másik Húsfaragót, hogy csináljon neki patákat, szarvakat és farkat, hogy kívülről is látszódjon rajta, micsoda szörnyeteg. De nem tettem, ugye, Mickey?

– Nem.

– Nem?

– Nem, domina.

Undorodva húzódom hátrébb.

– Táncos mindig tisztelte – vetem ellen. – És én is tisztelem, minden… különcsége dacára.

– Embereket adott és vett – tiltakozik Evey.

– Mindannyian vétkeztünk már. Te végképp.

– Mondtam, hogy szarveretes szenteskedő lett. Mintha az ő erkölcsei nem mocskolódnának be minden áldott nap. És az ilyen gonosz szemétládáknak is mindig talál mentséget, mint ez a Mickey itt – vigyorog Harmónia Evey-re, mintha ez bejáratott téma lenne közöttük. – Odafenn nem is gáz ez a fajta viselkedés, Darrow. De nálunk idelenn már nincsenek mentségek, nincs kompromisszum. Az már a múlté.

– Akkor hát Táncos tényleg halott.

– Jó ember volt – mondja, majd hallgat egy gondolatnyi időt mintegy a tisztelete jeléül. – Úgy fél éve felbérelt egy Szürke zsoldoscsapatot, hogy megszerezzünk egy kommunikációs központot, és adatokhoz jussunk. Én mondtam neki, hogy ha végeztünk, öljük meg mind. De Táncos azt mondta… várj, hogy is fogalmazott? „Nem vagyunk gonosztevők.” Aztán miután a Szürke kapitány beszedte a zsoldot, mindent beköpött a helyi rendőrfőnökségen, és persze kiadta Táncos búvóhelyét is. Szarveretes vérebeket küldtek rájuk, és két perc alatt annyi volt Táncosnak és kétszáz Fiunknak. Soha többet ilyet. Ha együnket megölik, mi válaszul százat ölünk meg közülük. És nem bízunk a Szürkékben, nem fizetünk a Liláknak. Évszázadokon keresztül mi hordtuk őket a hátunkon, elég volt. Csakis a Vörösökben bízunk.

Evey kényelmetlenül fészkelődik.

– Volt egy másik Vörös az Intézetben – jut eszembe. – Titus. Ő volt az egyetlen? – sandítok Mickey-re.

– Ne rám nézz.

– Honnan tudod, hogy Vörös volt? – csap le Harmónia. – Elárulta neked?

– Inkább… elárulta magát. Apróságok, a viselkedése. Másnak nem tűnt fel.

– Vagyis egymásra találtatok? – kérdi, és bár nem mosolyog, érzem, hogy nagy kő gördült most le a szívéről. – Jó srác volt. Gondolom, összebarátkoztatok.

– Ő sose jött rá, hogy én is Vörös vagyok. Te faragtad őt is, Mickey?

Harmónia biccent neki, így válaszolhat:

– Nem, drágaságom, nekem te voltál az első. Az egyetlen – kacsint. – Tanácsadó voltam a faragásánál, egy társam végezte a munkát a mi sikereinken felbátorodva.

– Téged Táncos talált, Titust én – mondja Harmónia. – Amikor a Thebos bányából kiemeltük, még Arlusnak hívták, de ő nem ragaszkodott az eredeti nevéhez.

Jellemző, hogy Titust épp Harmónia találta. Madarat tolláról…

– Mi történt vele? Csak annyit tudunk, hogy meghalt.

Hogy mi történt? Hagytam, hogy egy Arany levágja, mint egy szaros disznót.

Kifejezéstelenül mérem végig hármukat. Tiszta mázli, hogy nem látnak bele a fejembe. Nem tudnak semmit. Alig-alig tudom még azt is elképzelni, hogy rólam mit gondolnak. Annyira nem látnak rá, hogy mivel teltek az elmúlt évek, hogy mi lett belőlem. És mindeddig azt hittem, van egy terv, egy hosszú távú, széles spektrumú terv, amiért én is dolgozom. Közben meg nincs semmi, soha nem is volt. Most már látom. Még Táncos is csak várt, hogy meglássa, hova fut ki ez az egész. És reménykedett.

Arra számítottam, hogy tárt karokkal fogadnak majd. És egy seregre számítottam. Egy mindent átfogó tervre. Arra, hogy Arész leveszi végre a hírhedt sisakját, elkápráztat a nagyságával, minden hitem és reményem igazolódik. A francba is, egyszerűen csak meg akartam őket találni, hogy ne legyek már olyan iszonyatosan egyedül. Ehelyett csak még magányosabb lettem, ahogy itt ülök a föld alatt egy betonfalú lyukban, rozoga műanyag széken, három sápatag idegennel.

– Egy Cassius au Bellona nevű Arany ölte meg – mondom végül.

– Szép halála volt?

– Te igazán tudhatnád már, hogy ez a kategória nem létezik.

– Cassius. Ez ugyanaz, mint akivel te vívsz halálos viszályt. Hát emiatt? – kérdi Evey mohón. – Ezért akar megölni téged a Bellona?

– Nem – túrok bele a hajamba. – Megöltem Cassius öccsét. Részben ezért gyűlölnek.

– Szemet szemért – mormolja Evey, mintha lenne bármi fogalma is arról, amiről beszél.

– Ma lesújtottunk rájuk, Darrow. Tizenkét merénylet a Lunán és a Marson. Megbosszultuk Táncos és Titus halálát – mondja Harmónia. – És az elkövetkező napokban fokozzuk a csapásokat. Ez a sejt itt csak egy a sok közül.

Az asztal felé legyint, és a holoKivetítő életre kel, szörnyű képek villódznak rajta. A Lila hírolvasók részletezik a vérengzéseket.

– Most legyek lenyűgözve? – kérdem. – Amikor egy perccel se vagytok jobbak náluk? De ezt magatoktól is tudjátok, nem? Kit érdekel a nagy cél? Kit érdekel, hogy az alvó sárkány hátán táncoltok? Evey egyedül több mint száz aljaSzínnel végzett alig egy órája.

– Vörösök nem voltak köztük – mondja Harmónia. – És Rózsaszínek se – fűzi hozzá sietve, lenyűgöző őszintétlenséggel.

– Hogyne lettek volna!

– Akkor saját halottainkként gyászoljuk meg őket – mondja Harmónia ünnepélyesen.

– Vox clamantis in deserto – kiáltok fel ingerülten.

Mickey nem szól semmit, de azért elmosolyodik.

– Most a nagy Arany tudásoddal akarsz elámítani bennünket? – húzza el a száját Harmónia.

– Úgy érzi, hogy a pusztába kiáltozik teljesen hiába – magyarázza Mickey. – Csak egy latin mondás.

– Aha. Szóval akkor már nálad a bölcsek köve, mi? Arany lettél, és hirtelen tudod is, mi a jó és mi a rossz.

– Nem ez lett volna a lényeg? Hogy belülről lássuk, hogy gondolkodnak?

– Nem. Azért csináltunk belőled Aranyat, hogy beépülj közéjük, és átvágd a fő ütőerüket – csap öklével fémtenyerébe indulatosan. – Ne játszd meg magad, egy kicsit se vagy több nálunk. Én emlékszem, mi van a nagyszerű külső alatt: egy megrettent kisfiú, aki meg akarta ölni magát, mert a feleségét képtelen volt megmenteni az akasztófától.

Csak ülök, mint akit fejbe vágtak. Szóhoz sem jutok.

– Csak segíteni akar, Harmónia – szólal meg Evey csendesen. – Elhiszem, hogy nehéz neked, Darrow. Éveket éltél közöttük. De akkor is le kell rájuk sújtanunk. Mert ők csak ezt értik. A fájdalmat. A fájdalommal uralkodnak rajtunk is. Első ízben, amikor egy Arannyal voltam, életem legnagyobb gyönyörét tapasztaltam meg. Nincsenek rá szavak. Olyan volt, mintha istennel lettem volna. De ma már tudom, hogy nem gyönyört éreztem, csak a fájdalom hiányát – folytatja lassan, határozottan. – A Rózsaszíneket így nevelik a rabszolgaéletre. A Kertekben tartanak bennünket születésünktől fogva, testünkbe mindenféle kütyüket ültetnek, amitől megtelik fájdalommal az életünk. Cupido csókjának nevezik azt az égető érzést a gerinc mentén, az állandó fejfájást. Sosincs vége, még amikor lehunyod a szemed, amikor sírsz, mindig ott van a kín. Csakis akkor múlik el, ha engedelmeskedsz. Aztán tizenkét éves korodban kiveszik a Csókot. De… te nem tudod, milyen. Milyen folyton attól rettegni, hogy mikor rakják vissza. Mikor tér vissza az a fájdalom, Darrow. Az Aranyaknak érezniük kell a fájdalmat. Rettegniük kell tőle. És meg kell tanulniuk, hogy ha bántanak bennünket, annak következményei lesznek. Harmónia erről beszél, érted?

És én még azt hittem, hogy az Aranyak a megtört népség. Pedig mindannyian sebzett lelkekként bolyongunk a sötétben, kétségbeesetten próbáljuk összeöltögetni magunkat, megtölteni a lyukakat, amiket mások szaggattak rajtunk. Nekem ott volt Eo a sötétben. Nélküle én is éppolyan elveszett lennék, mint ők.

– Nem bántani kell őket, Evey. Le kell győznünk őket. Erre tanított Eo és Táncos is. Az almákat próbáljuk elérni és megszerezni, közben meg a gyökereket kellene kiásnunk. Mit számít, hogy robbantgatunk? Mire jutunk a gyilkosságainkkal? Az egész Társadalmat kell aláaknáznunk, ezt az életmódot kell elrohasztanunk.

– Szem elől tévesztetted a küldetésedet, Darrow – jegyzi meg Harmónia.

– Ezt nekem mondod? Gőzöd sincs, miket láttam.

– Hát ez az. Hogy te miket láttál. Amikor a gazdáiddal vacsorázgatsz, és kényelmesen filozofálgatsz. És azzal mi van, amit én láttam? Nyakig vagyunk a szarban, itt élünk, haldoklunk. Amíg te mit csinálsz? Hát filozofálsz. Elmélkedel az életről a selymek és sültek világában. Minden este más Rózsaszínt viszel ágyba. Én a saját fülemmel hallgattam végig, ahogy Táncos meghalt. A fülesemben hallottam a halálhörgéseket, ahogy lerohanták őket a vérebek, és kiirtottak mindenkit. És tehetetlenül hallgattam, nem tehettem egyebet. Ha te is végighallgattad volna azt, tudnád, hogy a tűzzel szemben csakis a tűz ér valamit.

Ismerős szavak, tudom, mi lesz a vége. Egy mély vágás a hasamban, lyuk a beleimen. Sírva fetrengés a sárban Cassius lábainál. Ide vezet az efféle beszéd.

– Elveszítettél mindenkit, akit szeretsz, Harmónia, és ezt sajnálom. De az én családom még ma is lenn él egy bányában, ők nem szenvedhetnek a te dühöd miatt. A feleségem egy jobb világról álmodott, nem egy véresebbről – állok fel. – És most Arésszel akarok beszélni.

Mély csend zuhan a szobára.

– Hagyjatok magunkra egy pillanatra – néz Evey-re és Mickey-re Harmónia. A Lila kelletlenül feláll, már épp mondana valamit, de aztán Harmónia súlyos pillantása megteszi a hatást.

– Sok szerencsét, drágaságom – mondja inkább, és megveregeti a vállamat.

– Hadd maradjak – húzódik Harmónia mellé Evey. – Segíthetnék neki.

– Arész nem engedné – simít végig a csípőjén Harmónia.

– A mai után sem? Hát még így sem bízol bennem? Én más vagyok, mint a többi.

– Bízom benned, épp, ahogy a Vörösökben. De ebbe nem avathatlak be – suttogja neki, majd lágyan szájon csókolja. – Most menj.

Evey az ajtóban még megtorpan, visszanéz rám.

– Nem vagyunk az ellenségeid, Darrow, ezt soha ne felejtsd el.

Aztán becsukódik mögötte az ajtó, és magunkra maradunk Harmóniával az irodában.

– Tudja?

– Mit?

– Hogy öngyilkos merényletre küldted.

– Nem. Ő nem olyan, mint mi. Ő bízik.

– Te meg feláldoznád?

– Bármelyikünket feláldoznám, ha ez kell, hogy végezzünk egy Páratlan Sebhelyessel. Mindig csak nyavalyás Pixiket meg Bronzosokat kapunk el. Az igazi zsarnokokat akarom végre.

– Te sokkal inkább kihasználod, mint régebben Mickey.

– Mellettem van választása – morogja Harmónia.

– Valóban?

– Ebből elég – ül vissza Harmónia, és int a másik szék felé, hogy kövessem a példáját. – Ha Táncos meg is halt, Arésznak attól még terve van veled.

– Nem, nem, ezt többet nem játsszuk. Nem más szájából akarom hallani a terveit. Három évet áldoztam már neki az életemből, ideje, hogy megismerjem személyesen is.

– Az kizárt.

– Akkor végeztünk.

– Hogy végeztünk volna, mi? Ez egy csapda, ebből nincs menekvés. Szarveretesen nem mehetsz vissza Lykosra, nem? Itt csak egy irány létezik. Csatold be a biztonsági övet, és kapaszkodj.

Betalálnak a szavai. Vissza nem mehetek. Kimondhatatlan magányosságot rejt ez a kurta kis mondat. Hol van hát az otthonom? Hova megyek, még ha végül az Aranyak hatalma porrá zúzódik is?

– Nem találkozhatsz Arésszal. Még én se láttam az arcát, Pokolfúró.

– Nem láttad? Hiszen közel olyan rég dolgozol neki, mint Táncos. Évek óta. Hogy bízhatsz meg akkor benne? Éppen te?

– Úgy, hogy ő adott a kezembe fegyvert életemben először. Rajta volt a sisakja, és teljes iontárral töltött pisztolyt nyomott a markomba, hogy használjam.

– Férfi?

– Mit számít? – húzza maga elé a holoKivetítőt. Az elektronok suhogva keringenek a levegőben, majd térképek sorává állnak össze. Felismerem a domborzatokat: a Mars, a Luna és a Vénusz. Városok, kikötők és vagy tucatnyi létfontosságú szerv térképén számtalan piros pötty villog. Bombák. Harmónia fáradtan néz a térképre. – Ez itt Arész terve. Négyszáz robbantás. Hatszáz csapás, amiket fegyverraktárakra, kormányzati szervekre, villamosipari cégekre, kommunikációs hálózatokra mérünk. Arész Fiainak csúcsdobása. Évek óta készülünk erre. Évek óta kaparjuk össze hozzá az anyagiakat.

Nem hittem volna, hogy ilyen mérvű akcióra is képesek vagyunk. Döbbenten meredek a térképre.

– A mai robbantások csak a kezdet, arra szolgáltak, hogy ellenlépéseket gerjesszünk. Hogy forrongani kezdjenek, mozgósítsanak. Ha mozgósítanak, összevonnak, és könnyebb úgy kiirtani a lándzsaviperákat, ha egy kupacban tekergőzik mind.

– Mikor lesz az akció?

– Három nap múlva, éjjel.

– Három nap – ismétlem. – A Csúcs végeztével. Nem akarhatja, hogy…

– De igen, azt akarja. Három nap múlva a Csúcs egy világra szóló estéllyel ér véget. Bor, Rózsaszínek, selyem és bársony minden mennyiségben, ahogy a magadfajta Aranyhomlokúak mulatnak. Ott lesz az összes szarveretes Kormányzó és Szenátor, Prétor, Imperátor, Bíró az egész Társadalomból. Egy naprendszernyi szörnyeteg sereglik össze az Uralkodó hívására. Legközelebb tíz év múlva lesz ekkora lehetőségünk. A Fiak nem juthatnak be, de te igen. Te lecsaphatsz ott, ahol mi nem.

Mintha egy vonat száguldana felém egy alagút mélyéről.

– És amikor mind egybegyűltek, amikor az Uralkodó feláll, hogy elzengje ünnepi beszédét, te véres cafatokká robbantod az Aranyhomlokú szarháziakat a rádiumbombával, amelyet a testeden viszel be közéjük. Mickey és a szakik már megépítették a cuccot. És amikor az adatRögzítő, amelyet szintén magadon viszel be, jelzi a robbanást, elszabadítjuk a poklot az egész Rendszerben. Kifüstöljük őket.

Ez lenne hát a csúcsdobásom?

– Kell lennie valami más megoldásnak is.

– Mindig is két terv volt, Pokolfúró. Ez és te. Arész és Táncos hitte, hogy te vagy a nagy reménységünk, az alternatíva. Úgy hencegtek veled, mint az óvodások, hogy te majd belülről semmisíted meg az Aranyakat. De nem történt semmi, kudarcot vallottál. Én megmondtam előre. Azt mondod, vér szárad Evey lelkén. Na, hát a tiédre is rászáradt régen.

– Gőzöd sincs, miféle vér tapad az én kezemhez, Harmónia. Én se vagyok valami szarveretes szent. De Evey bűnt követett el.

– Csakis az lesz bűn, ha veszítünk.

– Sokkal nagyobb itt a tét, mint hiszed – vágok vissza. – Nem szállhatunk szembe az Aranyakkal. Nem számít, mekkorát ütünk, egy pillanat alatt, így elintéznek bennünket – csettintek az ujjammal.

– Vagyis nem teszed meg.

– Nem, nem teszem meg, Harmónia.

– Akkor a segítséged nélkül megyünk háborúba – mondja. – Két Fiunkat is felkészítettük, hogy beférkőzzenek az estélyre. Ők ugyan nem Aranyak, sokkal nagyobb a kockázata, hogy elkapják őket, és egy Pretoriánus kínzókamrában vagdalják őket cafatokra. És akkor az Aranyak vezérei életben maradnak, és az esélyünk, hogy győzelemre jussunk ebben a szarviharban, erősen megcsappan. És mindez azért, mert te nem bízol Arészban.

– Bekaphatod. Ha Arésznek annyira kell a segítségem, miért nem áll elém személyesen?

– Mégis hogyan? Épp a Marson készíti elő a forradalmat. Kommunikáció nincs, árgus szemek figyelnek bennünket. Hogy lépjen veled kapcsolatba úgy, hogy közben nem fedi fel a kilétedet? – Előrehajol ültében, alsó fogsora szabályosan vicsorít. – Figyelj, Darrow, tudod te egyáltalán, mi mindentől fosztottak meg?

– Ezt hogy érted? – kérdem, mert van valami furcsa a hangjában.

– Így – tölt a HK-ba egy holoKockát, és egy pillanattal később feltűnik Lykos. Elhűl az ereimben a vér. – A felvétel, amit lehekkeltünk, és azóta is vetítünk a holoNeten Eo haláláról…

A szívem a torkomban kalapál.

– Nem a teljes anyag – mondja, és megnyom egy gombot. És a bányában vagyunk, benne a háromdimenziós holóban. Ez a teljes, nyers felvétel, nem az a megvágott anyag, ami a hírekben lement, amit már vagy százszor láttam. Nincs a képek alá vágva a szöveg és a zene.

Hallom a saját kiáltásaimat, ahogy a Szürkék verik a fiút, aki valaha voltam. Hallom a tömeg sírását, a furcsa csendet. Anyám lehorgasztja a fejét, Narol bácsi kiköp a porba. A bátyám, Kieran befogja a gyerekei szemét. Csoszogás. Eo testvére, Dio botorkál fel a fémlétrán az akasztófához. Cipők topogása a porban. Zokogás. Dio a feleségemhez hajol. Eo apró, sápadt és sovány, alig több gyenge füstcsóvánál. Mozognak az ajkai. Most se hallom, mit mond, ahogy akkor se hallottam, amikor ott álltam. Dio hirtelen felzokog, átöleli Eót. Mit mondhatott neki?

– Használd már a kütyüt, erre van.

Annyiszor törtem a fejemet, hogy mi hangozhatott el, de soha nem jutottam az eredeti felvételhez. Sose találtam meg a módját, hogy meghallgassam, ha nem akartam gyanúba keveredni. És igazából féltem is meghallgatni, ahogy most is félek. Mit nem hallhattam? Mit nem tudtam volna elviselni, ha hallom? Mihez nem voltam elég erős? Mi volt az, amit Dio elbírt, de én nem?

Azon a híranyagon, amit kalózkiadásban terjesztettek az akasztásról, Dio nem is szerepel. Most viszont itt van, visszatekerhetem. Meg is teszem. Felhangosíthatom annyira, hogy halljam őket. Megteszem. Végignézem megint elölről a jelenetet, ahogy anyám lehajtja a fejét, Narol kiköp. Kieran eltakarja a gyerekek szemét. Csoszogás. Dio felmegy az akasztófához. Minden hang visszhangosan zeng. A szabályozógombokkal kiszűröm a sistergést, és végül meghallom azt, amit a feleségem Diónak mondott:

– Csináltam egy bölcsőt, bent van a hálószobánkban. Dugd el, mielőtt Darrow hazaérne.

– Egy bölcsőt… – motyogja Dio.

– Soha nem tudhatja meg. Belepusztulna.

– Ugye nem, Eo? Ugye nem?

– Gyereket várok.

10

Megsemmisülten

Belepusztulok.

Ülök a nagy ürességben. A kezemet bámulom. A kezet, ami képtelen volt megmenteni a feleségemet és a gyerekemet. Igaza volt. Nem bírtam volna elviselni Eo második áldozatát is. Hiszen élhetett volna. Megszülhette volna a kisbabát, amire vágytunk. És a jövő nem ért ennyit. Nem értem ennyit… a hallgatása nem ért ennyit.

Üres, vad fájdalom növekszik a mellkasomban, a mélyben. Mintha fekete lyuk tátongana egyszeriben a lelkem közepén, miközben a testem megfeszül, és gyászom fölé borul. Millió kilót nyomok. A vállaim berogynak, a mellkasom összepréselődik. Ujjaim görcsösen záródnak egymásra. Milyen különös gondolat, hogy ezek a kezek mindig is az én kezeim voltak. Ezek rántották meg a bokáját. Ezek ásták el a földbe a testét. De nem csak őt temették el, nem?

Nem. Egy másik életet is elástak. Egyet, ami még meg sem született. A gyermekünket, aki meghalt, mielőtt még megszülethetett volna. És még csak nem is tudtam róla. Kettejüket hagytam cserben. Ismét megszólal a kihangosított felvétel.

– Gyereket várok – mondja az akasztófa tövében Diónak. – Gyereket várok.

Vagy tucatszor lejátszom újra meg újra, belezuhanok a gyász alagútjába.

Az Aranyak nem csak őt ölték meg. Megölték azt az embert, aki mindig is lenni vágytam – a férjet és apát. Bár megállítottam volna! Bár ne duzzogtam volna, mint valami kisgyerek, miután nem mi kaptuk a Babért, akkor nem vitt volna fel a kertbe! Bár elég erős lettem volna úgy tenni, mintha cseppet sem zavarna, hogy nem mi kaptuk a Babért!

Lehetett volna családom. Feleségem. Fiaim. Lányaim. Unokáim. De lemészárolták őket, mielőtt a világra jöhettek volna. Eo soha nem tartja karjában a kislányunkat. Soha nem ad esti puszit a kisfiunknak, és nem mosolyog rám, ahogy a kis ujjacskák elvesznek a tenyeremben. Egyedül én maradtam abból a lehetséges családból. Sötét árnya a férfinak, aki lehettem volna.

Felhorgad bennem a harag. Volt egy esélyünk, de vége. Oda minden, amire vágytam, és csak magamat meg őket okolhatom. A törvényeiket. Az igazságtalanságukat. A kegyetlenségüket. Ezek vittek rá egy asszonyt, hogy a rabszolgaság helyett inkább a halált válassza magának és a gyermekének. És mindezt egyedül a hatalomért. Mindezt egyedül azért, hogy a tökéletes kis világuk tovább virulhasson.

– Akkor még nem voltál elég erős – szólal meg Harmónia. – Mostanra elég erős lettél, Pokolfúró?

Forró könnyek égetik arcomat, ahogy felnézek rá. Mindig kemény pillantása most szelíden, lágyan tekint rám.

– Valaha voltak gyerekeim. Sugárzás roncsolta szét a testüket, és még csak fájdalomcsillapítót sem kaphattak. És a sugárzásforrással se vesződtek. Azt állították, nincs rá keret. A férjem meg csak ült, és végignézte a haláltusájukat. Aztán ő is belehalt, ugyanaz vitte el. Jó ember volt. De a jó emberek meghalnak. Ha meg akarjuk szabadítani, ha meg akarjuk védeni őket, vadnak kell lennünk. Hadd legyek hát gonosz. Hadd legyek sötét. Váljak szarveretes pokolfajzattá, ha így legalább reménysugár ébredhet bennük.

Felállok, magamhoz ölelem, mert végre megint emlékszem a borzalmakra, amelyekből a mieink élete áll. Tényleg elfelejtettem volna? A pokol szülötte vagyok, csak túlságosan is sok időt töltöttem a mennyországukban.

– Bármit kér is tőlem Arész, megteszem.

– Plinius küldte a szajhát – sziszegi a Sakál, ahogy a Sárga orvosok óvatos lassúsággal lehántják a karjáról az égett bőrt, és a helyébe új, szaporított szövetet ültetnek. – Nem Arész Fiai voltak. Ők soha nem ölnének meg annyi aljaSzínt, nem az ő műfajuk. Plinius volt. Vagy az Uralkodó álcát öltött Pretoriánusai.

Az ablakon bevilágítanak az elhaladó hajók fényei. Átkozódva üvöltözik a szolgákkal, hogy sötétítsék már be a szobát. A Szürkék saját kérésemre hoztak a magán-felhőkarcolójába, és nem a Citadellába. Hemzsegnek a zsoldosok mindenütt. A Szürkéket jobban kedveli, mint az Obszidiánokat, az az egy Pecsétes volt a kivétel. És az egyetlen Arany én magam vagyok, ami jól kifejezi, mennyire bízik bennem. A neve egy városnyi ingyenélőt is idecsődítene, ha akarná, de inkább választja a magányt. Pont, mint én.

– Nem lehet, hogy Victra? – vetem fel. – Mert miért távozott olyan sietve?

– Már bebizonyította a lojalitását. És ő nem robbantana. Ráadásul szerelmes beléd. Szóval nem lehetett.

– Szerelmes belém? – nézek nagyot.

– Vak vagy, akár egy Kék – horkan fel, de több szót nem pazarol a kérdésre. – Titokban kell tartanunk a szövetségünket, míg ezen az átkozott holdon vagyunk, vagyis a kocsmának a közelében se voltál. Ha Plinius tudott volna a terveinkről, nyilván körültekintőbben járt volna el. Azt hiszem, egyedül engem akart. Vissza kell menned a Citadellába, és úgy kell tenned, mintha mi sem történt volna. Én véghezviszem a tervemet a szindikátussal, és a Csúcs végeztével megvásárolom a szerződésedet.

Amikor már kifordult a sarkából a világ.

Indulok is, de az ajtóban megállít a hangja.

– Megmentetted az életemet. Ilyet eddig csak egyetlen ember tett. Köszönöm, Darrow.

– Biztasd a bőrödet, hogy nőjön gyorsabban. Nehogy lemaradj a záróestélyről.

A következő három nap ködös burokban telik, Eón jár az eszem, és mindazon, amit elveszítettünk. Még a házi konditermünkben is csak ez forog az agyamban, pedig kimerülésig edzem magam. Nem fecserészem senkivel, hanyagolom a barátaimat is. Már nem számít. Semmi sem számít, nekem nem. A fájdalom elhomályosítja az életet. Theodorának fel is tűnik, mindent megtesz, hogy felvidítson, még azt is felveti, hogy hívat Rózsákat nekem a Citadella Kertjeiből.

– Inkább a dominusszal legyenek, mint valami nemtörődöm, durva emberrel a Gázóriásokról – fűzi hozzá.

A merényletek híre a Citadellán is végigsöpör, tele vannak velük a hírek. A Társadalom jól csinálja – nagy hangsúlyt kap a segítségnyújtás. Harsogják az általános tájékoztatást, hogy mi a leghatékonyabb viselkedés egy lehetséges kríziskor. Sárga pszichológusok elemzik Arész lelkét a HK-n, majd arra jutnak, hogy feltehetőleg egy latens ifjúkori szexuális trauma miatt próbálja erőszakkal visszaszerezni a világa feletti irányítást. Lila színészek és művészek gyűjtenek pénzt az áldozatok családjának megsegítésére. Quicksilver a személyes vagyona három százalékát ajánlja fel a hathatós támogatásra. Obszidián és Szürke kommandók lerohanják az aszteroidákat, ahol Arész Fiainak kiképzőtáborait sejtik. Szürke terrorelhárító ügynökök sajtótájékoztatót tartanak, ahol bejelentik, hogy előállították a felelősöket, akiket nagy valószínűséggel egy bányából vagy a Luna egyik nyomornegyedéből hajtottak fel.

Tiszta komédia, de az Aranyak remekül adják minden jelenetét. Nem mutatkoznak a kamerák előtt, úgy tesznek, mintha ez az összes Szín együttes harca lenne a Vörös terroristákkal szemben. Nem az Aranyak harca, de nem ám. Hanem az egész Társadalomé. Sőt, a Társadalom csakis győztesen kerülhet ki a küzdelemből, hiszen áldozataink és engedelmességünk elhozza majd a bőséget és jólétet. Szarveretes lószart.

Persze a felelősöket is meg kell találni. A Főkormányzót természetesen beidézik, kihallgatják, forró nyárson sütögetik: Lehetséges, hogy Arész Fiai már nem csak a Marson garázdálkodnak, de eljutottak a Lunára is? Ilyeneket kérdezgetnek tőle. Az Arany darázsfészek felbolydult, ahogy megjósoltam, de azért az estély előkészületei változatlanul zajlanak. Én meg figyelem őket, ahogy játsszák megszokott játszmáikat, kevernek-kavarnak befolyásért, hatalomért, estélyeken és konferenciákon és csúcstalálkozókon jópofiznak, távol a terrorista akcióktól. Fényévekre van tőlük a fájdalom és szörnyűség, ők burában élik az életüket.

Normális esetben kiakadnék ettől, de most csupán kósza árnyaknak látom őket, mintha már csak emlékek lennének, semmi több. A jelen csupa sápadtság a múlt tükrében.

Bánatosan érintem meg a mellkasomon a bombát. Mickey készítette, annak a Pegazusnak a mása, amelyben Eo fürtjét viseltem az Intézetben, és amelyet most az egyéb személyes dolgaimmal együtt elrejtettem. Ennek csak el kell csavarnom a fejét, és kész a bomba. Azután azzal a gyűrűvel aktiválom, amelyet szintén kézhez kaptam már.

Kerülöm a barátaimat, kerülöm Victrát. Tudom, hogy Roque-tól már kérdezgeti, hogy mi üthetett belém, és azt is tudom, hallanom sem kell, hogy mit felel neki: olyan vagyok, mint a szél, fordulékony, szeszélyes, a hangulataim rabja. Vagy hasonlókat. Próbál a közelemben lenni, meglátogat a szobámban, amikor már lefeküdtem, a konditeremben bokszolni jön. De képtelen vagyok együtt nevetgélni vele, hallgatni kedves hangját, ahogy verset olvas, vagy filozofikus kérdésekkel hozakodik elő, vagy épp tréfálkozni próbál. Nem hagyhatom, hogy részvét, szeretet támadjon a szívemben, hiszen nemsokára halott lesz. És mielőtt még valójában halott lenne, én igyekszem a szívemben előre megölni őt.

Vajon hozzáadhatom máris áldozataim listájához?

A választ megkapom erre a kérdésre is, méghozzá közvetlenül az estély előtt, amikor Theodora meghozza a vasalt ruhámat a mosodából. Semmi olyat nem mond, ami halványan is emlékeztetne Roque-ra. Semmi magvas bölcsességet. Olyasmit tesz, amit tőle még soha, de soha nem láttam: hibát vét. Ahogy egy székre helyezi az egyenruhámat, a könyökével véletlen elsodor egy pohár bort az asztalon. A bor a fehér egyenruha ujjára ömlik. Beledermed a lelkem abba, amit a szemében látok, az átsuhanó, halálos rémületbe. A szarvas szemében látni ilyet, amikor a légautó felé száguld. Azonnal hebegő bocsánatkérésbe fog, mintha talán megütném, ha nem tenné. Beletelik egy időbe, míg összeszedi magát, míg a pánikroham lecsendesedik. Akkor egyszerűen leül a padlóra, és némán itatgatja a ruha ujján a borfoltot.

Gőzöm sincs, mit tegyek. Ügyetlenül ácsorgok pár percig, végül a vállára teszem a kezemet, hogy nyugalom, nincs semmi baj. Erre zokogni kezd, de olyan hevesen, hogy törékeny vállai rázkódnak bele. Az érintésemtől összerándul, nagy nehezen megint összeszedi magát, és azt motyogja, hogy most kénytelen leszek feketében menni fehér helyett. Ugyan fogalma sincs, mi készülődik, mégis érzi a levegőben, leveszi mindabból, ami belőlem árad.

A többi Lándzsás izgatottan készülődik, egymást ugratják, bőrmegújító pakolásban fekszenek, és kikérik a stylist tanácsát, hogyan is festhetnének a leglátványosabban az estélyen. Én mindössze annyit készülődöm, hogy remegő kézzel befűzöm vaskos katonai bakancsomat. A barátok megmentése soha nem tartozott az erősségeim közé. Olyan, mintha mindig inkább veszedelembe sodornám őket. Sevro szerintem csakis azért van még életben, mert olyan messzire került tőlem. Fitchner nemhiába féltette tőlem annyira, rettegett, hogy egyszer még megölöm a fiacskáját. Hogy az én életem szála vaskos sodrony, ami elszaggatja a közelébe kerülő szálakat. És ahogy Theodorát elnéztem… mennyire törékeny és bonyolult lények vagyunk. Vajon miért sírt? Valami régi trauma hozta ki belőle? Vagy a közeljövőt sejdítette meg? És ez eszembe juttatja a körülöttem lévő embereket, a kapcsolatainkat. Rideg vagyok, nincsenek szavaim, Roque viszont meleg, kedves lény, aki bizonyára tudta volna a helyemben, hogy mit mondjon.

Pár perccel Augustus Házába indulás előtt kopogok be az ajtaján. Nincs válasz. Amikor benyitok, az ágyán hever, kezében laza mozdulattal egy könyvet tart. Amikor meglát, lágy vonásai mosolyra húzódnak.

– Azt hittem, Tactus az, hogy toljunk stimet az estély előtt. Azt gondolja, hogy ha olvasok, akkor nem csinálok semmit. Egy zárkózott embernek nincs is nagyobb csapás az életében, mint az extrovertált, pláne ilyen érzéketlen szörnyeteg. Egyszer úgyis taccsra vágja magát.

– De legalább nem titkolja a bűneit – préselek ki magamból egy kis kuncogást.

– A testvéreivel találkoztál már? – kérdi, én meg a fejemet rázom. – Na, hát mellettük Tactus a ma született bárány.

– A vérveretes pokolba – szalad ki a számon. Nekidőlök az ajtófélfának. – Annyira rémesek?

– A Rath testvérek még annál is rémesebbek. Rémesen gazdagok. Rémesen tehetségesek. És a legrémesebb erényük, hogy végtelenül fogékonyak a bűnre. Abban igazi géniuszok – vigyorog Roque csibészesen. – Ha hihetünk a pletykának, márpedig a pletyka csodás, Byront és Wilde-ot idézi, Tactus bátyjai tizennégy évesen kuplerájt nyitottak Égeában. Stílusos is volt a dolog, amíg nem kezdtek ennél is… személyre szabottabban szórakozni.

– Mert? Mi volt?

– Tönkretett leányok és ifjak. Sértések. Párbajok. Halott örökösök. Adósságok. Méreg – megvonja a vállát. – Ez a Rath család. Mégis mit várhat az ember ilyen elvetemültektől? Ezért lepődött meg mindenki, amikor Tactus egy ilyen magadfajta Acélos Aranyhoz állt – mondja, majd pontosít. – Azt tudod, hogy a bátyjai mennyit gúnyolják érte, hogy az árnyékod lett? Ezért szokott olyan epés lenni. Szeretne olyan lenni, mint te, de nem megy neki. Így aztán a szokásos eszközeihez folyamodik – mondja, majd elhallgat, és a homlokát ráncolja. – Néha az az érzésem, hogy még önmagunknál is jobban értesz bennünket. Máskor meg mintha cseppet sem érdekelnénk – amikor erre nem szólok semmit, félrebiccenti a fejét: – Na, mi az?

– Semmi.

– Nálad olyan nincs, hogy semmi – támasztja a mellkasára a könyvet, és lapogatja meg maga mellett az ágyat. – Gyere, ülj már le.

– Azért jöttem csak, hogy az elnézésedet kérjem – mondom vontatott lassúsággal, és leereszkedem mellé. – Az utóbbi hónapokban távolságtartó lettem, az elmúlt pár napról nem is beszélve. Úgy érzem, nem voltam éppen igazságos veled. Te vagy a leghűségesebb barátom. Jó, te és Sevro, de ő csak a bizarr képeit küldözgeti a neten.

– Folyton csak az egyszarvúak?

– Valami komoly difi lehet vele – nevetek nagyot.

– Kösz – paskolja meg a kezemet Roque. – De ennyi erővel a kutya is bocsánatot kérhetne, hogy csóválja a farkát. Te mindig is távolságtartó voltál, Darrow. Ezért aztán ne kérj bocsánatot, legalábbis tőlem ne.

– És amikor még inkább az vagyok?

– Jó, elfogadom – biccent. – De kinek nem hullámzik a kedélye? Egyszer fenn, egyszer lenn – vonja meg a vállát. – És még csak nem is nagyon befolyásolhatjuk. Mert a körülöttünk lévő dolgok, emberek, történések váltják ki, akár elismerjük, akár nem – fejtegeti, majd némi hallgatás és fürkészés után még jobban összeráncolja a homlokát. – Musztáng az oka? Tudom, hogy nehezen hagytad ott, még ha ezt nem is mondtad akkoriban. Meg kellene keresned, amíg még itt vagyunk. Tudom, hogy hiányzik.

– Nem hiányzik.

– Innen látom, hogy puha az orrod, hazudsz!

– Ezerszer kértelek már, hogy erről ne beszéljünk.

– Jó, jó. Akkor biztosan az aggodalom. Az árverés miatt – mondja, majd mosolyogva végigmér. – Nem kellene. Mindent elrendeztem. Licitálni fogok rád.

– Nincs is pénzed – zárom rövidre.

– Tudod, mit ad egy Pixi egy olyan Páratlan kezességéért, mint amilyen én vagyok? És akár Quicksilverhez is fordulhatok, ha végképp nincs más. Milliókat is össze tudok szedni. Bármikor kölcsönöz Aranyaknak, bármikor. A lényeg, hogy megvan a pénz, még ha a szüleim nem is segítenek. Ne aggódj hát egy pillanatig se, testvérem – bök meg a talpával. – Mars Háza csak jelent valamit, nem?

– Köszönöm – hebegem, és fel se fogom igazán az egészet. Miért tenné? Csak a figyelem középpontjába kerül, veszélybe keveredik, ráadásul szembemegy a szüleivel. – Más még csak az árverés témáját se hozta szóba.

– Félnek, hogy fertőző a balszerencséd. Tudod, hogy megy ez – mondja, aztán várakozón elhallgat. Ismer már nagyon. – Van valami más is. Igaz?

– Veled is megesik… – kezdem, de torkomon akad a szó. – Megesik, hogy elveszettnek érzed magad?

A kérdés megtölti a levegőt, de csak én érzem kényelmetlenül magam. Nem kezd gúnyolódni, ahogy Tactus meg Fitchner szokta, nem vakargatja a tökeit, mint Sevro, nem heherészik, mint Cassius régen, nem kezd hízelegve dorombolni Victra modorában. Azt nem tudom, Musztáng mit csinál egy ilyen helyzetben. Roque mindenesetre csak némán beigazgatja a könyvjelzőt a könyvébe, és lerakja a széles ágy melletti asztalkára. A Színe dacára nincs ebben a reakcióban semmi kellemetlen vagy természetellenes. Elgondolkodik a válaszon, megfontolja, ahogy Táncos valaha, amikor még élt. Fenséges, végtelen nyugalom lakik benne, amilyen emlékeim szerint az apámban is.

– Quinn mesélt nekem egyszer egy történetet – kezdi végül, kivár, hogy bosszankodva veszem-e tudomásul, hogy megint egy történettel jön, de amikor csak hallgatok tovább, egy fokkal komolyabban folytatja: – Egyszer régen, még a Régi Földi Idők idején, volt két galamb, akik igen szerelmesek voltak egymásba. Akkoriban azért tartották ezeket a madarakat az emberek, hogy velük küldjenek nagy távolságokra üzenetet egymásnak. Ez a két galamb ugyanabban a kalitkában kelt ki a tojásból, ugyanaz az ember nevelte fel őket, majd ugyanazon a napon adta el mindkettőt, csakhogy két különböző embernek. Egy nagy háború előestéje volt. A galambok szenvedtek egymástól távol, szerelmük nélkül nem érezték magukat teljes egésznek. Új gazdáik messzire vitték őket egymástól, és a rettenet egyre csak nőtt a szívükben, hogy soha nem látják viszont a másikat, hiszen most kezdték megérteni, milyen hatalmas is a világ. Hosszú hónapokon át hozták-vitték gazdáik üzeneteit a harcmezők felett, ahol az emberek elkeseredett küzdelmet vívtak és egymást ölték a földért. Amikor véget ért a háború, a gazdáik szabadon engedték őket. Csakhogy egyikük se tudta, hova menjen, mihez kezdjen. Így aztán mindketten hazarepültek. És ott ismét egymásra találtak, hiszen úgy volt elrendelve, hogy hazatérve rátaláljanak a jövőjükre a múlt helyett, ahová addig a szívük vágyott – teszi még hozzá, majd lazán összekulcsolja a két kezét, mint a jelentőségteljes tanulsághoz érkező tanár. – Szóval hogy nem érzem-e elveszettnek magam? Állandóan. Amikor Lea meghalt az Intézetben… – görbül kissé le a szája –, sötét erdőben bolyongtam, mint Dante, mielőtt összetalálkozott volna Vergiliusszal. Akkor Quinn sietett a segítségemre. Az ő hangja csalogatott elő a nyomorúságomból. Ő lett az otthonom. „Az otthon nem az, ahonnan jöttél, hanem az, ahol fényre lelsz, amikor már mindent sötétség borít.” Ő mondja ezt – fűzi még hozzá, és megmarkolja a kezemet. – Találd meg az otthonodat, Darrow. Lehet, hogy nem a múltban találod meg, de találd meg, és akkor soha többé nem leszel elveszett.

Mindig is Lykost tartottam az otthonomnak. Eót. És talán most épp hozzá indulok. Vele találkozom. Meghalok, és a Völgyben végre újra megtalálom a feleségemet, az otthonomat. De ha így van, akkor miért nem vagyok boldog? Miért növekszik bennem az űr, ahogy egyre közeledik találkozásunk lehetősége?

– Indulni kell – emelkedem fel az ágyról.

– Ez már igaz, barátom – tápászkodik fel Roque is. – Meglásd, kihevered ezt is. Nem az vagyunk, amire életünkben jutunk. Önmagunk vagyunk, a tetteink esszenciája, a szándékainké, és azoknak az embereknek az összessége, akiket közel vonunk magunkhoz. A legdrágább barátom vagy, Darrow. Ezt soha ne feledd. Bárhogy alakuljon is, megvédelek, ahogy te is megvédenél engem, ha a szükség úgy hozná.

Alaposan meglepődik, hogy erre erősen megszorítom a kezét, és egy ideig nem is eresztem el.

– Jó ember vagy, Roque. Túlságosan is jó a Színedhez képest.

– Kösz – pislog rám, ahogy végül kiszabadul a keze, és kisimítja egyenruhája ráncait. – Bármit jelentsen is ez.

– Egy más életben lehettünk volna testvérek.

– Minek ehhez más élet? – kérdi, és ekkor látja meg az autoinjekciót a kezemben. Nem lehet elég gyors, hogy megállítson, de a szeme bizakodó rémülettel kerekedik el, mint a hű kutyáé, amint a gazda beleinjekciózza az altatót, és lassan álomba merülhet az ölében. Roque sem érti, mit teszek, de tudja, hogy jó okkal teszem. De mégis megrémül, és az érzelmek efféle árulása ezer darabra zúzza a szívemet.

A nyakába mélyed a tű, és ernyedten dől vissza ágyára, szeme máris csukva. Mire felébred, halott lesz mindenki, akivel és akinek az utóbbi két évben dolgozott. Eszébe fog jutni, hogy én tettem ezt vele, miután azt mondta, a legjobb barátja vagyok. Egyből tudni fogja, hogy én tudtam, mi fog történni az estélyen. Így ha nem is halok meg a robbanásban, ha nem is derül ki, hogy én követtem el a merényletet, Roque megmentése le fog leplezni. Nincs visszaút.

11

Vörös

Ma este emberiségünk kétezer leghatalmasabbjával fogok végezni. De most még közöttük haladok, dekadenciájuk, leereszkedésük lepereg rólam. Fel se veszem Plinius gőgjét. Victra merész ruhája se vonja el a figyelmemet, még az sem, ahogy karomba fűzi a karját, miután Tactusnak kosarat adott. És azt suttogja a fülembe, hogy amilyen kis bolond, elfelejtette felvenni a bugyiját. Felkacagok, mintha remek tréfát hallottam volna, ezzel igyekszem leplezni, micsoda jeges nyugalom zsibog bennem.

A végső mozdulatlanság.

– Igazad van, Darrow érdemel még egy utolsó vigaszt – sóhajtja Tactus. – Roque-ot nem láttad, jóember?

– Azt mondta, nincs jól.

– Milyen jellemző. Nyilván valami könyvet babusgat. Érte kéne mennem.

– Ha jönni akarna, jönne.

– Én akarom, hogy jöjjön – feleli Tactus, majd felméri a gazdánk körül tolongó Lándzsások hadát.

– Ha annyira hiányzik, szaladj érte – fordítok a taktikámon.

– Nekem ugyan nem kell senki társasága – rezzen össze. – Ha nem ismernélek, azt hinném, még mindig a mentőkapszulaügy miatt neheztelsz rám.

– Arra gondolsz, amikor nélküle kistartoltál bennünket? – szegezi neki Victra. – Ugyan, miért is neheztelne emiatt?

– Azt hittem, úgyis meghalt már. Csak józan döntést hoztam – mondja Tactus, és ököllel a vállamba paskol, majd Victra felé int a fejével. – Megérted, nem? Óvni kellett a hölgyet.

– Persze, törékeny virágszál – bólintok, és elvezetem onnan Victrát.

– Esküdj fel a tengerek magányos istenére – dudorássza Tactus. – Őt is, miképpen engemet, elhagyták jó emberei!

Victra megigazgatja stólaVértjét, ami aranyhullámokban omlik alá a karjain.

– Ez a drága kisfiú olyan végtelenül hiú, hogy legszívesebben egész viharokat kavarna maga körül – jegyzi meg, majd a közönyömet látva témát vált: – A licit csak az estély végén kezdődik – és egy éppen landoló légautó felé int. – Épp azon méláztam, hogy vajon mikor tolja ide az orrát.

A Sakál száll ki a kocsiból, a bőre már csak kisebb foltokban friss rózsaszín. Elég jó munkát végeztek a Sárgái. Halványan fejet hajt apja felé, de a hallható morajról nem vesz tudomást.

– Úgy véltem, apám, hogy jó benyomást keltene, ha legalább egyik gyermekeddel együtt vonulna be az Augustus család – mondja. – Igyekeznünk kell az egységesség látszatát mutatni.

– Adrius – méri végig kritikus pillantással a fiát Augustus. – Nem is tudtam, hogy kedveled az efféle mulatságokat. Tartok tőle, hogy nem lesz majd a gusztusodra.

– Ó, nyilván ezért nem jutott el hozzám a meghívóm – kacag nagyot színpadiasan a Sakál. – Vagy a terrorista-támadások keltette kavarodásban maradt csak el? Mindegy is, a lényeg, hogy itt vagyok, készen állok, hogy az oldaladon megmutassam magam – lép be a sor elejére széles mosollyal a képén, hiszen tisztában van vele, hogy apja nyilvánosan soha nem csinálna családi cirkuszt. Nekem jut a legaljasabb vicsora, ami mindenkinek feltűnik, úgyhogy ki is hátrálnak az útjából. Nagy a színház. – Indulhatunk?

Fegyelmezem magam, alig szólok valamit, ahogy Victrával beállunk a menet legvégére. Megindulunk, és hosszú kígyóként siklunk keresztül a Citadella Kertjein vagy két kilométer hosszan, míg elérjük az Uralkodó Tornyát a pompás Kertek közepében: rózsafák és csörgedező patakok oázisát szakítja fel a kétezer méter magas, égbe metsző szablyaszerű építmény.

Ezer kis csobogón folydogál a víz mindenütt, szivárványszín halacskák játszadoznak a friss forrásokban, útjuk csendes öblöcskékbe vezet, ahol Rózsaszín sellők úszkálnak a majommacskák súlya alatt meg-meggörbülő ágak lombos árnyékában. A fényes ligetekben Lilák kószálnak, hegedűjükön éterien könnyed dallamokat varázsolnak a légbe. Bacchus éji kertjeit hivatott mintázni teremtményeivel ez a ligetlabirintus, csak épp a fülledt erotika maradt ki a képből, mert az legfeljebb a Pixiket szórakoztatja, Páratlan Aranyak nem lelik benne kedvüket, nyilvánosan legalábbis nem.

A fák között más menetek is kígyóznak. Meg-megpillantjuk magasba tartott zászlóikat, vörös-arany oroszlános címerünk néma üvöltéssel hirdeti mindenkinek ittlétünket. Egy macskaköves hídon a Falthe család halad át ezüst mezőben ülő fekete hollójuk tanúsága szerint. Komoran méregetjük a családfőt és Lándzsásait. A beretva az egyetlen megengedett fegyver ma este, a kargépeket, gravCsizmákat, vérteket mindenki otthon hagyta. Klasszikus, lovagias est lesz, nincs benne helye a modern technikának.

Fölénk magasodik a torony, oldalára lila, vörös és zöld moha tapad, a kő és üveg építményt úgy öleli a színes borostyán és vadszőlő ezer kusza indája, mint megannyi agglegény követelőn kérő marka a gazdag özvegy csuklóját. A torony tövéből hat hatalmas lift szállítja a magasba a családokat.

Gyönyörű Rózsaszín és Barna szolgálók és lakájok terelgetik az áramló vendégseregletet, egytől egyig fehér libériában, mellükön a Társadalom arany háromszögével.

A liftek gravTolókkal felszerelt egyszerű, márvány járművek, amelyek egy szélben hullámzó, zöld füves tisztáson várakoznak. Rezek futnak felénk, mind Pliniust keresik a tekintetükkel, aki a Ház politikusaként válaszolgat a Főkormányzó nevében a kérdésekre. Közben zavarodás támad, a Falthe-Ház előttünk száll be az egyik liftbe.

– Igazi társasági csapda – morogja mellette álló kegyencének Augustus. Leto is közelebb húzódik. – Ostobák. Nézzétek, hogy igyekeznek, hogy véletlen balesetnek tűnjék fel a dolog. Most majd azzal jönnek, hogy sajnos kénytelenek leszünk a Falthe-okkal együtt utazni, miközben nekünk kellett volna elsőbbséget élveznünk.

– Nem lehet, hogy tényleg csak véletlen kavarodás támadt? – kérdi Leto.

– A Lunán soha nem eshet meg ilyesmi. Itt mindent a politika irányít.

– Fordul a szél.

– Egy ideje megfordult már – dörmögi Augustus. Metszett arca a kíséretét fürkészi, hogy állunk beretvákkal, harcosokkal. Mindannyian fegyveresen jöttünk, van, akinek az oldalán tekereg a félelmetes szerszám, mások az alkarjukra tekerték, ahogy én is a kölcsönvett pengémet. Victra és Tactus a derekán, selyemövként viseli.

– Három Lándzsás mindig legyen a Főkormányzó közelében – rendelkezik Leto halkan. Mindenki helyeslően biccent, összetömörülünk. – És alkoholt senki sem iszik.

Tactus tiltakozva felnyög.

A Sakál kifejezéstelen arccal figyeli, ahogy Leto utasításokat osztogat.

Plinius most érkezik vissza, mindent elrendezett a Citadella személyzetével. Valóban kénytelenek vagyunk közös liftben utazni a Falthe családdal. De ennél fenyegetőbb fordulattal is számolnunk kell: Obszidián és Szürke testőreinket hátra kell hagynunk.

– Minden család kíséret nélkül hivatalos az estélyre – magyarázza Plinius. – Testőröket senki sem hozhat.

Sorainkon végigfut a lázongó moraj.

– Akkor ne menjünk – javasolja a Sakál.

– Ne légy ilyen ostoba – vágja rá Augustus.

– Fiadnak márpedig igaza van, Nero. A veszély… – kezdi Leto.

– Némely meghívásokat veszélyesebb visszautasítani, mint elfogadni. Alfrún, Jopho – int két Pecsétesének a Főkormányzó, mire azok némán bólintanak, és besorakoznak a félrehúzódott többiek közé. Ahogy beszállunk a Falthe-ok közé a liftbe, szemüket őszinte aggodalom felhőzi. A magasba emelkedünk. Falthe Nagyúr szélesen elmosolyodik, pozíciója határozottan emelkedőben van.

Téli tündérkert fogad bennünket a torony tetején. A hó láthatatlan fellegekből szitál. A mesterséges erdő fenyőlándzsáira fehér süveget borít, dérrel vonja be rövid hajamat. Fahéj-és narancsíze van. A leheletünk fehér felhőt formáz.

A Főkormányzó érkezését harsonaszó jelzi. Tactus és még pár ifjú Lándzsás elvágja a Falthe család útját, hogy Augustus a sorfaluk között elsőként vonulhasson be az estélyre. Sápadt Arany és Vérvörös tömegként nyomulunk be a nagyszerű örökzöld mezőkre. Az Arany kultúra gőgjének harsánysága fogad bennünket, fertelmes arcok tengere, szemek miriádja, szemeké, amelyek olyanokat láttak, amiről az első ember még álmodni sem álmodhatott. Az Intézetben már fel-felvillant közös múltunk néhány mozaikdarabkája: Apolló bűbájai, Mars gyilkosai, Vénusz szépségei.

A torony tövében a Citadella terül el, azon túl pedig a városok apró csillagpöttyei. Ki hinné, hogy a fényességes felszín alatt egy másik város lapul meg, a mocsok, a szegénység és nyomor világa. Világ a világban.

– Igyekezz nem elveszíteni a fejed – súgja a fülembe Victra, ahogy beletúr a hajamba, mielőtt félrevonulna, hogy rég látott földi barátaival váltson pár szót.

Az asztalunk felé tartok. Kicsiny gravtolók tartanak a fejünk felett pompázatos csillárokat, szikrázik a fényük. A tökéletes emberi testeket folyékonyan beburkolják az elegáns ruhák. Rózsaszín felszolgálók hordanak körbe tálcákon csemegéket és serlegekben italt.

A téli táj közepét adó befagyott tó körül körbe-körbe több száz megterített asztal. Itt korcsolyás Rózsaszínek dolgoznak. A jég alatt alakok mozognak, de semmi szexuális malacság, amit egy Pixi-vagy aljaSzín-mulatságon láthat az ember. Ezek hosszú farkú, csillagpikkelyes, misztikus lények. Egy másik életben Mickey bizonyára élete nagy lehetőségeként élte volna meg, ha efféle estélyre faraghatott volna húslényeket, fut át az agyamon. Aztán elmosolyodom, hiszen mondhatjuk, hogy igazából már meg is tette.

Az asztalokat nem számok vagy nevek jelzik. A miénk kellős közepén egy szinte mozdulatlan oroszlán trónol. És a többi Ház asztalán is a címerállata díszeleg: griffmadarak, sasok, jégöklök és óriási vaskardok. A nagy dög elégedetten dorombol, amikor Tactus egy egész tálcányi csemegét emel el az egyik Rózsaszíntől, és a két mancsa közé illeszti.

– Egyél, fenevad, egyél! – kiáltja.

Plinius csatlakozik hozzám. A haja bonyolult fonatban simul a koponyájára, a ruhája kivételesen éppolyan szigorú, mint hegyes orra. Nyilván a Páratlanokat szándékozik sólyomküllemével és higgadtan visszafogott díszeivel lenyűgözni.

– Az este folyamán több érdeklődő félnek bemutatlak majd. Amikor intek, mindenképpen csatlakozz hozzám – mondja, miközben szeme nyughatatlanul pásztázza a tömeget. Bizonyára valami hírességet, fontos hatalmasságot keres, hogy a privát céljai felé vezető útját egyengesse. – Addig ne csinálj bajt, és ügyelj a jó modorra.

– Nem csinálok bajt – húzom elő a Pegazust az Öltönyöm alól. – A családom becsületére mondom.

– Remek. A híres nevedre!

Körbepillantok. Már most több százan nyüzsögnek mindenütt, és egyre csak telik a terem, vég nélkül érkeznek fel a liftek emberekkel. Meddig várjak vajon? Nem könnyű hosszasan táplálnom a haragomat, ami a döntést kicsikarta belőlem. Megölték a feleségemet, hajtogatom magamban. A gyerekemet. De hiába igyekszem koncentrálni, a harag helyére minduntalan bekúszik a csillapíthatatlan félelem, hogy a szakadék peremére sodrom lázadásunkat.

Ez nem Eo álmáért történik majd, hanem az élők boldogságára. Hogy a bosszúvágyukat kielégíthessék, semmiképpen sem adózik tisztelettel az áldozataink emléke előtt. Ráadásul soha nem lehet majd visszacsinálni. Ahogy nem lehet visszafordulnom azon az úton sem, amelyen elindultam.

Mennyi kétely. Talán gyáva lennék?

Túl sokat gondolkodom, az soha nem válik a katona előnyére. Márpedig katona vagyok, Arész katonája. Tőle kaptam ezt a testet, ideje lenne végre bíznom benne. Fogom hát a Pegazust, és Augustus asztalának végében a lap aljára tapasztom.

– Mire iszunk? – mondja valaki, és ahogy megfordulok, Antoniával találom magam szembe. Azóta nem láttam, hogy Sevro leszedte a keresztről, amelyre a Sakál felszögelte. Hátrébb húzódom, egyből az az éjszaka jut eszembe, amikor átvágta Lea torkát, csak hogy engem előcsalogasson.

– Te nem a Vénuszon tanulsz épp politikát? – kérdem.

– Mind lediplomáztunk már. És nagyon élveztem, ahogy leszedték rólad a keresztvizet. Nemegyszer néztük meg a haverokkal. Micsoda bűze van a pisának – szimatol végig. – Nehéz lemosni.

Kegyetlen tréfa a természettől, hogy ilyen gyönyörűnek teremtette: telt ajkak, végtelen hosszú lábak, vajsima bőr, a haja pedig mint a gyapjas arany abból a hamupipőkés meséből. És alatta a fertelmes lélek, a nyomorult teremtés.

– Biztos vagyok benne, hogy hiányoztam, szóval igyunk az újbóli találkozásra – nyom a kezembe egy kupa bort.

Elég értelmetlen, hogy ebben a mi világunkban, ahol az olyan drága lények, mint a feleségem, és a kedves, érző Aranyak, mint Lea és Pax, rég hamuvá porladtak, és valahol a Nap körül keringenek hamvaik, ez a gonosz dög pedig lankadatlanul szövi aljas cselvetéseit.

– Egyszer hallottam valamit Fitchnertől, Antonia – emelem udvarias koccintásra a kelyhet –, ami most éppen ideillik.

– Jaj, az a Fitchner – sóhajt, mire a mellei hevesen előtolakodnak a túlságosan is szűkre szabott aranyszín estélyiből. – Az a Bronzos rágcsáló nem kis hírre tett már szert itt. Na, mit mondott?

– A chlamydia senkinek se hiányzik – mondom, és a lába elé öntöm a bort, majd ott hagyom a francba. De elkapja a karomat, és visszahúz, hogy arcomon érzem forró leheletét. – Eljönnek. A Bellonák eljönnek érted. Menekülj – mondja, majd a beretvámra pillant. – Hacsak nem vagy elég ügyes, hogy lebírd Cassiust párbajban – ereszti el végre a karomat. – Mindenesetre sok szerencsét, Darrow. Nekem hiányozni fog a majom az asztaltól. Jobban, mint Musztángnak, az fix.

Eleresztem a szavait a fülem mellett, megyek az utamra. Szeretném, ha végre minden család megérkezne, hogy mielőbb véget vethessek ennek az egésznek. Prétorok, Questorok, Bírák, Kormányzók, Szenátorok, Családfők, kereskedők hada hemzseg mindenütt, két Olümposzi Lovagot is látok, mind a gazdámnak kívánnak kellemes szórakozást vagy ezernyi más szájtátival együtt. Az idősebbek bolond pletykákat duruzsolnak az Uránusz és az Ariel rablóbetöréseiről, az új Harag Lovagjáról, aki talán magára is öltötte már páncélzatát, az Arész Fiainak rejtélyes bázisáról a Tritonon, és a pestisnek egy újra feléledt mutáns járványáról a Föld valamelyik sötét kontinensén.

Többen is félrevonják a gazdámat, mintha nem több száz pillantás kísérné így is, úgy is minden mozdulatát, és csöpögős hangon mesélnek neki a forduló széljárásról, az éjszaka sustorgó pletykáiról, veszedelmes vizekről. Nagy a kavarodás a metaforák között, de a lényeg egy és ugyanaz. Augustus már nem kegyeltje az Uralkodónak, ahogyan én se vagyok már az ő kegyeltje.

Felettünk az ég távolában hatalmas hajók úsznak el, de én se lehetnék náluk távolabb az eseményektől, a hallottaktól. Az Uralkodót tartom szemmel. Milyen bizarr élmény a saját szememmel látni a parketten túl, a magas emelvényen ezt az asszonyt, ahogy urakkal, életek milliárdjait eldöntőkkel társalog. Milyen közel van, mennyire emberi és törékeny.

Octavia au Lune elválaszthatatlan asszonyai gyűrűjében áll, ők a Három Fúria, a három nővér, akikben mindenkinél jobban megbízik. Az Uralkodó maga inkább kellemes, mint szép, az arca mozdulatlan, kifejezéstelen, akár egy sziklafal. Erőssége a hallgatás. Míg figyelem, keveset szól, de annál jobban figyel. Úgy hallgatja a szavakat, ahogy a hegy a szél sóhajait a csúcsán és a repedéseiben.

Aztán észreveszek egy magányos férfit egy fa tövében. Majdnem olyan vaskos, mint a fatörzs, amelynek támaszkodik, kezében a kehely aprócska gyűszűnek tűnik, ruháján szárnyas kard jelkép: a flotta Prétora. Elindulok felé. Amint észrevesz, mosolyra húzódik a szája.

– Darrow au Andromedus – morogja Karnus.

Csettintek egy Rózsaszínnek, és elveszek két serleg bort a jégtálcáról. Az egyiket Karnus kezébe nyomom.

– Gondoltam, mielőtt még megöltök, igyunk egyet.

– Ezt már szeretem – hajtja fel sietve a magáét, majd az újabb pohár felett belenéz a szemembe. – Te nem vagy az a méregkeverő fajta, nem igaz?

– Az nekem túl kifinomult.

– Megértjük hát egymást. Ez a sok kígyó itt… – szalad körbe sötétlő Arany pillantása a gyülekezeten, arcán krokodilvigyorral. A bor közben már maradéktalanul el is tűnt. – Különös, dekadens este ez.

– Úgy tudom, Quicksilver szervezte.

– Csak a Lunán hagyhatják, hogy egy Ezüst Aranyat játsszon – horkan nagyot Karnus. – Gyűlölöm ezt a holdat – emel el gyors kézzel egy finomságot egy mellettünk elhaladó tálcáról. – Az étel túlságosan is nehéz, minden más túlságosan könnyű. Bár úgy hallom, a hatodik fogás halálos lesz.

Kiérzem a sokatmondó hangsúlyt, keresztbe font karral végigmérem hát a tömeget. Bizarrul megnyugtató érzés emellett a gyűlöletes alak mellett állni. Egyikünknek se kell úgy tennie, mintha kedvelné a másikat. Nem kell álcázni semmit, vagy legalábbis nem annyira, mint általában.

– Julian imádta volna ezt a tarka forgatagot – kuncog. – Hisztis, nyavalyás kiskölyök volt.

– Cassius csupa szépet mondott róla – mérem végig.

– Cassius! – horkan nagyot. – Cassius egyszer a csúzlijával megsebzett egy madarat. Bőgve rohant hozzám, mert tisztában volt vele, hogy nem hagyhatja a szerencsétlent szenvedni, meg kell valahogy ölnie, de képtelen volt rá. Én gond nélkül agyonütöttem egy sziklával. Ahogy te is – vigyorog. – Meg kéne köszönnöm, hogy eltakarítottad azt a genetikai csökevényt.

– Julian a testvéred volt, ember.

– Bepisált álmában. És már nem volt kisgyerek. Persze hiába próbálta elrejteni a lepedőt, ő maga vitte le a mosónőnek. Mintha nem a mi saját mosónőnk lett volna. Nem érdemelte meg anyánk kitüntető szeretetét, sem pedig apánk nevét – jelenti ki nyomatékosan, és elcsíp egy újabb Rózsaszínt, hogy újabb adag bort vegyen magához. – Úgy tesznek, mintha a halála családi tragédia lenne, közben egy nagy fenét. Csak a természet törvénye jutott érvényre.

– Julian igazabb férfi volt, mint te vagy, Karnus.

– Jaj, ezt magyarázd meg nekem, kérlek – nevet Karnus, mintha csiklandoznám.

– A gyilkosok világában nagyobb férfiasságra vall kedvesnek maradni. De az olyan férfiak, mint te meg én, csak múlatjuk az időt, míg végül eljön értünk a halál.

– Ami a te esetedben igen közeli pillanat – biccent a beretvám felé. – Kár, hogy nem a mi családunkban nőttél fel. Mi előbb tanulunk meg a fegyverrel bánni, mint olvasni. Apánk velünk készíttette el a saját beretvánkat, el kellett neveznünk, vele kellett aludnunk. Akkor talán lenne esélyed.

– Mi minden lehetett volna belőled, ha valami másra tanít meg így.

– Vagyok, aki vagyok – szerez magának újabb italt Karnus. – És engem küldtek rád összes testvérem közül, mert én vagyok a legjobb abban, ami vagyok.

– De miért? – mérem végig.

– Mit miért?

– Megvan mindened, Karnus. Gazdag vagy, hatalmas. Hét testvéred van, és hány unokatestvér, rokon? Szerető apád, anyád… és mégis magadban iszol, és a barátaimat gyilkolod. Életed nagy célja, hogy végezz velem. Miért?

– Mert megsértetted a családomat. És ha valaki a Bellonák becsületébe gázol, annak halál jár.

– Szóval akkor a büszkeség miatt.

– Mindig minden a büszkeségről szól.

– A büszkeség csak pusztába kiáltott szó.

– Meg fogok halni. Te is meghalsz – ingatja a fejét. A hangja zengő mélység. – Mind meghalunk, és a világegyetem zavartalanul halad tovább a maga útján. Csakis ez a kiáltásunk van, az, ahogy élünk. Ahogy elmegyünk. És ahogy a zuhanás elébe állunk – hajol közelebb hozzám. – Láthatod, egyedül a büszkeség számít – majd elnéz mellettem a terem másik felébe. – A büszkeség és a nők.

Követem a pillantását, és meglátom.

Feketében van ebben a tengernyi aranyban, fehérben és vörösben. Sötét jogarként ring elő a liftből a mesterséges erdő peremén. Villámló szemét forgatja és kihívóan mosolyog a gyászruháját nézegető tömegekre. Fekete, ami megvetően magasodik a sok vidám Arany között. Fekete, mint az én katonai egyenruhám. Eszembe jut bőre melegsége, hangja csiklandó hamiskássága, nyakzugának édes illata, szíve melegsége. Annyira csak őt látom, hogy a kíséretét szinte észre sem veszem.

Bárcsak tényleg ne vettem volna észre!

Mert Cassius az.

A szarveretes Arany fürtösfejű van a lánnyal, aki azon a télen kigyógyított sebesülésemből, aki segített újra visszatalálnom Eo álmához. A keze ott pihen a derekán. Szája a fülébe suttog. És ahogy akkor a gyomromba beledöfte kardját Cassius au Bellona, úgy szúrja bele tőrét most a szívembe.

Haja dús, fényes. Az álla gödrös, karja biztos. Válla széles, csatára termett. Arca az udvar kurtizánjainak álma. És a Hajnal Lovagjának kelő napkorongja díszíti ruháját. Igazak hát a pletykák. Felbolydul a tömeg, az Uralkodó a tizenkettő közé emelte. Annak dacára, hogy én győztem az Intézetben, ő emelkedett magasabbra, megveszett párbajhősként hasított keresztül a Luna Párbajkörein a dicsőségig. Láttam a HK-n, ahogy a Kivérző Téren kereng peckesen, haldokló áldozata körül.

Itt és most azonban csak báj és kecs övezi. Arcán hófehér mosoly. Megvan mindene Arany testében, ami nekem, sőt, még több is. A lába gyorsabb, és éppolyan magas, mint én. Sokkal szemrevalóbb, gazdagabb nálam. Szebb a nevetése, az emberek kedvesebbnek látják. És a vállát nem nyomja a teher, ami az enyémet. Miért kell neki még ráadásul ez a lány is, aki mellett még Eo is sápatag szépség csupán? Hát nem látja Musztáng, mennyire kisstílű alak? Milyen kegyetlen a szíve?

Nem mehetek a közelébe, még akkor is bujkálok a tekintete elől, amikor már egészen közelről hallom édes kacagását. Azt hiszem, darabokra hullanék a pillantásától. Bűntudatosan nézne rám? Vagy csak zavartan? Vajon beárnyékolom a boldogságát? Érdekli egyáltalán, hogy együtt látom Cassiusszal? Vagy szánalmasnak tartaná, ha beszélni akarnék vele?

Nem az fáj, hogy kisstílűnek érezném Musztángtól, hogy épp az ellenségemmel állt össze, hanem az, hogy tudom, hogy biztosan nem piti ügy. Tudom, hogy ha Cassiusszal van, akkor szereti őt. És ez jobban fáj, mint hittem volna.

– Láthatod… – nehezedik a vállamra Karnus vaskos keze –, nem fogsz senkinek hiányozni.

Összeszorul a mellem, ahogy vállaim utat törnek a tömegben. Egy kisebb liften megyek le, hogy a lehető legtávolabb legyek ettől a népségtől, akik a fájdalomkeltés nagymesterei. A lenti ligetben bolyongok, egy keskeny hídon megállok a gyors folyású patakocska fölött, és a lakkozott korlátnak támaszkodom. Levegő után kapkodok, minden lélegzettel újabb elhatározás kerekedik a lelkemben.

Nincs szükségem Musztángra.

Nincs szükségem egyik mohó alakra sem.

Végeztem a hatalmi játszmáikkal.

Elegem van, hogy csak erőltessem a magam útját, a magam eszközeit.

Férjnek nem voltam elég jó.

Annyira nem voltam elég, hogy a feleségem nem hagyta, hogy apa legyen belőlem.

Aranynak se voltam elég jó.

És most Musztángnak se vagyok elég jó.

Nem sikerült megvalósítanom a küldetésemet.

Nem tudtam felemelkedni.

De most nem fogok elbukni. Most nem.

Remegő kezembe fogom a gyűrűt. Lüktetnek az idegeim. Hánynom kell, kavarog bennem minden. Az ajkaimhoz tartom a gyűrűt. Csak ki kell mondanom a szavakat, és a világ megszabadul a romlott élősködőktől. Kimondani, hogy „Verd le a láncokat”, és Victra köddé válik. Cassius elporlad. Augustus semmivé olvad. Karnus feloldódik. Musztáng meghal. A Naprendszer minden zegében-zugában felrobbannak a bombáink, és a Vörösök felemelkednek, várja őket a bizonytalan jövő. Bízz Arészban. Hidd el, hogy tudja, mit akar.

Verd le a láncokat.

Próbálom kimondani a szavakat, Eo utolsó szavait, mielőtt megszorult nyakán a hurok. De nem jönnek. Próbáld jobban, a fenébe is! Hogyan mozgassam a számat?! Sehogy, nem mozdul, mert a szívem mélyén érzem, hogy nem jó ez így. Nem is az erőszak miatt. És nem a lehetséges áldozataim iránti együttérzésből. Hanem a harag miatt.

Mert azzal, hogy megölöm őket, még nem jutok semmire. Nem oldok meg semmit.

Hogy lehet, hogy ez Arész terve?

Eo azt állította, hogy ha én fellázadok, követni fogják a példámat. Csakhogy nem lázadtam fel. Még nem tettem meg, amit kért tőlem. Nem vagyok példakép senki előtt. Csak gyilkos vagyok. Nincs semmilyen mentségem arra, ha most feladom. Ha az ő álmait alárendelem másokénak. Arész nem ismerte Eót, soha nem látta a szikrát, ami benne gyúlt. De én igen. És mielőtt kilehelem az utolsó lélegzetemet, fel kell építenem a világot, amiben a gyermekünket szívesen felnevelte volna. Az volt az álma, azért áldozta fel magát, hogy másoknak ne kelljen. Nem hagyhatom, hogy mások döntsenek a sorsom felől, most nem. Akkor nem bízhatok Arészban, ha ez azt jelentené, hogy Eót ki kell tépnem a szívemből.

Ha azt kéri, hogy a saját magamba vetett hitemet kell érte feláldoznom.

Letörlöm a könnyeimet. A harag helyébe céltudatosság lép. Kell hogy legyen más út is. Egy sokkal jobb út. Láttam a repedéseket a Társadalmukban, és már tudom, hogy mit kell tennem. Tudom, mitől rettegnek leginkább az Aranyak. Annak semmi köze a Vörösök felkeléséhez. Semmi köze merényletekhez, cselszövéshez, forradalmakhoz. Az Aranyakat egy nagyon egyszerű, kegyetlen és az emberiséggel egyidős dolog rettenti el legjobban.

A polgárháború.

Második rész

Szakítás

Ha róka vagy, add ki magad nyúlnak. Ha nyúl vagy, add ki magad rókának.

Lorn au Arcos

12

A Fűz

Visszabotorkálok az estélyre.

Az Aranyak időközben elfoglalták székeiket, és éppen nagyban adnak formaságaiknak. Nem túl kifinomult, ahogy az asztal alatt kotorászva megkeresem a Pegazusomat, és zsebre vágom, majd az egyenruhámat leporolva felegyenesedem, és a kérdő pillantásokról tudomást se véve határozottan elballagok Augustus asztala mellől. Nagyon is határozott szándékkal. Plinius a nevemet sziszegi, de le se pillantok rá, ahogy elhaladok mellette. Elképzelése se lehet, mire készülök épp. Plinius a szabályok embere. Én sokkal inkább az a típus vagyok, aki felrúgja szabályokat.

Átvágok a nagy Házak asztalai között, úgy tapad rám egyre több tekintet, ahogy a havas hegyoldalon elinduló kavicsra feltapad lassacskán a hó. A pillantásukra csak egyre fürgébben lépkedek. A járásom könnyed, két öklöm dühödten összeszorítva, veszedelmesek, mint a lándzsavipera megfeszült izmai. Ezrek figyelnek már. Ahogy rájönnek, hova tartok, egyre hangosabb sutyorgás kísér. Célom az asztalánál ül a családja körében – a tökéletes Arany, aki kellő figyelemmel hallgatja Uralkodója szavait. Az egységről prédikál. Rend és hagyomány mindenekfelett. Egyelőre még senki se állt fel, hogy megállítson. Talán fel se fogják, mit akarok. Vagy talán a feltartóztathatatlan erőt érzik bennem, és próbálkozni se mernek.

Már a Bellonákig is eljutott a sutyorgás, és most egy emberként fordulnak felém mind az ötvenen. Egy harcost látnak, csupa feketében. Még fiatal, nem esett át a tűzkeresztségen. Csak az Intézetben és az Akadémia aszteroidapályáján rám freccsent vér mocskol. Egyesek szerint őrült vagyok. Mások szerint bátor. Ma este mindkettő egyszerre. Vállaimról leszakad a teher. Az elvárások és a döntéshozás gyötrődése már nem nyomaszt, már szabad vagyok. És gyors. Csak semmi lefagyás. Nincs megállás. Soha ne állj meg.

Már az Uralkodó hangja is elbizonytalanodik.

Már késő visszafordulni. Belevetem hát magam a cselekvésbe.

Mosolyogva.

És az egész estélyre síri csend zuhan, ahogy a ritka gravitációban kilencméteres ugrással egyenesen a Bellona-asztal közepén termek. Porcelán csörög, szolgák szaladnak szét, Bellonák húzódnak hátra. Kiáltoznak velem. Akadnak, akik még akkor se mozdulnak, amikor a boruk feldől. Az Uralkodó érdeklődve figyel, oldalán a Fúriák mozgolódnak. Plinius mindjárt belehal a szörnyülködésbe, látom, ahogy rémülten markolja a térdeit. Mellette a Sakál rezzenetlen és kiismerhetetlen, mint egy magányos sivatagi lény.

Nem finom, alkalmi cipőben vagyok, hanem vastag talpú katonai bakancsban. A porcelán ropog a lépteim alatt, ahogy végigügetek a Bellona-asztalon, puding borul ki, véresre sütött puha húsok cuppognak. Lüktet a vérem. Beleszédülök.

– Figyeljenek rám – kiáltom, miközben egy tál borsót lapítok szét tálastul. – Talán hallottak már rólam.

Ideges nevetés. Naná, hogy hallottak már rólam, mindenki ismer. Ismer mindenki mindenkit, akit ismerni érdemes, még ha az én hírnevem inkább pletykákból táplálkozik is, mint valós tettekből, érdemekből. Látom, ahogy a Fúriák az Uralkodó füléhez hajolnak. Ahogy Tactus majd kiesik a száján, úgy vigyorog. Karnus idegesen hajol előre. Victra a Sakálra mosolyog. Még azt is kiszúrom, ahogy Antonia egy magas, higgadt Aranyat oldalba bök. Musztángot kerüli csak a tekintetem. Plinius Augustus fülébe hadar. Augustus felemeli a kezét, hogy elhallgattassa végre.

– Figyelnek hát? – kérdem.

Persze hogy figyelnek.

– Ülj már le, fiam – kiált rám valaki.

– Ültesse le – rikkantja oda neki Tactus részegen. – Azt már nem, he? Miért is gondoltam?!

– Ha valaki nem tudná, még egy egész órán át az Augustus-Ház Lándzsása vagyok – mondom, és nevetnek. – Én vagyok az, akit Mars Aratójának hívnak, aki megölt egy igazi Páratlan Lovagot, aki lerohanta az Olümposzt és a Proktorokat rabszolgákká tette. Darrow au Andromedus vagyok, és sértés ért. Mi Páratlan Sebhelyesek Arany ősöktől származunk. Acél Lándzsás hódítóktól. Dicsőséges férfiaktól és dicsőséges asszonyoktól. Csakhogy ma itt, mindenki szeme láttára egy dicstelen család próbál dicsőségre jutni korrupt eszközökkel. A gerincük könnyen roppan, mint a kréta. Hazug és gyáva család, akik törvénytelen módon, összeesküvéssel próbálják gazdám kormányzóságát megszerezni.

A bakancsom újabb tálat zúz szét. Ki tudja, hogy tényleg összeesküdtek-e, vagy sem? Mindenesetre jól hangzik. És úgy is fest, mintha összeesküdtek volna. Legalábbis én ezt fogom rájuk húzni, mert nekem ez játszik a kezemre. Karnus válasza gyönyörű, nagy suhintással előkapja beretváját, és már rontana is rám. Az apja, az Imperátor egy intéssel a helyére küldi. Kellan, a Prétor olyan arcot vág, mintha le akarna rántani a bokámnál fogva, hogy Cagney nagy hirtelen átmetssze a torkomat a saját beretvámmal. A család fiatalabb lányai pokoli kísértetnek hisznek, megtestesült démonnak. A démonnak, aki megölte unokabátyjukat. Gőzük sincs, mi vagyok valójában. Egyedül talán Lady Bellona sejti, ahogy gyászában kóróvá soványodva, elszáradt nőstény oroszlánként trónol családja körében. Az ő szavára ugyanannyira hallgatnak, mint a férjéére. Feltűnik remegő jobbja, ami mintha a kés után reszketne, amivel darabokra vagdalhatna végre.

– Ez a család engem kétszer is vérig sértett. Egyszer az Intézet sarában. Azután az Akadémián megsértett ő… és ő… meg ő – mutatom sorban végig azokat, akik fenn a Kertben ellátták a bajomat. Cassiust most veszem észre az asztalfőn, apja és anyja mellett. Az oldalán ott ül Musztáng. Arca álarc. Csalódott vajon? Ideges? Unja? Amikor felvonja a fél szemöldökét, belenézek a szemébe, és odaballagok hozzájuk az asztalon, lábamat a boroskancsóra teszem. Éppen Cassius előtt áll. A tekintetek erre a lábamra összpontosulnak, mintha fekete lyukként gyűjtené magába a sok pillantást. Megáll az idő, beszűkül a tér. Mindenki előrehajol, visszatartják a lélegzetüket.

– Az Arany törvények szerint nincs udvar, ahol a sértett ne védhetné meg hírnevét, dicsőségét az igaztalan sérelmektől. A Föld vénséges vidékeitől a Plútó jeges gyomráig minden nőt és férfit megillet a kihívás joga. A nevem, hölgyeim és uraim, Darrow au Andromedus. Jó híremet levizelték, és ezért elégtételt követelek.

Azzal Cassius ölébe borítom a bort.

Rám veti magát. Az Aranyak üvöltve ugranak fel a helyükről, hatalmas kavarodás támad. Tactus Letóval és Victrával felénk rohan, a Főkormányzó minden szárnysegédje, a zászlóvivőink, Lándzsásaink, a Corvók, a Juliik, a Voloxok, a gigászi Telemanusok, Pax családja özönlik a nyomukban. Beretvák csattognak, a jeges levegőben átkozódások sziszegnek.

– Elég ebből a tébolyból! – rikolt Aja, a leghatalmasabb és legsötétebb Fúria az emelvényről.

Pedig csak most kezdődött el.

A kezem remeg, ahogy régen a bányában is. Itt is kígyók mindenütt.

A lándzsaviperát soha nem hallotta előre az ember. Látni se igen látta. Feketék, akár a szem feketéje, nem látszanak az árnyékban, míg le nem csapnak rád. Csakhogy a közelükben felébred a félelem. Ez a félelem független a fúró morajától, a lüktető, émelyítő hőségtől, ami az ember tökében feszül, ahogy ássa bele magát a millió tonnányi sziklába, és a súrlódás besugárzik a karba, és a hőszkafandert lassan átitatja a húgy és az izzadság. Halálfélelem ez, mintha árny suhanna át a lelken.

Ugyanez a félelem jár át ezeknek a Páratlanoknak, kígyó Aranyaknak a gyűrűjében. Ahogy suttognak, életveszélyesen sziszegnek.

Nehéz bakancsom alatt a hó ropog. Lehajolok, és az Uralkodó hangját hallom. Becsületről és hagyományról beszél. Hogy fajunk nagyságát a harci párbajok fémjelzik, ezért hát ma kivételt tesz. Kivételesen megvívhatjuk a párbajt, noha nem a párbajmezőn vagyunk. Itt és most vessünk véget ennek a vérszomjas ellenségeskedésnek, méghozzá fajunk legdicsőbbjei szeme láttára. Ennyire bízik legújabb Olümposzi Lovagjában. De miért is ne bízna? Egyszer már végzett velem.

– A régi korok gyáváival ellentétben mi egymásnak feszülünk. Hús a húsnak, csont a csontnak. Vér a vérnek. A vendettákat a Kivérző Téren bonyolítjuk le virtute et armis – skandálja az Uralkodó.

Fegyverrel és vitézséggel. Világos, hogy ezt egyeztette a tanácsadóival. Akik egybehangzón megnyugtatták, hogy nincs esélyem, mert Cassius a jobb a beretvával. Mert ha nem lenne meggyőződve a neki kedvező kimenetelről, soha nem adná ilyen gálánsan a beleegyezését.

– Ahogy őseink hagyománya diktálja, ma is halálig tartson a viadal – hirdeti. – Van ellenvetés?

Ebben reménykedtem.

Se én, se Cassius nem szólunk egy szót sem. Musztáng előrelép, hogy tiltakozzon, de Aja a fejét ingatja, és Musztáng visszahátrál.

– Akkor hát res, non verba – hangzik fel. Beszéljenek a tettek a szavak helyett.

Mielőtt belépnék a körbe, amit Barnák készítenek elő szorgosan a hóban: félrehúzkodnak székeket, asztalokat, beszélek a gazdámmal. Plinius nem tágít mellőle, de ott van velünk Leto, Tactus, Victra és a Mars hatalmas Prétorai. Mennyi híres arc, mennyi harcos és politikus. A Sakál valamivel távolabb áll, alacsonyabb, teljességgel közönyös, nem szól senkihez. Kíváncsi lennék, mit mondana, ha magunk lennénk. Nem tűnik dühösnek. Talán már rájött, hogy érdemes bíznia a terveimben. Biccent, mintha belelátna a gondolataimba. Még mindig szövetségesek vagyunk.

– Ezt az előadást nekem szántad? Hiúságból? Szerelemből? – kérdi tőlem Augustus. Belém fúródik tekintete, a szándékaimat kutatja. Önkéntelenül is Musztángra sandítok. Még most is elvon a feladatomtól.

– Olyan nagyon fiatal vagy még – mondja halkan, szinte suttogva Augustus. – A szerelem nem olyan, mint a könyvekben. A szerelem nem él túl semmi effélét. Az én lányom szerelme legalábbis nem – mondja, majd elgondolkozik, és hozzáteszi. – Az anyja lelkét örökölte.

– Nem a szerelemért teszem, hűbéruram.

– Nem?

– Nem – mondom, fejet hajtok előtte, és eszembe ötlik Matteo, ahogy a minőségNyelvet veri a fejembe. – A fiú kötelessége az apa dicsősége. Vagy tévedek? – ereszkedem fél térdre előtte.

– Nem vagy a fiam.

– Nem. Őt megölték a Bellonák, elrabolták uramtól. Elsőszülötte, Claudius volt a reménység, amiről egy apa csak álmodhat: a fiú, aki jóságban, bölcsességben felülmúlja atyját. Hadd ajándékozzam az én uramnak cserébe az ő legkedvesebb fiuknak a fejét. Elég a sunyiságukból, a politikájukból. Elég volt. Vért a vérért.

– Julian még csak elment, hűbéruram. De Cassius… – próbálkozik Plinius.

De Augustus meg se hallja.

– Áldásáért könyörgök – sürgetem a Főkormányzót. – Vajon meddig tarthatja még meg az Uralkodó kegyeit hűbéruram? Egy hónapig? Egy évig? Kettőig? Hamarosan a Bellonák kerülnek kormányzóságra, szemmel látható, hogy már most milyen nagy kedvence Cassius. És uram leányát is ellopják. A másikból Ezüst lett, örökösei megfogyatkoztak. És főkormányzói napjai is meg vannak számlálva. Engedje hát. Hiszen uram nem a Mars Főkormányzójának született, hanem a királyának.

– Nekünk nincsenek királyaink – villan a szeme.

– Mert még senki sem mert koronát kovácsolni magának. Legyen hát ez a legelső lépés. Köpjön az Uralkodó szemébe. Hadd legyek én a Ház Kardja.

A bakancsomból előrántok egy kést, és gyors vágást ejtek a szemem alatt. Könnyként csepeg belőle a vér. Réges-régi áldás ez, még az Acélos Ősök, a Hódítók Korából való. És akik csak látják, megdermednek a félelemtől, mert egy keményebb, letűnt kort idéz. A Mars áldása ez. Acél és vér szülte. A tomboló hajók korából, amikor a nagyszerű Brit Ármádiát zúzták porrá az Ősök a Földön az Északi-sarok felett, és a gyors kezű gyilkosok a felkelő nap országából az aszteroidaövbe száguldottak. Gazdám szeme úgy izzik fel, mint a rég hamvadó széndarab, ha erősen megfújtatják: először csak pislákolva, majd egyszeriben izzóvörös tűzzel.

A markomban van.

– Áldásomat adom rád. Amit teszel, az én dicsőségemre teszed – hajol közel hozzám. – Emelkedj hát fel, Aranyhomlokú. Emelkedj fel, Acélos Lándzsám – azzal ujját a sebemhez nyomja, majd a saját szeme alá maszatol a folttal. – Emelkedj fel, Mars Gyermeke, erősítsen a haragom.

Suttogás fut körbe, akár a futótűz, ahogy meglátnak. Már nem egyszerű, személyes csetepaté következik. Két hatalmas Ház harca ez, ahol bajnok a bajnok ellen megy.

– Hic sunt leones – mondja még félrebiccentett fejjel, részben áldásként, részben kihívóan. Micsoda hiú disznó ez az ember. Tudja, mennyire igyekszem a kegyeiben maradni. Tudja, hogy lőporos hordó tetején játszadozik a gyufával. A szemében mégis kéjes vérszomj és hatalomvágy villog éppoly mohón, amilyen mohón szomjazom én a friss levegőt.

– Hic sunt leones – visszhangozom.

Visszatérek a kör közepébe, biccentek Tactusnak és Victrának. Mindketten megérintik a beretvájuk nyelét, ahogy más társaink is teszik. Falka vagyunk, falkaként működünk.

– A szerencse legyen veled – mondja még Tactus.

A hosszúra nyúlt éjszakában hajók szelik magasan a fejünk felett az eget. A szellő a fákat legyezgeti. A messzeségben városok fénye pislog. A Föld dagadt hold gyanánt vibrál a horizonton, és én letekerem karomról a beretvámat.

Musztáng lép hozzám, ahogy Cassius homlokát megcsókolja az anyja.

– Látom, gyalog lett belőled.

– Belőled meg trófea.

Összerezzen, de a szája halvány mosolyra húzódik.

– Ezt te mondod nekem? Hisz alig ismerni rád.

– Ahogy rád se egykönnyen, Virginia. Most hát az Uralkodót szolgálod?

De persze hogy megismerem őt, túlságosan is ismerem, hiába tűnik inkább idegennek, mint barátnak ebből a mostani távolságból. A mellkasomat szorongató érzésről ő tehet, és arról a furcsa feszültségről is, ami a kezembe költözött, ami nyúlna érte, hogy megölelje, és elmondja neki, hogy ez csak álca. Mert nem vagyok az apja gyalogja. Annál sokkal több vagyok. És a jó célért küzdök. Csak épp az a cél nem az ő céljuk.

– Virginia? – néz rám félrebillentett fejjel, szája szomorkásan mosolyog, de csak egy röpke pillantást vet a várakozó kétezer Páratlan felé. – Tudod, az elmúlt évben gyakran felmerült bennem, talán a kezdettől fogva eszembe juthatott volna, de olyan ritka, érdekes ember vagy, hogy… az elvonta a figyelmemet. De most megkérdezem végre – és kutakodva, méregetve mélyed belém okos szeme: – Őrült vagy?

– Hát te? – pillantok Cassiusra.

– Féltékenység? Ez csodás! – mondja, majd közelebb hajol, élesen suttogja: – Kár, hogy nem tisztelsz eléggé, hogy egyből lásd, nekem is meglehet a magam terve. Azt gondolod hát, hogy viszkető ágyékom taszított a Bellona-karokba? Ugyan. Nem vagyok én tüzelő szuka! Bármi áron megvédem a családomat, érted? De te? Te ugyan kit védesz önmagadon kívül?

– Hogy vele vagy, azzal elárulod a családodat – mondom, mert nincs megfelelő álcamondatom, amivel igazamat hamisan alátámaszthatnám. Tűrnöm kell, hogy most én leszek a szemében a főgonosz. – Cassius gonosz ember.

– Nőj már fel végre, Darrow – fakad ki, és egy pillanatra úgy tűnik, mintha mondani akarna valami fontosabbat, mélyebbet, de aztán csak lemondóan megcsóválja a fejét, és elfordul. – Meg fog ölni. Megpróbálom rábeszélni Octaviát, hogy idejekorán vessen véget az egésznek. – Majd még hozzáteszi, megbicsakló hangon: – Bár ne jöttél volna ennek a holdnak a közelébe se!

És már megy is. Megszorítja Cassius kezét, és csatlakozik az Uralkodó kíséretéhez az emelvényen.

– Ismét magunk vagyunk hát, öreg barátom – érkezik széles mosollyal Cassius.

Valaha testvérek voltunk, az Intézetben az első időkben megosztottuk ételünket, együtt vágtáztunk. Együtt rohantuk le Minervát. Hogy kacagott, amikor elraboltam a szakácsukat, Sevro meg a pálcájukat. Együtt lovagoltunk azon az éjjelen a végtelen síkon bolygónk kettős holdja alatt. Emlékszem a szomorú pillantására, amikor Quinnt elrabolták. Amikor rokonom, Titus szarrá verte és lehugyozta. Hogy feszítettek a könnyek akkor, mert akkor még testvérek voltunk, és csak utána hullott darabokra minden.

Még mindig szitál a fahéj-és narancsillatú hó, megül göndör fürtjein. Legutóbb is a hóban harcoltunk. Akkor a beleimbe vágta rozsdás pengéjét, és otthagyott a saját mocskomban megdögleni. Nem felejtettem el, hogy forgatott egyet a sebben a kardon, hogy biztosan ne forrjon össze.

Most ében pengét forgat.

Ott kígyózik a lába előtt, merev állapotában egy méternél is hosszabb. Két méternél is hosszabb ostorszár lesz belőle, ha kioldja a nyélen a szeget, és a kémiai impulzus megváltoztatja a penge molekuláris szerkezetét. Arany jegyek virítanak rajta, a családja származását éneklik meg. Hódításaikat. Dicsőséges győzelmeiket. Régi, gőgös, hatalmas holmi. Az én pengém egyszerű, csupasz.

– Elvettem hát, ami a tiéd – int Musztáng felé, ahogy közelebb lép hozzám.

– Soha nem volt az enyém – kacagok nagyot. – És nyilvánvalóan nem lett a tiéd se.

Sietős léptekkel érkezik meg suhogó köntösében a Fehér. A koponyája tar, a háta görbe.

– De nekem megvolt úgy, ahogy neked soha – folytatja halkabban, hogy más ne hallhassa szavait. – Mondd csak, szoktál éjjelente egyedül heverni az ágyadon, és a gyönyörre gondolni, amit velem átél? Nem zavar, hogy ismerem a csókja ízét? A sóhaját, amikor megérintem a nyakát?

Nem szólok semmit.

– Hogy már nem a te nevedet nyögi, hanem az enyémet? – Nem nevet, ahogy ezt mondja. Lehet, hogy utál ilyeneket belemondani a képembe, de kimondja, mert bármit megtenne, hogy fájdalmat okozzon nekem. Sok szempontból nem rossz ember ő. Csak épp velem rossz. – Ma reggel is hogy nyögött, amikor beléhatoltam.

– És Julian mit mondana, ha most látna? – kérdem én.

– Amit anyám is: hogy végezzek veled.

– Vagy épp zokogna, látva a szörnyeteget, amivé lettél?

Letekeri a beretváját, és bekapcsolja az égiszét. Az enyém zümmögve élesedik – a bal kesztyűmből ugrik elő ívesen az ionkék, áttetsző energiapajzs, valamivel több, mint fél méterszer egyméteres hajlékony tábla. Ahogy a talaj felé suhintok vele, közelében megolvad a hó, és ködfátyol övezi a gyorsan mozgó kék fényt.

– Szörnyek vagyunk mindketten – kacag fel hirtelenjében, nevetését felkapja a szellő, és kavarja-viszi, akár egy selyemszalagot. – Ez a te bajod, Darrow. Túlságosan is nagyra tartod magadat. Azt gondolod, hogy valami erkölcsi felsőbbség rejtezik benned, hogy jobb vagy nálunk, miközben éppenséggel kevesebb vagy. És a végtelenségig játszod a játékaidat, ahol nem érsz fel ellenfeleiddel.

– Juliannel azért elég jól elboldogultam.

– Fattyú! – vonaglik meg az arca, és artikulálatlan üvöltéssel rám veti magát, mielőtt még a Fehér megadná az engedélyt. Többen is kiáltoznak, hogy álljunk le, de felvisítanak a beretvák, és a kiáltások elülnek, csak a szemek figyelnek elkerekedve, ahogy a gyilkos fém süvít a hóesésben. A kravat tézisei szerint támad: négy másodperc halálpontos, gyilkos kinetikus nyomulás, majd visszavonulás. És megint elölről.

Csak mi ütünk zajt ezen a különös párbajtéren. A csattanó ostor bizarr sikítása hallik. A merev penge csattogása. A bal karunkon izzó égiszek nyögése, ahogy a penge alatt felszikráznak. A hó ropogása, a bőr recsegése.

Veszett dühe dacára mesterien vív. A lábak sasszéznak, soha nem keresztezik egymást a léptei, csípője beforog, ahogy hosszan kilép a támadásba. Egyenletesen lélegzik. Ostorral suhint előre, majd a következő pillanatban merevíti a pengét, és döf, alulról, az ágyékomat célozva. Villámgyors mozdulatok, iskolázott, a legjobb mesterek tudását összegzi minden lépése, rutinját a Társadalom legjobb vívóitól szerezte. Nem nehéz megérteni, miért győzedelmeskedik gyerekkora óta az ellenfelein, hogy tudott engem felnyársalni az Intézetben. Mert mindenki úgy próbál vívni ellene, ahogyan ő is. Csak épp nem lehetnek olyan gyorsak, mint ő. Én tanultam a leckéből. Én nem úgy vívok, ahogy ő.

És most tanulhat ő is a maga kárán.

– Gyakoroltál. Már hat ütemet is ki tudsz védeni egy sorban – mondja, ahogy elhátrál, majd előretör megint, a bokámra céloz. – De még mindig csak kezdő vagy.

Hetes ritmusban soroz most, az utolsó vágással kis híján felnyársalja a jobb vállamat. Az utolsó pillanatban sikerül félreugranom, mert időben felismerem a mintát és a célt. De még nem vagyok elég gyors. Röpke szünettel következik két újabb hetes támadás. Az utolsót tényleg csak szerencsével úszom meg, lihegve zuhanok fél térdre, és nézek ki a bámuló közönségre.

– Hallod ezt? – kérdi Cassius. De csak a szelet hallom és a szívem dübörgését. – Így hangzik a magányos halál. Amikor senki se könnyezi meg az elmúlásodat. Senkit sem érdekel.

– Arcost érdekelné – suttogom.

– Mit mondasz? – dermed le.

– Lorn au Arcost érdekelné, ha az utolsó tanítványa meghalna – mondom hangosabban, büszkén felegyenesedem, és dehogy is lihegek már. Cassius úgy mered rám, mintha szellemet látna. Elbizonytalanodik. Ahogy mindenki más is, aki hallotta, amit mondtam. – Míg te falatoztál, én gyakoroltam. Míg te ittál, én gyakoroltam. Míg te a gyönyöröket hajszoltad, én gyakoroltam, az Intézet utáni hetektől kezdve az Akadémia kezdetéig.

– Lorn au Arcos nem vállal tanítványokat már vagy harminc éve – sziszegi Cassius.

– Velem kivételt tett.

– Hazudsz.

– Igen? – nevetek nagyot. – Gondolod, azért jöttem ide, hogy megölessem magam? Gondolod, jogod van az életemre? Dehogy, Cassius. Azért jöttem, hogy a szüleid szeme láttára öljelek meg.

Hátrál, a szeme apjára, Karnusra villan.

– Ugyan, testvérem. Gyere, biztosan kíváncsi vagy, milyen jól tudok vívni.

Egy pillanat, és megrohanom, sötét, éji, ragadozó árnyként rontok rá, a vállaim behúzva, energiatakarékosan, teljes némaságban.

„Az ostoba a leveleket tépkedi le. A barom a törzset vágja ki. A bölcs a gyökereket ássa ki.” Visszhangoznak agyamban Lorn szavai. Rohamozok, lábaim haránt széttárom. Nem az általános Arany tanítás szerinti négy másodperces egy rohamom, hanem hét. Aztán hat, aztán vissza hét, majd ritmust váltok, felborítom a megszokott mintázatot. Egy támadásban tizenkét mozdulat.

Cassius védelme pontos és tökéletes. Ha úgy harcolnék, ahogy ő tanított, akkor végezhetne velem. De mozogni a nagybátyám tanított, ölni pedig egy legenda. Dühöngve perdülök meg, és már le is sújtok, ahogy egy hatalmas szélvihar csap le áldozatára, összezúzom, visszaverem, szünetet se hagyok. Amikor támad, félrehajolok, és kivárom a pillanatot, amikor megtörhetem a ritmusát, ahogy Lorn au Arcostól tanultam. Körözök körülötte, soha nem hátrálok előle. Ha az ember hagyja magát visszaszorítani, soha nem fog tudni támadásba lendülni. Az ellenfél erejét kihasználva kell új szöget találni. Körbe kell folyni. Ez a Fűz Változat. A védelemben kecses és mozgékony, akár egy könnyű tavaszi ének, de amikor támadásra kerül a sor, szörnyűséges és végtelen, ahogy a hegyekből lesöprő jeges, téli szélben csapkodnak, táncolnak sebesen a fűzfa hosszú, hajlékony ágai.

Lelkemben a Vörös harcol az Arannyal.

Ostorként és görbe parittyaPengeként jár kezemben a kard. Szétzúzza kardját, és bal oldalán az égisze sisteregve reccsen ketté ütésem súlya alatt. Cassius megbotlik. Így kopasztja meg a sikátor harcosa a kakastollas díjvívót.

Kacagok. Őrült kacagásom megtölti a teret, és a tömeg döbbenten ujjong, valaki felsikolt, ahogy Cassius égisze kisül a csapásaim alatt. Az egység sziszeg a bal karján. Megvágom a csuklóján, a könyökén, a térdén, a bokáján. Megpörgetem a pengét, megsebzem az arcát. Megállok, könnyedén hátrébb húzódom, az ostoromat parittyaPengévé formálom. Aki ezt most látja, örökké emlékezni fog.

A nők Cassiusért sírnak. Régi szeretői, akiket elcsábított, akikkel ágyba bújt, akiket hamis ígéretekkel megszédített és azután elhagyott, hogy gyászolják, hogy generációjuk legnagyszerűbb férfija dobta el őket. Most végignézik, ahogy egy másik férfi véres péppé veri.

Szégyenbe hozom, de mindennek csak egyetlen célja van. Hogy a Bellonák és Augustusok közötti forrongó gyűlölet háborúskodásba csapjon át.

Körbejárom a kört, mint egy ketrecbe zárt oroszlán, míg elérek Bellona Imperátor elébe.

– A fia most meghal – kiáltom bele vadul fél méterről a képébe.

Vaskos ember. Az álla szögletes, szimpatikus, hegyes kis szakállkával. A szemében könnyek remegnek. Nem szól semmit. Nemes férfiú, nem fog letérni a becsület ösvényéről, még ha ez egyet jelent is legkedvesebbik fia halálával.

Sötét dühöm ellenére is szégyellem magam. Szörnyetegnek érzem magam, hogy az a férfi vagyok, aki előlép a sötétből, és feldúlja egy család életét.

– Csak nézi hát? – üvöltöm.

Bellona Imperátor felesége már nem ilyen nemes asszony, forrongva, háborogva sandít az Uralkodóra, a tekintete vádló. Látom, értem, hogy mit akar.

Visszatérek Cassiushoz. Végig kell hát nézniük, és nem tehetnek semmit ellene, ahogy én se tehettem semmit, amikor ők megölték Eót.

– Lady Bellona nemesen végignézi hát Cassiusa halálát? Végignézi, ahogy elhagyja ezt a világot? – mennydörgöm, az asszony szája legörbed, Karnus és Cagney fülébe suttog. – Ez hát a Bellona-Ház nagy ereje? Csak néztek birkaként, amikor betör közétek a farkas?

Jó nagy cirkuszt csinálok a forróvérű Bellonák kedvéért. Cassius nem adja fel. De elbotlik, ahogy átmetszem a térdhajlatát, a hóba zuhan, de kétségbeesetten próbálna rögtön ismét felkapaszkodni. Vére mintha árnyékot vetne talpa köré. Ő is ilyen lassan végzett Titusszal. Rémülten pillantgat a családjára, tisztában van már vele, hogy nem látja többé őket. Az Aranyak nem jutnak a Völgybe, nekik nincs semmijük a halál után. Ez az élet nekik az egyetlen mennyország. És mindennek dacára szánom őt, szomorú látvány ez, ahogy van.

A Lady Bellona felbiztatta Cagney már előrébb lépett, éles, csinos arcát düh torzítja. Csak még egy kis fájdalom az erős Cassiusnak, és ugrik. De most az Imperátor keményen megragadja a karját, és visszarántja. Sötét pillantást vet Augustusra, majd körbenéz az egész nagy gyülekezeten.

– Egyetlen Bellona sem avatkozik a küzdelembe. Becsületemre mondom.

De a felesége nem mond semmi hasonlót, hanem hangsúlyosan az Uralkodóra néz, tekintete mindent elárul, mire Octavia felemeli a kezét:

– Megállj! – kiáltja. – Megállj, Andromedus!

Ledöbbent ez a közbeszólás.

Mindenki az Uralkodóra néz, fel az emelvényre. Cassius lihegve kapkod levegő után. Nem lehet ennyire ostoba az Uralkodó. Vagy igen? Mert ezzel alátámasztja a pletykákat, mindenki világosan láthatja, hogy kihez húz már a szíve. A Bellona család az új kegyenc, ők kerülnek az Augustusok helyébe a Marson. Cassius lényeges eleme volt a tervnek, de most elszámolta magát, mert a kis vitéze meg fog halni, és ez felborítja az uralkodói terveket. Akkor se hittem volna, hogy meg fogja tenni, amit most megtesz. Mert olyan végtelenül ostoba lépés. Olyan rövidlátó. A gőgje elvette az eszét.

– A törvény függeléke kimondja, hogy mivel a Fehér nem adhatta fel a szokásos áldását a párbajra, a vége vagy halál, vagy megadás – hirdeti ki az Uralkodó, és Cassius anyjára pillant. – Ezek a párbaj szokásos keretei. Oly sok drága gyermekünket veszítjük el az iskolákban. Kár lenne ezt a két remek férfiút egy ostoba iskolai viszály miatt elveszítenünk.

– Uralkodóm – kiált Augustus mohó vérszomjjal –, a törvény nem beszél semmi függelékről. Ha egy párbaj elkezdődött, a reá vonatkozó szabályokat nem változtathatja meg se férfi, se nő.

– A törvényekre hivatkozol. Milyen kellemes irónia éppen a te szádból, Nero.

A tömegen kuncogás fut körbe, vagyis valóban közszájon forog, hogy Augustus megpróbálta kijátszani a szabályokat, és megvenni a Sakálnak a győzelmet az Intézetben.

– Augustus pártját fogjuk ebben az ügyben, Uralkodóm – harsogja egy mély hang. Előlép Daxo au Telemanus, Pax bátyja, aki éppolyan magas, mint néhai barátom, csak nem olyan bikatermetű. Ő inkább hajlékony, égbe törő fenyő, nem a szikla, amelyen áll. Ő is tarkopasz, mint az apja, Kavax, csak épp koponyája bőrén Arany szárnymintázattal. Busa szemöldöke alatt álmos szemeiben gonosz szikra táncol.

– Milyen meglepő – károgja Cassius anyja.

– Hitvány álnokság! – dörgi Kavax. Felváltva cirógatja saját vörös, villás szakállát és ölében a rókáját. – Bűzlik az álnokság és a részrehajlás. Engem nehéz kihozni a sodromból. De most kezdek megsértődni. Igen, ez sértés!

– Vigyázz a nyelvedre, Kavax – inti rendre jegesen az Uralkodó –, vannak visszavonhatatlan szavak.

– Ha egyszer kimondtuk, minden szó azzá válik – mondja Daxo, és a Gázóriásokról érkezett családokat lesi, ahol, tudja, támogatókra talál. – De azt hiszem, Uralkodóm, most csakis jó tanáccsal szolgálhatunk: még az uralkodói szó sem erősebb a törvénynél. Uralkodói apád éppen tőled tanulhatta meg a leckét.

Az Uralkodó Fúriái fenyegetően lépnek előre. Az Uralkodó maga beéri egy szigorú kis mosollyal:

– Te pedig azt ne feledd, ifjú Telemanus, hogy az én szavam maga a törvény.

Érdemes megjegyezni: egy Arany parancsolhat más Aranyaknak. De mindenki kockáztat, ha maga hirdetheti ki hatalmát. Az Uralkodó oly régóta ül már a Hajnal Trónján, hogy erről megfeledkezett. Mert szava nem a törvény. Ezek a szavak is csak szavak, amelyek most éppen kihívóan visszhangoznak közöttünk.

És én tárt karokkal fogadom ezt a kihívást.

Amint a pillantásunk egymásba fonódik, már belátja, hogy szavai elhibázottak, és egyszerre ébredünk rá, hogy van, amit még ő sem akadályozhat meg ebben a pillanatban.

– Senki nem rabolhatja el tőlem, ami az enyém – morgom.

És Cassiusra vetem magam. Felemeli a kardját. Ő nem hagyta, hogy megadjam magam a sárban, az Intézetben. És én se leszek vele most kegyesebb. Lesújtok, elsápad. Arra gondol, amit itt kell hagynia. Arra gondol, milyen értékes is az élet. Az utolsó leheletéig igazi Arany. Kiáltoznak rám, hogy hagyjam abba, hogy ez nem igazságos így.

Ez hát szerintük az igazság.

Hogy engem könnyedén hagytak volna meghalni.

Cassius a torkomnak ugrik. Csak csapda, mert a beretva ostorként suhan a bokám felé. Arra számít, hogy meghátrálok. De én rávetem magam, átvetődöm a beretva hurka alatt, átugrok a feje felett a gyér gravitációban, és hátra se nézve suhintok magam mögé. Ostorom a kinyújtott jobb kezére fonódik, kioldom a szeget, a beretva megmerevedik, és az elfagyott, téli ág reccsenésével metszem le Cassius au Bellona kardforgató karját.

Néma csend, majd az övéi felüvöltenek. Még egy hosszú pillanatig nem fordulok meg. De amikor végre igen, Cassius még áll, még ha nem is marad már sokáig ezen a világon. Ekkor zuhan el, és nem mozdul senki. Apja némán süti le a szemét a földre.

– Azt mondtam, megállj! – harsan az Uralkodó hangja. Két Fúria pattan le az emelvényről kivont karddal a kezében.

– Végezd be – kiáltja Augustus.

Cassius felé indulok. Remegő szájjal köp ki felém, még most is megvető és gőgös. Felemelem a kardomat. És egy kar ragadja meg a csuklómat. Nem acélos szorítás, hanem meleg, lágy fogás.

– Győztél, Darrow – mondja Musztáng halkan, és szembe fordul velem, belenéz a szemembe. A Fúriák megtorpannak a körön kívül. – Ne vetkőzz ki emiatt önmagadból.

Nem hittem volna, hogy Eo figyel a Völgyből. Hitemet veszítettem ebben a pokolban. Musztánggal tér vissza minden. Akár figyel Eo, akár nem, egyvalami biztos. Musztáng figyel engem, és amit a tekintetében most látok, elegendő, hogy a karom erőtlenül hulljon le a magasból. Erre mosolyodik el végül, mintha évek óta most látna először.

– Íme, itt vagy hát.

– Öljétek meg! – süvölti Cassius anyja. – Öljétek meg, most!

– Ne! – kiáltja Bellona Imperátor, de már késő.

Musztáng szeme elkerekedik.

Ahogy megpördülök, a kör pereme beomlik, feloldódik, mintha homokot fújna szét a szél. Az első Bellona már oson is felém macskaléptekkel, gyilkos szándékkal. Egy másik követi. És már érkezik is Tactus Augustus oldaláról, meg egy másik Lándzsás. Fülemet megüti barátom harci vonítása. Válaszol rá egy másik, vagyis akadnak még embereim a régi hadseregemből itt az Aranyak között.

Cagney au Bellona ér oda hozzám elsőként. Ellopott beretvám lendül a kezében, le is bukom, de ha Musztáng pengéje nem védi ki a vágást, a fejem már a lábam előtt gurulna. Szikra csapódik az arcomba, Tactus oldalról elkapja Cagney-t, szó szerint kettéhasítja.

Üvöltések.

A Kivérző Tér teljességgel megsemmisül. Bellona és Augustus Aranyak esnek egymásnak, hogy védjék társaikat. Mások meg menekülőre fogják. Karnus elkapja Tactust, rohanok is a segítségére, és amíg Victra és a többiek nem áramlanak be közénk, együtt álljuk a sarat. Musztángot közben elveszítem, és most lázasan próbálom megtalálni. Egy penge sziszeg a fejem mellett.

Kiáltások. Az Uralkodó próbálja lecsendesíteni a gyülekezetet, békére utasít, de mindhiába. Egy nő Cagney teteme felett sikoltozik. Tucatnyi férfi és nő gyilkolja egymást beretvával. Tactus vállát átjárja egy beretva, ahogy mellettem harcol. Magamhoz rántom, és lecsapom a Bellona karját, aki épp kirántaná a sebből a fegyverét. Tactust támogatva próbálok kijutni a forrongó térségből, ösvényt nyitok, egy penge felkarcolja a karomat. Most megpillantom Musztángot, a földön heverő Cassiust óvja a testével. Nem tudom, életben hagyják-e a Bellonák, végül is az asztalukhoz engedték, de lehet, hogy az most nem jelent semmit. Felé nyomakodom, Tactusszal együtt taszigáljuk el utunkból a tömeget.

Egy nőbe szaladok bele, Antonia az. Az arca felragyog, kés villan a kezében, hasba döfne, de a nővére, Victra behúz egyet az arcába, Tactus pedig fejbe rugdalja, ahogy elzuhan a földön. Victra rám nevet, de Karnus belemarkol a hajába, és csak Leto segítségével szabadulunk, aki szivárványos pengéjét suhogtatva, pontos vágásokkal érkezik. Majd jönnek a Telemanusok is, apa és fia vágja az Aranyakat, mint a gabonát, beretvájuk feleolyan hosszú, mint a testem.

– Ide, Tactus! – kiáltom.

Tactus vérzik, de őrült üvöltéssel mellettem terem, mintha most is Sevro oldalán harcolna. Magasra szökellünk a gyér gravitációban. Tudja, hogy Musztángot keresem, csakhogy a Bellonák sokan vannak. Beretváik halálosak.

– Musztáng! – üvöltöm, miközben kiütök két Bellonát, az egyiket az arcán éri a vágás, a másiknak a torkába döföm az égiszemet. De soha nem fogynak el, egyre vastagabb a fal Musztáng és köztem.

– Óvd a Főkormányzót! – kiáltja át nekem Musztáng higgadtan, hogy egyszerre elszégyellem forrófejű tébolyomat. Engem csak a hibbant lovagiasság mozgat, míg ő józanul gondolkodik. Nem kellek én ahhoz, hogy ő elmeneküljön. – Az apámra vigyázz!

És bár látni nem látom, engedelmeskedem.

Hagyom, hogy Tactus a galléromnál fogva rángasson vissza, védvonalunk visszahúzódik, oldalról próbáljuk fedezni magunkat. Valaki más is azt üvölti, hogy védjük a Főkormányzót. Mások Bellona Imperátor és Cassius védelme miatt kiáltoznak. Több család fejét fegyveres kísérete gyűrűbe fogja, és próbálja kivont kardokkal kimenteni a káoszból. Mindenki a lifteken igyekszik menekülni a toronyból, hiszen gravCsizmát nem húzhatott senki. Egyre kevesebben vagyunk. Az Uralkodó Pretoriánusai (fekete-lila egyenruhás Aranyak és Obszidiánok) sietve menekítik ki Octaviát, és repülnek el vele a félresikerült estélyről. Harcedzett karok forgatnak beretvákat és impulzusPengéket. Pretoriánus egyenruhába bújt Aranyak érkeznek Szürke egységek élén, hogy oszlassák a tömeget. Bevetési páncélzatban vannak, fájdalomlövedéket és oszlatóHullámot lőnek ránk, az Aranyak úgy reppennek szét előlük, mint az őszi legyek.

– AUGUSTUS! – harsogja a gigászi Karnus, ahogy a Bellona-sorokból rohamra indul, akár egy felbőszült elmeháborodott. Valakit a földre taszít a vállával, az égiszével bezúzza egy Lándzsás arcát, és Augustust célozza be, hogy egyetlen jól irányzott támadással lefejezze családja gyűlölt riválisát. – AUGUSTUS!

Legjobb vívónk, Leto áll be a Főkormányzó elé, hogy testével és beretvájával megóvja.

– Hic sunt leones! – rikoltja az égre.

Leto mozgása akár a higany, könnyed, ruganyos, kecses. Hátraszorítja Karnust, és már épp felhasítaná a gyomrát, amikor egyszer csak megtorpan, a mozdulatába merevedik. Karnus hátrahanyatlik, aztán felegyenesedik, álmélkodva néz körbe, hogy még mindig él. Letóra néz, aki úgy kap a combjához, mintha megmarták volna.

Ernyedt karokkal zuhan térdre. Hosszú haja az arcába omlik, olyan, mint aki beledermedt a mozdulatba, a forrongó káosz közepén térdelő, mozdulatlan alakként. Szeme szomorúan izzik a mögötte békésen elhaladó űrhajó gázködében. Gyönyörű ebben az utolsó pillanatban, mielőtt Karnus kardja lesújt rá, és a feje a földre gurul.

– Leto! – üvölti Augustus.

Tágra meredt szemmel ugrik neki a Telemanusoknak, akik elvonszolják onnan, miközben a háttérben a vigyorgó Sakált látom, ahogy az Arany Stílust, amelyet ujjai közt pörgetett megbeszélésünk alatt, visszadugja ruhája ujjába.

Tekintetünk összeakad.

Fogait kivillantva elvigyorodik.

Már tudom, hogy a sátánnal kötöttem alkut.

13

Veszett kutyák

Elmenekülünk a torony tetejéről, bár Musztángot kénytelen vagyok hátrahagyni. Persze, tudja ő jól, hogy mit csinál. Erről valahogy megfeledkeztem. Hogy ő mindig pontosan tudja, mi a francot csinál.

– Nem fogják bántani – nyugtatgat Augustus. Azt hiszem, életemben először látok érzelmeket az arcán. Nem, másodszor. Amikor Letóért kiáltott, olyan volt, mintha a fiát veszítette volna el. És most is olyan az ábrázata, ernyedtek, beesettek a vonásai, mintha legalább húsz évet öregedett volna. Legidősebb fiát már elveszítette. Második feleségét, gyermekei anyját szintén. És most oda a férfi, akit fia helyett örökbe fogadott, akit örököséül szánt, és aggódhat a nőért, aki a néhai felesége után megmaradt emlékül.

Ha bántják, csakis én tehetek róla.

Én indítottam be a gépezetet. És milyen sikerrel. A kezemről még most is csepeg a vér, szivárog az ujjaim között, megül a körömágyban, úgy fest, mint a vörös lópatkó. Ahol nem vérmocskos, ott fehéren virít a bőr, megfeszült izmok teszik vértelenné. Undorodom a látványtól, de a kezeim erre készültek, erre valók.

Elmenekülünk a vörösre festett téli tájból, sebesültjeinket visszük magunkkal: tucatnyian vannak, köztük hét halott. A népes kíséretben alig húsz harcoson nem esett karcolás. Nincs meg viszont mindenki. A rendkívüli Letónak vége, Plinius szárnysegédjét felaprították, az egyik Prétorunk nyakába tőrt döfött Kellan au Bellona.

Én cipelem a lift felé a nőt, próbálom elállítani vagy legalább csillapítani a vérzést. Nincs sok esélye. Victra a ruhája egyik darabját szorítja a sebre.

Mit nem adnék egy pár gravCsizmáért! De így szoros falba rendeződünk urunk körül, beretvánk kivonva. Könyökömön csorog le a vér. Az arcomról izzadság csöpög, de mindenkiről vörös cseppek hullanak a lift márványpadlójára sebeinkből, kardunkról, kezünkről. Csak a mosolyok villognak fehéren.

Melegem van az egyenruhámban, kigombolom a felső gombjait. Tactus csendesen vérzik mellettem. A bal vállát keresztüllyukasztotta a penge, tiszta szúrás.

– Csak egy kis vér – inti le Victrát, aki aggódik érte.

– Ami folyik el belőled egy lyukon.

– Semmi rendhagyó – pillant le Victra ölére. – A vérveretes pokolba! Lyuk rajtad is van, mégse sír a szám. Juúúúhú! – vonít fel, ahogy Victra letép még egy darabot a ruhájából, és a sebére szorítja. De sokáig nem érdekli a saját szenvedése, vad, boldog pillantással vigyorog rám. – Lorn au Arcostól tanulsz, ember! Te ravasz kis korcs!

Megmentette az életemet Cagney támadásától. Biccentek, és összecsapjuk véres ökleinket, egy pillanatra megfeledkezem minden nyomorúságról.

Az Aranyak, Házunk Lovagjai, Prétorai, a sok hadviselő férfi és nő, akik a mi családunkban nagyobb arányban vannak a politikusokhoz, gazdasági szakemberekhez képest, mint a többi Házban, elégedetten mázolják fáradt öklükkel véresre a homlokukat. Ezek az Aranyak csak azon boronganak aranyéletükben, hogy sajnos nincs már kit meghódítani. Vagyis nincs kivel harcolni. Nincs ki ellen hasznát venni a sok gyakorlásnak, háborús játéknak. Na, hát tőlem most kaptak egy falatnyi harcot. És bár urunk fő Lándzsása halott, és Vezérprétorunk épp elvérzik a vállamon, ráadásul Musztáng az ellenség kezére került, ők készen állnak. Egytől egyig várják az új fordulatot, hogy újabb tetemekkel szaporíthassák a sort.

Öregek és fiatalok néznek rám mohón. Hogy adjak nekik enni.

Ilyen alfának, Primusnak lenni. Mindenki más tőled várja, hogy irányítsd. Jóval azelőtt megérzik rajtad a vér fémes bűzét, hogy összekennéd magad. Mindegy, hány éves vagy. Mindegy, mennyire tapasztalt. Csak az nem mindegy, hogy tőlem jutnak új gyilkolnivalóhoz ezek a perverz seggfejek.

Gyerekek sírnak fel közöttünk. Döbbenet. Milyen törékeny lények ebben a borzalmas éjszakában. Augustus húgának fiai és lányai. Apjuk simogatva igyekszik csitítani őket. Míg végül az anyjuk ingerülten felhorkan, lekever mindnek egyet-egyet, és csend is lesz rögtön.

– Tessék bátran viselkedni.

Odalenn, a torony tövében nem várnak ránk Szürke és Obszidián embereink, elvitték őket valahová. De az Uralkodó gárdája se rohan le bennünket, vagyis egyelőre nem döntötte el, mi legyen a következő lépés. Erre számítottam. Nem ölhet halomra bennünket. Ha egy család nekimegy egy másiknak, és kiirtja őket mind egy szálig, az egy dolog. De hogy maga az Uralkodó a Szenátus által ráruházott hatalommal és javakkal élve tegye meg ugyanezt, az már nagyon is más téma. Korábban történt egyszer ilyen, de azt az Uralkodót lefejezte a saját lánya. Az a lány, aki most a trónon ül.

Hogy utálhat most!

A liften túl, a ligetekben kanyargó macskaköves ösvények mentén fények villannak. De a zenészek már nem muzsikálnak. Kiáltások, sikolyok törik meg a hosszú, vérfagyasztó csendet. Aranyak menekülnek ki a fák közül, a csarnokok irányába, hogy mielőbb a hajójukban legyenek, és indulhassanak haza. De akadnak olyanok is, akik nem a menekülést választják. Hanem a vadászatot.

Erre nem számítottam. Pedig az Intézetben is megtörtént, amikor a diákok ráébredtek, hogy ez már rég nem játék. És nincsenek szabályok. Más családi viszályok is eldőlnek a kísérteties csendben és sötétben, és már nem emberek járják a Citadella Kertjét, hanem pokolfajzatok. Vajon mi történhet még, most hogy elillantak fejünk fölül a szabályok?

A távolban négy vadászt látok. Három férfi és egy fiatal nő suhan hangtalanul a fák alatt szoros falkában, átugranak egy patak felett. Az éhezők mohó ereje hajtja őket. A fiatalság törtetése. A Falthe-Házból valók, és már felismerem közöttük a mazsolaszemű Lilathot, akivel a Sakál elküldte Cassiusnak a holót arról, hogy végzek Juliannel. Mellette pedig Scipio lohol, az a masszív srác, aki Antonia ágyát melengette.

Némán figyeljük őket, ahogy liftünk talajt fog. A kis falka halált hozva száguld a Thorne család gyanútlan menete felé, a sok vörös és fehér báli ruhás, ártatlan alakra vadásznak. Ahogy megérzik üldözőiket, rohanni kezdenek a csarnok felé, de késő. Rózsa címerük a földre hull, és a gyilkosok lecsapnak rájuk. Egy családot kiirtanak. Ijesztő gyorsasággal dolgoznak beretváik, nem úgy, mint a párbajban. Én nem kapkodtam. Itt csak célratörő, halálos vágások suhognak. Látom, ahogy egy tíz év körüli fiúcskát felaprítanak. Az Aranyak a gyerekeket se kímélik. Nem tartják vétlen ártatlanoknak, hanem azt az üldözőt látják bennük, aki évek múlva levadássza majd őket, ha nem végeznek velük idejében. Ők az ellenség magvai. Egy báli ruhás asszony felveszi a harcot, és az egyik támadót megöli, de utána neki is vége. Két kisgyerek elmenekül, az egyiket elkapják. Az az egy kislány marad hátra az egész családból, aki elszaladt.

És akkor a Falthe Lándzsások táncra perdülnek, hatalmas, nagy dobbantásokkal forgolódnak, sarkukat mélyen belevájják a sötét talajba. Nem táncolnak, hanem…

– A vérveretes pokolba – átkozódik Tactus, és megdörzsöli arcát.

– A gyerekek… – suttogja Victra.

Augustus nem szól, arca kemény, mint a kő.

– Tizenöt gyerek volt a Thorne családban – mondja Victra, szemében könny csillog. Meglepő.

– Szörnyetegek – suttogja a Sakál, és beleborzongok, hogy mennyire jó színész. Mert egy percig se érdekli az egész.

Gyerekek. Vajon Eo akkor is elénekelte volna a dalát, ha tudja, milyen kórus kíséri majd az emlékét? Mindannyian cipeljük a terheinket. És ahogy látom a fák között elillanó gyilkosokat, érzem, hogy engem egy napon agyonnyom majd a magamé. Majd valamikor a jövőben.

– ZavarMezőben vagyunk – jelenti Daxo au Telemanus, és mutatja sötét kargépét. – Nem akarják, hogy a pályán álló hajónkkal kapcsolatba lépjünk.

Augustus a saját gépére pillant, az is süket, majd megjegyzi, hogy a többiek hamarosan visszakapják Obszidián, Szürke és Arany harcosaikat, kíséretüket, de addigra nem ártana biztonságba jutnunk, a hajónkra. Mert akkor ellenünk fordul majd a szerencse.

– Te rántottál ebbe a káoszba, Darrow. Most vigyél is ki belőle – hajol felém, és tapogatja ki a nyakamban cipelt Prétor pulzusát. – Ezt hagyd itt. Egy perce sincs már – törli meg a kezét. – Épp eléggé hátráltatnak bennünket a gyerekek.

Ahogy leteszem a Prétort a lift padlójára, mormol valamit, de nem értem, mit. Ha majd meghalok, én egy szót se szólok majd, hiszen tudom, hogy a Völgybe érkezem. De hogy ez a harcos hová jut innen? A sötétségbe. Az utolsó szavait sem értette senki, aztán pedig úgy hajítjuk félre, mint egy hervadt virágot. Lezárom a szemét véres tenyeremmel, hosszú, halvány, vörös csíkokat hagyok az arcán. Victra megszorítja a vállamat.

Felegyenesedem, és kiadom az utasításokat. Vagy tizenöt jó gyilkosunk van, néhányan korombeliek, mások jóval idősebbek. De senki sem ellenkezik. Még Plinius se. A Telemanusok határozottan boldogok, hogy követhetnek. A szükségesnél hosszasabban néznek bele a szemembe, mélyebben hajtják meg fejüket, mint ahogy az illem megkívánná.

– Remélem, senki sem unatkozik – kezdem, mire nevetnek. – Ha valamelyik család úgy dönt, hogy jó pontot szerezhet a Bellonáknál vagy az Uralkodónál, ha tálcán viszi elébük a Főkormányzó fejét, akkor minden bizonnyal társaságot kapunk – folytatom. – Ha velük végeztünk, utána eljutunk a csarnokig. Telemanus, te és a fiad mostantól a Főkormányzó árnyékai vagytok. Mással nem törődtök, világos? – Busa fejükkel bólogatnak. – Hic sunt leones.

– Hic sunt leones – visszhangozzák.

Ahogy végre kinyílnak az ajtók, vagy negyvenen fogadnak bennünket. A tritoni Norvo család és a Jupiter holdjairól érkezett Codovanok.

– Nem túl fényes kezdet – sóhajt Tactus.

– Norvo és Codovan velünk van – feleli Augustus. – Fizetett barátaink.

– Codovan, te senkiházi – bőgi Kavax. – Én meg még Bellona emberének hittelek.

Augustus ilyesmire számított.

Az új Aranyakat is eligazítom. És hiába számítok tiltakozó ellenvetésekre, ők is szó nélkül végighallgatnak, várják a parancsaimat. Ez a sok Prétor, politikus, sok szíjas, harcedzett férfi és nő. Alig tudom türtőztetni a széles jókedvemet. Hihetetlen, mekkorára dagad hirtelen az ember hatalma, ha könyékig véres, és ez a vér nem a sajátja.

Átvisszük a Főkormányzót a Kerten. Háromszor rontanak ránk, de Tactus Augustus köpenyében tévútra vezeti őket. Ezerszínű rózsaszirmok peregnek a bokrokról, fákról, ahol a harc dúl, ám a végén már mind egyforma vérvörös.

A Falthe család gyilkos triója megpróbálja tőrbe csalni Tactust, ahogy visszafelé igyekszik közénk. Tactus egyedül is derekasan állja a sarat, fél pillanat alatt elintézi a két fiút, csak Lilath menekül el. Tactus dühödten ugrál az egyik halott Falthe gyilkos fején.

– Csecsemőgyilkosok – kiáltozza köpködve, míg Victra el nem rángatja onnan. Én a Sakált tartom szemmel. Fel vagyok rá készülve, hogy bármelyik pillanatban tőr állhat a hátamba, és úgy végzem, mint Leto. De a Sakál csak lépked előre az apja mellett. Senki se látta, mit tett Letóval. Vagy ha látták is, a félelem elnémítja hangjukat.

Amikor végre áthaladunk egy fehér mészkő hídon, és elérjük a csarnokokat, mintha helyreállna a Társadalom Rendje, visszatérnének a törvények. AljaSzínek kotródnak az utunkból, ahogy immár hetvenen viharzunk be a csarnokokba, hogy elhúzzunk erről a nyavalyás holdról. De a landolóplaccunk üres, csak a fű és a fák változatlanok körülötte. Eltűnt az összes családi hajónk, a fejünk felett pedig a Társadalom sárkánySzárnyas járőrei cikáznak.

Kikérdezünk egy reszkető Narancsszínűt. Tactus a grabancánál fogva emeli a magasba, az meg rémülten pillantgat hetvenünkre. Még soha nem beszélt Arannyal, pláne nyakig véres Aranyakkal nem. Victra félretolja Tactust, és halkan tárgyalni kezd a Narancsszínűvel.

– Azt mondja, a hajóinkat két órája arra utasították, hogy térjenek haza.

– Először az Obszidiánjainkat tiltják ki az estélyről, most meg ez – motyogja Tactus.

– Vagyis az Uralkodó tervezett valamit – szólal meg a Sakál. – Csakhogy az a valami nem szökhetett szárba. Eltávolította az Obszidiánokat, az embereinket, a hajóinkat, hogy elszigeteljen bennünket – magyarázza, és közben gondterhelten méregeti a Telemanusokat. – El akart zárni bennünket. Te mit gondolsz, apám, mit őrizgetett a kis tarsolyában?

Augustus elereszti a füle mellett a fia szavait, mert egy ideje aggodalmasan az eget kémleli.

– Szent szűzanyám – átkozódik Victra.

– Mindenki készenlétbe! – bőg Kavax a harcosainak.

– Hugyozzatok szájba – sápad le mellettem Tactus.

Ahogy felnézek, a pokol maga érkezik fölénk. Pretoriánusok.

Hetven beretva kígyózik elő harcra készen, és szétszóródunk, ha esetleg energiafegyverekkel támadnának.

– Te maradj mellettem, Darrow – rendelkezik Augustus.

Apró, fekete pöttyök támadnak ránk az éjszakában. De éles szemünk jól látja őket. Feketén landolnak hármasával, mint valami égből pottyant Luciferek.

Bumbumbum. Bumbumbum. Bumbumbum.

A fák között fognak talajt, a fűben, elvágják az utunkat, nehogy visszajussunk a Citadella területére. Obszidián és Arany Pretoriánusok, Lovagkapitányok. A Pretoriánusok Obszidiánjai a Titánról valók, ezerszer kegyetlenebbek az Akadémián közreműködőknél. Senkinek a világon nincs olyan vértezete, mint az övék. Sötétlila alapon fekete kacskaringók, mintha az éjszaka koralljai kígyóznának testükön. Szoros alakzatban állnak fel, a végsőkig hűek egymáshoz és hitükhöz, esküjükhöz.

Végül kilencvenkilencen sorakoznak előttünk, és Arany parancsnokuk ér földet utolsónak, fél térdre. Felegyenesedik, sisakja magas, kacagó farkaskoponya. Köpenye ragyogó arany, rajta a Társadalom Piramisa, lobog a szélben. Egy Olümposzi Lovag. Tizenketten vannak az egész Naprendszerben, és mind a Társadalom Rendjének megóvására esküdtek fel. Ez itt a Harag Lovagja, ami hatvan éven át Lorn volt, mielőtt még visszavonult volna az Europára. Az Aranyak szemében fontos mítoszokat testesít meg, ahogy az Intézetünk tizenkét Háza is. Ez a férfi, akit az Uralkodó végül Lorn helyébe léptetett, nálam sokkal vékonyabb, kisebb.

– Ki vagy, Lovag? – kiáltom oda neki. – És mik a szándékaid?

A lovag feltolja sisakja rostélyát, lenszőke haja rusnya, hegyes arcába hullik. Izzadtan csillog, kortól és aggodalmaktól ráncos. Felnyerítek, ahogy ferde szájával elmosolyodik. Sokan meghökkenten pillantanak rám. Na, most végképp azt hihetik, hogy őrült vagyok. A Harag Lovagja a nyakamba pottyan a sötét éjben, és én a képébe röhögök.

– Hát már fel se ismersz, kis szarevő? – nevet vissza.

– Rondább, mint valaha, Fitchner!

– Fitchner! – horkan nagyot Tactus. – Milyen romantikus.

– Hahó, öcskös – nevet még szélesebben Fitchner, ahogy meglátja Tactuson a Főkormányzó köpenyét. – Csinos holmi, de attól még nem te vagy Augustus Főkormányzó. – Csettint a nyelvével, és csípőre vágja a két kezét. – Főkormányzó! Főkormányzó, édesem! Hol a pokolban bujkálsz?

– Mars Proktor – lép elő mögülem a Főkormányzó a szemét forgatva.

– Itt van hát az én édesem! De az a titulus lejárt lemez már, nem is tudtad?

– Azt látom, hogy új a sisakod.

– Csinos, igaz? A hölgyek imádják. Nem is emlékszem, mikor kerültem ennyi Arany ágyba – tesz a csípejével beszédes mozdulatokat Fitchner. – De hogy milyen macera volt megszerezni! Azt hittem, sose lesz már vége a sok párbajnak meg vizsgának! És az Uralkodó szeme előtt folyt a hacacáré, öcskös. Minden férfi és nő kiállt magáért. Aki csak magának akarta a melót. Újra meg újra. De a szerencse a szemeteknek kedvez!

– De hogy… – szalad ki a számon. – Mindenkit legyőzött?

– Egy fenét – húzza el a száját a Főkormányzó. – Csak a legnagyobb harcosok szerezhetik meg a dicsőséget, akik közé Fitchner soha nem kerülhetne be. Mit ígértél az Uralkodónak ezért az új sisakért?

– Hát, amikor Darrow legyőzte a fiadat, az ő csillagát lovagoltam meg. Szeva’, Sakál, te kis patkányféreg. Aztán volt egy vérveretes verseny, és hát… a részletekről kérdezd inkább Tactus bátyját meg Jupiter Proktorát… – és színpadias pózba vágja magát. – Több van bennem, mint ami a szemnek látható, nem igaz?

– Vagyis az új sisakhoz nincs új gazdád? – érdeklődik Augustus.

– Gazda? Ugyan! – fújja fel nevetségesen a mellét Fitchner. – Az Olümposzi Lovagok gazdája a lelkiismeretük. Mi óvjuk Társadalmunk Egységét, és csakis a kötelesség vezérelhet bennünket.

– A múltban legalábbis így volt. De te az Uralkodó szolgálatában állsz – jelenti ki Daxo.

– Ahogy mindannyian, drága Telemanusom – kedélyeskedik Fitchner. – Egyébként nagy csodálója voltam az öcsédnek és persze vagyok az egész családodnak. Pazar hadikalapáccsal küzdöttél azon a thébai viadalon. Vérveretesen félelmetes vérvonal volnátok. Mindig is szerettem volna megkérdezni, mégis melyik ősötök dugta meg az orrszarvút?

Daxo enyhe sértettséggel vonja fel a szemöldökét. Kavax dörmög valamit, mintha csak a fiát, Paxot hallanám.

– Bocsáss meg, talán inkább grizzly volt? – röhögcsél Fitchner. – Csak tréfa. Finom, mi? Hiszen mindannyian szolgák vagyunk, nem igaz? A jogaros alak vérveretes rabszolgái.

– Feltételezem, hogy akkor a Marshoz való hűséged már oda, és fel se lehet… idézni benned? – kérdi a Főkormányzó. – Ha egyszer most szolga vagy.

– Mars? Mars? – csapja össze két kesztyűs kezét Fitchner. – Ugyan mi a fene az a Mars? Egy vérveretes kavics. Nem tett az értem semmit.

– A Mars az otthonunk, Fitchner – int körbe felettünk Augustus. – Az Uralkodó azt parancsolta, hogy keríts elő bennünket. Íme, itt vagyunk hát, ugyanarról a bolygóról jöttünk, mint te. Rokonok vagyunk. Hűséggel leszel hát az irányunkba, vagy feladsz bennünket?

– Micsoda tréfamester vagy te, Augustus. Vérbeli mókamester. Én a Társadalomnak és önmagamnak tartozom hűséggel, ahogy te önmagadnak, hűbéruram. Nem egy kavicsnak. Nem valami hamis rokonságnak. És nekem most az hoz hasznot, ha az Uralkodóhoz vagyok hű. Nos, az utasítás szerint most házi őrizetbe kísérlek egész népségeddel együtt. Emlékszel, elég menő kis villát kaptál fényes személyed alá. Pazar lenne, ha szépen visszaiszkolnál oda. És tovább élveznétek a vendéglátásunkat, öcskös.

– Elfeledkezel magadról – sziszegi Augustus.

– Annyi mindenről elfeledkezem. Hogy hol hagytam a gatyámat. Hogy kit csókoltam utoljára. Hogy kit öltem meg legutóbb – tapogatja végig a karjait, ágyékát, arcát Fitchner. – De hogy magamról elfeledkeznék? Na, azt soha! – mondja, majd az Obszidiánokra mutat. – És persze a kutyuskáimról se.

– És az enyémeket hova tetted? Alfrúnt?

– Pecsétes korcsaidat megöltem. Mind a kettőt – mosolyog. – Ugattak, Augustus. Túl fülsértően.

Augustus arcán düh lángol.

– Remélem, nem adtál értük túl sokat, öcskös – mosolyog Fitchner.

– Úgy beszélsz, mintha ismernénk egymást, Bronzos.

– Ismerjük is.

– Mintha egyenlők lennénk. Pedig nem vagyunk azok. Én a Hódítók leszármazottja vagyok, az Acélos Aranyaké. Egy bolygó ura. De te? Te mi vagy? Egy…

– Egy férfi kábítóÖköllel – lövi mellbe Augustust, aki hátrahanyatlik, míg a Prétorai felszisszennek. – Ennyit arról, hogy járjunk-e estélyekre vértezetben. Nos – mosolyog körbe Fitchner. – Kivel beszélhetek értelmesen?

– Velem – lép elő a Sakál. – Én vagyok a Ház örököse.

– Akkor is passzollak. Tőled feláll a szőr a hátamon.

És őt is mellbe lövi.

– Ostobaság – lép elő Kavax, míg fiát maga mögé sodorja. – Elég az ostobaságból. Velem tárgyalj, vagy Darrow-val. Elég világosak a szándékaid.

– Jut is eszembe, Darrow. Te velem jössz.

– Nagy francokat – vicsorog Victra, és belép elém.

– Telemanus, te meg a fiad vigyétek vissza a Főkormányzót a villájába, és térjetek haza. Tárgyalni fogunk – mondja csendesen és határozottan a kopasz Aranynak. A hangja karcolja a fülünket. – És ez nem javaslat volt, Telemanus.

– A fiam megbízott benne – pillant rám Telemanus –, ezért én is hallgatok rá.

– Garantálnia kell, hogy a barátaimnak nem esik baja – fordulok Fitchnerhez.

– Nem esik – pillant Victrára.

– Kicsit meggyőzőbben.

Unottan sóhajt fel.

– Az Uralkodó vérveretesen nem végeztethet ki egy egész Házat, hacsak nem születik bírósági ítélet az adott Ház árulásáról. Értve vagyok? Mert ugye az sérti a Társadalmi Szerződést. És hát attól mi, Olümposzi Lovagok rémesen érezzük magunkat, hisz tudjátok. És persze a többi Ház is. Emlékezzünk csak, hogy végezte Uralkodónk apukája is. Ha azonban ellenálltok, az elég rosszul veszi ki magát. Akkor más lesz a leányzó fekvése – hajít egy rágót a szájába Fitchner. – Mondd csak, ellenálltok?

Körbepillantok a társaságon, Kavax au Telemanusra hálásan rámosolygok. Hogy bízhat így éppen abban a férfiban, aki a halálba vitte a fiát?!

Összeszorított fogakkal fejet hajtok.

– Ez esetben állok az Uralkodó szolgálatára.

– Ahogy mindannyian.

14

Az Uralkodó

– Volt egyszer, hol nem volt, volt egy igen erős akaratú család – mondja lassan, kimérten, akár egy metronóm. – Nem szerették egymást, de együtt igazgattak egy birtokot. Ezen a birtokon tartottak vérebeket, szukákat, tejelő teheneket, csirkéket és kakasokat és bárányokat, öszvéreket és lovakat. A család rendben tartotta az állatokat, az állatok pedig vagyont, zsírt, boldogságot hoztak. Az állatok azért engedelmeskedtek, mert tudták, hogy a család erős, és az engedetleneknek együttes haragjukkal kell szembenézniük. De egy napon, amikor az egyik fiú behúzott egyet a testvérének a szeme alá, a kakas odafordult a tyúkhoz: „Édesem, tyúkanyóm,mégis mi történhetne, ha mostantól nem tojnál nekik tojásokat?”

A tekintete éget. Egyikünk se néz félre. A szigorú helyiségben csend honol, csak az ablakot verő eső hangja dobol. Magasan a felhőkarcolójában vagyunk, a fellegek között. A ködben hajók úsznak, ragyogó, hallgatag cápákként. Bőr nyikorgása kíséri, amint előrehajol, hosszú, vörösre lakkozott körmeivel színt mutat a puritán környezetben. És az ajkai leereszkedően mozdulnak, úgy hangsúlyoz minden egyes szótagot, mintha égeai utcakölyök lennék, aki épp most tanulja a nyelvet: – Apámra emlékeztetsz.

Arra, akit lefejeztetett.

És rám villantja a legrejtélyesebb mosolyt, amit eddigi életemben valaha is láttam. Szemében a hatalom jeges falai mögött pajkosság villan: még mindig ott lakik benne a kilencéves kislány, aki egymagában lázadást robbantott ki azzal, hogy egy légautóból gyémántokat hajigált a tömegnek.

Az Uralkodó előtt állok, ő pedig a kandalló melletti kanapén ül. Minden szigorú, spártai. Kemény és rideg. Arany asszony, de kőből és acélból faragták. És körülötte ez a nagy szigor és lemondás, mintha minden gesztusával azt üzenné, hogy neki nem kell se luxus, se vagyon, csakis a hatalom.

Arca ráncos, de nem nyűtte el az idő. Száz-egynéhány éves lehet, azt beszélik legalábbis, de a hivatal terhei nem gyötörték meg. Ha bármi hatása lehetett is rá, legfeljebb megkeményítette, sérthetetlenné préselte, olyanná, mint azok a gyémántok, amiket a népnek dobált. Szétroppanthatatlanná, kortalanná tette. És még jó ideig megmarad kortalan létezésében, ha a Húsfaragók ilyen csodás munkát végeznek rajta sejtmegfiatalító terápiájukkal.

És ez itt a gond. Túlságosan is sokáig akar még a hatalomba kapaszkodni. Egy király uralkodik, aztán meghal. Ez a dolgok rendje. Azért fogadják el a fiatalok az idősebbek uralmát, mert tudják, hogy egy napon majd úgyis rájuk kerül a sor. Na de ha az idősebbek nem szándékoznak lelépni? Ha már negyven éve uralkodik, de még legalább száz évre tervez? Olyankor mi történik?

A kérdésre az Uralkodó maga a válasz. Ez az asszony nem örökségként kapta meg a Hajnal Trónját. Ez az asszony elvette az elődjétől, akiben nem volt meg a tapintat, hogy időben meghaljon. Azóta negyven éven át próbálták tőle mások elvenni, de még mindig itt ül. Időtlenül, mint azok a híres gyémántjai.

– Miért nem engedelmeskedtél? – kérdi.

– Mert megtehettem.

– Halljam a magyarázatot.

– A Naprendszerben mindenütt dúl a nepotizmus. És amikor hirtelen megváltoztatta akaratát, asszonyom, Cassius javára, a tömeg elvetette morális és törvényi irányítását. Arról nem is szólva, hogy ezzel ráadásul önellentmondásba keveredett. Ez már önmagában is nagy gyengeség. Kihasználtam hát, mert tudtam, hogy következmények nélkül megszerezhetem, amit akarok.

Az Uralkodó kedvenc gyilkosa, Aja az ablak melletti széken ül – erős párducnő, a bőre egy árnyalatnyival sötétebb Octaviáénál, a pupillája macskaszerű. Az Olümposzi Lovagok egyike, egész pontosan a Próteuszi Lovag. Lorn utolsó tanítványa, mármint engem nem számítva. Bár minden tudását nem adta át neki. Páncélzata arany és éjkék, tengeri kígyók tekeregnek rajta.

Nyílik az ajtó, és egy kisfiú jön be halk léptekkel, és szó nélkül leül Aja mellé. Nem kell törnöm a fejemet, egyből felismerem. Ő az Uralkodó egyetlen unokája, Lysander. Nyolcnál nem lehet idősebb, és mégis milyen fegyelmezett. Fenséges némaságában, vékonyságában. És a szeme! Még az Aranynál is aranyabb, akár egy sárga kristály, már-már világít. Aja figyel, ahogy megnézem magamnak a fiút. Óvón vonja magához, az ölébe, és kivillantja fehér fogait. Akár egy nagymacska, üdvözlésképpen. És hosszú idő óta először kapom el a tekintetemet a fenyegetés elől. Hirtelen fellobban bennem a szégyen. Ennyi erővel térdre is vethettem volna magam előtte.

– Következmények mindig vannak – mondja az Uralkodó. – Kíváncsi lennék, mit reméltél ettől a párbajtól.

– Ugyanazt, amit Cassius au Bellona. Az ellenfelem szívét.

– Ennyire gyűlölöd?

– Nem. De a túlélési ösztön bennem… igen rendesen munkál. Cassius a szememben nem több ostoba ifjúnál, akit lebénít neveltetése. Nincs valami nagy esze. A becsületről szónokol, de közben nemtelen dolgokra vetemedik.

– Nem Virginiáért volt tehát? – kérdi. – Nem azért, hogy megszerezd a kezét, vagy legalábbis féltékeny dühödet csillapítsd?

– Dühös vagyok, de nem kisstílű – csattanok fel. – Egyébként pedig Virginia nem az a fajta nő, aki az ilyesmit jól fogadná. Ha érte tettem volna, el is veszítettem volna.

– Így is elveszítetted – morogja Aja oldalról.

– Igen, az világos, hogy már új otthona van, Aja. Elég szembeszökő.

– Szemtelenkedsz velem, jóember? – érinti meg Aja a beretvája nyelét.

– Szemtelen lettem volna, jóasszony? – mosolyodom el lassan.

– Kibelez, akár egy patkányt, öcskös – szól közbe sietve Fitchner. – Nagyon ne csináld össze magad attól, hogy Lorn megtanított tisztára törölni a segglyukadat. Kétszer is gondold át, kivel akaszkodsz össze. A Társadalom igazi pengéi sportból nem vívnak. Fegyelmezd hát a vérveretes nyelvedet.

A beretvámhoz nyúlok.

– Gondolod, ha félnénk tőled, azt magadnál tarthattad volna? – horkan fel Fitchner.

– Talán legközelebb – biccentek Ajának, és visszafordulok az Uralkodóhoz. – Beszéljünk inkább arról, miért kellett a családomat katonai őrizet alá venni. Le vagyunk tartóztatva? Le vagyok tartóztatva?

– Látsz itt valahol bilincset?

– Látok – pillantok Ajára.

– Azért vagy itt, mert én azt akarom – neveti el magát az Uralkodó.

Támad egy ötletem. Koncentrálok, hogy ne mosolyogjak közben.

– Szeretnék bocsánatot kérni, Úrnőm – mondom hangosan. Kivárják a folytatást. – Modorom mindig is… hagyott kívánnivalót maga után. Rá kell jönnöm lassan, hogy a tetteim harcmodora szinte mindig félrevisz eredeti céljuktól. Tény, hogy Cassius rosszabbat érdemelt volna, mint amit tőlem kapott. Az engedetlenségemet nem sértésnek szántam, és nem is a Főkormányzó ön iránti tiszteletlensége nyilatkozott meg benne. Ha most nem lenne úrnőm kutyája miatt ájult állapotban – vetek kurta pillantást Fitchnerre –, akkor mindent megtenne, hogy úrnőmet kiengesztelje.

– Kiengeszteljen, de miért is?

– A káoszért. A kellemetlenségért.

– Kellemetlenség, azt mondja – pillant Ajára. – Kellemetlenség az, ha elejtesz egy levesestálat, Andromedus. Kellemetlenség az, ha más feleségét az ágyadba viszed. Az nem kellemetlenség, ha megölöd a vendégeimet, és lemetszed az egyik Olümposzi Lovagom karját. Tudod, én ezt minek nevezem?

– Jó tréfának, úrnőm?

– Árulásnak – hajol előre ültében.

– És azt tudod, hogy bánunk az árulókkal? – folytatja Aja. – Apám tanított meg rá bennünket.

Az apjuk. A Hamu Hercege. Aki felperzselte Rheát. Lorn soha nem kedvelte.

– Egy bocsánatkérés itt nem lesz elég – zárja le az Uralkodó.

– Tévedés.

Ezzel végre sikerül kizökkentenem.

– Azt mondtam, szeretnék bocsánatot kérni. A gond az, hogy nem tudok, mert úrnőmnek kellene bocsánatot kérnie tőlem.

Csend.

– Te kis féreg – emelkedik fel lassan Aja.

Az Uralkodó hideg, határozott szavai állítják meg:

– Apámtól nem kértem bocsánatot, amikor a fejét lemetszettem a nyakáról. Unokámtól nem kértem bocsánatot, amikor az anyja hajóját Betörők semmisítették meg. Nem kértem bocsánatot, amikor felperzseltem egy holdat. Miért kezdeném el éppen most?

– Mert most megszegte a törvényt – felelem.

– Lehet, hogy nem figyeltél eléggé. A törvény én magam vagyok.

– Ez nem igaz.

– Vagyis tényleg Lorn tanítványa vagy. Elmondta, miért hagyta hátra a kötelességét? A posztját. Miért hagyta el az unokáját? – pillant Lysanderre.

Nem tudtam, hogy a kisfiú Lorn unokája. Hirtelen értelmet nyer tanárom visszavonulása. Folyton a Társadalom fakuló dicsőségéről beszélt. Hogy az ember megfeledkezett önnön halandóságáról.

– Azért, mert ő látta, mivé lett minden. Úrnőm nem Császárnő, hiszen nincs Birodalom, ez a Társadalom. Törvények és a hierarchia kötnek bennünket. És a Piramis tetején nem áll senki – mondom, és a gyilkosaira pillantok. – Fitchner, Aja a Társadalom védelmére esküdött fel. A béke védelmére. Ők hajóznak a Rendszer legtávolabbi szegleteibe is, ha a káosz felütné a fejét, és ők teremtenek rendet. De a tizenkét Olümposzi Lovagnak van egy még ennél is lényegesebb küldetése.

– Én ugyan nem szállok be ebbe a bohózatba – int Aja Fitchner felé a fejével. – Te beszélgess, ha tetszik.

– A Szerződés védelme – kántálja hát Fitchner.

– A Szerződés védelme – bólintok. – És a Társadalmi Szerződés azt mondja, hogy „Ha egy párbaj kezdetét vette, csakis a feltételek beteljesedésekor érhet véget.” A feltétel a halál volt. Cassius azonban nem halt meg. A karja nem elég. Tisztelem Acélos Őseimet, jogaim nem szenvedhetnek csorbát. Kérem tehát, ami az enyém. Cassius au Bellona vérveretes fejét akarom. Vagy megsérti népünk örökségét.

– Nem.

– Akkor nincs közös témánk. A Marson megtalál.

És sarkon fordulok, elindulok az ajtó felé.

– Dolgozz nekem – kiált utánam az Uralkodó.

Megtorpanok. Milyen szarveretesen kiszámítható népség ez. Mind azt akarja, amit nem kaphat meg.

– Miért tenném?

– Mert tőlem olyan forrásokhoz férhetsz hozzá, amilyenekhez Augustus mellett soha. Mert Virginia már belátta, ez mennyire így van. Szeretnél mellette lenni, nem igaz?

– Minek akarna úrnőm egy olyan férfit, aki ilyen könnyűszerrel forgatja meg a vitorláit? Aki egyik pillanatról a másikra köt új szövetséget? – fordulok meg, és nézek bele Fitchner szemébe. Rezzenéstelenül. – Az ilyen férfi nem ér többet az utcai szajhánál.

– Augustus hagyott el előbb, te csak követnéd a példáját – veti ellen az Uralkodó. – És a lánya ezt előre látta. Én nem hagynálak cserben. Kérdezd a Fúriákat. Az apjukat. Vagy kérdezd Virginiát. Én adok esélyt az olyanoknak, akik kilógnak a sorból. Csatlakozz az enyémekhez. Vezesd légióimat, és Olümposzi Lovaggá teszlek.

– Aureált vagyok – köpök a padlóra. – Nem haditrófea.

És indulok tovább.

– Ha hozzám nem csatlakozol, nem csatlakozhatsz senki máshoz sem.

Ekkor törnek rám. Három Pecsétes lép be a szobába, mind egy fejjel magasabb nálam. Egytől egyig lilában és feketében, kezükben impulzusBárd és -Kard. Arcuk alig látszik a csontvázMaszktól. A Föld és a Mars jeges pólusain termett gyilkosok szemei merednek rám feketén, pillantásuk úgy örvénylik, mint a folyékony szurok. Kirántom a beretvámat, felveszem a vívóállást. Torokhangon döng a Maszkok alól a harci daluk, sötét és gyászos, akár egy isten halotti éneke.

– Gyerünk, daloljatok csak az isteneitekhez – forgatom meg a beretvámat. – Mindjárt elébe is küldelek titeket.

– Állj meg, Arató, kérlek, állj meg – kiáltja Lysander. A hang felé fordulok, panaszosan széttárt karokkal közeledik. Kabátja fekete, egyszerű, és az egész kisfiú alig a derekamig ér.

A hangja lágy, reszket, akár egy kismadár dala.

– Végignéztem minden filmet, amin szerepelsz, Arató. Hatszor vagy hétszer is akár. Azt is, ami az Akadémián készült. Oktatóim azt mondják, Lorn au Arcos, a Kőborda óta senki sem emlékeztetett még ennyire a nagy Acélos Aranyakra.

Most esik le, hogy miért tűnt olyan idegesnek, és kis híján felkacagok. Én vagyok ennek a kis gazembernek a hőse, a példaképe.

– Nem kell végignéznünk a halálodat. Hiszen otthonra lelhetsz itt nálunk, ahogy korábban Sevróval és Roque-kal meg Tactusszal és a Vonítókkal meg a többi nagy harcossal. Nálunk is akadnak nagy harcosok. Legyél mostantól az ő vezérük. Mert… – lép hátrébb egyet – mert ha most harcba szállsz, meghalsz. Abba a hibába halsz bele, hogy igazadat hatalmasabbnak hiszed nagyanyám hatalmánál.

– Mert hatalmasabb is.

– Az ő hatalmánál nincsen hatalmasabb, Arató.

Így megy ez. Hősöket kapnak, hazugságokon és erőszakon nevelkednek, így lesznek belőlük szörnyetegek. Belőle is mi lehetne, ha nem ezek nevelnék!

– Azt mondta, látni akar, hiába figyelmeztettem, hogy a valóság általában kiábrándító a legendák után – mondja az Uralkodó. – Az ember jobban jár, ha imádott hőseit nem ismeri meg személyesen.

– Te is ezt gondolod? – kérdem a kis Lysandert.

– Az a következő válaszodtól függ – feleli diplomatikusan a kissrác.

– Állj be közénk, Darrow – énekli Fitchner. – Itt a te helyed. Augustust leírtuk.

Leeresztem a beretvámat, mosolyog a lelkem. Lysander boldogan szorítja ökölbe a kezét. Visszamegyek vele a nagyanyjához, de közben egyelőre egy szót se szólok a szándékaimról.

– Folyton a meghajlásra biztat – szólok oda Fitchnernek, ahogy elhaladunk mellette.

– Mert nem szeretném, ha eltörnél, öcskös – vonja meg a vállát.

– Hozd a dobozomat, Lysander – mondja az Uralkodó, és a kisfiú boldogan szalad ki a szobából, én pedig leülök Octaviával szemközt. – Attól tartok, az Intézetben nem a megfelelő leckét tanultad meg. Tévedsz, ha azt hiszed, csakis az akaratodon múlik, hogy győzedelmeskedsz-e. Mert a valóságban ez másképpen működik. Itt együtt kell működnöd, kompromisszumokat kell kötnöd. Nem hajlíthatod az egész világot a saját erkölcseid szerint.

– Mi a fenéért nem?

– Büszkeséged taszítóbb, mint hinnéd – sóhajt.

Lysander pár pillanattal később egy kis fadobozzal tér vissza. A nagyanyja kezébe nyomja, és türelmesen várakozik mellette. Aja egy szelet süteménnyel kínálja, Octavia pedig az asztalra teszi a dobozkát.

– Nagyra tartod a bizalmat. Tudd meg, hogy én is. Játsszunk hát egy játékot, fegyverek és páncélzat nélkül. Pretoriánusok nélkül. Semmi hamiskodás, hazugság. Csak mi ketten, csak az igazság.

– Minek?

– Azért, hogyha nyersz, kérhess tőlem valamit. Ha pedig én nyerek, én kérjek tőled.

– És ha Cassius fejét kérem?

– Saját kezemmel nyiszálom le a nyakáról. Nyisd hát ki a dobozt.

A szék megnyikordul, ahogy előrehajolok. Az ablakon még mindig dobol az eső. Lysander mosolyog. Aja a kezemet lesi. Fitchnernek meg halvány gőze sincs, mi lehet abban a nyavalyás dobozban. Ahogy nekem sincs.

De kinyitom.

15

Igazság

Nem sokon múlik, hogy ne szaladjak ki a világból. A dobozkából rémálmok mélyéből sziszegő szörnyeteg bújik elő, egyenesen a tudatalattimból, de olyan tökéletesen és hibátlanul, hogy egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy az Uralkodó tudja, honnan jöttem. Mármint igazából honnan.

– Ez a játék a kérdések játéka – mondja. – Legyen a tiéd a megtiszteltetés, Lysander – ad az unokája kezébe egy kést. A kissrác a könyökömig felhasítja az egyenruhámat, felhajtja, hogy kilátsszon az alkarom. Puha, könnyű a keze. Bocsánatkérő mosollyal csinálja.

– Ne félj, nem történik semmi rossz, hacsak nem hazudsz.

A húsfaragott lények – kettő jött elő a dobozból – fejenként három vaksi szemmel néznek rám. Részben skorpiók, részben lándzsaviperák, részben százlábúak. Folyékony higany a mozgásuk, a bőrükön áttetszik csontvázuk, a belső szerveik, kitines szájuk pereg és sziszeg, ahogy egyikük az asztalra siklik.

– Semmi hazugság – préselek ki magamból egy nevetést. – Gyerekkorban milyen könnyű kis parancs ez.

– Lysander soha nem hazudik – mondja Aja büszkén. – Egyikünk se hazudik soha. A hazugság acélon rágó rozsda. A hazugság a hatalom gyengesége.

Annyira megrészegedtek a hatalomtól, hogy már el is felejtik, micsoda hazugsághalmon trónolnak. Mondd csak népemnek, hogy nem hazugság minden szavad, te ostoba szajha, és majd meglátod, mit művelnek veled.

– Orákulumnak hívom őket – mondja az Uralkodó, és egyik gyűrűje folyékonnyá válik, kifordul az ujján, lassan karom formálódik belőle, hegyes kis tűt növesztve a végére. Ezzel a tűvel szúrja meg a csuklómat, majd azt mondja: – Az igazság mindenekfelett.

Az egyik Orákulum elindul, felkúszik a karomra, a csuklóm köré fonódik. Furcsa szájával a vérre tapad, akár egy pióca. Skorpiófarka a magasba emelkedik, és úgy hajladozik, mint nádszál a nyári szélben. Az Uralkodó megdöfi a saját csuklóját is, elmondja megint a különös esküt, és a másik Orákulum az ő csuklójára tekeredik.

– Zanzibár, a Húsfaragó kifejezetten nekem gyártotta ezeket a himalájai laboratóriumában – magyarázza. – A méreg nem öl meg, de azok, akik elbuktak a játékomon, egész börtönt töltenek meg. Ha létezik a pokol, akkor hát ezekben a kis férgekben lakozik.

Ahogy az imbolygó féregfarkat nézem, egyre szaporábban kezd verni a szívem.

– Hatvanöt – jelenti Aja a pulzusomat. – A nyugalmi pulzusa huszonkilenc volt.

– Annyira alacsony lenne? – néz rám az Uralkodó.

– Csalt már meg a fülem?

– Nyugodj hát meg, Andromedus – mondja Octavia. – Az Orákulum az igazságot hivatott mérni. A hőmérséklet-változásból, a vér vegyi összetételéből, a pulzusodból állapítja meg.

– Ha nem akarsz, nem kell játszanod, Darrow – duruzsolja Aja. – A Pretoriánusok várnak, velük könnyebb dolgod lesz. A halál nem is olyan borzasztó.

– Játsszunk hát – nézek harciasan az Uralkodóra.

– Megölnél engem itt és most, ha módodban állna?

– Nem.

Egy emberként lessük az Orákulumot. Még én is. Aztán nem történik semmi. Megkönnyebbülten nyelek egyet, az Uralkodó elmosolyodik.

– Ennek a játéknak nincs vége – morgom. – Hogy nyerhetek?

– Kényszeríts hazugságra.

– Hányszor játszotta már úrnőm ezt a játékot?

– Hetvenegyszer. Végül egyetlen megbízhatót találtam eddig. Hol tartja Augustus a bejegyzetlen elektromágneses fegyvereit?

– Aszteroidalerakatokon, marsi városok rejtekfegyverházaiban – darálom, és neveket is felsorolok. – És fogadóterme padlózata alatt – teszem még hozzá, ami meglepetésként éri őket. – És úrnőm hol tartja a magáéit?

Gyors rendben felsorol hatvan címet. Mindent elmond, hiszen soha nem veszít, nem kell hát aggódnia, hogy bárki is kisétálna innen mindazzal, amit megtudott. Micsoda magabiztosság.

– Mit jelent számodra az a Pegazus-függő? – kérdi. – Apádtól kaptad?

Lepillantok. Kibukott ingem rejtekéből.

– A reményt jelenti. És igen, apám örökségének része. Besegített Karnusnak az Akadémián?

– Igen. Tőlem kapta a hajót, amivel beléd rohant. Tényleg a hajóhídjára akartad lőni magadat?

– Igen. Miért emelte be úrnőm Virginiát a legbelsőbb köreibe?

– Ugyanazért, amiért te beleszerettél.

Erre felgyorsul a szívverésem. Aja elégedetten mosolyodik el.

– Virginia különleges lény. Mindketten olyan apa mellett nőttünk fel, akinek a jelleme… igen sok kívánnivalót hagyott maga után. Kislány koromban bármit megadtam volna, ha más családban élhetek. De az Uralkodó lánya voltam. Virginia olyan ajándékot kapott tőlem, amit senki mástól nem kaphatott volna meg. Gyűjtöm a szórakoztató embereket, Andromedus. Még Fitchnert is szórakoztatónak találom. Sokan talán visszataszítónak látják. Öröksége, származása csekély és megvetendő, de hozzád hasonlóan ő is rendkívül tehetséges. Amikor felkértem erre a játékra, mielőtt kineveztem volna Lovagommá, tudod, mit mondott?

– El tudom képzelni.

– Fitchner…

– Azt mondtam, hogy dugja fel felséged a lukába a dobozkáját – vonja fel a vállát Fitchner. – Nem vagyok én hülye!

– Szerintem ennél kicsit durvábban fogalmaztál – morogja Aja.

– Én következem – zárja le az Uralkodó, és a Harag Lovagjára néz. – Megszegte Fitchner az Intézetben az esküjét? Igazak a pletykák?

– Meg – felelem, és az Orákulumot figyelem, nem a volt Proktoromat. – Csalt ez is, akár a többi.

Nyilvánvaló, hogy nem állhatna most itt a tizenkettő egyikeként, ha az Uralkodó nem lenne biztos a hűségében, vagyis Fitchner tisztára mosta már magát azzal, hogy részletesen beszámolt Augustus mesterkedéseiről. Azért most felpillantok rá.

– De azt nem tudom, hogy Augustus őt is megfizette-e, mint a többit.

– Nem. Ami hiba volt – bólogat Octavia. – Ezért megkaptunk minden videoanyagot, hanganyagot, bankszámlakivonat-másolatot. Elegendő bizonyítékot minden Proktorral szemben.

Biztos Sevro passzolta le az apjának a videót, amikor megvágattam vele. A kis ravasz dög. Ezek szerint kicsit csak érdekli az örege. Augustus megöletné mindkettőt, ha tudná, hogy ennyire benne voltak.

– Ki hitte volna? – ingatom a fejem. – A nagy Machiavelli személyesen.

Fitchner csak vállat von megint.

Szeretném kifaggatni az Uralkodót a katonai stratégiájáról, az utánpótlásrendszerről, a hadiállomásokról, biztonsági intézkedésekről és hasonlókról. De az mégiscsak furcsa lenne. Akkor ő is elkezdene furcsa dolgokat kérdezgetni. Az Orákulum kicsit szorosabbra hurkolódik a csuklómon, egyszerre csak apró cseppecskéket szív a véremből. Nem tudhatom, milyen pontossággal érzékeli az igaztalan dolgokat. De ha azt kérdi, hol születtem, mi a francot csinálok? Hogy ki az apám? Miért mocskolom be harc előtt a kezem? A rohadt életbe! Akár még azt is megkérdezheti, hogy Vörös vagyok-e. De miért is kérdezne ilyet, hacsak nem szimatol meg valami gyanúsan különöset bennem.

– Akad a belső köreimben valaki, aki úrnőmnek kémkedik? – kérdem.

– Nagyon okos. Nincs. Hova mentél Victra au Juliival három nappal ezelőtt? És mit csináltatok?

– Az Elveszett Városba – mondom, és az Orákulum valahogy megérzi, hogy elhallgatok valamit. A tüskéje izgatottan remegni kezd. – A Sakállal találkoztunk, mármint Augustus fiával – még szorosabbra fonódik. – Hogy szövetkezzünk – gyöngyözni kezd a nyakam, de az Orákulum elenged. A válasz kielégítő volt. – Miért hívják Lornt Kőbordának?

– Nem is mesélte? Nem azért, mert olyan kemény, ahogy általában beszélik. Azért, mert amikor a Holdlázadás hadjárata tartott, arról híresült el, hogy válogatás nélkül megevett bármit. És egy nap egy Szürke fogadott vele, hogy köveket nem tudna enni. Lorn nyerte a fogadást. Mikor tanított?

– Miután végeztem az Intézetben. Minden hajnalban, egészen addig, amíg az Akadémiára nem jelentkeztem.

– Hihetetlen, hogy így titokban maradhatott.

– Hány Páratlan Sebhelyes van? – kérdem. – Nehéz hozzáférni a népszámlálás adataihoz.

A Minőség-ellenőri Testület elzárja a minőségi adatokat.

– A közel negyvenmillió Arany közül 132 689. Lorn miért fogadott fel tanítványául?

– Mert úgy érzi, hasonlóak vagyunk. Mi a két legnagyobb félelme?

– Octavia… – figyelmezteti Aja.

– Hallgass, Aja. Ez így tisztességes – mondja az Uralkodó, és Lysanderre mosolyog. – A legnagyobb az, hogy az unokám olyan lesz, mint az apám volt. A második az elkerülhetetlen öregedés. Miért sírtál, amikor megölted Julian au Bellonát?

– Mert túl kedves volt erre a világra. Maga rendezte úgy, hogy Virginia és Cassius összekerülhessenek?

– Nem. Virginia akarta.

Eddig abban reménykedtem, hogy valamiképpen bele volt ebbe kényszerítve.

– Miért énekelted el azt a Vörös balladát Virginiának az Intézetben?

– Mert elfelejtette a szövegét, és egyébként is az a legszomorúbb dal a világon – mondom, és elhallgatok egy pillanatra.

– Virginiáról akarnál még kérdezni, igaz? – kérdi élvezettel, és a szája felfelé görbül gyönyörűségében, hogy fájó pontomra tapinthatott. – Azt akarod tudni, hogy ha beállsz hozzám, neked adom-e? Elképzelhető.

– Maga nem adhatja őt senkinek.

– Ha te mondod – nevet nagyot a naivitásomon.

– Hol van a három Messziűr Irányító Központ? – kérdem könnyedén.

Megkapom a koordinátákat, még csak nem is rebben a szeme.

– Honnan ismerted az Aratódal szövegét?

– Kisfiú koromban hallottam. És amit hallok, azt nem felejtem el.

– Hol?

– Előbb én következem – figyelmeztetem. – Miért kérdez ilyeneket?

– Mert az egyik Fúriám szerint élhetünk azzal a gyanúval, hogy Arész Fiai talán egészen más társaság, mint eddig gondoltuk. Annál sokkal veszedelmesebbek. Kicsoda Arész?

Feldübörög a szívem.

– Nem tudom – felelem, és a faragott lény farkát figyelem. Nem moccan. – Maga szerint ki az?

– A gazdád.

– Harmincöt, negyvenkettő, ötvenhat – hallom Aja hangját.

Az Uralkodó felemeli hosszú ujját.

– Különös. Elárul a szíved.

Megrázom magam, tiszta agy, semmi se számít. Gondolj a bányákra. Emlékezz a szélre, ahogy fütyül végig a tárnákon. Emlékezz Eo kezére a kezedben, ahogy mezítláb sétálgattatok a hideg mocsokban, az első alkalomra, amikor az elhagyott település üregében egymás mellett hevertetek. A suttogására. Ahogy az altatót énekelte, amit anyád is énekelt régen, amikor még kicsi voltál.

– Ötvenöt, negyvenkettő, harminckilenc – sorolja Aja.

– Augustus Arész?

– Nem, dehogy Arész ő – mondom, és szétárad bennem a megkönnyebbülés.

Kivágódik mögöttünk az ajtó, és ahogy mind odanézünk, Musztáng tör be a Luna-Ház arany és fehér egyenruhájában. A karján világít a kargépe.

– Úrnőm – hajol meg az Uralkodó előtt.

– Hogy nézel ki még mindig, Virginia?! – korholja Aja.

– Ez az ostoba bunkó tehet róla – int felém a fejével. – Hetvenhárom halott. Két földlakó családnak írmagja sem maradt, és egyiküknek se volt köze a Bellona és Augustus család közötti viszályhoz. Több mint kétszáz sebesült – ingatja a fejét. – Minden hajót leszállítottam, Octavia, ahogy parancsolta. A Pretoriánus Rendelet érvénybe lépett, nem repülhető zóna állt pályára. Minden nagyobb családi hajó repülési engedélyét bevontuk, és a Rubicon Világítótorony mögé kerültek újratárgyalásig. És Cassius még él. Sárgák ápolják. A Citadella Húsfaragói már tervezik az új karját.

Az Uralkodó köszönetet mond, és hellyel kínálja.

– Darrow-val ismerkedünk éppen. Van esetleg kérdésed, amit szerinted nem ártana feltennünk neki?

Musztáng leereszkedik az Octavia melletti székre.

– A tanácsomat kéri, úrnőm? Ne akarja Darrow-t megfejteni. Az ő kirakósából örökre elveszett néhány darab.

– Ez elég sértő – mondom.

– Ezek szerint te nem ajánlod, hogy megtartsuk?

– Cassius és az anyja majd… – kezdi Musztáng.

– Majd mi? – vág közbe az Uralkodó. – Olümposzi Lovaggá tettem a fiút. Hálás lehet nekem, és csiszolgathatja a vívótehetségét, hogy még egyszer ilyesmi ne történhessen meg – mondja, majd ellágyult tekintettel teszi a kezét Musztáng térdére. – Jól vagy, drágám?

– Pompásan. De félbeszakítottam a játékot.

Képtelen lennék megmondani, melyik vezeti jobban félre a másikat. De ha Karnus szavaira gondolok ott az estélyen, meg arra, hogy a hajókat már kiutasították az egész perpatvar kirobbanása előtt, látnom kell, hogy az Uralkodónak tervei voltak. És azt hiszem, már kezdem is kapiskálni, mifélék.

– Még egy kérdés. Az utolsó, direkt a végére tartogattam.

– Ki vele, fiam. Mi nem titkolunk semmit. De az utolsó legyen, mert utána beszélnem kell Agrippina au Juliival.

És Aja már nyitja is ki a dobozt az Orákulumoknak, hogy mihamarabb visszatérjenek.

– Ma az estélyen a hatodik fogás után úrnőm engedélyt adott volna a Bellonáknak, hogy megöljék Nero au Augustust és mindenki mást, aki az asztalánál ült?

Aja megmerevedik. Musztáng lassan Octavia felé fordul, akinek az arcán nyoma sincs őszintétlenségnek. Nyugodtan elmosolyodik, és belehazudik az arcomba.

– Nem. Nem én.

Az Orákulum lecsap.

16

A játék

Fitchner beretvája felzümmög, és gyorsabban lecsapja a lény farkát, mint ahogy a légy összeveri szárnyait. Ahogy az átlátszó szúrótüske a földre pottyan, méreg fröccsen szét a padlón. A megsebzett lény felsikolt az Uralkodó karján. Úgy vergődik, mint a döglődő macska. Az Uralkodó letépi a csuklójáról, és a falhoz csapja. Az enyém lassan elernyed, mintha láthatatlan kapocs kötné a társához. Szánalmasan nyűszítve iszkol be a dobozába, és meghúzódik a sötétben. Letörlöm karomról a keskeny vérnyomot, ami utána maradt.

– Ezek szerint mégis hazudik néha – jegyzem meg gonosz mosollyal.

Az Uralkodó hosszan felsóhajt.

– Megígérte, hogy nem fogja bántani őket – egyenesedik fel ültéből dühödten Musztáng. – Hazudott.

– Igen – dörzsölgeti Octavia a csuklóját. – Hazudtam.

– Azt mondta, itt senki sem hazudik – sziszegi Musztáng. – Ezzel a feltétellel maradtam itt. Ez volt az egyetlen, amit kértem, és képes lett volna erre a szemem láttára!

– Ülj le – emelkedik fel az Uralkodó, és Musztáng szeme közé néz. – Ülj le!

Musztáng kapkodva szedi a levegőt, de leül. Nem néz senkire, csakis maga elé. Hiszen árulók veszik körül. Ez az Uralkodónak is feltűnik, láthatóan új stratégiát keresgél, míg Musztáng egy aranygyűrűt húz elő szórakozottan a zsebéből, azt forgatja a kezében.

– Tudod, miért kell eltüntetnem a családodat? – kérdi Octavia, de Musztáng nem felel. – Kérdeztelek, Virginia. Félre a duzzogással, válaszolj.

– Mert apám a békét fenyegeti – feleli Musztáng kifejezéstelen hangon, miközben a gyűrűt az ujjára csúsztatja. – Figyelmen kívül hagyja úrnőm parancsait. Nem követi a pénzügyi iránymutatásokat. Késlelteti a hélium-3-kvóta teljesítéseit.

– És ha békés eszközökkel próbálnám eltávolítani a hatalomból, mi történne?

– Fellázadna – néz fel rá Musztáng.

– Mit tehetek tehát? Ha a Marson lázad fel ellenem, akkor az egész bolygót az erődítményévé teszi. Felbecsülhetetlenül sokba kerülne akkor elcsalogatni onnan, egyáltalán megtalálni, végezni vele, helyreállítani a rendet… Végtelen mennyiségű hajót, embert, ételt, fegyvert emésztene fel. Fenyegetné a kereskedelmet, hélium-3-hiányt okozna. A Társadalom éveken át nyögné. Nem engedhetünk meg magunknak egy ilyen ellenséget. Ám azt se hagyhatjuk, hogy nyilvánosan ellenünk szegüljön. Mert akkor hogy várjunk a Gázóriások Kormányzóitól lojalitást? Mert mit gondolnak, ha apáddal elnézőek vagyunk? Még akár ők is a fejükbe vehetik, hogy nem engedelmeskednek nekem. Ha büntetlenül hagynánk, hogy Augustus manipulálja a hélium-3-árakat, hogy fittyet hány az Uralkodói Rendeletekre? Hatvan évvel ezelőtt, uralkodásom első évében esett meg, hogy a Szaturnusz holdjai fellázadtak ellenem. A háború addig nem ért véget, míg az egyiket, Rheát, meg nem semmisítettem. Ötvenmillió halott. Ilyen makacs faj a miénk, ezek vagyunk mi. Tudják, milyen nehezen ér el a kezem milliárd kilométerekre, de mégis tartanak tőlem. Egy uralkodó hatalma javarészt a népe képzelőerejétől függ. A hatalmam nem hajókon és nem is a Pretoriánusokon nyugszik. Az én hatalmam alapja az ő félelmük. De ehhez a gyakori emlékeztetők elengedhetetlenek.

– És az én családom lett volna most ez az emlékeztető.

– Pontosan. Mondd meg, ha szerinted ez ostobaság.

– Ez a logikus politikai lépés – mondja Musztáng némi hallgatás után. – De ő akkor is az apám…

– Akkor vedd számításba ezt is.

Egyet int, és a padlóból holó emelkedik ki, amely megtölti a fél szobát. Lázadást mutat, lángban álló épületeket, asszonyokat és férfiakat impulzusFegyverrel lemészároló Szürkéket. Aztán vált a kép, és vagy tucatnyi másik lép a helyébe: egy asszony holtan zuhan össze a lábamnál, a koponyájában füstölgő lyuk.

Csak bámulom a fertelmet.

– Ez a Marson van? – kérdem, és a családom jár a fejemben.

– Azt gondolnád, igaz? – simít végig az Uralkodó egy éppen tüzelő impulzusPuska csövén. – De ez nem a Mars, hanem a Vénusz.

– A Vénusz? – suttogja Musztáng. – De a Vénuszon nincsenek ott Arész Fiai.

– Vagy inkább nem lesznek a ma este után. A láng a Magot is elérte. Két órával ezelőtt a Társadalmat többszörös merényletsorozat rázta meg. Politikusaink, Prétoraink és a magas rangú személyzet az egész Birodalomban életbe léptette a Zéró Parancsot. Erről persze a média nem számol be, mert ahol felcsapnak a lángok, ott teljes körű vesztegzár lép életbe. És mindent eltiprunk. Nem úgy, mint az apád, Musztáng. Sőt, ő éppenséggel teret adott Arésznak. Hogy kibontakozzon.

Nemhiába figyelmeztettem Harmóniát. Most csak reménykedhetek, hogy a Fiak nem buktak mind el.

– Apádnak meg kell halnia – guggol Musztáng elé az Uralkodó. – Ő akasztatta fel a nőt, akinek a dalával Arész kirobbantotta ezt az egészet. Az arca ott van a teljes lázadó propagandában. Ha neki vége, könnyebben végzünk a lázadókkal is. Így két legyet ütünk egy csapásra. Ha a Bellonák kezébe kerül a Mars, uralkodásom óta először béke lehetne ott is. És mindössze ötven életet követelne a művelet. Tudom, hogy az apád, de nem ok nélkül csatlakoztál hozzám.

Ahogy most Musztángra nézek, hirtelen megértem, mi volt ez az ok. És beleszakad a szívem.

Lassan felemelkedik székéből, az ablakhoz megy, mint aki a döntés elől menekül. Egy hajót néz, ahogy a távolban elnyeli a köd.

– Amikor még élt az anyám, apám gyakran elvitt magával az erdőbe lovagolni. Megálltunk egy vadvirágos tisztáson, és széttárt karokkal hevertünk a vörös virágok között, mintha angyalok lennénk. Az a férfi rég halott. Azzal, aki a helyébe lépett, azt tesz úrnőm, amit akar.

17

Mit hoz a vihar?

Az Obszidiánok egy új szárnyba kísérnek, Fitchner üget a nyomunkban, lépte kedélyesen kopog a márványpadlón. Az ajtóban elkapja a kezemet.

– Ügyes voltál, öcskös. Beleláttál az első pillanatban. Kiókumuláltad, hogy mindig azt akarja, amit nem kaphat meg. Vérveretesen zseniális. Melengeti a kis szívemet, hogy végre megint nyerésre állsz a nagy játékban, te kis pisis – lapogatja meg a vállamat. – Holnap elviszlek shoppingolni, kapsz szolgákat: Rózsaszínt, Kéket, Obszidiánt, amennyit és olyat, amilyet csak akarsz. Csak neked. Ma este meg… jó vagy nálam egy kis apróságra – löki be az ajtómat, és meglátom az új ágyamban heverő karcsú kis Rózsaszínt. – Jó mulatást.

– Fingot se tud rólam, mi?

– Neked ezt osztotta az élet, öcskös, bocs. Nem túl rossz lapjárás, én azt mondom. Képzeld csak el, mi mindent elintézhetsz az Uralkodó személyi követeként. Melletted a kis Főkormányzócskád külvárosi papírlovag. Megkaptad a babádat, a nagy lehetőségedet, hát élvezd a vadi új életedet.

Beterel, és rám csukja az ajtót.

Új élet, de megérte vajon az árat? Hogy fogalmam sincs, mi lesz a Fiakkal? És semmi hatással nem lehetek a sorsukra. És hagyjam Roque-ot meghalni? Hogy a Pretoriánus halálosztag kezére bízzam Tactust, Victrát, Theodorát?

A Rószaszínről tudomást se véve járkálok a lakosztályomban. A Luna éjszakai fellegei betöltik a falnyi ablakot, a felhőkarcolók csúcsai csillogó lándzsahegyekként döfik át a takarót.

Luxuscsapdába estem.

Még mindig zuhog az eső. A Luna viharai zavarba ejtik a Marsról érkezőt, kész rejtély. Lassú, kitartó esők. Tiszta depi. Mintha az esőcseppek elunnák a saját zuhanásukat. Biztos a gyér gravitáció tehet róla. A szél viszont itt fergeteg. A Citadella ablakai precízen zárnak, aprócska rés sincs, amelyen befütyülhetne. Hiányzik a régi, marsi vár jajongása, a mély bányák tárnáinak fütyülő szele. A pillanatok, amíg hűlt a fúró, és csak ültem, és a hőszkafanderemben a jegygyűrűmmel játszadoztam, és a csókjára gondoltam, amit hamarosan az ajkaimon érezhettem, a kezére a derekamon, testére a testemen.

De nem csak a Vörös lány jár az eszemben. Ha látom a holdat, szükségszerűen eszembe jut a nap is: Musztáng felperzseli a gondolataimat. Eónak rozsda-és földszaga volt, az Arany lánynak tűz és őszi avar.

Kicsit arra vágyom, hogy bár mindig csak Eóra gondolnék. Akkor szellemem éppolyan tiszta lehetne, mint a mítoszbéli lovagoké. Az én szívem is zárva állna mindenki előtt, mert csakis az elveszett, nagy szerelem emléke töltené be. De nem vagyok mítoszbéli lovag. Sőt, sok tekintetben kisfiú vagyok még ma is, elveszett és rémült kissrác, aki csak melegségre, szerelemre vágyik. Amikor sarat látok, Eo tölti el a lelkem. És amikor tüzet, a Musztáng bőrén táncot járó lángárnyak melegére gondolok, és arra, ahogy együtt hevertünk a jégből és hóból épített kunyhónkban.

Körülnézek a szobában, ahol se avar, se sárszag nincs, csak a kardamomot érezni. Túlságosan tágas és díszes szoba ez nekem. A falakon elefántcsont borítás. Van egy szaunám, egy masszázszug közvetlen a gyönyörKamra szomszédságában. Van multikomFotel, ágy, egy kisebb medence. Az én termeim. A kargépemen látom, hogy ötvenmilliós illetményt írtak jóvá a számlámra, amiből szolgákat vehetek. Plusz tízmillió háremre. Az árulás bére, a barátaim életéért kapom. De karcsú lesz.

Az ágyamon heverő Rózsaszínre téved a pillantásom. Csak vékony takaró fedi meztelenségét. Próbálom minél jobban betakarni, és a szerencsétlen Evey-re gondolok, amilyen első találkozásunkkor volt. Ám minél hosszasabban nézem ezt a lányt, annál inkább elhalványul Evey, sőt Eo és Musztáng képe is. A Rózsaszíneket erre teremtették, hogy megkönnyítsék a felejtést. És annyira hatékonyak, hogy még a saját nyomorúságukról is megfeledkezünk a végén. Ha majd kiöregedik az uralkodói körökből, a Citadella eladja valami luxusbordélynak. És ahogy szaporodnak a ráncai, úgy kerül egyre lejjebb és lejjebb, míg végül már senkinek sem kell. Férfiak és nők sorsa ez. És kezdem látni, hogy ez nemcsak a Rózsaszínekre igaz, hanem az Aranyakra is.

A Rózsaszín kérlel, hogy heveredjem mellé. Hogy enyhíthesse szívem bánatát. Nem is felelek neki. Leülök a párkány szélére, a combjaimat markolászom, és várok. Már nincs nálam a beretvám. Odakinn a folyosókon Obszidián őrök vigyáznak. Az ablakot képtelenség a rendelkezésemre álló eszközökkel kitörni, és mégsem aggódom. Várok, és nézem a kint tomboló vihart, legalább látom, ami bennem is kavarog.

Az ajtó sziszegve kitárul. Az arcomon már ott ragyog a mosoly, ahogy arra fordulok.

– Musztáng, én…

De fehér hajú, komoly képű Rózsaszín férfi érkezik, a szeme szíveket törne darabokra otthon, Lykoson. Az enyémet most mindenesetre összezúzza, mert tévedtem.

– Maga meg kicsoda?

Apró ónixládikát tesz le az ágyamra, a másik Rózsaszín elé.

– Ki küldte? – kérdem.

– Tudni fogja, dominus – feleli, és kecsesen nyújtja a kezét a társának, aki ettől összezavarodik, de azért megfogja, és követi kifelé a szobámból. Már be is csukódik mögöttük az ajtó. Én is éppannyira összezavarodtam, mint a Rózsaszín, de azonnal a ládikánál termek, és kinyitom. Kicsiny holoKocka van benne. Elindítom.

– Fedezékbe – mondja Musztáng ragyogó arca.

Azzal elmegy az áram, és az ajtó önműködően bezár. Teljes a sötétség. Odakinn villámlás hasít a fellegekbe, dübörög az ég. És akkor hallok valamit. Vonítást. De nem a szélét.

Újabb villámlás, és akkor meglátom őt, ahogy az egek legrusnyább angyalaként repülve érkezik. Vállain farkasbőr lóg, csattog a szélben. Fekete fémsisakja farkasfejet formáz, és állig fel van fegyverkezve.

Sevro eljött értem, és elhozta a barátait is.

Villámlás. Dörgés megint, és a fényben már a vigyorát is látom, ahogy a mögötte érkező nyolc másik gyilkos alakját. Összesen kilenc Vonító. Apró kis pokolfajzatok egytől egyig, és odakinn várnak a sötétben, csak a villám fénye rajzolja ki elém az alakjukat. Velük van a hosszú lábú Quinn is.

A szaunába vetődöm, ahogy Sevro az impulzusÖköllel az ablaküveghez ér, miután a zavarMezőt aktiválta, hogy a hang ne áruljon el bennünket. Az ablak berobban. A vihar süvöltése kíséri landolásukat a szőnyeggel bélelt márványpadlón. Szél tépázza az ágyneműt és a kárpitokat. Ott térdelnek mind – a gömbölyű Kavics, a kegyetlen Bogáncs, a nyílt arcú, gebe Bohóc meg a többiek.

– Barátaim, álljatok már fel – üvöltöm. – Amúgy is épp elég kurták vagytok.

Nevetve emelkednek fel. Kavics és Bohóc már rohan is az ajtóhoz, és belülről lehegesztik a plazmaFáklyákkal.

Sevro biccent, kampós orráról csöpög a víz. Sisakját már visszahúzta a páncélzatába, így most égnek meredezik a haja. Némán és nevetségesen lendít a magasba egy nagy, nehéz zsákot. Elindul, léptei megvetően ropogtatják a könnyű gravitációt, mintha ezt csak a hülyéknek találták volna ki.

– Arató nagyuram, úgy festesz ebben a budoárban, mint valami Pixi selyemfiú – hajol meg széles gesztussal, és a lábamhoz veti a zsákot. – Talán ezért gondolta Musztáng, hogy nagyon is rád férne már a vérveretes cuccod.

– Ő hozott vissza a Peremről?

– Mindannyiunkat – pontosít Quinn. – Már hetek óta itt várunk. Olyan embereket akart maga köré, akikről biztosan tudhatta, hogy nem adják el magukat az Uralkodónak.

Biztonsági politika. Nem hiszem el, hogy akár egy pillanatig is kételkedhettem benne.

Nincs az a világegyetem, ahol Musztáng hozzájárulna az apja legyilkolásához. Az Uralkodóval folytatott beszélgetésünk alatt raktam össze végül, hogy nyilván leginkább azért van itt, hogy beépüljön az Uralkodó környezetébe, a Családba, ahogy én is beépültem az Aranyak közé. Amikor belépett az Uralkodó lakosztályába, felderengett bennem, hogy az estélyen említette, megvan a maga terve. És most minden a helyére került. Mindketten a maguk játszmáját játszották, de legalább az Uralkodó lapjait felfedtem előtte.

Az Uralkodót nem zavarta, hogy én bármit megtudok, különben nem akarta volna az egész játékot. Csak akkor változott a paradigma, amikor Musztáng belépett. Akkor rögtön le kellett volna állítania az egészet, de a gőgje elvette a józanságát.

Musztángról persze onnantól kezdve tudhattam, hogy velem van, amikor elővette a lovas aranygyűrűt, amit még tőlem kapott, és felhúzta az ujjára. Akkor majd kiugrott a szívem, és biztos lehettem volna benne, hogy kitalál valami menekülőutat.

– Sevro – fogok vele mosolyogva kezet. – Főkormányzónk…

– Mindent tudok. Musztáng már leadta a drótot.

– Gyere ide, te nagyra nőtt ördögsrác – csusszan át a többiek közt Quinn, hogy vékonyka karját a derekamra fonja, és arcon csókoljon. Milyen ismerős illata van. Hogy hiányoztak ezek a srácok! A szél besüvít a zavarMezőbe. Sevro bionikus szeme természetellenesen csillog sápadt arcában. Quinn hozott nekem gravCsizmát, ébenfeketét. Már fel is rántom.

– Lehet, hogy Musztáng hozatott vissza bennünket a Peremről, de nem az ő kedvéért jöttünk. Nem Augustus miatt. Hanem miattad, Arató – vigyorog Sevro, aztán a drága szőnyegre csulázik, Quinn határozott nemtetszésére. – Láttuk, mit tettél Cassiusszal. És mind támogatjuk, amit akarsz.

– Mit is akarok? – kérdem nem kicsit zavartan.

– Amit a csóró gyilkosok mindig is akartak. Háborút – morogja. – És a vele járó sok fincsiséget.

– És mi lesz az apáddal? Elég magas polcon ül éppen.

– Fitchner egy szarevő – köp még egyet. – Megágyazott magának, hát hadd alukáljon, míg a fejére nem gyújtjuk a házat.

– Na, hát ha háborút meg fincsiségeket akartok, nem árt indulni. A hadsereg a Főkormányzónál van.

– És Roque is – bólint Quinn. – Meg Tactus.

– Tactus – motyogja megvető ajakbiggyesztéssel Sevro, bár én sejtem, hogy az egész inkább Roque-nak szól, mert elcsípem azt a szomorú oldalpillantást, amit Quinnre vet, mielőtt még nagy páncéligazgatásba fogna.

– És mi a terv? – veszem át Kavicstól a beretvámat.

Sevro és Quinn összenéz, és szabályosan felkacagnak.

– Musztáng hoz egy hajót. Azt mondta, a többire magadtól is rájössz – magyarázza Quinn.

Ekkor a lakosztály ajtaja remegni és fémes fehéren izzani kezd. Végre útra kész vagyok, és ahogy lehajolok a zsákért, döbbenten látom, hogy mozog.

Sevro rám vigyorog. Túlságosan is jól ismerem már ezt a vigyort.

– Sevro?

– Arató?

– Mit műveltél?

– Musztáng hozta ajándékba. Legyen annyi elég – vigyorog most már Quinn is –, hogy nem a szakácsuk.

Szétnyitom a csomag zipzárját, és eltátom a számat.

– Ti megbolondultatok?

De csak vonítás a válasz.

18

Vérnyomok

Apám azt mondta egyszer, hogy egy pokolfúró soha nem áll le. Egyszer leállsz, és a fúró beszorul. Mert az üzemanyag gyorsan ég. És akkor nincs meg a kvóta. Soha nem állsz le, legfeljebb fúrót cserélsz, ha túlságosan is felforrósodott. Az óvatosság csakis a második szempont. Mert a lendületet, a környezet tehetetlenségének erejét kell kihasználni. Ezért táncolunk annyit. Hogy a mozgásból mozgás lehessen. Narol bácsi mindig azt mondta, hogy álljak le. Tévedett. Miatta jó sok fúrófejet elszartam.

Mondjuk Narol bácsi jóval hosszabb életet él, mint apám, szóval lehet, hogy mégis van igazság abban, amit mondott.

Egyszerre vetjük ki magunkat az ablakon a Vonítóimmal, és nem állunk le, csak zúgunk bele a fekete viharfelhőkbe. Szabadesés, a gravCsizmát még nem kapcsoltuk be. Fekete esőként zúgunk a talaj felé. Én zuhanok legelöl, de érzem őket a hátamban. Az én Vonítóim. Először ritkásnak érzem az oxigént, visszatartom a lélegzetemet. A szemgolyóm kis híján belefagy az üregébe, ömlik a könnyem. A jeges szélben remeg a testem.

Ahogy a Citadella alsóbb régióiba érünk, bekapcsoljuk a gravCsizmáinkat, a legalsó felhőrétegekben maradunk, hogy senki se szúrjon ki bennünket. Alattunk villák, más épületek, kertek és parkok. Kaszárnyák, plázák. SárkánySzárny jelenik meg az égen, sietve megbújunk egy torony mögött, amíg a szkennerünk szerint újra tiszta nem lesz a terep. Reszketek, rajtam nincs páncélzat. Aztán már repülünk is tovább. Egy kilométerre vagyunk a villánktól. Sevro ajándékát most Kóró hozza, a vállán átvetve. Kissé lehúzza, látom.

A villa területét ölelő kőfalon landolok. A többi birtokon is tanácstalankodnak az ott fogott vendégek, hogy mit hozhat még ez az éjszaka.

Most, hogy lejjebb ereszkedtünk, már nincs olyan hideg. Mindenütt sötét van, a falon kuporgó Vonítókat csúf vízköpőknek nézhetné bárki.

– Korán jöttünk? – kérdem, mert harcnak semmi jele. Bár a fények nem égnek.

– Vagy elkéstünk, és az ágyukban mészárolták le őket – mondja Sevro.

– Annyira nem ostobák, hogy csak üljenek és kivárják, míg leöldösik őket. Ráadásul nyilván úgy rendezik majd, hogy a Bellonák művének tűnjön. Az Uralkodó azt nem akarná, hogy a neve összefüggésbe kerüljön a vérengzéssel.

És akkor ez jelent bármit is? Mert a Bellonák is Szürkékkel, Obszidiánokkal és Arany harcosokkal jönnének, és a híres becsületük ellenére is leölnének mindenkit, az utolsó asszonyt és gyereket is, akit csak a házban találnak. Mert senki se veszi le a lábát az ellensége torkáról, ha egyszer sikerült rálépnie, vagy ha igen, hát nem marad hatalmon évszázadokon át, ahogy ők sem.

De csendben kell csinálniuk, mert hiába vagyunk a Citadella területén, uralkodói felügyelet alatt áll, a káosz túl nagy figyelmet keltene, ami kiszámíthatatlan, ráadásul gyengének tűnhetnénk tőle. Jobb gyorsan, láthatatlanul lezavarni az egészet. Aztán majd a Bellonák tetteként feltüntetni, és gondoljon mindenki, amit csak akar. Ha egyszer Augustusék halottak, már úgyse nagyon sír utánuk senki. Legalábbis az Arany gondolkodás ilyen. De ha ép bőrrel megmenekülnek egy gyilkossági kísérlet kellős közepéből… azért az nagyon más színezetet adna.

– Quinn – hajolok közel hozzá, hogy halljam a suttogását.

– Túl tiszta a kép. Ha van lencséjük, ki fognak szúrni bennünket itt a falon. Ott bejuthatunk – mutat a tetőre. – És fentről lefelé fésüljük át a házat – teszi hozzá aggodalmasan.

– Kihozzuk onnan Roque-ot, ígérem – paskolom meg a karját. – Mennyi idő múlva van itt a hajó?

– Tíz percet késik.

Megropogtatom a nyakam, és az esőt dörzsölgetem az ujjaimon.

– Per espera ad astra.

– Még hogy a töviseken át a csillagokig – kuncog Sevro. – Te kis kényeskedő. Inkább omnis vir lupus.

Mind farkasok vagyunk. A Vonítók összemosolyognak, és beugrunk a falról a tetőre.

Csönd van, és sötét. Kóró a falon marad a zsákban ficánkoló ajándékkal. Ragadozókként osonunk be kettesével a villa hetedik emeletén egy ablakon át. Hatalmas a hely, többtucatnyi szobával hét szinten át, mindenütt csobogók, szökőkutak. Fürdők, alagsor, gőzszobák. Vagyis az infravörössel nem mennek semmire a sok forró víz miatt, amely a csövekben jön-megy. De olyan csend van, akár egy kriptában.

Nekiindulunk, kúszva fésüljük át az összes szobát. Olyan könnyedén mozgunk, mint az Intézetben, akár a higany, szabályosan áramlunk egymás körül. Legelöl Sevro és Bogáncs a felderítő. A gravCsizmákat rég lekapcsoltuk, nehogy a zúgás eláruljon bennünket. De sehol egy lélek. A szobák üresek, az ágyak vetetlenek, a Főkormányzó ágya is. Nincsenek itt. De akkor hol lehetnek?

Némi páncélon és beretván kívül egyéb fegyverzetük nincs, talán még pár impulzusÖköl. A testőreinket jóval korábban megsemmisítették. És Augustus háza népe nyilván nem a falon át menekült el. Lehet, hogy gravCsizmákban repültek el? De akkor észrevették volna őket. És lelövik mind. Mi is csak azért lóghattunk be, mert velünk senki se számolt.

– Elfogták őket? – kérdi Sevro.

Nem hinném. Ma éjjel a Pretoriánusok jelmondata az, hogy csak a halott Augustus a jó Augustus.

Roppanás.

Összenézünk. ZavarMező nyílt ki, abban ülünk. Méghozzá jó nagyban. Nagy valószínűséggel az egész villa benne van. Mindjárt történni fog valami. Kipillantok az ablakon, és egy árnyalakot látok keresztülfutni a Kerten. Hármat. Lebukok, jelzek Sevrónak. Pretoriánusok. SzellemKöpenyben. A szívem a bordáimon dobol.

Sevro az ablakhoz megy, mindjárt kiugrik, hogy leölje mind. Visszarántom.

– Mi a halált művelsz?

– Meg akarok végre ölni valakit – ráncolja a homlokát.

– De ne most, a francba is. Nincs seregünk.

A hetediken senki. Lemegyünk a márvány körlépcsőn, olajozott páncélzatuk lehelet-halkan nyikorog a csarnoknyi lépcsőházban. Vagy harminc méterre alattunk tátong a lépcső legalja, de mozgás ott sincs. Vért a hatodikon látunk először, a gőzszobából szivárog. Felrántom az ajtót, kalapáló szívvel készítem fel magam a szörnyű látványra, megcsonkított Aranyakra. De annál is szomorúbb kép fogad.

Több mint húsz Rózsaszín, Barna és Lila rejtőzött el ide. De a Bellonák és a Pretoriánusok megtalálták és lemészárolták őket. Elég bizarr látvány. Egytől egyig tiszta vágás – egyetlen seb a koponyán. Kábé ennyi esélyük volt ezeknek a szerencsétlen szolgáknak. Az Aranyak úgy öldösték le őket, mint a tehetetlen barmokat. Őrülten vizsgálom át a holtakat, remélve, hogy nem találom köztük. Imádkozom. Az nem lehet… Theodora biztosan a többiekkel tartott.

Jeges düh éled bennem, és érzem, ahogy a Vonítókba is átszivárog.

Egy szinttel lejjebb, a lépcsőkön találjuk meg az első Arany halottat. Házam egy idős Lovagja. Na, az ő halála nem tiszta munka. Távolabb, egy gravLift mellett hever egy másik. Úgy fest, a liftet védte, míg mások lemenekültek.

Az ablakon át megpillantom a Lándzsást, aki idefelé a hajón kigúnyolta a vívótudományomat. A házból iramodik ki, a Kerten át menekül. Már látom is a nyomában a sötétből testet öltő Pretoriánust, fekete páncélzatán lila szegély. Két Bellona Obszidián kerül a lány elébe, aki kénytelen szembefordulni üldözőjével. Az viszont egyetlen csapással végez vele. Nincs mit tenni, villámgyors halál. Az egyik pillanatban még lihegve-rettegve menekült, a másikban két darabban zuhan a földre.

– Na, ezek a Pretoriánusok aztán nem teketóriáznak az ellenséggel – morogja Sevro.

Quinn végigmér, rajtam se sisak, se páncél. Fel akarja ajánlani a sajátját, de tudomást se veszek róla.

– Figyelj, Darrow, nem azért utaztuk át a fél Naprendszert érted, hogy most az első jöttment fejbe csapjon, és te belehalj.

– Felejtsd el. Roque ezer vérveretes szonettet írna, ha téged vágnának fejbe helyettem.

– Vedd vissza a sisakot, Q – kérleli Sevro is. – Legalább a rühös szonettek miatt.

Kölcsönbe kapott beretvám a tenyerembe csusszan, és bejárjuk ezt a szintet is. A vérem minden egyes szoba küszöbén az agyamban lüktet. Minden helyiségben Roque tetemét várom, vagy Victra megcsonkított hulláját.

Ahogy a negyedik szintre érnénk, Sevro a magasba emeli a kezét, és magához int. Quinn-nel óvatosan odakúszunk, és lekukkantunk a lépcső tövébe. Por száll fel odalentről, árnyak mozognak, de zaj semmi. Sevro egy darab szemetet a korlátra illeszt, és int megint, hogy figyeljek. Mostanra az összes Vonító itt van körülöttünk, elképedve látjuk, ahogy a szemétdarab remeg a korláton. Egy pillanatra lemerevedek: az egész épületet rázza a remegés.

Mielőtt még bárki megállíthatna, átvetem magam a korláton, és négy emeletet ugrom olyan sebességgel, ahogy ebben a holdi gravitációban fizikai képtelenség. Pukkanás. Egy második zavarMezőbe érek, egyszeriben még a csontjaimat is átjárja a harci zaj. Üvöltözés, sikoltozás, pisztolylövések, impulzusFegyverek őrült szellemhörgése, becsapódások zaja mindenfelől. Mielőtt padlót fognék, befékezem a gravCsizmát, beleállok a márványba, és már forog is a fejem felett a beretvám, mint a veszedelem. Négy Pretoriánus Szürkének annyi. Plusz még nyolcan zuhannak nagy puffanással a földre. SzellemKöpenyük hatástalanná válik, ahogy a jégvirág illan el az ablaküvegről a forró lehelettől.

A csarnokban tetemek mindenütt. Törmelék. Lángok. Augustus családjának Arany tagjait Szürke és Obszidián Pretoriánusok üldözik. Hat Szürke rohan le két Aranyat, sorozóikkal addig lökik a mágneses lövedéket az égiszükbe, míg azok kisülnek, és az Aranyak bal karját leégetik. Az áramkörök feladják, és impulzusPajzsaikba hatalmas lyukakat égetnek a testükön. A Szürkék ekkor gyakorlott pontossággal siklanak előre, hogy akkurátusan főbe lőjék mindkettőt. És hiába a Naprendszer legtökéletesebb sisakja és védőszerelése, a férfi és a nő holtan rogyik össze. A Szürkék most felém fordulnak, de a Vonítók már körülöttem állnak, viharként zúgtak le a lépcsőn, és most fekete égiszük mered előre bal karjukon a csuklóvértből. Blokkolják a Szürkék tűzerejét. Sevro kicsusszan az alakzatból, a másik oldalon Quinn követi a példáját, fekete ködként villannak fel, majd vesznek el szem elől, de mire a Szürkék összeesnek, ők már ismét az alakzatban vannak.

Még nagyobb tűzerő zuhog ránk, valami majdnem leviszi a fejemet. Lebukom társaim pajzsa védelmébe. Rémület cikázik bennem. Egy Szürke érkezik, és mikroLövedéket lő ki ránk. A harminc apró bomba darazsakként rajzik előttünk. Bogáncs és Ragyahát impulzusÖklökkel megy nekik, és a csarnokot kék lángok öntik el. Még egy lövedék süvít felénk. Quinn megosztja a feszültséget a gravÖklével, és mielőtt a minibombák betalálnának, telibe trafálja őket: a bombák visszapattannak, mint a bumeráng, és a Szürke egységben robbannak fel.

Sokáig nem bírjuk itt benn. De senki és semmi nem bírhatja, mert már meg is látom három Bellona Obszidián társaságában Karnust. Társaim egy része örökre itt maradna ebben a csarnokban, ha harcba bonyolódunk. De a harcnál létezik okosabb taktika.

– Üss lyukat, Sevro – kiáltom, és felfelé mutatok, hét emelet magasságba, egyenesen a lépcsőház közepén.

Sevro már fel is tartja impulzusÖklét, és záporozik a nyakunkba a törmelék, pontosabban Quinn gravÖklébe hullik bele mind. Még egy lövés Sevrótól, és már az eső is bezuhog a lyukon át, ott fortyog, kavarog a gravBuborékban, amit Quinn csinált az előbb.

– Ugorjatok rám! – üvöltöm, és megállok a lyuk alatt.

Kihussanunk a káoszból, mielőtt még a Pretoriánusok elérnének bennünket. Kétszáz méterrel a villa fölött fékezek be, a szél tépázza köpenyeinket. Amikor levetettem magam a lépcső aljába, nem volt semmi terv a fejemben, csakis a barátaimra gondoltam, hogy őket mentsem. Most azonban már lecsillapodtam annyira, hogy belássam, ha a Vonítókkal harcba bonyolódunk, végeznek mindannyiunkkal. Megszorítom a beretvámat, otthonos érzés. A Vonítókat is utasítom, hogy markolják meg ők is a magukét, és beleüvöltök a sötétbe:

– AJA!

Szoros csoportban lebegünk a villa felett, tiszta célpontot adunk. Elég idegesítő érzés. Ráadásul szakad a nyakunkba az eső.

– AJA!

A meleg vizes források és lagúnák közelében, ahol a gőz miatt az infravörös bemondja az unalmast, egy egység Pretoriánus hatástalanítja a szellemKöpenyét, és ketten már a levegőbe is emelkednek, át a fenyveseken. Az egyikük, a Pecsétes közelebb repül, és ionÖklével a fejemre céloz.

– Vedd le a képemről azt a vérveretes ócskaságot, te nyomorult Pecsétes. Hát nem ismered fel a feljebbvalódat?

Arany Pretoriánus csatlakozik hozzá. Nem ismerős, kígyós sisakja visszacsusszan lila-fekete páncélzatába. Az arca hegyes és kegyetlen, akár egy fejsze foka.

– Vissza, Varga – kiált rá ő is az Obszidiánra. A Pecsétes leereszti a fegyverét, és ő is letolja a sisakját. Még egy nő. Aki vagy két fejjel magasabb nálam, de az arcán éktelenkedő törzsi koponyatetoválás alatt is sápadt, akár a halál. Fehér haja csapkod a szélben, és a tetoválás dacára is több forradás látszik a képén, mint nekem az egész testemen.

– Fekete kutya – rikolt rá Sevro. – Ha még egyszer acsarkodni próbálsz, lepuffantalak.

– Ti voltatok ott a lépcső aljában? – mér végig bennünket az Arany. Egyelőre nem tudja hova tenni a Vonítóimat. – Megöltétek a Szürkéimet.

– Szürkéket sose sirass. Ellenem fordultak.

– Mit keresel itt? – törli ki a vizet az arcából. – Az Uralkodó éjszakára a szobádba küldött. Te tehetsz az áramkimaradásról?

– Ügyem csakis az Uralkodóra tartozik. És nem teheti meg, hogy ne higgyen nekem.

– Hazudsz – mondja, mert egy hosszabb pillanatig csak méregetett, de közben, mint leesik, a lencséjében lévő adatbázist futotta át.

A Pecsétes fegyvere már megint a képembe céloz.

– Tudod, ki vagyok, Pretoriánus – dörgöm fenyegető magabiztossággal. – És azt is tudod, hogy a nevem nem szerepel a listádon. Nem ölhetsz meg.

– Azt a parancsot visszavonták.

– Akkor vigyél Ajához.

– Aja nincs itt.

– Ne hazudj nekem.

Megvillan a lencséje, digitális parancsot kap.

– Kövessetek.

A fák alatt, a kavicsos ösvényen landolunk, amely a lagúnához visz, a meleg vizes forrásoknál.

– Mire játszol? – suttogja a fülembe Sevro, de a szemét le nem venné a Pecsétesről, még az ujjait is keresztbe fonja babonából.

– Használom, amit hoztál nekem.

Aja a kert közepén áll, mellette Bellonák, két Arany és Obszidiánok. De Varga az egyetlen Pecsétes. A lagúna gőzpamacsokat aggat a Próteuszi Lovag vállára. Közönyösen bámulja a vizet, ahogy a gyerekek lesik a tábortüzet, hogy mikor roppantja már kettőbe a láng azt a hosszú hasábot.

– Darrow? – énekli, de nem néz rám. – Nem a szobádban vagy – teszi hozzá, majd végigméri a Vonítókat. És felismeri őket. – Ráadásul megöltétek az embereimet. Fitchner tévedett.

– Van nálam valami, aminek örülnél – zárom élesen rövidre a párbeszédet. – De csak akkor kaphatod meg, ha visszahívod a kutyáidat.

– Menekülni próbáltak, mielőtt megérkeztünk volna. Pedig még a gravCsizmáikat is elkoboztuk. Bolond banda. Próbáltak a Juliikkal kapcsolatba kerülni, de azok eladták magukat.

– Victra? – szalad ki a számon. Elárult volna bennünket?

– Életben van. Akárcsak a többiek. És az anyja közreműködésének hála, életben is marad. Augustus két hajója megkísérelt áttörni a blokádon, de lelőttük őket. Olyan ez az Augustus Háza népe, mint a sarokba szorított borzcsalád.

– Oroszlánok – pontosítom.

– Nem éppen – csapja le a vért a beretvájáról.

– Él még valaki közülük? – pillantok hátra a villa felé, és igyekszem nem átengedni magam a rémületnek.

– Épp, akiknek igazán nem kellene.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel.

Ellazul a beretva a kezében, aztán megmerevedik, és Aja végre szembefordul velem. Macskaszeme beszippantja a fényt.

– A barátaid a lagúnában rejtőztek. Mert a gőz megvakítja az infravörös keresőinket. Elég kétségbeesett próbálkozás. A sisakjuk légszűrője a tűzerőnktől már nyilván zárlatos, tehát mindössze annyi levegőjük van, amennyi a sisakjukban maradt. Ami nem túl sok. Legföljebb negyedórára elég. Akiknek meg még sisakja sincs, legföljebb hat percet bírhatnak. Hamarosan feldobja őket a víz, mint a rohadt almát – mosolyog kedélyesen. – De meghagyom őket Karnusnak. Még a villában van, elvégzi a végső simításokat. Élvezet nézni a srácot, nem?

Forró eső kopog a páncélzatokon. Más nem is hallatszik.

– Mit keresel itt, Andromedus? Miért nem vagy a szobádban, ahogy az Uralkodó meghagyta? – játszadozik a beretvájával Aja. Esőcseppeket vág ketté.

– Van nálam valami, aminek örülnél – ismétlem meg a korábbi ajánlatomat.

– Én csakis annyit akarok, hogy Octavia parancsait tiszteletben tartsák. Repülj vissza a szobádba, fiam, zuhanyozz le, és játszadozz a Rózsaszínnel, akit kaptál. Rajta vezesd le a dühödet, vagy bármilyen indulat dúl is benned. És ne szegd meg az esküdet, ne emelj kezet rám. Eddig még csak Szürkéket öltél. Azt könnyen elfelejtjük. Térj vissza, és akkor hajlandó lesz a fiatalság szeszélyességének betudni tetted. Ha viszont itt maradsz, tetemed megy a hullakupacba a Bronzos kis haverjaidéval együtt.

A Vonítóknak ez nagyon nem nyeri el a tetszését.

– Mint a szolgáké? Vagy mint a barmoké a vágóhídon? – kérdem hevesen.

– Ideje indulnod, Arató – fordul vissza a lagúna felé.

– Milyen undorító vagy – lépek felé. – A hatalmad leírhatatlan, és így élsz vele? A vérveretes éjszaka közepén orvul gyilkolsz le családokat? Az tény, hogy kiábrándító vagy. Szégyen. Remélem, ha majd a tetemed felett állok, az utolsó gondolatod az a fájdalom lesz, amit másoknak okoztál.

Dühödten perdül felém, a beretvája reccsen. A szeme véresen villan. De nem nyúlhat hozzám, most nem. Ma éjjel nem.

– Darrow – szólít meg hirtelen nagy kedélyesen Sevro.

– Parancsolsz, Sevro?

– Az utolsó gondolatról jut eszembe. Nem felejtettél el valamit?

– Dehogynem – kontrázik Quinn. – A mi bölcs…

– …ám feledékeny Aratónk – fejezi be a mondatot Bohóc elég tréfás kedvvel.

– Hm, igen, elnézést mindenkitől. Sajnos elfelejtettem, mit is akartam mondani, Aja – nézek rá zavartan.

– A zsák – sóhajt Quinn.

– Ó, persze, hogyne. Kösz, Sevro, hogy emlékeztetsz – kiáltok fel színpadiasan. Aja elképedten bámul, hogy most meg hirtelen mi ez a cirkusz. – Szóljatok Kórónak, hogy jöjjön már ide.

Sevro a mikroportjába motyog valamit, aztán Kóró hatástalanítja a szellemKöpenyét, és felénk röpül a falról. Látjuk, ahogy átszeli a kilométernyi távot. Kavics vidáman fütyörészik, amit Rémbanya eléggé helytelenít, bár Sevro csatlakozik hozzá, és együtt fütyörésznek tovább. A Pretoriánusok úgy merednek rájuk, mintha meghibbantak volna. Már az a farkasbunda is a hátukon. A fekete, egyedi páncélzat. És a farkasos sisak. És mindenki jócskán alacsonyabb két méternél az egy szem Quinnt meg engem leszámítva. Olyanok lehetünk, mint valami Lila vándorcirkusz.

– Mire megy ki ez az egész? – kérdi Aja.

– Még soha senkivel se kötöttél alkut? – kérdem meglepetten. – Bánhatod.

Kóró előttem landol, és átadja a zsákot, Sevro ajándékát. Aja azt kérdi, mi van benne.

– Ha utasítod az embereidet, hogy a villában vége a gyilkolásnak, elmondom.

– Kisfiúkkal nem tárgyalok – vágja rá erre.

Könnyedén belerúgok a zsákba, hogy Aja lássa, hogy ami benne van, él. A Próteuszi homloka erre ezer ráncba fut, kezd leesni neki. Beleszól a mikrójába, hogy a mókának vége.

– Mi van abban a vérveretes zsákban?

Kinyitom a zsák száját, és úgy húzom elő belőle a Hajnal Trónjának örökösét, mint egy fehér nyuszit. Lysander végtagjai összekötözve, de persze nem túl szorosan, a száján selyemkendő, hogy ne csapjon zajt. Most leoldom róla.

– Szia, Aja – mondja kedvesen.

Aja elkapná, de én gyorsabb vagyok.

– Hohó! – nyomom a beretvámat a fiú torkához, és hagyom, hogy a nyakára tekeredjen, mint nem sokkal ezelőtt az az édes Orákulum a csuklómra. Aja lefagy. A Pretoriánusok csendesen figyelnek, fekete sisakjukban és lila csuklyáikban szinte beleolvadnak az árnyakba. A néhány Bellona lép egyet előre. Aja visszainti őket.

– Ha valaki megmozdul, levágom. Hogy férkőztek hozzád, Lysander? Az őreid…

– Musztáng volt – mondja a kisfiú. – Bejött elköszönni. Aztán vágott egy lyukat az ablakra, és kiadott a Vonítóknak.

– Nem esett bajod?

– Nincs több beszéd – vágok közbe. – Előbb kiengeded a Házam tagjait a vízből, szabadon beszállhatnak a hajóba, ami értük jön. Utasítod a sárkánySzárny-egységeket, hogy átengedik a hajót a blokádon, és szabad elhaladást engedsz a Luna légteréből. Különben a Vonítóim megölik a fiút.

– Szavadat adtad, hogy megvéded az Uralkodót – suttogja Aja. – És ilyet teszel? Hisz ő még csak kisfiú. Kiszolgáltatott gyermek.

– Ez is a játék része – mondja Lysander nagyon komolyan. – És te is játszol, Aja. Mind nyakig benne vagyunk.

– Láthatja, hogy nem is annyira kiszolgáltatott. Annyira biztosan nem, mint azok a szolgák, akiket ma éjjel leöldöstek – szólal meg Quinn. – Vagy azok, akiket az apja Rheával együtt hamuvá égetett. De hát ő a maguk oldalán áll. Az ő sorsa nyilván a szívügye.

– Képes vagy családokat kiirtani, hogy az Uralkodód biztonságát garantáld – folytatom hidegen. – Én képes lennék megölni egy fiút a barátaimért. Még egy felesleges szó, és levágom a bal karját.

Tudja, hogy megölném a fiút.

Én pedig tudom, hogy soha nem tennék ilyet. Nem vagyok Karnus. Se Evey, se Harmónia, bármit igyekszem is elhitetni ezekkel az Aranyakkal. Szóval, ha ráhibáznak, hogy csak blöffölök, vége a nagy taktikámnak, bedobhatom a törülközőt. Egyébként meg, amint megölném a srácot, ők megölnék a barátaimat, szóval hiába volna az egész gyilkolászás.

Éppen ezért ápolom olyan vérmesen a vérivó gyilkos híremet. Hogy az ilyen helyzetekben legyen tárgyalási alapom. Ha belelátnának a szívembe, egyenként öldösnék le a barátaimat. Tiszta hazardírozás az egész.

De a gőgre mindig alapozhatom ezeket a hazárd húzásaimat. Mert abban biztos lehetek, hogy az Uralkodó soha nem hagyná, hogy megöljem az egyetlen unokáját, akit kicsi kora óta a trónra nevel, hogy majd egyszer a helyébe lépjen. És a második pont, ahol ismét hagyatkozhatok az uralkodói gőgre, az az, hogy igazából, a lelke mélyén nem is bánná annyira nagyon, ha Augustus meg a Háza egy kis része ma elmenekülne. Módja és szándéka is bőséggel van arra, hogy a Rendszer végéig üldözzön bennünket. Miért is próbálkozna be, hogy tényleg blöffölök-e, ha ezzel az unokája halálát kockáztatja? Abból következtettem erre az egészre, ahogyan az apját megölte – nem egyből és nyíltan, először ügyelt rá, hogy az apja korábbi támogatói mind átálljanak az ő oldalára. Csak akkor cselekedett, amikor a hívek felkérték, hogy keljen fel a nagy zsarnok ellen, és uralkodjon immár ő.

Egy ilyen asszonynak van türelme. Ha úgy rendelné, hogy tegyem hát, amire elszántam magam, ő nem enged a zsarolásnak, az igen meggondolatlan döntés lenne. Egyszerű, vad erődemonstráció, semmi több, mintha csak azt vágná a képembe:

– Vidd a gyermekemet, bennem azzal sem tehetsz kárt.

Nem, ő ilyet nem tenne, inkább gyengének mutatja magát, hagyja, hogy beszedjem ezt a kis győzelmet, és utána zúdítja rám és az enyéimre végtelen és elsöprő erejét. De az még a jövő zenéje.

A fejünk felett hajó kezd ereszkedni. Gólyának hívják, funkciója szerint csillagBurkos embereket juttat el a célpontba, és lassabb, mint a hegyoldalon felfelé csorgó cukorszirup. A beparkolórámpák kétszáz méteres magasságban nyílnak, ahogy kértem. Míg a fiú nálunk van, mit se számít a hajónk sebessége. Ezzel persze Musztáng is számolt.

– Most elvisszük a mieinket, Aja. Közöld az embereiddel, hogy semmi módon se próbáljanak az utunkba állni.

Aja csak bámul rám, akár a felajzott párduc az állatkertben, aki megfeszített akaratával, tekintete erejével próbálja lebontani kettőnk között a rácsot.

– Gyerünk, Sevro, Bogáncs, fésüljétek át a villát, hátha vannak még túlélők – rendelkezem, és már indulnak is. – Quinn, vigyázz a fiúra. A többiek kihozzák a vízből a Főkormányzót és a kíséretét. Nehogy elfelejtsd tájékoztatni a sárkánySzárnyasokat – szólok oda foghegyről Ajának, mert odafenn a magasban már ott pislognak. – Mindenki csúnyán kivérzik, ha túl nagy a felfordulás. Az Uralkodó lemészároltat egy egész családot! De azok elmenekülnek! Micsoda galád bizonyítéka ez mohóságának és ugyanakkor ügyetlenségének! Az lenne ám a felfordulás, ha mindez kitudódna – vigyorgok a nőre. – Félek, akadna család, aki a sértettek mellé áll. Sokak fejébe kúszna be a félelem, hogy esetleg egy másik éjszakán az ő családi gyertyájukat fújja el a politika szele. Na, akkor mi lenne a szegény Pax Solarisszal?

Quinn nem tágít mellőlem, míg Aja nem teljesít mindent engedelmesen. Látom, hogy ujjai a fegyverén rángatóznak. Fél kézzel fogom a fiút, míg a Vonítók betocsognak a vízbe, és Augustus Házának ázott, levegő után kapkodó tagjaival térnek vissza. Van, aki még az ünneplőjében van, mások páncélzatban. Kevesek fején van csak sisak, de úgy látszik, osztoztak az oxigénen.

Rémbanya hozza a Főkormányzót a hátán. A Sakál Bohóc karjába kapaszkodik, a lábába Plinius. De hol vannak az én barátaim?

A Vonítók felviszik a túlélőket a gólya hasába, és már fordulnak is a következő adagért. Victrát találják meg következőnek. Nincs rajta sisak, a nyakán seb tátong, de úgy kapaszkodik a beretvájába, mintha az tartaná még mindig életben. A tekintete dühödten siklik végig a Pretoriánusok gyülekezetén, ám amikor engem megpillant, ellágyul, és felragyog benne a szikra. Épp csak egy pillanatra teszi félre a haragját, hogy boldog mosolyt küldjön felém, és utána máris harciasan üvöltözni kezd:

– Soha nem felejtelek el benneteket – kacag őrülten. – Veled fogom kezdeni, Aja au Grimmus. Köpenyt szabok a bőrödből magamnak!

Azután eltűnik a magasban. Roque a következő, és vele Theodora. Magamban halk hálaimát mormolok. Quinn megmarkolja a vállamat, odaint Roque-nak, és a költő sovány arca mosolyba fordul. Engem meg se lát. De már nincs sehol, elnyeli a mentőhajónk. Bogáncs visszatér a villából, túlélőket támogat, ott látom a csoportban a Telemanusokat és Tactust, akinek aranypáncélján több lyukból is csordogál a vére. Ronda harcokba keveredhetett.

– Darow, te tébolyodott gazember! – kiáltja, majd észreveszi mellettem az Uralkodó unokáját, és vidáman felnevet. – Ez ám a csel, micsoda tréfa! Jövök neked egy itallal, jóember…

A hangja elhal a magasban, de azt még látom, hogy ujjait keresztbe fonja, és Aja irányába emeli.

– Tactus – suttogja Lysander. – Magasabb, mint a holókon.

– Ő volt az utolsó – tájékoztat a visszaérkező Sevro.

– Mondd meg a gazdádnak, hogy mi a Marsról nem hajtunk olyan könnyen fejet – mondom még Ajának.

Változatlanul szakad az eső. Tiszta víz az arca, a szeme kísértetiesen villog a sötétben. Csak most töri meg a csendet, amire felszólítottam:

– Ugyanezt mondta Rhea Kormányzója is, amikor a Hamu Hercege leverte a lázadását – mondja, és a hangja mintha nem is a sajátja lenne. Mintha valaki más beszélne belőle. – Végigmérte a sovány férfit, akit ármádiám élén ellene küldtem, kacagott, és azt kérdezte, miért is kellene fejet hajtania egy holt zsarnok apagyilkos szukalányának.

Az Uralkodó beszél Aja fülébe a mikroportján át, Aja csak a szavait ismétli. Elhűl ereimben a vér.

– Rhea Kormányzója híres üvegpalotájában ült a Jég Trónusán, és azt kérdezte a szolgámtól: „Ki vagy te, hogy félelmet akarsz oltani egy olyan férfiba, mint én? Belém, akinek a családja a jég és a kő poklából faragott mennyországot.” Azután jogarával a szeme alatt megütötte a Hamu Hercegét. „Eredj vissza a Lunára. Menj haza a Magba. A Perem világa jóval gerincesebb lényeket kíván.” Rhea Kormányzója nem hajolt meg. És a holdja hamuvá porladt. A családja hamuvá lett. Ő maga is hamu immár. Szaladj hát, Darrow au Andromedus, szaladj haza a Marsra. Légióim követnek a világ végére is.

– Remélem is – felelem.

– Alkupozíciód igen gyenge – emlékeztet Aján keresztül az Uralkodó. – Szabad elvonulásod záloga az unokám. Bánj hát vele bölcsen.

Minek mond el olyasmit, amit amúgy is tudok?

– Ideje indulni, Darrow – kapaszkodik a karomba Quinn. Másik karját a derekamra fonja, mintha azt akarná jelezni, nem vagyok egyedül. Biccentek neki. Lentről fedez, míg a magasba emelkedem Lysanderrel, akinek a nyakán még mindig ott a beretvám.

Végül Quinn is repül utánam, bár közben elég gondterhelten pislog lefelé a Pretoriánusokra. Egyetlen zálogom van.

Mit akart ezzel mondani? Hogy csak egy esélyem van vele? Csak akkor ölhetem meg a fiút, ha már végképp biztonságban vagyok? És akkor leesik, mert észreveszem a vadmacska veszett pillantását Aja szemében, amivel Quinnt lesi.

– Ne, Aja! – kiáltja Lysander.

– Quinn! – üvöltöm.

Aja úgy rúgja el magát a földről, akár egy macska. Megragadja Quinn haját, és ő hiába csap hátra a beretvájával, hogy lerázza magáról a párducnőt. Nem lehet elég gyors. Aja földhöz csapja, a fejét a kőbe veri, és vértes öklével a halántékát üti. Négyszer reccsen a csont az acél alatt, és az egész olyan gyors, hogy pislogni sincs időm. Quinn lába rúgkapál, ráng, aztán összegömbölyödik, mint egy haldokló pók, akit az utolsó görcsök járnak át. Aja vigyorogva hátrál el tőle, de a szeme csak engem lát.

19

Gólya

Tudják, mennyire forrófejű vagyok. Ez csapda. Ő a csali. Ha megtámadom Aját, elkapják Lysandert. Egy töredékmásodperc elég nekik, amíg beretvám elhagyja a fiú nyakát, és elkábítanak, megölnek. Hallom, ahogy a hátam mögött kiélesítik a fegyvereket, ezért egy pillanatra sem lazítom a fiú nyakán a beretvát. Csak lebegek tehetetlenül, könnyek homályosítják el a látásomat. Felbugyog bennem a mélységes bánat kínja. Nem hagyhatom itt. Visszaereszkedem a gravCsizmámban, hogy felvigyem a hajóra Quinnt. De mielőtt még landolnék, egy Arany száguld el mellettem, fentről jön, nincs páncélja, csak felkapja Quinn tetemét, és már viszi is felfelé.

A Sakál.

Felrúgom magam a gólyához, a magasba, be az oldalajtón. A bakancsom peng a fémpadlón, letérdelek, és Sevro felé lököm a fiút. Térdre zuhan. Többtucatnyi csuromvizes Augustus-hív mered rám, majd a kissrácra. Most beérkezik a Sakál is, Quinn ott lóg a fél karján.

A hajónk máris emelkedni kezd, az ajtók sziszegve bezáródnak, végre megszűnik a szélsüvítés és a motorzaj. A hangzavar kívül reked. Roque nyomakodik át a többiek között, először rám bámul, majd utána a Sakálra, és végül az élettelen Quinnre, az ereje pillanatról pillanatra szivárog el tagjaiból, a szemem láttára zuhan össze. A Sakál gyöngéden a padlóra fekteti Quinnt, és lerúgja a lábáról az egyik Vonítótól kölcsönvett gravCsizmát.

Roque szája mozog, de hang nem jön ki rajta.

– Megh… – nyögi ki végül, de ez is félbemarad.

– Van Sárga a fedélzeten? – fordul hozzám a Sakál, én meg Rémbanyára nézek.

– Keresd meg Musztángot. Ő tudja – irányítom a vezérlőterem felé.

Rémbanya már lohol is.

– Az elsősegélyt – csattan a Sakál hangja, ahogy Quinn pulzusát markolja. De senki se mozdul. – Gyerünk már!

Roque elindul, szabályosan botorkál. Kavics végül lekapja a falról a cuccot, és Roque-nak hajítja, így végre eljut a Sakálhoz. Megfagy a pillanat: Quinn tagjait görcs rángatja megint, a szájából és orrából állati hörgés tör fel. Roque arcából minden vér kiszaladt már. A keze kétségbeesetten mozdul a szerelme felé, mintha az akaratával is meggyógyíthatná, de persze érzi, hogy tehetetlen. Lassan a földre roskad.

A Sakál feltépi az elsősegélyt, beletúr.

Egyetlen keze magabiztosan kotorászik a rengeteg holmi között, valamit keres. És úgy tűnik, pillanatokkal később meg is találja, mert egy hüvelykujj nagyságú ezüstrudacskánál megállapodik. Előveszi, bekapcsolja. Lágyan zümmög az eszköz, és halványkék fény árad belőle.

– Kéne egy kargép. Az enyém kisült az össztűzben – hadarja, de senki se mozdul. – Adjatok egy vérveretes kargépet, most! Különben meghal a lány!

Odaadom az enyémet. Nem néz fel rám, bár a kezemről felismer.

– Kösz a nagy mentést, Arató – mondja gyorsan.

– A tesódnak köszönd.

Lysander feltápászkodik, mellém lép. Szótlanul figyel, nem sír. Kavics és Bohóc lekuporodik. Senki se ér Roque-hoz, bár egy-egy kósza tekintet megállapodik néha rajta, ahogy lesik a fejleményeket, és imádkoznak a ki tudja, kihez, aki ilyen helyzetekben az Aranyaknak szerencsét és segítséget hoz.

A Sakál Quinn fejénél mozgatja az ezüst MR-készüléket, a kargépen figyeli a képet, és halkan átkozódik.

– Mi az? – kérdi Roque.

– Feldagad az agya – mondja némi habozás után a Sakál. – Ha nem tudjuk megszüntetni a nyomást, gondban leszünk – keresgél megint az elsősegélydobozban, majd egy átlátszó csővel megtoldott kis gépet állít össze. – Mert a nyomás megszünteti a normális véráramlást, összepréselődnek az erek, nem lesz fenn elég oxigén.

– Meg fog halni? – kérdem.

– Nem attól, hogy feldagad az agy – mondja a Sakál. – Már ha le tudom szívni a folyadékot, és megszűnik a nyomás odabenn. De oldalra kell billentenünk a fejét, hogy a vér feljusson a koponyájába. Hogy egyenletes maradjon a vérnyomása. És kell oxigén – felpillant, annyira törékeny így csuromvizesen, hogy inkább mondanám Vörösnek, ha a haja vörhenyes lenne, nem szőke. – Kavics, ugye? Hozz neki oxigént. Egy maszkos is elég, ha nem takarja be a homlokát.

Kavics már megy is.

Quinn teste megint rángatózik. Tehetetlenül állok ott, kezemet Roque vállára teszem. Összerándul az érintésemtől.

Rémbanya lohol vissza.

– Egy átkozott Sárga sincs ezen a roncson – lihegi.

– A francba, a francba, a francba! – rugdalja a falat Bohóc.

A Sakál csak egy pillanatig késlekedik, Roque-ra sandít, de már mondja is:

– Egy-egy ember kell a két karjához és a fejéhez – mutat Rémbanyára, Bohócra és még másokra is. – Megint lesz rohama, és valamiért az a gyanúm, hogy a rohamok egyre rosszabbak lesznek. Beljebb visszük innen, és lefogjátok a műtéthez – és már össze is fogja Quinn haját lófarokba, kér, hogy tartsam, majd előás egy kis ionizálót a dobozból, és a fogaival a kezére csavarja, aztán meg fintorogva tűri, hogy a sterilizáló lemarjon minden baktériumot és az elszarusodott bőrréteget. – Bohóc, csináld a haját. Teljesen.

Azzal feláll, és az ionizálót Bohóc kezébe nyomja, de Roque kikapja a kezéből, és maga hajol Quinn aranyhaja fölé. De mintha lebénult volna.

– Hogy hívják? – kérdi tőle a Sakál.

– Quinn-nek.

– Beszélj hozzá, mesélj neki valamit.

Roque remegve, szipogva halkan duruzsolni kezd Quinn-nek:

– Egyszer régen, még a Régi Földi Időkben, volt két galamb, akik igen szerelmesek voltak egymásba… – meséli, és közben finoman mozgatja az ionizálót Quinn feje fölött. Az egész olyan családias, mintha csak kettesben lennének. Mint amikor a régi szép időkben a tábortűznél meséltek egymásnak történeteket az Intézetben. Még a borzalmak előtt.

Égett haj szaga kúszik az orromba.

– Mi történt vele odalenn? – lép mellém közben a Sakál. – Egy impulzusÖköl találta meg?

– Hát nem láttad? – nézek rá döbbenten. – Aja a puszta kezével csinálta.

– Azt a vérveretes szart… – szorítja össze a száját. – Hogy a francba jutottunk ide?

– Octavia régóta kitervelte már – mondom csendesen. – Már a Bellonák tértek volna vissza a Marsra Főkormányzóként. Az estély csapda volt.

– És erre mikor jöttél rá? A párbaj előtt vagy után?

– Már előtte – hazudom.

– Ügyes húzás volt. Így aztán mindenki minket tart majd az áldozatnak. De Musztáng nem végezte túl jól a feladatát.

– Apád küldte Octaviához, hogy beépüljön?

– Nem. Felteszem a saját ötlete volt. Minél közelebb vagy a sárkányhoz…

– És a Julii család is ellenünk van.

– Elég logikus – bólint lassan. – Karnus és Aja érkezése előtt politikusok érkeztek, hogy magukkal vigyék Victrát.

– De nagyon nem aggaszt a helyzet.

– Victra az anyja kedvence – ingatja a fejét elgondolkodva, majd csak eszébe jut valami. – Victra három Obszidiánt is levadászott, akik engem akartak. Hármat. Ő aztán testestül-lelkestül mellettünk áll.

Közben Roque-ot figyelem, ahogy végez Quinn hajával. Már teljesen kopasz.

– Életben marad? – kérdem halkan.

– Csontszilánkok fúródtak az agyszövetbe. Még ha le is tudjuk húzni az ödémát, attól még vérzik. Nagyon.

Egyszerre pillantunk le Quinnre. Most békés az arca, épp csak néhány zúzódás látszik a halántékán. Az ember véletlenül sem gondolná, hogy éppen haldoklik. Roque végtelen gyöngédséggel simogatja a homlokát és duruzsol neki.

– Meg tudod menteni? – nézek a Sakálra megint. – Látsz esélyt rá?

– Itt biztos nem. Ha bejutunk egy kórházállomásra, akkor lenne esélye.

Roque halkan énekel neki, miközben felemeljük a padlóról, hogy átvigyük egy kényelmesebb helyiségbe. A dalt még az Intézet elején írta, amikor a fennsíkon táboroztunk esténként az embereinkkel a tűz mellett. Quinn akkor még Cassiusszal járt, de úgy tűnik, minden nőnek van egy ilyen szakasz az életében. És már akkor elkaptam az összenézéseiket Roque-kal. Ők ketten azok a postagalambok a történetből, együtt vannak, elválnak, összetalálkoznak, majd a végén ismét egymásra találnak majd. Most is mennyire megörült neki Roque.

Összeroppanok ebbe. Van esély, hogy megmentsük. Még helyrehozhatom.

Az Uralkodónak igaza volt, túlbecsültem az alkupozíciómat. Mégis, mit kellett volna tennem? Megölni a fiát válaszul Aja brutalitására? És ha Sevrót, Musztángot meg Roque-ot is megölte volna? Még szerencsésen megúsztuk.

Sevrót keresi a tekintetem. A háttérbe húzódik, onnan figyeli Roque-ot, ahogy a lányt dédelgeti, akibe ő is szerelmes, de akinek ezt soha be nem vallhatja. Mélységes fájdalom ül hegyes arcán. Az érzéketlen Sevrónak, akiről lepergett mindig a fájdalom, a bánat. Az is, hogy a Sakál hadnagya, Lilath kiszúrta az egyik szemét. Lepergett eddig róla minden. És most megtalálja őt is a fájdalom. Quinn soha nem szólította őt Koboldnak, ahogy mi, többiek. Victra megérzi a fájdalmát, még ha érteni nem is értheti, kezét vigasztalón teszi a vállára. De Sevro lerázza magáról.

– Téged nem ismerlek – acsarog.

– Bocs – hátrál el Victra mellőle.

– Mi a fenére vársz, Arató – kérdi –, még nem hagytuk el ezt a rusnya sziklaholdat.

És int a fejével. Megyek utána, megkérem Victrát, hogy hozza az Uralkodó unokáját is.

Sevróval felmászunk egy létrán, és az utastérbe meg a pilótafülkébe vezető szűk folyosón összetalálkozunk Tactusszal.

– Hahó, jóember – rikkant Tactus, és megtapogatja sebesült vállát, de a szeme nevet, a hangja harsány, őt aztán nem izgatja Quinn állapota. A haja csapzottan lóg az arcába. – Ha legközelebb valami hasonló magánszámot tervezel, szólj előre, hogy legalább ne hugyozzuk össze magunkat meg a gatyánkat.

– Ne most, Tactus – tolom félre.

– A szokásos halálunalom – morogja, majd Sevróra kacsint. – Nocsak, ki jön itt. Koboldunk. Ha lehetséges, még jobban összeaszódtál, jóember.

Sevro el se mosolyodik.

Bemegyünk az utastérbe, ahol a többiek már becsatolták magukat, készülnek, hogy búcsút mondjunk végre a hold atmoszférájának. Tactus a nyomunkban.

– Halihó, pszichomotorosok – üdvözli a Vonítókat. – Mily öröm aprócska formátokat viszontlátni. Kiváltképp a tiédet, Kavics.

– Egyél szart – pillant fel Kavics, miközben Augustus egyik kis unokaöccsének segít becsatolnia magát.

– Mennyi jó barát – morogja a fülembe Tactus, ahogy átjutunk az utastéren –, hogy idesiettek kisegíteni a bajban. Nem úgy volt, hogy valahol a Peremen szívnak?

– Úgy volt – nyomja meg a múlt időt Sevro.

– És mi hozott vissza benneteket? Eluntátok a pocsék időjárást?

Sevro erre már nem válaszol.

– És te épp ilyennek szereted őket, mi, Darrow? – nevet nagyot Tactus, bár az ő sebesülései se lehetnek épp kellemesek, amennyi lyuk éktelenkedik a vértjén. – Áldozatos haveroknak, akik mindig bátran kockáztatják az életüket, végtagjaikat, csak hogy hatalmas árnyékodban sütkérezhessenek – bök oldalba kissé túlságosan is játékosan, és közben alaposan össze is vérez. A pilótafülkéhez érünk. Tactus a vállával elsodor egy válaszfalat, na erre már azért felszisszen. Sevro még mindig mögöttünk kullog.

– Hogy van a vállad? – kérdem.

– Jobban, mint annak a csajszinak a feje odalenn. Quinn, igaz? A Mars-Ház fürge lábúja. Aja jól elbánt vele. Ami nagy kár. Szívesen elvittem volna egy…

Sevro hátulról rúgja tökön Tactust, a lába átsuttyan a nagyobb darab srác két lába között, és keményen célt ér, hogy abba még a fém is belegörbül. Aztán könyökkel halántékon kapja, kravatmozdulattal kisöpri alóla a lábát. Még három gyors ütés a fülre, mielőtt Tactus elnyúlna a földön. Akkor beletérdel a vállsebébe, alkarjával a torkára támaszkodik, másik térdével az ágyékába, szabadon maradt kezével pedig kést tart meghökkenten pislogó szeme elé.

– Még egy szó Quinnről, és a tököddel pislogsz ki a szemüregedből.

A kabin fémajtaja sziszegve kitárul, és Augustus lép be a családias kis jelenet színhelyére. Victra pedig a másik irányból érkezik Lysanderrel.

– Mindjárt végeznek, hűbéruram – mondom, átlépek Tactus fölött, és bemegyek a Főkormányzó után a kabinba. Victra mögöttem lépdel, csak épp az ő sarka megtalálja Tactust, kissé meg is tapossa.

– Pazar munka – szól le Sevrónak.

– Kopj le, tehén.

– Ki ez az apróság? – kérdi, ahogy becsukódik mögöttünk a kabin ajtaja.

Leadom neki a drótot Sevróról.

– A Harag Lovagjának a fia? Kellemetlen kis emberke. Úgy hiszem, nem jövök be neki.

– Nem személyes, ne vedd magadra.

A pilótafülke nagyobb, mint a fülkeszobám, amelyet még a Citadella villájában nekem osztottak. A pilóta és a másodpilóta ülése körül fények villognak. Balra ül Musztáng, egy Kék pilóta jobbra. A Kék a hajóhoz csatlakozik, bal halántékán a bőr alatt kék fény dereng. Musztáng vezet, jobb keze mélyen benyúlik a holografikus irányítószervbe. Sietve tájékoztatja a Kéket. Az íves kabinablakon túl a Földgolyó dereng. Augustus, Plinius és a viccesen meggörbült Kavax au Telemanus a lehetőségeinket latolgatja Musztáng háta mögött.

De mindenki halkan beszél.

– Remek munka, Darrow – fogad a Főkormányzó, de hátra nem fordulna felém. – Bár jobb hajót is szerezhettél volna.

– Mi van odalenn? – szól közbe Musztáng a székéből. – Valaki megsebesült?

– Quinn haldoklik – felelem. – Kórházállomásra kell vinnünk, tempósan.

– Amikor pályára állunk, akkor is még vagy félórányira leszünk a flottánktól – mondja Musztáng.

– Akkor siess kicsit.

A hajó beleremeg, ahogy Musztáng meg a Kék fokozza a tempót.

– Csodás terv volt – mosolyog Kavax szélesen Musztángra. – Csodás, remek terv, Virginia, hogy beépülj az Uralkodó udvarába. Pont, mint kislány korodban, amikor Paxszal elbújtatok a bozótosban, hogy kihallgasd apád tanácskozásait. Kár, hogy Pax kilátszott a bokorból – kacagja el magát, amitől a Kék szabályosan összerezzen.

Musztáng hátranyúl, megszorítja a vaskos alkart, keze kisebb, mint a nagyra nőtt férfi könyöke. Kavax felragyog, mint a fácánnal gazdájához ügető vadászkutya, és boldogan pillant körbe, hogy mások is látták-e, micsoda kitüntető figyelemben részesült. Musztáng remekül boldogul a medve méretű férfiakkal.

És az a szeretet, amivel Telemanus ránéz, csak még szembeötlőbbé teszi Augustus közönyét. És ami még ennél is rosszabb: hogy épp a Sakál végzett a fiával.

Musztáng tekintete egy röpke pillanatra rajtam is megakad, haja összefogva, a szája sarkában még ott a mosoly emléke, és mintha szíven döfnének. Nekem nem jut a mosolyból. És a lovas gyűrű sincs már az ujján.

Hosszú csend.

– Ezek szerint Octavia téged is megkísérelt magához édesgetni – fordul végül hozzám Augustus.

– Volt egy próbálkozása.

– Kösse fel magát. Mibe, hogy épp ezt mondtad neki, fiam? Hogy kösse fel magát – harsogja Kavax. Aztán a vállamra csap, én meg nekizuhanok Victrának. – Bocsánat – mondja. – Bocsánat – ismétli el Victrának is. Olyan görbén kénytelen állni, mint az alacsony üvegházban túl magasra nőtt fa. Rezes, villás szakállából még mindig csöpög a víz.

– Valójában elgondolkodtam az ajánlatán, Telemanus uram. Neki valahogy sikerül tisztelettel bánni a Lándzsásaival. És ez nem mondható el mindenkiről.

– Helyrehozzuk ezt a tévedésünket – feleli Augustus, nem fecsérel egy pillanatot sem köntörfalazásra, tréfálkozásra. – Adósod vagyok, Darrow. Csak érjük el végre-valahára a flottát.

– Musztángnak és a Vonítóknak legalább annyira adósa, mint nekem.

– Kik azok a Vonítók?

– A fekete páncélos barátaim. Sevro a vezérük.

– Sevro. Az a kis nyavalyás, aki a Lándzsásomat odakinn legyűrte, igaz? – vonja fel a szemöldökét a Főkormányzó. – Mintha ismerős lett volna. Fitchner fia, nem igaz? – folytatja. Nem tetszik ez a hang. – Amelyik végzett a Priamus nevű hólyaggal.

– Közénk tartozik, hűbéruram. És megbízom benne, mint saját magamban.

Az ajtó sziszegve kinyílik, és egy emberként fordulunk felé. Sevro ösztönösen megtorpan.

– Mi van? – kérdi támadó éllel a hangjában.

Tactus kioldalaz a figyelemből.

– Apádnak vagy nekem fogadtál hűséget, Sevro? – szegezi neki a kérdést Augustus.

– Miféle apa? Egy fattyú fattya vagyok – méri végig kétkedőn a Főkormányzót Sevro. – És minden tiszteletemmel együtt is csak annyira izgat uraságod, mint a sarokba elhelyezett macskapisa. A lánya hozott vissza a Peremről. Ő az én szövetségesem. Legfőképpen persze Arató az.

– Vigyázz a szádra, kiskutya – morogja Kavax.

– Maga nyilván Pax apja. Sajnálom, hogy meghalt. Pedig kész lettem volna érte áldozni az életemet. Ahogy látom, szépségét az édesanyjától örökölte.

Kavax erre némileg összezavarodik, nem tudja, ezt sértésnek vegye-e.

– Tartozom neked egy bocsánatkéréssel, Darrow – szólal meg Augustus, miután benyelte Sevro tirádáit. – Igazad volt, létezik hűség meg szövetség az Intézeten túl is. Nos, Lysander – kikukkant előbb az ablakon, hogy lássa, már szépen távolodunk a holdtól, majd letérdel a trónörökös unoka elé. – Úgy hallottam, kivételes srác vagy.

– Igen, uram – feleli Lysander a tőle telhető leghatározottabban. – Rendszeresen kérik számon a tanulmányaimat, és változatos területeken bővítem tudásomat. Sakkban csak igen ritkán veszítek, s ha mégis, hát tanulok belőle, ahogyan kell.

– Valóban? Nekem is volt egy hozzád hasonló fiam valaha, Lysander. De ezt bizonyára már te is tudod.

– Adrius au Augustus – bólint a srác.

– Nem – ingatja a fejét Augustus. – Nem, a kisebbik fiam cseppet sem hasonlít tehozzád.

– Akkor tehát az idősebbik? – ráncolja a homlokát Lysander. – Claudius au Augustus?

Musztáng hátrapillant.

– Igen, ő – biccent a Főkormányzó. – Kedves, kivételes fiú volt, akinek oroszlánszívet adott az élet. Nálam sokkal jobb és kedvesebb. Igazi uralkodó – pillant rám jelentőségteljesen. – Barátok lettetek volna, ha ismeritek egymást.

– Mi történt vele? – kérdi Lysander, és igyekszik felnőni a kedves összehasonlításhoz.

– Ezt a részt már nem mesélték, ugye? Nos, a Bellona-Ház egyik sarja, az óriás termetű, Karnus nevezetű fiatalember illetlen dolgokra vetemedett egy ifjú hölggyel szemben, akinek a fiam udvarolt. A fiam kihívta párbajra Karnust. Végül, amikor a fiam sebesülten, levágva hevert a vérében, Karnus letérdelt mellé, két kezébe fogta a fejét – karolja át fél kézzel sokatmondó gesztussal Lysander fejét az úr –, és feltörte a koponyáját az utcakövön, mint egy diót, hogy minden, ami csak különleges volt benne, szétkenődött a sárban – mondja, majd megpaskolja a fiú arcát. – Reméljük, neked soha ilyesmivel nem kell az életben szembesülnöd.

– Ezt tervezed velem is, uram? – mondja ki bátran a kérdést Lysander.

– Csak akkor vagyok szörnyeteg, ha gyakorlati hasznát látom – mosolyog Augustus. – Ezúttal azt hiszem, nem lesz rá szükség. Egyszerűen csak haza szeretnénk térni. Míg a nagyanyád nem akadályoz bennünket ebben a törekvésünkben, és egyelőre úgy tűnik, nincsenek ilyen szándékai, biztonságban vagy.

– Nagyanyám szerint hazug vagy.

– Vicces. Remélem, elmeséled majd neki, milyen szépen bántunk veled.

– Ha valóban szépen bántok velem.

– Úgy legyen – lapogatja meg a fiú vállát a Főkormányzó, és feláll. – Vidd az utastérbe, Victra.

Victra majd felrobban: persze hogy őt jelöli ki a feladatra Augustus, amikor Musztángon kívül ő az egyetlen nő. Tactusnak is feltűnik Victra reakciója, előlép hát:

– Vihetem én, hűbéruram? Jó ideje nem láttam már a testvéreimet, igen szívesen elcsevegnék a sráccal, ha nem gond.

Augustus persze engedélyezi a cserét, mit érdekli őt. Victra megköszöni a váratlan figyelmességet. Tactus rákacsint, nekem a vállamba bokszol, Lysandernek meg olyan lendületesen csap a tarkójára, hogy kis híján lesodorja a fejét a nyakáról. Remélem, soha nem lesz szerencsétlenségem a bátyjaihoz.

– Gyere, csöppség. Mesélj, jártál már Gyöngybárban? – hajol le hozzá, ahogy kifelé terelgeti. – Mert ott ám nem e világi srácok meg csajok fogadnak.

Nehézkes gólyánk egyre magasabbra emelkedik. Még két perc, és elhagyjuk az atmoszférát.

– Álmomban próbáltak meggyilkolni – morogja Augustus. – A némber tudja, hogy ezt soha nem bocsátom meg.

– Utánunk jön a Marsra – szólalok meg.

– Nincs esély a békülésre? – veti fel Plinius.

– Békülésre? – csattan fel Musztáng. – Hamuvá perzselt egy egész holdat, Plinius. Térj már magadhoz!

– A béke óvhatja meg családodat, hűbéruram. Nem a háború. Ha az Uralkodó ellen szegülsz, nem marad semmi remény – kerekíti az ügyes mondatait Plinius. Ez a rögtönzést is jól csinálja. – Flottája végtelen, pénze parttalan. Hiába hatalmas a neved, a dicsőséged, mire mész vele az egész Társadalom ellen? Azért emeltél az oldaladra, hűbéruram, mert kiérdemeltem. Mert megbízol a tanácsomban. Nélküled semmi vagyok. Nekem csakis a te szavad jelent várat a vészben. Fogadd hát meg most is a szavam, már ha számít még, amit én gondolok, és ne hagyd, hogy elmérgesedjen ez a sérelem az Uralkodó és közted. Ne hagyd, hogy háborúvá fajuljon a helyzetünk. Emlékezz a Rheára, hogy hamvadt semmivé. Igyekezz békével megőrizni dicsőséges családodat.

– Amikor az Uralkodó óhaját fejezte ki irányomban, meghajoltam nemesen és tartással, ahogy egy Aranynak engedelmeskednie kell. De most meg akar törni, és a nemesség meg a tartás mögött acélpenge lapul. Célunk a Mars és a háború – emeli fel a hangját a Főkormányzó.

– Elértük az atmoszféra alját – jelzi Musztáng. – Kapaszkodjatok.

– Mi az a fény? Az a pislogó izé a magasságmérő felett.

– A teherberakodó ajtó kinyílik, dominus – felel élesen a Kék.

– A teherberakodó? – vonom fel a szemöldökömet. – És nem tudja felülírni a parancsot?

– Nem, dominus, blokkolták a hozzáférésemet.

De minek nyílna ki a teherajtó?

– Önként jelentkezett – kiáltja rémülten Musztáng. – Tactus!

– Nem! – üvöltöm, mire mindenki összerezzen az egy szem Musztáng kivételével. Mi egyszerre fogtuk fel.

– Sevro, Victra, gyertek – fordulok, és már száguldok is ki a kabinból a hajó hátsó része irányába.

– Készülj az elkerülésre – kiáltok még vissza Musztángnak, ahogy becsukódik mögöttünk az ajtó.

– Mi történik? – hallom még Plinius hangját.

– TACTUS! – ordítom. Sevro és Victra a sarkamban, a többiek, Vonítók és családtagok zavarodottan kiáltoznak utánam, ahogy szélsebesen átvágunk az utastéren.

– Erre vitte a fiút – csatolja ki magát Ravaszpofa.

– Mindenki marad a helyén – lököm vissza a székébe.

Az nem lehet, hogy Tactus… ő soha nem tenné. De miért ne?! Miért is hiszem, hogy nem tenne olyat, amiből csak nyerhet? Hiszen ez az alaptörekvése. Ilyen a természete, ez van a vérében.

Lezúgunk a lépcsőn a raktérbe, el a helyiség mellett, ahol a Sakál Quinnt operálja. Felrántom a tehertér ajtaját, és süvöltő szél csap az arcomba. A zár nyitva, a rámpa félig leeresztve, és a tátongó sötétben még látszanak odalenn a város pisla fényei. Bohóc és Augustus egyik Lándzsása eszméletlenül hever a saját vérében. Testük lassan araszol a nyitott rakodóajtó felé. Tactus pedig távoli pont a sötétben. Már nem is látszik tisztán, de attól még tudom, hogy nem egyedül távozott. Lysander vele van.

– Sevro – markolom meg barátom vállát, mert különben kiugrik a tátongó nagy semmibe Tactus után. – Ne! – Hiába minden, túl késő. Megelégszünk azzal, hogy a két magatehetetlen Aranyat beljebb vonszoljuk, nehogy kizuhanjanak, és bezárjuk a rámpaajtót.

– Nincs kommunikációs felszerelése. Odalenn az is kisült mind – lihegi Victra.

– Nem is kell neki a vérveretes felszerelés – mutat Sevro a Bohóc pucér lábára. – A görény elvitte a gravCsizmát. Ahogy beér a sárkánySzárnyak szkennermezejébe, fel is veszik.

– Két percünk van, és küldik utánunk a csapatokat – végzek gyors fejszámolást.

20

Pokolfúró

Tudhattam volna, mire képes Tactus. Már az Intézetben megölte a Primusát, Tamarát. Csakis az erőt szolgálta, csakis a győzelmet kereste mindig. És tudtam is, hogy egy szörnyeteg, csak épp azt gondoltam, hogy az én szörnyetegem. Hogy bízhatok benne. De nem, nem igaz. Azt gondoltam, hogy meg tudom változtatni. Átkozom magam, micsoda arrogáns hülye vagyok. Visszatérek a pilótafülkébe, ahol Augustus épp a Kék pilótával tárgyal.

– El tudunk menekülni, pilóta?

– Nem, hűbéruram. A geomet-modellező nem kínál erre lehetőséget – mondja nagyon is Kék tempóban. Annyira jellemző! Érzelem sehol, csakis hatékonyság, precizitás, célratörés. Törékeny, madárszerű nő, mintha ágakból szerkesztették volna össze, hosszú nyakán szinte inog apró, kopasz feje. Hatalmas, kékséges szeme mintha a koponyáját díszítő digiTetkók visszatükröződése lenne. Mozgása álmatag, mintha vízben lebegne. A kiejtéséből ítélve az aszteroidákról származhat.

– Mi a legvalószínűbb forgatókönyv?

– Kilövik a hajtóművűnket a sárkánySzárnyak. Felhasítják a hajótestet, és már végünk is. Vagy parazitaSuhanókat küldenek ránk. Hogy foglyul ejthessenek bennünket.

– Vagy egyszerűen csak szarrá lőnek bennünket – toldja meg Sevro.

– Vigyél a hajómra, Kék, és fregattparancsnokká teszlek – próbálja a pilótát motiválni Augustus.

– Inkább cirkálót szeretnék – jegyzi meg a nő.

– Legyen akkor cirkáló.

– Megegyeztünk – érkezik a válasz, és a Kék állítgatni kezdi a műszereket. – Elég kiegyensúlyozott repülés lesz, de ha meg akarjuk úszni az össztüzet, lesz egy pont, ahol kénytelen leszek változtatni a paradigmán.

A gólya közben a Luna atmoszférájának a hátárára ér. Hasas, monstrum hajó ez, tágas rakodóterekkel, hiszen eredeti feladata szerint töméntelen mennyiségű katonát kell a gyomrában a bevetési helyre szállítania. A sárkánySzárnyak vadul darabokra szaggatnák, megadás nélkül hullana atomjaira. Az Akadémián arra használtuk ezt a hajófajtát, hogy az embereinket az ellenséges aszteroidabázisokra lőjük ki belőle.

Ütegtűz záporozik ránk.

– Ha a hajótest beszakadna, tartsák vissza a lélegzetüket, dominusok – rendelkezik a pilóta. – Nincs elegendő túlélősisak a fedélzeten.

– De akkor szétrobban a tüdőnk – vonja össze a szemöldökét Victra.

– Mielőtt az megtörténhetne, fújja ki a levegőt – feleli erre a Kék. – És akkor még marad harminc másodperce, miközben a dobhártyái szétrobbannak és a vérerek felfújódnak, mint a léggömb. Én a magam részéről visszatartom a lélegzetemet.

– Hogy utálom az űrt – néz rám tágra meredt szemekkel Sevro.

– Te mit nem utálsz?!

Elhagyjuk a Luna atmoszféráját. Már nem lőnek ránk, szépen kicsusszanunk a nyílt űrbe, ahol az ármádia hadihajói derengenek a távolban, akár az Europa mély tengereinek behemótjai. Kültakarójukon kagylóként ülnek a géppuskaágyúk, hasukon kopoltyúbemetszésekként nyílnak-csukódnak az iszonyatos rakodóajtók. A hajózási útvonalakon kereskedőhajók úsznak kimérten a távoli úti céljuk felé. SárkánySzárnyak és őrjáratok ellenőrzik a teret. Velünk már senki sem törődik, azokat leszámítva, akik a Lunáról vettek üldözőbe bennünket. Az Uralkodó nem akarja nagydobra verni az akciót. Az idő nekünk dolgozik.

De akkor sincs hova menekülni. Amikor Lysander még nálunk volt, úgy terveztük, hogy szépen elrepülünk a Jogar Ármádiája alatt, de most kockázatos lenne.

Pilótánk higgadt és rezzenéstelen.

Változtatni kell a paradigmán, ezt mondta.

Mit tehetünk? Gondolkozz! Gondolkozz már!

– Kezdeményezzünk tárgyalást valamelyik hajóval – szólal meg Augustus. – Lefizetjük őket, kerüljön bármibe is. Mindenki megvehető. És akkor elrejtőzhetünk.

– Le vagyunk blokkolva – emlékezteti Musztáng. – Még kimenő jeleket se kezdeményezhetünk.

Meg fogunk halni. Tudjuk mindannyian, nagyon is. Augustus nem esik pánikba, és nem is adja meg magát a reménytelenségnek. Nem is tudom, mit gondoltam róla, hogyan fogadja a halált. Talán abban reménykedtem, hogy majd siránkozni kezd, összeroppan, rémült kapkodásba fog. De persze minden hibája dacára is erős férfi, aki nem roppan össze egykönnyen. Egyszer csak Musztáng vállára teszi csontos kezét. Musztáng meglepetten rezzen össze.

– Jöjjön akár lövedék, vagy megszállóhajó, haljunk meg Aranyakként – mondja ünnepélyesen. Nem azért, hogy még az utolsó pillanatokban is erősnek lássuk, hanem mert ilyen, hisz a fajtája felsőbbrendűségében, hogy képes uralkodni saját emberi gyengeségein. A halál az ő szemében nem több az élet legutolsó emberi gyengeségénél. Pedig az ember rémülten nyüszög a halál küszöbén. Még akkor is az élet után ácsingózik, amikor már végképp nincs remény. Ő nem ilyen. A büszkeségénél a halál se lehet nagyobb.

Az Aranyak igen sok szempontból hasonlítanak a Vörösökre. A Pokolfúrók a családjukért, a klán dicsőségéért néznek szembe a halállal. Nem omlanak össze, ha a bánya a fejükre omlik, vagy ha a lándzsaviperák lecsapnak rájuk a sötétből. Csak elhullanak, és a barátaik megsiratják őket, majd félresöprik a jövő útjából a maradványaikat. Nekünk azonban ott a Völgy, amely később befogad. De az Aranyakra mi vár? Amikor elmúlnak, testük elporlik, nevük és tetteik az idő szárnyára kapnak, míg a messzibe nem sodorja őket. Ennyi. Ha bárkinek is oka lenne megveszekedetten kapaszkodni az életbe, hát azok az Aureáltak.

Én azért kapaszkodom, mert nálam a fáklya, aminek nem szabad kihunynia. Ezért markolom meg Sevro vállát, és szörnyűségesen kísérteties kacagással ezért utasítom a Kéket, hogy vigyen a pálya legveszedelmesebb hajójának közelébe, ami éppen célba vett bennünket.

– Vigyen az Élcsapathoz – ismétlem el még egyszer.

– Akkor a túlélési esélyünk…

– Nem érdekel a statisztika, csinálja – rendelkezem.

Mindenki felém fordul. Nem azért, mert valami meglepőt mondtam, hanem mert csakis erre a pillanatra vártak már egy ideje. Magában mindenki abban reménykedett, hogy én majd úgyis kitalálok valamit, ezért imádkoztak magukban. Még maga Augustus is.

Eo egyszer azt mondta, hogy az emberek hallgatni fognak rám. Hogy van bennem valami különleges képesség, hogy a lényem reményt ad. Én ezt általában nem érzem, ahogy most sem. Csakis a rettegést érzem, egy dühödt, makacs, önző, bűntudatos, szomorú, magányos kisfiú rettegését, és mégis mindenki rám néz. Nem kellene sok, hogy a reménykedő tekintetek súlya összezúzzon, kis híján már így is megsemmisít, és majdnem könyörögni kezdek, hogy valaki találjon ki valami jobbat, és hárítsa el most ő a veszedelmet. Mert én képtelen vagyok rá. Én csak egy kissrác vagyok, egy átfaragott testbe bújt hazug. De ott az álom, amit nem hagyhatok cserben.

Ezért cselekszem én, és ezért néznek ők fel rám.

– Meghibbantál? – kérdi Victra. – Ha megtudják, hogy nincs nálunk a fiú…

– Álljon szögbe az Élcsapat irányítóhídjára – utasítja Musztáng a Kéket, mert átlátja a tervemet.

Augustus kurtán biccent, mostanra ő is összerakta.

– Hic sunt leones.

– Hic sunt leones – visszhangzom, de látni csakis Musztángot látom, a férfit, aki a feleségemet felkötötte, messzire elkerüli a pillantásom. Sevróval vágtatunk ki az irányítófülkéből. Valami nekiütközik a hajónknak, a páncélzata megremeg. Már tudják, hogy nincs nálunk a fiú.

– Talpra, Vonítók! – rikoltom.

– Hát nem azt mondtad… – kezdi Rémbanya.

– Talpra!

A kilövőterem vörös vészvilágításban fürdik. Három Vonító kell fejenként, hogy Sevróra meg rám segítsék a csillagBőrt, ami igazából egy robotizált burok. Ott fekszem a páncélzatban, Rémbanya pedig beleszíjazza a lábaimat a nyeregbe, végül rácsukja a páncélozott burkot. A Vonítók gyorsan dolgoznak, még a hajó rázkódása se zavarja őket, ahogy a lövedékek súrolják az erőterünket. Sziréna harsan, megsérült a törzs. Igyekszem lecsendesíteni a légzésemet, miközben Victra a fejemre igazítja a szerkezet sisakját.

– Sok szerencsét – hajol fölém. Mielőtt még bármit tehetnék, ajkát a számhoz préseli. Nem rántom el magam, hiszen a halál torkában vagyunk. Hagyom, hogy ajkai elnyíljanak, és megnyugtató melegség áradjon szét bennünk. Aztán ez az utolsó, emberi pillanat is elillan, Victra leengedi a sisak masszív ellenzőjét az arcomra. A Vonítók huhognak és vonítanak a látványra, és önkéntelenül is arra gondolok, hogy bár Musztáng zárta volna rám ezt a bádogdobozt, bár ő csókolt volna meg utoljára a viszontlátás reményében. De aztán a digitális kijelző életre kel a sisakellenzőmben, és elnyel a fém kilövőhenger. Egyedül vagyok. És félek.

Koncentrálj.

Hassal lefelé fekszem a köpőCsőben. Itt aztán majdnem mindenki összehugyozná magát a rettenettől, ennyire magányosan, ennyire távol az élet melegétől. A csőben nincs gravitáció, nincs nyomás. Hogy gyűlölöm ezt a súlytalanságot.

Felfelé nem nézhetek, különben eltörik a nyakam, amikor kilőnek. Oldalra se mozoghatok, nincs hely. A csillagBőrömet ezernyi, fogszerű mágneses kampó tartja. Halk kattogással ugranak a helyükre, mint valami rovarcsapat.

Már csak pillanatokba telik, és kilőnek az űrbe. Hangosan kapkodom a levegőt. A szívem a szegycsontomat sorozza. Befogadom a rettegést, azonosulok vele. Elmosolyodom. Amikor az Akadémián ki akartam lőni magam, azt állították, egyenlő az öngyilkossággal. Lehet, hogy igazuk volt.

De ha egyszer erre születtem. Hogy befúrjam magam a pokol mélyébe.

Acél-, fegyver-és hajtóműpáncélzatba csomagolt bogárember vagyok, a burkom többe került, mint a legtöbb hajó. Jobb karomban impulzusÁgyú. Ha úgy hozza a szükség, úgy rügyezik ki onnan, mint a hemantusz virága.

Eszembe jut, amikor Eo hemantuszt hagyott a küszöbömön, és hogy leszedtem neki egy másik bimbót a falról azon az éjszakán, amikor el kellett volna nyernem a Babért. Milyen messzire szálltak azok az otthonos idők ettől a rémesen hideg helytől, ahol a szirmok fémből nyílnak puha bársony helyett.

– Sarokba szorítanak bennünket. Perceken belül elérnek bennünket a csapataik – hallom Musztáng hangját. – Előkészítem a kilövéseteket.

A hajó felnyög, ahogy újabb lövedék hasít el a közelünkben. Az erőterünket már kilőtték, csak a rozoga páncélzat tartja egyben a hajót.

– Pontosan célozz – felelem.

– Mint mindig. Darrow… – mondja, és a hallgatása annyi mindent elárul.

– Sajnálom – felelem rá.

– Sok szerencsét.

– Ez kicsit se vicces – nyögi Sevro.

Fütyül a hajó hidraulikus szerkezete, a fémfogak előrébb taszítanak a csőben, betöltenek a kilövőkamrába. A fejem előtt centikkel félelmetesen zümmög a golyószórónk mágneses erőtere.

Azt mondják, hogy a legtöbb Arany képtelen elviselni ezt, hogy még a Páratlanok is pánikba esnek és összeomlanak a köpőCsőben. El is hiszem. Egy Pixi szó nélkül szívinfarktust kapna most a helyemben. Akadnak olyanok is, akik még egy űrhajóba se mernek beszállni, annyira rettegnek a bezártságtól és a kis dobozt körülölelő végtelen tértől. Puhány barmok. Ahol én születtem, az egész lakás kisebb volt, mint ennek a gólyának a raktere. Sokáig egy karomFúró nyergében kerestem a kenyeremet, ez a cső ahhoz képest gyerekjáték, és a szemétből összetákolt hőszkafanderemben a saját izzadságomban és pisámban fődögéltem.

És ennek dacára is félek.

– Figyeld, hogy csap le a lándzsavipera, fiam – kapta el egyszer az apám a csuklómat, és játszotta velem a játékot. – Figyeld, ahogy megnyúlik, kinyúlik a teste, míg a végső pontra nem ér. Csak figyelj, és meg se moccanj közben. Ne akard levágni a parittyaPengéddel. Különben véged. Meghaltál. Olyankor mozdulj csak, amikor már lefelé tart. És ugyanígy bánj minden rettenettel, ami az életben elér. Addig ne csinálj semmit, amíg nem értél a félelem csúcspontjára. Csak utána… – mondta, és csettintett az ujjával.

Éppen ezen a ponton járok, amikor a gépezet felzendül és beindul körülöttem. Átjárja burkomat a kattogás, ropogás, sziszegés és zümmögés. Megindul a visszaszámlálás.

– Készen állsz, Kobold? – kérdem Sevrót a mikroportomon át.

– Cacatne ursus in silvis? – jön a válasz. Szarik a medve az erdőben?

A hajó megpördül, rázkódik. A szirénák még hangosabban üvöltenek.

– Most meg a latinnal jössz?

– Audentes fortuna juvat – kuncog Sevro.

– Bátraké a szerencse? Hát, ha ez lesz az utolsó szavad az életben, nagyon is megérdemled a halált.

– Igen? Hát akkor nyald ki a…

A szívem dobol odabent.

A fémfogazat betaszít a cső mágneses áramlatába. És kész, megtörténik. Az Öltönyben is úgy megüt a gravitációs gyorsulás, mint az Obszidián viharisten tenyerese. Minden elfeketedik, a gyomrom a torkomba ugrik, a tüdőm összeszorul, a vér lassabban vánszorog az ereimben. Aztán előrelökődöm. Nem látom a cső falát, amelyből kirepülök, de a hajót se, amely idehozott. Csakis Eo arcát látom a sötétben, aztán elájulok. Az emberi test képtelen ezt elviselni, ezt a gyorsulást.

Sötét.

Aztán lyukak nyílnak a sötétségben.

A csillagok.

Nincs közben pergő idő. Az egyik pillanatban még a hajón vagyok, a következőben meg már az űrben robogok tizenötszörös hangsebességgel.

Sokan szarják össze ezen a ponton a csillagBőrt. De ennek semmi köze a félelemhez. Puszta biológia és fizika. Az emberi test ennyit bír. Húsfaragó Mickey viszont gondoskodott róla, hogy az enyém egy hangyányival többet elviseljen. Remélem, Sevrót is hasonlóra faragta az élet.

Hangtalanul hasítom a teret. Remélem, Sevro itt van a közelemben, de látni nem látom. A műszereken sem. Minden túlságosan gyorsan történik ehhez. Hasítunk a Jogar Ármádiájának legnagyobb hajója felé, amit éppenséggel a legnagyobb ívben kellett volna elkerülnünk. Hat másodperc az egész. Vészlövedékek suhannak el mellettünk. A lövészek már látnak bennünket. Tudják, mi történik. De nem manőverező-rakétával közelítünk, a lövedékeik nem tudnak ránk tapadni. És ilyen rövid röppályán nem detonál a flak. A lövedékek elhúznak mellettünk, veszélyesen közel. A pilótánk tökéletesen célzott.

A sortűz is téves, Sevro belevonít a mikrofonba. A nagy hajó pajzsa nem él, ilyen gyorsan nem tudják élesíteni. Időbe telik. A hajótörzs kékesen megremeg, ahogy az impulzusPajzsok felélednek. Túl késő, seggfejek!

Szarveretesen túl késő.

Nincsenek gondolataim, csak üvöltök a fejemben. Kacagok, akár a tűzvész vad lángjai. Kacagok, mert tudom, hogy ezek a szervezett, logikán tartott katonák képtelenek felvenni a kesztyűt a tébolyommal szemben.

Közel a parancsnoki híd. Felpillantok. Odabenn Aranyakat látok, egymással üvöltöznek. A mentőÖltönyeiket, mentőHajóikat keresik. Úgy figyelik a becsapódásunkat, ahogy Musztáng és Pax, amikor a Mars vára alatt a sárban beléjük száguldottam. A dühünk egészen egyedülálló. Ezek a lunaszülöttek végképp nem érthetik.

Kékek ugranak széjjel, Obszidiánok kapnak a fegyverük után. Két Arany légzőmaszkot húz, előkanyarintják beretvájukat, így készülnek a halálra. Egy másodperccel becsapódásunk előtt elsütöm az impulzusÁgyúmat. Nagyot döndül a vastag üvegen. Megsorozom. Aztán összegömbölyödöm, és a kilövési sebességemmel belecsapódom a parancsnoki híd üvegablakába.

Torkomból őrült üvöltés szakad fel.

21

Pecsétek

Úgy robbanok be a hídra, mint a porcelánboltba belőtt ólomgolyó. Kivetítőket és stratégiai modelleket török ripityára, majd áttöröm a híd megerősített acélfalát, míg végül egy válaszfal állít meg legalább százméternyire a hídtól. Bele is szédülök. És Sevro sehol. Szólítom a mikrón, mire valami nyöszörgést hallok, hogy a segge így meg úgy. Lehet, hogy ő összeszarta magát.

A sisakunkban nem halljuk a külső zajokat, de a látottakból tudjuk, hogy nagy lehet az üvöltés, ahogy a lyukakon az űr vákuuma kiszippantja a legénység kevésbé ügyes tagjait. Pontosabban nem is a vákuum szippantja ki, hanem a belső nyomás löki ki őket. De ez csak technikai apróság, a lényeg, hogy Kékek, Narancsszínűek és Aranyak száguldanak ki a semmibe üvöltve. Csak az Obszidiánok csinálják némán. Nem mintha számítana, odakinn úgyis a néma csend kerít hatalmába mindent.

A bal kezem szikrát köp. Az impulzusÁgyúm darabokban, és a karom a páncélzat alatt rohadtul hasogat. Agyrázkódásom is van. A sisakomba okádok. Csípős bűz árad szét idebenn, marja az orromat. De azért talpra állok, és a jobb kezemet tudom használni. Megrepedt a sisak ellenzője. Engem is megtaszít a híd felé a nyomás, megbotlok.

Visszakúszok a lyukon át, amelyet a falon ütöttem. A hídra tartok, meg kell találnom a nagy felfordulásban a helyet. A legénység tagjai kapaszkodni próbálnak, nehogy kirepítse őket is a semmibe a vákuum. Egy Arany lány repül el bucskázva mellettem. Végül vörös fények kezdenek villódzni.

Vész esetén aktiválódó válaszfalak illeszkednek a helyükre, hogy lezárják a teret, ahol a nyomáskülönbség keletkezett. Közvetlen mögöttem is elindul egy lefelé, hogy azt a falat erősítse meg, amelyen lyukat ütöttem. Végül megpillantom Sevrót, bentről igyekszik kifelé, tartom hát neki a falat, míg át nem ér. A fémfal hörögve feszül neki a robotkaromnak. Sevro vetődik, még épp átsiklik alatta. A híd elreteszelődik a hajó többi részétől. Tökéletes.

A tönkrezúzott ablak helyébe duroacéllemezek csusszannak, és lassan elül a nyomáskülönbség szele. A hajó tisztjei és legénysége végre feltápászkodhat, levegő után kapkodnak, csak épp az nincs. Az oxigén és a nyomás lassan pumpálódik vissza a kabinba. Így aztán a légzőmaszkos Aranyak, Kékek és Obszidiánok békésen végignézik, ahogy a maszk nélküli Rózsaszín szolgák és Narancsszín szerelők veszettül tátognak. Az egyikük vért hány, szétrobbant a tüdeje, mert megpróbálta visszatartani a lélegzetét. A Kékek rémülten nézik a haláltusákat, ők soha nem láttak még embereket meghalni, a monitorok meg a műszerfalak villogásához szoktak, a szkennerekről eltűnő jelekhez. Ami jelenthet a távolban felrobbanó hajót, amelyet Obszidiánok meg Szürkék taroltak le. Most módosulhat a mulandóságról alkotott elképzelésük.

Az Aranyak és az Obszidiánok meg se rezzennek. Akadnak Szürkék, akik segíteni próbálnak, de túl késő. Mire a nyomás és az oxigénszint normalizálódik, az aljaSzínek már halottak lesznek. Soha nem fogom elfelejteni azokat az arcokat. Én tettem ezt velük. Hány családra borul gyász megint miattam?

Dühödten toppantok fémcsizmámmal a padlón. Háromszor. És akik még csak meg se rezzentek, míg társaik haldokoltak, most végre észrevesznek bennünket Sevróval. Meglátják gyilkos öltözékünket.

Ó, és végre életre kelnek azok az eddig kifejezéstelen Arany és Obszidián arcok is!

Egy Obszidián erőDárdával vesz célba. Sevro odaüt, fémkarja egyetlen ütése elég. Négyen kapaszkodnak össze, és indulnak rohamra ellenünk, közben rémes harci dalukat kántálják. Sevro boldogan áll ki ellenük, hiszen végtére is ő a legnagyobb srác a szobában. Én egy egység Szürkét veszek gondjaimba, akik a fegyvereiket próbálnák magukhoz venni.

Így megy ez. Mi, a fémemberek legyűrjük a fűhöz-fához kapkodó húsembereket. Mintha acélöklök püfölnének felvágott görögdinnyéket. Soha ilyen könnyedén nem gyilkoltam. Ijesztő, hogy háborúban gond nélkül megy nekem az ilyesmi. Semmi kétség nem támad bennem, erkölcsi elvek szóba se jönnek. Ezek az emberek harcos Színek. Vagy ők ölnek meg engem, vagy én őket. Egyszerűbb, mint az Átjáróban. Egyszerűbb, mert nem ismerem őket, se a testvéreiket, egyszerűbb, mert nem a saját testemmel gyilkolok, hanem fémmel tárom fel nekik a halál kapuit.

És milyen jól csinálom! Ezerszer jobban, mint Sevro. És ez még riasztóbb.

Nevemhez hűen az Arató vagyok. Bármilyen kétségek éltek is eddig a szívem mélyén, most kisöpröm őket, és érzem, ahogy a lelkem árnyékba borul.

Megteszünk mindent, hogy a Kékeket megkíméljük. Elég nagy a parancsnoki híd, de nem sok Obszidiánnak és Szürkének vannak lő-vagy energiafegyverei. Itt minek is lennének? Soha senki nem rohant le még hajót az ablakon át. A legfenyegetőbb ellenfélnek két beretvás Arany nő bizonyul. Az egyik hatalmas, a másiknak éles vonásai vannak, kétségbeesetten táncol rajtuk a rémület, ahogy az életükért küzdenek. A beretváik a csillagBőrt is átvághatják, Sevro ezért inkább távolról, az impulzusÁgyújával intézi el őket, kisüti az égiszeiket, a zárlat átterjed a páncélzatukra, és megolvasztja az Aranyakat. Ezért tartják ellenőrzés alatt a technológiai fejlesztéseket. Mert az ember, legyen bármilyen a Színe, törékeny bárány csupán a háború habzsoló farkaspofájában.

Ahogy elfogy az ellenség, a Kékekhez fordulok:

– Ki a parancsnok?

CsillagBőrömben közel egy méterrel magasodom föléjük, és még mindig nem tudják levenni a szemüket a véres tébolyról, amivé társaikat őröltük. Nekik nyilván két lábon járó rémálmok vagyunk. Karunkból szikra száll. Kezünkben szörnyű beretva, fémburkunk félig-meddig romokban.

– Nem fenyegetőzhetek és öldökölhetek egész álló nap. Maguk képzett férfiak és nők, és ez nem a maguk hajója, hanem az Aranyak alkalmazásában állnak, azért irányítják. Mostantól én vagyok az Arany, aki magukat alkalmazza, én parancsolok. Szóval, hol a Kék kapitány?

Meg is van. Csendes, értelmesnek látszó, nyakigláb férfi, arcán friss vágással, amely láthatóan nagyon fáj neki. Remeg és szipog, úgy markolja a sebét, mintha darabokra szakadna az arca, ha elengedné. Narol bácsi szarevő puncipöcsnek nevezte volna. Eo viszont egészen más módszerrel közelített volna hozzá, ezért megállok mellette, és halkan szólítom meg.

– Most már biztonságban van, ne csináljon hát ostobaságot.

Kinyitom a sisakomat. Kicsöpög belőle a hányás. Mondom neki, hogy álljon félre, vegye le a parancsnoki csillagát. De esélye sincs, hogy engedelmeskedjen, mert Sevro előugrik, letépi róla a csillagot, és úgy löki félre, mint valami játék babát.

Sötét bőrű, kövérkés nő horkan fel felháborodásában. Kékhez képest meglepően vállas, erős. Kopasz ő is, ahogyan azt a Színe megköveteli, de az ő kék digiTetkói nemcsak a koponyáján meg a tarkóján, hanem a karjain és a nyakán is kavarognak.

Sevro visszaszökken mellém.

– Elég a balhéból, Sevro.

– Bírom, hogy ilyen nagy vagyok.

– De én még mindig nagyobb vagyok.

Próbál keresztet dobni felém, de a robotujjak nem elég ügyesek és hajlékonyak ehhez.

Kiadom a Kék technikusoknak a parancsot, hogy a gólyának nyissanak szabad bebocsátást az egyik dokkjukba. Visszaül mindenki a helyére, és engedelmesen teszik, amit mondok. Mostantól nem ágál senki, én vagyok a legerősebb. Csak a hajó többi része rejtély még. Ott lehet, hogy még mindig az Uralkodó szava számít. De persze az is lehet, hogy mindenkinek fordul a hűsége, ha változik a parancsnok személye. Ezt egyelőre nem tudhatom, nem alapozhatok a saját elképzeléseimre, ki kell vívnom a többiek lojalitását is.

Az egyik kivetítőn figyelem, ahogy a gólyánk beáll az egyik dokkba. Rozogább hajót nemigen láttam még, csak a jó szándék tartja már egyben. Két parazitaSuhanó ül a hátán, a Vonítóknak lesz még egy köre a rájuk szabadult gyilkosokkal. És velük még csak boldogulhatnak, de ha az Élcsapat megmaradt Szürkéi és Obszidiánjai is lerohanják őket a dokkban, akkor minden elveszett.

A parancsnoki hidat a hajó többi részétől elzáró fal mögül hangok szűrődnek be, erősödő sziszegés. És vörösen izzani kezd a vastag duroacél. Nyilván érkeznek az Obszidián és Szürke felmentők. De emiatt még nem kell különösebben aggódnunk.

– Van a folyosón holoKamera? – kérdem az egyik Kéktől.

Bizonytalankodás a válasz.

– Holttér, zárlatos gáztartályok – szitkozódik a széles vállú Kék nő, aki már korábban feltűnt. Félrelök egy másikat az útjából, a tetkóit összeszinkeli a konzollal, és már látjuk is az egyik kivetítőn a képet: a félelmem beigazolódik, Aranyak vezetik a befelé igyekvőket.

– Mutassa a géptermet, a vezérlőszobákat és a dokkolót – kérem. Mutatja. És itt is Aranyakat látok, akik Obszidián zsoldosokat és Szürke tengerészeket vezetnek a kulcsfontosságú pontokra. Megpróbálják visszavenni az irányítást. És ami még rosszabb, le fogják rohanni a gólyát, hogy elfogják vagy megöljék Musztángot meg a barátaimat.

– Kinek kell ez a hajó? – kérdem keményen.

A parancsnoki emelvényen járkálok fel-alá, dühödten rúgok félre egy hullát az utamból, majd lepillantok a Kékekre. Két nő áll ott, nálam alig idősebbek. Kerülik a tekintetemet. Arcuk sápadt, hamvas, mint a friss hó, de most könnyek áztatják a kavarodásban rájuk került mocskot. Nagy, égkék szemüket vörösre sírták. Barátaik haltak meg, én meg itt önzőn tombolok, mintha csakis a diadalom számítana. Milyen könnyen megfeledkezem magamról!

Soha ne felejtsd el, ki vagy! Erre mindig emlékeznem kell. Sose felejtsd el.

Tucatnyi hajó és a Citadella parancsnoksága is bejelentkezik, mind tudni akarják, mi történt. Cirkálók és rombolók indulnak fenyegetően felénk. Zárt láncú kommunikációs csatornán csak a hajómhoz szólok:

– Figyelem, az eddig Élcsapatnak nevezett hadihajó legénységéhez szólok. A hajó neve mostantól Pax – kezdem, és drámai szünetet tartok. Minden valamirevaló dal és remek tánc a jól elhelyezett szünetektől kel életre, feszültségek kiegyensúlyozott játéka, ami a végén eléri a harmonikus csúcspontot.

Sevro arca örök kisfiús vigyorba dermedt. Kis manónak tűnik egyébként is a nagydarab Öltönyben, amihez így, sisak nélkül, viccesen aprócska fej csatlakozik. Idétlenül mutogat a kezével, próbálna megnevettetni, de ez nem az a pillanat. Csak megrázom a fejemet.

– Darrow au Andromedus vagyok, a marsbéli Augustus-Ház Lándzsása, és ezt a hajót hadizsákmányomnak nyilvánítom. Mostantól az enyém. Ez a Társadalom Hadviselési Törvénye értelmében azt jelenti, hogy a hajó legénységének az élete az enyém. Ezt sajnálattal mondom, ugyanis nagy valószínűséggel mind meg fogtok halni. Eddigi életeteknek jól behatárolt feladata volt – szerelők, csillagközi navigátorok, lövészek, takarítók, elektronikáért felelős szakemberek, harcosok voltatok. Nekem is van feladatom, mégpedig a hódítás. Iskolákban ezt tanultuk, ennek megfelelően volt alkalmam kitanulni a megszállás, foglyul ejtés, zsákmányszerzés és ellenséges hadihajók elbirtoklásának megfelelő módszerét. Eszerint, ha valakinek sikerül a hajó parancsnoki hídját uralma alá vonni, egyetlen, nagyon egyszerű dolga marad már csak: a hajó kiseprése.

A navigációs kijelző hátsó részén van egy eldugott konzol, amelyhez csak Aranyak férnek hozzá. Sevro most aktiválja. A Kékek meglepetten húzzák össze magukat. Olyan ez, mint amikor az ember elmegy vendégségbe, és a házigazda konyhájában előhúz egy atombombát a mosogató alól. A konzol beszkenneli Sevro Arany szimbólumait, a kis szárnyakat, és arany kontrollfénnyel kezd pislogni. Most már csak a kódot kell beütnie, és a hajón ezer nyílás tárul fel az űrbe. Húszezer férfi és nő pusztulna el.

– Hajóinkat úgy alakítottuk ki, hogy könnyűszerrel kiüríthessük őket. Hogy miért? Nem azért, mert nem hiszünk a hűségetekben, hiszen éppenséggel ez a Társadalmunk alapja, erre alapozzuk létünket, hanem azért, mert még most is van… – pillanatnyi szünet, belepillantok a statisztikába, amit az egyik Kék tol elém szolgálatkészen – hatvanegy Arany a fedélzeten. Ők az Uralkodónak fogadtak hűséget, akinek én az ellensége vagyok. Vagyis ők nekem nem engedelmeskednének, szabotálnák a szándékaimat, megkísérelnék visszafoglalni a parancsnoki hidat. És benneteket is engedetlenségre késztetnének, ami a biztos halálba taszítana mindannyiótokat. Miattuk és az irántam érzett gyűlöletük miatt soha nem láthatjátok viszont a szeretteiteket. És ha ez nem lenne elég, van még egy bonyodalomforrás. Odakint a világűrben az Uralkodó azon tanakodik, mi történhetett a hajónkon. Ám nem sokáig tanakodik, hamarosan rá fog jönni, hogy Ármádiájának legékesebb gyöngyszeme már nem az ő kincstárát gazdagítja. Mert már az enyém. Ezt nem fogja hagyni, Prétorainak hajóiról özönleni fognak felénk a parazitaSuhanók, hogy Obszidián és Szürke tengerészek rohanjanak le bennünket. Az élükön feldühödött Arany Lovagok törtetnek majd át mindenen és mindenkin, nem kímélve senkit sem közületek, hogy a fejemet vegyék. Ha most kiürítem a hajót az űrbe, nem marad senki, aki megvédhetne engem. Láthatjátok hát, hogy ti vagytok az én megmentőim. Én pedig a tiétek. Nem fogok húszezer jó embert feláldozni, csak hogy hatvanegy ellenségemmel végezzek. Éppenséggel a legénysége miatt esett a választásom éppen erre a hadihajóra. Hiszen ez a legjobb, amit a Társadalom kínálhat. Az én szememben ti nem vagytok feláldozhatóak. A következőt kérem hát tőletek: válasszatok engem parancsnokotoknak azok helyett az Aranyak helyett, akik feláldozhatóaknak tartanak benneteket. Ezennel megkapjátok az engedélyemet és a felhatalmazásomat, amelyet Nero au Augustus, a Mars Főkormányzójának pecsétje erősít meg, hogy elfogjátok vagy megöljétek eddigi Arany parancsnokaitokat. Fegyverezzétek le és ártalmatlanítsátok őket, azután pedig készüljetek a megszállók támadására. Igyekezzetek. Ha késlekedtek, végeznek veletek. Tudni fogom, kik a legelőbbre való nők és férfiak közöttetek, és új gazdátokként meg is jutalmazlak benneteket. És a Főkormányzó is megjutalmaz minden arra érdemest. Cselekedjetek hát! Az előbb megnyitottam minden fegyverraktárt, amelyet csak a hajón találtok, ragadjatok fegyvert, és győzzétek le zsarnokaitokat!

Mélységes csendben kezd felizzani a forradalom első kis szikrája.

– Ez lelkesítő volt – súgja a fülembe Sevro.

– Túlságosan is demokratikusan hangzott volna? – kérdem szintén súgva.

– Nem hinném, hogy ebbe az autokrata demokrácia beleszámítana – fintorog Sevro. – Végül is azzal kezdted, hogy megfenyegetted őket, hogy mindenkit kihajítasz az űrbe.

– Az fenyegető volt? Én úgy éreztem pedig, hogy csak finoman érzékeltetem mint lehetőséget.

– Finoman hát, mint amikor tapintatosan fülig nyomják a fejedet a szarba – nyihog kicsit túlságosan is lelkesen Sevro, miközben a fémkarokkal a fémbe burkolt combjára is csap, hogy behorpad az anyag. Kissé zavartan hunyorog fel rám. – Na, kapd be.

Mögöttünk sziszeg az ajtó, a fal már vörösen izzik. Nem sok híja lehet, hogy ránk törjék. Az adrenalin elönti a végtagjaimat, remeg a két kezem. Tucatnyi Kék szempár mered rám, átérzem a helyzet súlyát. Mindjárt bejutnak.

Kezemben a beretvám életre kel, hosszú és rettenetes halálosztást ígér.

– Társaságot kapunk – morgom. Sevróra sandítok, aki elmerülten bámulja az egyik holoKépernyőt. Utasítom a Kékjeinket, hogy keressenek menedéket.

– És megcsinálják – dörmögi Sevro. – A vérveretes picsába, Darrow, gyere, ezt nézd.

Végigpörgeti az összes holoKamera képét: Narancsok és Kékek rámolják ki a fegyverraktárakat, néhány segédkező Szürkét is látunk közöttük. Mások csak félrehúzódnak, még nem biztosak benne, hogy tényleg ez-e a helyes út, azzal se törődnek, hogy társaik már a legénység másik felébe lövöldöznek. Ezt az áradatot amúgy sem tarthatja vissza senki és semmi. Soraik egyre dagadnak, felfegyverkeznek, folyosóról folyosóra surrannak. A legkeményebbek már élre is álltak, persze hogy nem a Kékek, hanem a Narancsszín rakodómunkások és szerelők meg a Szürkék… egyet fel is ismerek közülük. A középkorú tizedes az Akadémián szétlőtt hajómról, aki a mi mentőkapszulánkban menekült el a végső pusztulás elől. Egy csapat nőt és férfit irányít egy Arany luxuslakosztályba. Mind tisztelettel néznek rá, persze, ahogy látom, ez a békés együttműködés és parancskövetés nem általános.

Három fegyelmezett, Aranyak vezette Obszidián és Szürke egység masírozik be az ellátmányos helyiségekbe és a gépházakba a hajó végében, vagy öt kilométernyire a parancsnoki hídtól. De itt a hídnál is ők várnak a fal átvágására. Négy Arany és hat Obszidián. Mögöttük tíz Szürke tárazza be éppen a fegyverét.

– De társaságot akkor is kapunk.

Bármikor áttörhetik a falat meg az ajtót. Ahogy a hőfúróik egyre mélyebbre hatolnak a válaszfalba, egyre testesebb szikrák pattognak befelé. Bugyogva csepeg a fém a földre. A Kékek rémülten remegnek, Sevróval visszahúzzuk fejünkre a sisakot, és felvesszük a harci állást, készülünk az újabb összecsapásra. Az orromat már megint a saját hányásom szaga marja. A Kékeket a legtávolabbi kommunikációs panel mögé rendelem, ott talán biztonságban lesznek.

Hirtelen villogni kezd egy bejövő hívás kontrollfénye közvetlen mellettem az egyik konzolon. Reflexből válaszolok rá. Mennydörgő hang remeg végig a gerincemen, képet nem kapunk.

– Hall engem?

– Hallom – mondom, és Sevróra pillantok. Bárki is az, torzító erősítőt használ, hogy a hangja zengjen, mint az ég. Sevro megvonja a vállát, gőze sincs, ki lehet. – Ki maga?

– Maga isten?

Isten? Kísérteties csend telepszik a lelkemre. Ez nem erősítő. Tudhattam volna a hideg, nyegle kiejtésből. Óvatosan válogatom meg a szavaimat, nem feledkezem meg a küldetésemről egy pillanatra sem.

– Darrow au Andromedus vagyok a Napszülöttek közül.

– Elfoglalt egy hadihajót, és még csak nem is Prétor? Hogy lehetséges ez?

– A parancsnoki hídra lőttem be magamat.

– Egyedül a sötét semmiből?

– A társammal ketten.

– Akkor jövök, hogy megismerjelek téged és a társadat, Istengyermek.

A Kékek növekvő rettegéssel pislognak egymásra, és mintha valamit formázna a szájuk. Pecsétes. Félelem mázsás súlya zuhan a vállamra. Sevróval úgy kapkodjuk a fejünket körbe-körbe, mintha valahol itt lapulna a szörnyeteg az árnyékban. A válaszfal egyre nagyobb hányada folyik már érett, vörösen izzó gyümölcsvelő gyanánt a padlóra.

És akkor a Kékek közül többen felsikoltanak, és mind az egyik holoKivetítőre meredünk. Arra, ami a beomló fal és ajtó mögötti folyosót mutatja, és amelyen hirtelen az iszonyat elevenedik meg. Hátulról ront rájuk, ahogy éppen betörni készülődnek. Egy Obszidián, de ilyen hatalmasat még soha nem láttam. És mégsem a mérete az, ami igazán rettenetessé teszi. Hanem ahogy mozog. Rémületes teremtmény, mintha árnyakból, izomból és páncélzatból lenne összegyúrva. Nem is rohan, áramlik. Beteg dolog. Mintha hús-vér fegyvert vagy pengét látna rohamozni az ember. A kutyák üvöltve menekülnének előle, a macskák fújnának rá. Ilyen lényeknek a pokol legfelsőbb bugyrán túl már nem szabadna flangálniuk.

Hátulról veti rá magát a gyilkos brigádra, két fehéren izzó ionPengét forgat méter hosszan a két kezében. A Szürkéket csak eltaszítja az útból, a vállával löki a falnak őket, hogy a csontjaik összezúzódnak. Csak utána kezd gyilkolni. Méghozzá olyan veszettül, hogy elkapom a pillantásomat.

A hőfúró már magától olvasztja a fémet, és lassan elkészül a lyuk a fal közepén. Azon át már élőben láthatjuk a haldokló, vergődő férfiakat és nőket. Vér serceg a túlforrósodott fémfelületeken.

Amikor a Pecsétes végzett, és már vagy tucatnyi sebből vérzik, egyetlen Arany áll már csak a gárdából. A nő a mellkasán találja el beretvájával, átdöfi a fekete vértezetet. A Pecsétes elfordul, ezzel blokkolja a pengét magában, majd ahogy a nő ránt a beretván, hogy ismét kígyózó ostorrá változzék merev teste, az Obszidián megmarkolja a tövénél. Másik kezével a nő sisakját fogja marokra, az aranypáncélzat villog a folyosó fényében. És már hiába is menekülne, mert az Obszidián nem ereszti, csak passzírozza össze, amit a kezébe kaparintott. Ahogy az oroszlán állkapcsa sem ereszti a hiénát, ha egyszer zsákmányul ejtette. Miután a nőből kiszáll az élet, a Pecsétes gyöngéden fekteti a földre. Sevro akaratlanul is hátrálni kezd.

– Könyörület anyja…

A Pecsétes megáll a másik oldalon, kitölti a lassan növekvő lyukat. És amikor már a teljes alakja látszik, leveszi a sisakját. Sápadt arc néz ránk. A szeme fekete. A bőre szélmarta, rajta szaruszerű bőrkeményedések, mint egy orrszarvú pofáján. A feje méterhosszú, a fehér lófaroktincset leszámítva kopasz.

Egymásra nézünk, nekem címzi a szavait.

– Istengyermek Andromedus, Ragnar vagyok, anyám, Alia Hófecske elsőszülött Pecsétese. A Bukott Várostól délre, a Sárkánygerinctől északra emelkedő Valkűr Tornyok mellől származom, ahol a Szárnyas Rémalak repked, testvérem a Csendes Sefi, Tanos megtörője, amely valaha a víz partján állt. Pecsétjeimet ajánlom neked.

Belehugyozok a szarveretes csillagBőrömbe.

A beretva még mindig kiáll a bordái közül.

Kitárja két gigantikus, vérmocskos karját, aztán a jobbjával benyúl a lyukon át. Az ionPenge magától visszahúzódik a páncéljába.

– Hú, döfjetek szemen – morogja Sevro. – Csináld, amit mond, Darrow, mielőtt még meggondolja magát.

Leveszem a sisakomat, és felé lépek. Kell nekem.

– Örvendek, Ragnar Volarus. Látom, jelvényed nincsen. Gazdád van?

– A Hamu Hercegének jegyét viseltem eddig, és ezzel a hajóval hoztak ajándékba a Juliiknak. De a hajót elfoglaltad, megszereztél hát magadnak engem is.

A Juliiknak? Úgy fest, ezt is Augustus elárulásáért kapták volna cserébe.

És akkor most egyszerűen kihasználta a bürokratikus kiskaput, hogy a gazdája embereit lemészárolhassa? Ha van is irónia a hangjában, én nem hallom ki belőle. És miért is tenne ilyet? Ismernek engem ezek a fekete szemek? A Pecsétesek csakis a hadviseléshez szükséges technológiát használhatják, ismerhetik, vagyis akkor nem láthatott még engem soha. De a keze várakozóan kitartva, nem vonja vissza.

– Miért teszed ezt? – szegezem hát neki a kérdést. – A Juliik miatt?

– A fajtámat adják-veszik.

El is felejtettem. Julii-kereskedőhajók hozzák-viszik igény szerint a nagy semmin át az Obszidiánokat. Hamar megtanulják, hogy Victra családjának vérző napjától nem árt óvakodni.

Nem túl gyakorlott a gyűlölete leplezésében, árad belőle, méghozzá olyan jegesen, amilyen csak a szülőhazája lehetett.

– Elfogadod hát pecsétjeimet, Istengyermek? – kérdi panaszos hangon, szája sarkát aggodalom ráncai barázdálják, ahogy felém hajol. Az Aranyak formálták ilyenné őket, közvetlen a Sötét Lázadás után, amikor a hatalmuk egyszer tényleg veszélybe került. Elvettük tőlük a technikát, a történelmüket, egész generációt semmisítettünk meg, és cserébe a bolygók jégmezőire száműztük őket, vallás gyanánt pedig a régi északi istenekkel ajándékoztuk meg őket. És elhitettük velük, hogy az igazi isteneik mi vagyunk. És íme, pár száz évvel később most itt állok szemtől szemben egyik legrettentőbb sarjukkal, és azon álmélkodom, hogy hihet engem istennek.

– Nevemre veszem a pecsétjeidet, Ragnar Volarus – felelem, és megrettenve nyúlok felé. A felforrósodott fémkeretben kapcsolódnak össze kezeink, két egyforma nagy tenyér, csak épp az enyém fémburkában bújik meg. Vére átkenődik a kezemre, és onnan a szabadon lévő homlokomra mázolom. – Sajátomként veszem magamra terhüket és súlyukat.

– Köszönet neked, Napszülötte. Köszönet. Anyám és az ő anyjának dicsőségére foglak szolgálni.

– A hármas dokkolóban egy gólyában vannak a barátaim. Menekítsd ki onnan őket, Ragnar, és adósod leszek.

Sárga fogai kivillannak, ahogy szélesen elmosolyodik, mellkasából feldübörög a harci dal háborgása, akár a viharverte óceán robaja. Rettegés ébred üvöltése hallatán a folyosókon. Bennem öröm, rémület és ősi kíváncsiság kavarog. Mit is kaptam ezzel most éppen?

22

Tűzbimbók

Már elment az óriásom, de a testem még mindig remeg az izgatottságtól. Próbálok megnyugodni. Visszafordulok a Kékekhez, akik csak állnak földbe gyökerezett lábbal, mint akik azt se tudják, hogy engem nézzenek-e vagy a holoKivetítőket, vagy a radarok monitorát, amelyen már láthatóak az Uralkodó körénk sereglő hadihajói. Bekerítettek bennünket.

– Itt nincs mitől tartanotok – nyugtatom őket. – A hajó kapitánya elveszítette posztját, mert nem ügyelt az ablakaira. Ez ostobaság volt tőle. De aki hibázik, annak a rangja bánja. Új kapitányt akarok tehát, és nincs sok időnk. Hatvan másodperc alatt meg kell hoznom a döntést.

A sötétebb bőrű Kék kilép a társai közül. Először úgy láttam, hogy a karjain a tetoválás valami virágminta, de most látom, hogy matematikai képletek áramlata lesz az inkább: a Larmor-formula, a görbült téridőre érvényes Maxwell-egyenletek, a Wheeler-Feynman elnyelési elmélet, meg még vagy száz másik, amelyek még nekem se ismerősek.

– Add nekem a jelvényt, és én találok egy lyukat, amelyen eljutunk a Marsra, fiam – mondja közönyösen. Hangja egyszerre pontos és lusta, az érzelmek kifolynak belőle, mintha csak általános hangok lennének a szájából a szavak, mintha egyenleteket olvasna fel hangosan a térbe. – Az életemre mondom.

– Fiam?

– Feleolyan idős lehetsz, mint én. Hívjalak inkább „Fiam uramnak”? Vagy az már sértő lenne?

Sevro felvonja a fél szemöldökét a nyílt tiszteletlenség hallatán.

– Bocsáss meg neki, dominus – mondja lágyan egy másik Kék. – Ő zászlós a…

– Mi a neved, Kék? – fojtom belé a másikba a szót feltartott kézzel.

– Orion.

– Az fiúnév – kottyant közbe Sevro.

– Valóban? Nekem még nem tűnt fel – jegyzi meg a Kék gúnyosan. – A szektám férfinek nevelt. Igazi meglepetés voltam.

– Miféle szekta? – kíváncsiskodik Sevro.

– Nincs szektája. A Kopernikuszi Szekta tényleg magának akarta, de nem sokkal később el is bocsátotta a soraiból, érthető okokból – szól közbe megint ugyanaz a stréber Kék. – Ő csak egy Dokkoló.

Orion összerezzen, és a másik Kék felé pördül.

– Te meg csak egy buzgómócsing finglehelet vagy, Pelus – torkolja le ugyanazzal a tárgyilagossággal.

– Látják – biccent békésen Pelus –, csak egy Dokkoló. Az érzelmi értékei kezelhetetlenek. Nem az ő hibája, ő csak gépzsíros környezetének terméke.

– Cseszd meg – vágja rá erre Orion, és odalép hozzá.

Aztán behúz egyet Pelusnak. Az felzokog, és úgy zuhan hátra, mint akit még soha nem vágtak orrba. Nyilván azért, mert még soha nem vágták orrba. Ugyan miért is ütné meg egy Kék a társát? Nekik csak a méricskélés, a matek és a csillagtérképek jutottak. Verekedés nuku.

– Nekem bejön ez a bunkó – jegyzi meg Sevro.

– Várj, dominus! Én akarom a hajót! – csusszan előre egy harmadik Kék, de megtorpan a földön heverő Pelus mellett. – Én… én megérdemlem! Orion csak egy… egy… semmittevő. Asztrofizikai tudása igen sok kívánnivalót hagy maga után, az extraplanetáris tömegkinetikáról nem is beszélve. Még csak nem is járt az Obszervatóriumba.

Most még egy Kék előtolakodik.

– Arnusra ne vesztegesd az idődet, dominus. Csak ugatja az asztrofizikát, az elméleti kalkulus terén a sötétben tapogatózik. Fél éve vagyok ennek a hajónak a másodpilótája, magam is a Hamu Hercege alatt szolgáltam. Sőt, már akkor a hajóra helyeztek, amikor még a szárazdokkban állt. Logikus lépés, hogy engem kívánj a kapitány helyébe kinevezni.

Az Ármádia hadihajói csak gyűlnek körénk, egyre közelebb siklanak. Gyomrukban rettenthetetlen férfiak és nők öltik magukra a páncélzatot, szállnak be a parazitaSuhanókba, és startolnak ki az űrbe, hogy hajóm burkán fogjanak talajt, átrágják magukat rajta, miközben csakis azon fohászkodnak, hogy estére ép bőrrel hazatérjenek, hogy a családjuk körében fogyaszthassák el jól megérdemelt vacsorájukat. Én meg az egymást túllicitáló Kékjeimmel vesződöm, hogy melyik vezesse a hajót. Hallgathatom, ahogy egymást sértegetik a matektudásuk meg a tudományos következetességük apropóján.

– Ne is figyelj rájuk, dominus, egyikükre se – kiáltja álmos hanglejtéssel egy nő. Térdre veti magát előttem. – Virga xe Aquarius vagyok, az asztrális lebegés fizikája volt a szakterületem az Éjfél Iskoláján, ami magasan az Obszervatórium felett áll. Többek között a sötét anyag és a gravitációs lencse jelenségéből doktoráltam. Hadd vezessem én a hajódat, dominus. Óvatlanság lenne bárki mást választanod, sőt: a józan észnek ellentmondó.

Pedig épp a józan eszüket kellett volna bevetniük ezeknek a buzgó kis Kékeknek, ha bármit is akarnak tőlem. Hiszen láthatják, hogy még mindig azt az egyetlen nőt figyelem, aki nem vetette előttem térdre magát. Mert az elsőként megszólaló Orion még mindig velem szemközt áll, széles vállait előrefeszíti, a teste masszív, fakó szeme csillog. Nyelvezete alapján nem valami fényes, előkelő családba született, sokkal durvábban fogalmaz, mint a többiek, ezek az álmatag akadémikusok. Gondolom, a Phobos valamelyik kikötőjéből vagy az Akadémia aszteroidaövéből, a Nagykikötőkből jöhetett. Ha tényleg csak egy Dokkoló, aki se az Obszervatóriumra, se az Éjfél Iskolájába nem járt, akkor igazán szívesen meghallgatnám a sztoriját, hogy hogy került erre a hajóra és ennek is a hídjára.

– Mit mondasz erre a sok fecsegésre? – kérdem tőle, és a többi Kék felé intek.

– Egy rakás macskaszar – morogja, és a hüvelykjével a saját mellkasára bök. – Itt nincs macskaszar – fűzi hozzá, majd elmosolyodik, és a kijelzők felé int a fejével: – És fogy az időd. Tudom, hogy én meg tudom csinálni, különben meg se szólaltam volna. Adj nekem egy esélyt.

A radarkijelzőn már ott villog a jel, hogy az Uralkodó hajóiról megindultak felénk a parazitaSuhanók.

Biccentek Sevrónak, aki odahajítja Orionnak a kapitányi szárnyascsillag-kitűzőt.

– Vigyél bennünket a flottánkhoz.

– Érvényes szabályok? – kérdi.

– A lehető legkevesebb áldozattal jussunk el odáig – mondom. Mi vagyunk a jók. Az Uralkodó a zsarnok. Így kell ezt lejátszani.

– Úgy legyen, dominus.

És csak nézzük Sevróval, ahogy Orion átveszi a hajó parancsnokságát, és már ki is adja a parancsot, hogy irány Augustus flottateste a Rubicon Világítótornyon túl. Egy csapásra vége a nagy hangzavarnak. A Kékek visszarendeződnek a helyükre, amint kinevezem Oriont, szinte megkönnyebbültek, hogy megint a feladatuknál húzhatják meg magukat. Kék szimbólumuk olyan, mint a háromágú szigony ebben a tompa fényben.

A Kékekben van valami furcsa távolságtartás. Szigetemberek az űr semmijében, akiket kifejezetten arra terveztek, hogy a hosszú űrutazásokat hatékonyan átvészeljék. Ezért mindent együtt csinálnak: megosztják mindenüket, az oxigént, az ételt, az ágyat, a feladatokat, a parancsnokokat, a szeretőiket, a szektáikat, az igyekezetüket, hogy munkájukat pontosan elvégezzék, érdemeik alapján emelkedjenek minél magasabbra, s így hozzanak dicsőséget a szektájukra.

Megnyitom a nyílt kommunikációs rendszert, hogy egyszerre szólhassak a flotta többi hajójához és a Lunán maradtakhoz. Ennek a hajónak senki se blokkolhatja a jeleit. Műszereink kifinomultak, mint az Uralkodó hadtestének minden egyes hadihajóján.

– Hallgassatok meg, Társadalom fiai és leányai. Darrow au Andromedus vagyok Augustus Házából. Szörnyű hírekkel fordulok hozzátok. Ma éjjel Uralkodónk megszegte a Társadalmi Szerződést. Gazdám, Nero au Augustus Főkormányzó az Uralkodó birtokán pihent a vendégeként, az Uralkodó mégis megpróbálta elvenni az életét, megkísérelte egész családját legyilkoltatni, Prétoraival és minden emberével együtt. A Bellonákkal együtt törvénytelen és erkölcstelen módon több mint harminc Páratlan Sebhelyest akart kivégeztetni. De kudarcot vallott. Hadihajóját megtorlásul zsákmányoltam el. És most ostrom alá vettek, és nemcsak a saját életem forog kockán, hanem gazdámé és teljes Házáé is. Ha nem harcolunk, meghalunk. Ha megadjuk magunkat, meghalunk. Nem ürítettem az űrbe a hajó legénységét. Akik a fedélzeten maradtak, mind megértették ügyem fontosságát, és szövetségüket kínálták családomnak és személyemnek, hogy megküzdhessünk a zsarnok Octavia au Lune hataloméhes, gyilkos seregeivel.

Jó, ez így nagyjából igaz is.

– Néhány órával ezelőtt az Uralkodó arra kért, áruljam el a Házamat. Szegjem meg az eskümet, tagadjam meg a szavamat. Akárcsak az apja, aki előtte ült a trónon, ő maga is megrészegült a hatalomtól, és császárnőnek képzeli magát. Azt akarta, hogy hajoljunk előtte földig. Hát legyetek most mind tanúi a válaszunknak.

Lekapcsolom a mikrofont.

– Rendelkezésére, Pelus uram – harsogja Orion. – Adjunk a rohadékoknak, ha a képünkbe másznak.

Aktiválja a tetkóit, és elmerül a legénységgel létesített digitális folyamban.

Néma csend telepszik a hídra. Múlnak a másodpercek. A holoKépen látom, ahogy három Szürke főbe lő egy Aranyat. A dokkokban a Narancsszínűek meghúzzák magukat, míg az Aranyak harci Színeiket a gólya ellen vezetik. Ekkor törtet be Ragnar, a Narancsok köréje sereglenek, és már látok közöttük felfegyverzett Vöröseket is, a folyosókon csatlakozhattak hozzájuk. Megütköznek. Sokan elhullanak. De a dühöngés felütötte a fejét az AljaSzínekben, elszabadultak. Nem érdekli már őket a halál, érzem, ahogy a lázadás szikrája fellobbant bennük, azzal, hogy engedélyt kaptak tőlem, hogy megtegyék, amire valójában mindig is vágytak. Mert ott lakott bennük a vágy, még ha eddig fel nem is lobbanhatott, de a szabadság és az önálló identitás utáni vágy ott él bennük is. Feltárul a gólya ajtaja, Musztáng és a Vonítók vágtatnak elő a hajóból, hogy a segítségükre legyenek, de Ragnartól még a Telemanusok is óvakodnak.

Az űrben az ellenséges hajók végül kimutatják a foguk fehérjét. Vörös pöttyök sokasága lepi el a monitort: parazitaSuhanók egységei indultak neki, hogy megostromoljanak bennünket. Le akarnak rohanni.

Orion oldalra fordítja a hajót.

– Milyen szépséges – morogja Sevro.

Én csak állok némán, míg a sorozatágyúink visszaverik, darabokra szaggatják a felénk tartó parazitaSuhanókat, hogy utána megsorozzák az őket felénk küldő hadihajó erőterét és burkát is.

Kinevezett kapitányom mellén összefont karokkal járkál az irányítófedélzeten. Öt kilométer hosszú hadióriásom forogni kezd, teljes gőzzel üzemelő sorozatágyúi körbeköpik a tüzet az Uralkodó Flottájára, hörgik az ellenség képébe a halált. Orion félig felém fordul, de ügyel, hogy a vigyorát mindenki lássa.

– Ennyit az útcsinálásról, dominus.

Majd kiadja az utasítást, hogy a hajtóművek kapcsoljanak gőzerőre. Két hadihajó maradványán gázolunk keresztül.

A félhangos utasításokon kívül más nem is hallatszik a parancsnoki hídon. Törzsünk fölött röpködnek a rakéták. Kibontjuk védelmi erőterünket, ahogy mostanra az ellenfeleink is megtették már, így aztán a rakéták nem tehetnek kárt bennünk. Fényauránk kibomlik, mintha a senki földje vált volna körülöttünk láthatóvá. Néhány lövedék ugyan becsapódik a hatalmas hajótestbe, de meg sem érezzük, nem remeg belé az egész hajó, nem szikrázik a felszerelésünk, nem zuhannak alá kábelek a tárolórekeszekből. Ez a hajó hét évszázad katonai tervezésének a csúcsa.

– Te, a végén még vérveretesen megcsináljuk – bök oldalba Sevro.

Brutálisan hatalmas a Jogar Ármádiája, ami éppen üldözőbe vesz bennünket. Nem véletlenül. Azért rendelték őket ide egyben, hogy a Lunára gyűlő hadurak, akik flottáikat a Rubicon Világítótornyon túl voltak kénytelenek hagyni, lássák az Uralkodó erejét, és remegjenek. Pedig ez még nem is a teljes Ármádia.

És most a mi férgünk elkezdte belülről rágni a testét, pontosabban kirágni ebből a zsíros, ormótlan testből magát.

Villámgyorsan menekülünk.

De a Rubiconon túl nem üldöznek bennünket. És itt csatlakoznak hozzánk a flottánk meg szövetségeseink hadihajói: a Cordovanok, a Telemanusok és a Norvók hadtestei. Remélem, a mai kis szeánsz nagy meglepetése után még többen is felsorakoznak zászlóink alatt.

Nyomunkban űrszemét árad: férfiak és nők hullái lebegnek mindenfelé. A szétlőtt hajók legénységei. Akadnak közöttük, akik még életben vannak, de persze azok is hamarosan megfagynak vagy megfulladnak. Egyre több halott marad utánam. Vajon a végére mekkorára duzzad a számuk?

Orionra hagyjuk a hidat, és megkeressük a szerelőcsarnokot, ahol Narancsok kivágnak bennünket a robotruhából, és végre rohanhatunk a dokkokba. Végtelen nagy fémcsarnok ez, ahol mindenféle hajók és űrjárművek állomásoznak, és persze mostanra sebesültek hevernek mindenütt. Sárgák cikáznak közöttük, próbálnak segíteni mindenkin, Szürkék és Narancsszínűek cipelik a kórházrészlegbe azokat, akik nem tudnak a saját lábukon odajutni.

Kóró a beretvája nyelével böködi végig a lefegyverzett Aranyakat. Kavics és Rémbanya a Sárgáknak segít. De én csakis őt keresem. A gólya egyik szétlőtt szárnya alatt találom, az apjával beszélget. Bal karján hosszú seb éktelenkedik. De szóba se hozom. ParazitaSuhanó rohanta le őket, mielőtt még bedokkoltak volna ide, és egy másikat is épp csak sikerült lerázniuk.

– Az Uralkodó Flottájának javát magunk mögött hagytuk – jelentem Augustusnak.

– Quinn hol van? – kérdi élesen Sevro. – Bevitték már a kórházrészlegbe?

Musztáng nem felel, csak a gólya rámpájára pillant, ahol Roque jön le éppen. A karjában hozza Quinn sápadt, elnyúlt, élettelen testét. Sevro nem moccan. Nem szól. Csak az orrlikai tágulnak ki, ahogy a mellkasát szánalmas zokogás rázza. A srác, aki soha nem sír. Lebénul, áttetszővé válik. Felé nyújtom a kezem, de elhúzódik. Nem dühödten, inkább zavarodottan, mint akinek egyszer megjövendölték a sorsát, és ez nem szerepelt a jóslatok között. Botorkálva hátrál el Quinn tetemétől, aztán körbenéz, sarkon fordul, és kirohan a dokkokból.

Roque elviszi mellettünk Quinnt. Az arca beesett, kimerült. Valami keserű tolakodna a szájára, de aztán csak megrázza a fejét. Még mindig fogalma sincs, miért támadtam rá a szobájában. És akkor jön ez. Soha még ennyire összetörtnek nem láttam.

– Nézz rá. Nézd meg a barátodat, Darrow.

Quinnre pillantok, és minden elcsendesedik. Olyan békés a halálban. Miért nem adhatjuk vissza az életét? Miért nem kezdhetjük egyszerűen elölről ezt a napot? Hogy mindent okosabban csináljunk. Hogy megmentsük azokat, akiket szeretünk.

Roque a csarnok impulzusTerepére viszi Quinnt. Ez az űrbe nyílik. Hajlott háttal, összetörten cipeli a lányt, akit szeretett, hogy örökre átadja őt a csillagoknak.

Ahogy a Sakál kijön a gólyából, elkapom a karját, tudni akarom, mi történt. Meghalt, feleli. Ennyi. A Sakál is éppolyan kimerült, mint mi mindannyian. Kisimítja gyűrött ruhaujját:

– Nem kérek bocsánatot. Megtettem, amit tudtam.

– Persze – mondom. – Tudom.

A sisakomra rögzített kamerát akarja. Nem értem.

– A film kell. Hát nem érted? Felfogod, mit műveltetek? Ketten megszálltatok egy hadihajót, zsákmányul ejtettétek a valaha épített leghatalmasabb hajót – int körbe. – Az Aranyak özönleni fognak a zászlónk alá. Csak a média kell, meg a sztorid.

Szórakozottan elregélek hát neki mindent, kis híján megfeledkezem az adatRögzítőről, amelyet Arész Fiai építettek be a fogamba, hogy a merényletemet felvegye. Az őrlőfogaim összeszorításával lehetett aktiválni, és meg is tettem, amikor leültem az Uralkodó asztalához játszani. Most benyúlok érte a számba, előbányászom. Hajszálnyi az egész. A Sakál arca felderül.

– Ezt meg honnan szerezted?

– A feketepiacról. Az Uralkodó elveszett. Használd csak az anyagot, legyen ez a háború tisztességes küzdelem. Az egyenlők harca.

Aztán hagynám is ott a Sakált meg az egész helyet, hogy a takarítók rendezzék a terepet, de akkor megérzem magamon a Narancsszínek meg az aljaSzínek tekintetét. Az erőszak kevés, ha győzni akarok. Beállok hát Rémbanya és Kavics mellé, hogy segítsek a sebesülteket orvoshoz vinni. A többi Vonító is beszállt. És Musztáng meg Victra is.

Miután az utolsó Szürke is hordágyra került, megállok a kiürült csarnokban. Augustus már felment a parancsnoki hídra. A Sakál messze elkerüli a Telemanusokat, akik az apját kísérik, ezért inkább a kommunikációs terembe indul. Egyedül maradtam. Roque sincs sehol. Gőzöm sincs, most mihez kezdjek.

A fedélzeten golyó-és vérnyomok. A kezemet nézem. Az én tetteim nyomai ezek. Magányos vagyok. Fejemet a hideg fémfalnak támasztom.

Hátulról közelít. Azt hiszem, nem szólít a nevemen, bár nem vagyok benne biztos. Csak a nedves haja illatát érzem, majd a derekamra fonódó karjait. Magához szorít.

– Tudom, hogy fáradt vagy – mondja Musztáng halkan. – De Sevrónak szüksége van rád.

– És Roque? Vele mi van? – fordulok felé. Mennyi kimondatlan kérdés remeg közöttünk. Amik válaszokra várnak. És a sok megbocsátatlanul lebegő bűn. Harag és talán még valami más is. Érzem, ahogy erős kezei átfogják a nyakamat, hogy még egy kis erőt átadjanak nekem.

– Ne most – mondja.

Roque engem okol. És igaza is van. Mindenkinek engem kellene vádolnia azért, ami történt. És ez csak rosszabb lesz.

23

Bizalom

A közös fürdőben találom. Ha valaki, hát ő kiérdemelt egy magánlakosztályt a hazaútra, amire annyian vágynak, de őt nem érdekli. Mit sem változott. Még mindig az a srác, aki belebújt a döglött lóba. Csak épp már nem srác.

– Bírt téged, Sevro.

Sovány, szeplős karjait összefonja. Derekára törölközőt csavart, egy másik a vállán. Az Aranyakat nem különösebben zavarja a meztelenség, de Sevro más. És legutolsó találkozásunk óta beszerzett egy tetkót: hatalmas, fekete-szürke farkas vonít a hátán. Csak a Vonítók léteznek neki. Egyszer régen nekem csak praktikus eszköz voltak a kezemben, de ma már annál sokkal többre tartom őket. Csakhogy számít ez, ha ugyanúgy felhasználom őket? Sevro a lefolyót bámulja, ahogy a víz gyűrűzik le a mélybe.

– Asszem, élvezni fogom a háborút – mondja végül. – Kicsit nem árt keményíteni a gerincemen. Szerezni néhány bőrkeményedést. A seggfejek szerint a háború csupa rózsa és dicsőség – teszi hozzá, és felnéz rám. – Te érzed a rózsaillatot, Arató?

– Hallottad, amit mondtam? – ülök le mellé a padra.

– Még jó, hogy veretesen hallottam. A szemem hiányzik, nem a fülem – kopogtatja meg bionikus fél szemét csontos ujjával. – Még jó, hogy tudom, hogy bírt. Csak épp nem úgy, ahogy én szerettem volna. És ő aztán megérdemelte volna az életet. Ha valaki ebből a szarevő kis társaságból megérdemli az életet, hát az ő. Egyetlen kegyetlen porcikája se volt. Egyetlenegy se. És számít bármit is? Le se szarja senki, hogy jók vagyunk, vagy rosszak. Minden a szerencsén múlik.

– Már az is szerencse, hogy egyáltalán ismerted. A szerencse hozta a Mars Házába.

– Francokat. Az apám. – rázza a fejét Sevro. – Ő választotta, egy választást adott érte Junónak. Csak mert azt gondolta, ő majd fékezi az indulatainkat, rendet vág a haragban. Ha apám nem választotta volna hozzánk, soha nem ismerjük meg, és akkor még mindig élne.

– Lehet – mondom, és Eo jár az agyamban. – De azt ő maga döntötte el, hogy idejön. Ő akart követni engem. Téged.

– Pont, mint Pax.

Bólintok, megmarkolom a Pegazusomat.

– Csupa szar és húgy minden. Nem igaz? – dörmögi Sevro. – Tök mindegy, milyen csini ruhát húznak rá. Ez a játék egy nagy szar. És soha nem ér véget. Köpök a Birodalmukra. Köpök erre a szarra és húgyra. Miattad jöttem csak, mert megmondta nekem, hogy mi vagy.

Csak bámulok rá értetlenül.

– Ezt meg hogy érted? – kérdem ideges nevetéssel.

– Kapcsold be. Tudom, hogy van nálad. Alapos vagy, Arató. Mindig is az voltál.

– Miért vagy ilyen…

– Fogd már be, és kapcsold be.

Biccentek, és aktiválom a zsebemben lapuló kis kütyüt. Kibomlik körülöttünk a zavarMező. Én nem vagyok olyan gőgös, mint az Uralkodó, hogy azt higgyem, engem aztán nem hallgathat le senki. Sevro csak néz rám meredten, míg kényelmetlenül fészkelődni nem kezdek.

– Szóval akkor mi vagyok? – kérdezem.

– Még most is? – ingatja a fejét. – Milyen biztos az álcád. Azt kérdezd inkább, hogy ki küldött hozzád.

– Musztáng küldött. Azt mondtad, ő hozott vissza a Peremről. Ahogy a többi Vonítót is.

– Ez igaz. Ő volt. Fél évbe telt, míg elszabadultunk a Plútóról. De találd ki, ki keresett meg, míg a Tritonra voltam kihelyezve? Gyerünk, Arató. Találd ki.

– Lorn?

Csak vigyorog.

– Fitchner?

Arcon köp, egyenesen a szemem alá.

– Még egy rossz tipp, és itt hagylak a fenébe – csettint az ujjaival. – És vissza se jövök. Nem segítek. Nem adom érted a véremet. Nem áldozom fel a barátaimat egy olyan emberért, aki annyira szarik rám, hogy egyszer se hajlandó kidugni a szaros csigaházából a fejét. A bizalom kétirányú dolog, Darrow. Most neked kell nagyot lépned.

Nem blöfföl. És tudom is, hogy mi kívánkozna a nyelvemre. De hogy lenne az lehetséges? Hogy lehetne? Sevro Arany. Szarveretes Arany. De hallotta, ahogy Apollónak belemondom a képébe, hogy szarveretes. És kihúzott a bajból. Nem igaz? Vagy éppen most próbál csapdába csalni? Nem. Mert ha igen, akkor a játéknak vége, és Eo álma elbukott. Ki állhatna közelebb hozzám nála? Ki szeret engem jobban, mint ez a bizarr, gonosz kis számkivetett? Hát senki.

Belenézek hát közönyös Arany szemébe:

– Arész küldött.

Csend.

Istentelen öt másodperc. Hat. Hét. Feláll, bezárja az ajtót, és csak azután vesz elő egy aprócska fekete kristályt a gyűrött nadrágja zsebéből.

– Lehelj rá.

– Egy sóhajKő…

Óvatosan fogom a két ujjam közé, iszonyatosan drága holmi. Ráfújok a felületére. A leheletemre megremeg, és összetörik. Fekete fénycsóvácskák szállnak fel belőle, mintha csak szentjánosbogarak reppennének fel a magas fűből alkonytájt. Aztán egybeállnak, lebegve adnak ki egy elég durva holót. Ott zizeg közöttünk. Arész csúcsos sisakja.

– Fiam – kántálja –, mélységesen sajnálom, hogy Harmónia cserbenhagyott. Cserbenhagyott engem is, és elveinknek hátat fordítva indított magánakciót. Túlságosan is későn jöttem rá, hogy mire akar felhasználni téged, de te bölcsen döntöttél. Ezért választottalak éppen téged. Próbáljuk semlegesíteni a tetteit, helyrehozni a károkat, amiket okozott. De te ne törődj ezzel, csak haladj a saját kijelölt utadon. Uszítsd egymás ellen a Bellonákat és az Augustusokat, váljék semmivé a Pax Solaris.

Ezer kérdésem lenne, de ez persze csak egy felvétel.

– Tudom, hogy nem könnyű. És már így is túl sokat kértem tőled. De akkor is ki kell tartanod, hintened a káoszt, gyengítened soraikat. Számtalan okod van, hogy kételkedj bennem, ezt belátom. Azért nem vettük fel veled eddig a kapcsolatot, mert Plinius, a Sakál és az Uralkodó kémei is rajtad tartották a szemüket. A bajkeverők mindig a figyelem középpontjában állnak. Ám még ha nem is közeledtünk hozzád, figyeltelek én magam is, és büszke vagyok rád. Tudom, hogy Eo is az lenne. Ha még mindig kételkednél üzenetem egyenességében, küldök még egy baráti arcot is, aki feltétlenül üdvözölni szeretne téged.

És Arész sisakja elhalványul, a helyén egyszer csak Táncos mosolygó arca jelenik meg:

– Tudnod kell, Darrow, hogy veled vagyunk. A családod életben van, jól vannak mind. Hamarosan a végére érünk, barátom, és velünk lehetsz megint. Addig viszont bízz abban, aki ezt az üzenetet eljuttatja hozzád, én magam szerveztem be. Verd le a láncokat.

Elenyésznek a képek, a fekete fény szertefoszlik a levegőben. Már csak a fürdő padlóját bámulom.

– Jól tartod magad a rengeteg plasztika dacára – vigyorog Sevro megszokott kekeckedő ábrázatával. – Arész küldte hozzám ezt a nyomit. Aki téged az Intézetbe küldött. Táncost.

Folytatni nem tudja már, mert a nyakába vetem magam, ölelem, szorítom, és zokogok. Egészen megrémisztem. Dermedten áll, csak a fejemet paskolgatja esetlenül. Végre lehullik vállamról a mázsás súly. Valaki tudja. Tudja, és itt van velem. Tudja, és azért jött, hogy segítsen. Hogy nekem segítsen. Minden ízemben reszketek, és csak a folyamatos hálálkodásra futja. Eónak igaza volt. És nekem is igazam volt.

– A barátom vagy – mondom remegő hangon. Látom, hogy kis híján ő is sírva fakad a könnyeim láttán.

Van egy igaz barátom.

– Naná – böki ki végre. – De csak ha leállsz ezzel a csecsemőtempóval, ember. Hiszen Aranyak vagyunk.

Zavartan húzódom el tőle, a ruhám ujjával megtörlöm a képem. Talán valami elnézésfélét motyogok. Szipogok, és összefolyik minden a szemem előtt. A kezembe nyom egy törülközőt, abba belefújom az orromat. Fintorog.

– Mi van?

– A könnyeidhez adtam.

Nagyot nevetünk, aztán egy ideig zavart csendben ücsörgünk. Megkérdem, hogy mióta tudta. Azt mondja, hogy már az Intézetben gyanús lett neki, amikor Apollónak szarveretest mondtam. És a hangom is durva lett, vörhenyes. Aztán Táncos levetítette neki a filmet arról, ahogy Mickey átfaragott.

– Valahogy rájöttek, hogy bennem megbízhatsz, még ha neked nem is volt ennyi agyad, szarevő. Mindig is bízhattál volna pedig, és ez soha nem fog megváltozni.

– És nem… zavar? Hogy ez vagyok?

– Zavar? Apró kis szar szó ez egy vérveretesen gigászi dologra – vakargatja rövidre nyírt haját. – Egy pörsenés a seggemen, az zavar. Meg a bűzlő hal. Vagy a fontoskodó seggfejek. Ez… – int felém, és vonja meg a vállát – erre teszek. Te bírod a legjobban a sok seggfej közül a burámat. És gondoltam, viszonzom a szívességet, még ha igazából én vagyok is a nagyobb, te vörhenyes kis törpe.

Ezen csak röhögni lehet. Tényleg eltörpülnék eredeti alakomban mellette.

– De nyilván azt is tudod, hogy miért vagyok itt. Nem egyszerűen csak a beépülés volt a cél. A vége az kellene legyen, hogy a Társadalom összeomlik.

– Ha túl magasra nézel, a végén orra buksz.

– Ennyi? – kérdem hitetlenkedve. – Beszálltál?

– Fél évembe tellett, míg a csigalassúságú vontatóHajóval eljutottam hozzád – horkan megvetően. – Miután Táncos megmutatta az igazságot, három hónap volt, míg a Tritonról bejutottam. Hogy kiakadtam-e? Hát még jó. De azért csak felszálltam a hajóra, és volt három hónapom, hogy megrágjam a témát. És itt vagyok. Szóval, ha meg akartam volna gondolni magam, lett volna alkalmam rá bőven. Amúgy meg drágalátos Arany „testvéreim” születésem óta azon dolgoznak, hogy eltegyenek láb alól – néz körbe. Látom, hogy a zavarMező dacára is kényelmetlenül érzi magát. – Velem eddig tisztességesen még csak olyanok bántak, akiknek semmi oka nem lett volna rá. AljaSzínek. Te. Szerintem ezt is ideje volna már meghálálnom.

– És mi van a többiekkel? – kérdem hevesen. – Kavics, Bohóc?

– Nincs jogom beavatni őket, nem az én titkom. Quinn megértette volna – teszi hozzá lassan, mint aki próbál visszanyelni valamit. – A többiek talán. Bogáncs nem, és Roque sem. Ő túlságosan is bele van bolondulva a fajtájába. A magas nagyszájú csajról gőzöm sincs.

– Victrának hívják. És Musztángról mit gondolsz?

– Szerelmi ügyekben ne tőlem akarj tanácsot, seggfej – emelkedik fel. – Figyelj, csak mert forradalmár vagyok, egy masszázsra se fekhetek be egy Rózsaszínhez? Mert akkor nagy szívás.

– Gőzöm sincs – nevetek nagyot. – Ebben a kérdésben nekem sem sikerült egyelőre dűlőre jutnom.

– Mindegy, leszarom. Kell az a masszázs, olyan, mintha eltört volna a hátam – röhög, és a girbegurba fogai villognak rám. – És különben is jó érzés, ebből tudhatod, Arató, hogy helyes is. A sok szarság ellenére is. Itt benn megvan tőle a jó érzés – kopogtatja meg göthös mellkasát. – Megvan tőle a… hogy is mondjátok? A szarveretes jó érzés.

Miután elköszöntem Sevrótól, Victrával futok össze. Épp engem keresett.

– Augustus úgy döntött, hogy a Hamu Hercegének lakosztálya téged illet.

– Enyém a legpuccosabb hely az egész hajón?

– A te hajód. Tudod, mennyire odavan a rendért.

– Remélem, te tudod az utat, mert én már háromszor eltévedtem.

Int, hogy kövessem. Egyetlen szó nélkül rójuk a folyosókat. A gondterheltségemet mindenesetre enyhíti, hogy Sevro velem van, hogy Arész még mindig hisz bennem, és hogy Táncos is életben van. Legalább ennyi vigaszt kaptam Quinn haláláért cserébe.

– Gondolom, már hallottad, hogy a családom elárulta a Főkormányzót.

– Ja. Említették. De te még mindig velünk vagy.

– Megmondtam. Teszem, amihez kedvem van. Anyám nem fér a számláimhoz, ahogy Antoniáéhoz – vigyorog rám. – Bírom, amikor ilyen vagy.

– Milyen? – szalad ki belőlem az önkéntelen nevetés. – Hogy érted?

– Nem is tudom. Olyan nyugodt. És laza. Pedig történt egy s más.

– Te meg valahogy egészen kedves vagy.

– Kedves? Ez ám a sztori. Egy dolog a kedvesség, és egy tök más vagyok én.

Aztán többet nem beszélgetünk, míg a lakosztályhoz nem érünk. Hátrapillantok, mögöttünk Ragnar ődöng a folyosón. Ha nem lenne rajta az a sok kötés, észre se vettem volna, csak az a fehérség volt feltűnő. Intek neki, hogy lépjen le.

A lakosztály ajtajában megállunk, belenézek Victra gőgös szemébe.

– Egy aljaSzínt is küldhettél volna értem, hogy vezessen ide.

– De akkor nem találkoztunk volna.

– Ennyi?

– Jobb, ha megtartom magamnak a titkaimat – mosolyog kópésan, de aztán komolyra fordítja. – Azért aggódom ám érted.

– Értem? – forgatom a szemem. – Mire megy ki ez a játék, Victra?

– Semmire – vonja meg a vállát sértetten. – Ne legyél már olyan álságos, Darrow.

– Én?

– Magad mesélted, Tactus hogy kótyavetyélte el a hegedűt, amit tőled kapott, csak mert azt hitte, majd úgyis akarsz tőle cserébe valamit. Hát most épp ugyanazt műveled velem. Mint amikor a Lunán behívtalak a kertembe. Tényleg olyan abszurd, hogy egyszerűen csak a barátod vagyok, és érdekel a sorsod? – húzza fel az orrát. – Ráadásul érzelgőssé teszel, amit rühellek.

– Bocs. Csak olyan… – mondom, de elakadok, mert nem találom a megfelelő szót erre a magasra nőtt lányra. Nincs is, szóval a végén csak vállat vonok. – Nehéz, hogy éppen Antonia testvére vagy. Ennyi.

– De nem ő vagyok.

– Azt tudom…

– Tényleg?

A kezét az arcomhoz emeli, az ajkai elnyílnak. Még a számon érzem ezeknek az ajkaknak az érintését. Ahogy megcsókolt a köpőCsőben. Akkor hagytam. Hideg nő, de azért a szíve mélyén van valami. Legalábbis irányomban. De annyira más, mint Eo. Vagy Musztáng. Tapintatosan ellépek az érintésétől, és megcsóválom a fejemet.

– Különös fickó vagy – mondja halk sóhajjal, és a korábbi sebezhetősége egyszeriben szertefoszlik, mintha nem is lett volna. Újra felcsatolta a karmait. Hátát a szemközti falnak veti, fél térdét felhúzza, és bakancsával a falnak támaszkodik. A szeme csupa nevetés. Igen, ez az a Victra, akit ismerek.

– Szereted a nőket, de gyönyört nem keresel nálunk – mélyülnek el a mosolygóráncai. A szemem akaratlanul is karcsú nyakára siklik, erős, és mégis sovány vállára, melle domborulatára. Éget a tekintete. – Pedig találnál gyönyört bőségesen. Tudod például, milyen puha, finom a bőröm?

– Most ugratsz – röhögöm el magam.

– Mint mindig.

Victra nagy kavarógép, ilyen a természete. De az előbb, ha csak egy pillanatra is, sebezhető lett. És ez… mindent megváltoztatott. Előkapom hát a jól bevált erotikagyilkos szövegemet:

– Jó éjt, hugi – hajolok a homlokára, és nyomok rá egy cuppanóst.

– Hugi? Hugi? – kuncog könnyedén, de ahogy belépnék a lakosztályomba, még utánam szól. – Azért, mert gonosznak tartasz?

– Gonosznak? – fordulok vissza.

– Azért nem akarsz engem? – teszi fel a kérdést, és tudom, hogy gondosan megválogatja a szavakat: – Mert lenézel?

– Ezt meg honnan veszed? – kérdem kedvesen.

Vállat von, körbepillant, furcsán elbizonytalanodik.

– Nem is tudom… – rázza meg a fejét, keresgéli a szavakat. Önmagára mutat. – Ez nekem a túlélés, érted? Anyámtól ezt tanultam. És ez működik.

– És mi lenne, ha kipróbálnánk valami új stratégiát? – vetem fel, és visszatérek mellé. Kezet nyújtok. – Darrow vagyok. És nem igaz a pletyka, nem eszem üveget. Szeretem viszont a zenét, imádok táncolni, és a kedvencem a friss gyümölcs, leginkább az eper.

– Ezt a baromságot – horkan nagyot. – Most akkor mutatkozzunk be újra egymásnak?

– Dobd le a páncélt. Két egyszerű ember vagyunk. Várok – biccentek játékosan.

A szemét forgatva néz körbe, aztán felém lép, és felemeli a kezét. Próbálja letörölni az arcáról a gyerekes vigyort.

– Victra vagyok. És szeretem a kő szagát, ahogy áztatni kezdi az eső – ebbe rögtön bele is pirul, fintorog. – És… de ne nevess. És igazából ki nem állhatom az arany színt. A zöld sokkal jobban menne a bőrömhöz.

Nem tudok aludni. A hátrahagyott halottak lebegnek körülöttem a sötétben. Tucatnyi alkalommal felriadok, robbanások, pengesuhintások hasítják ketté az álmomat. De megérdemlem ezeket az álmatlan éjszakákat, tisztában vagyok vele. Ettől viszont csak még nehezebb.

Felkelek, körbejárom a birodalmam. Hat szoba, egy kis konditerem, hatalmas fürdő, dolgozószoba. És ez mind azé volt, aki felperzselt egy holdat. A Fúriák apjáé. Hogy is tudnék egy ilyen helyen aludni? Kiveszem a zsebemből a Pegazus-függőt, már majdnem el is felejtettem, hogy rádiumbombát rejt.

Szellemként járom a hajó folyosóit, közben azon tűnődöm, hogy Ragnar vajon most is a nyomomban van-e. Elküldtem ugyan aludni, de még nem ismerem az észjárását, a kedélyét, hogy hogyan tölti az éjszakákat. Mennyi mindent meg kell még tanulnom.

Félhomályos csarnokokon haladok keresztül, Narancs szerelők és Kék rendszergazdák hajolnak meg némán előttem, én pedig leereszkedem a hajó gyomrába, ahová Arany nem gyakran vetődik. A mennyezet itt már alacsonyabb, hiszen itt leginkább a takarítószemélyzet, Vörösek és Barnák járnak. Ez a hajó egy város, egy sziget. Minden Színt megtalál itt az ember. Emlékszem a kimutatásra: több ezer munkaposzt van, több millió mozgó alkatrész. Megnézem a karbantartóegységet. Mi történne, ha a Narancsszínű, akinek a feladata a kezelése, túlterhelné? Gőzöm sincs. De lefogadom, hogy nagyon kevés Arany van, akinek csak hozzávetőleges tippje is lenne. Ezt nem árt észben tartani.

Folytatom az utamat, az éhség a konyhacsarnok felé vonz. Hozathattam volna kaját a lakosztályomba, csak még nem lettek kirendelve a személyes kiszolgálók. Egyébként meg nem is bírom ezt a kiszolgálósdit se. A csarnokban az egyik hosszú asztal mellett egy másik hozzám hasonló álmatlan alak ül.

Musztáng.

24

Szalonnás tojás

Leülök vele szemközt.

– Nem tudsz aludni?

– Nagy itt benn a zűrzavar – szorítja a két öklét a halántékához, majd a konyha felé, a csörömpölés irányába int. – A szakács ki van borulva. Valami miatt azt hiszi, lakomázni jöttem. Pedig mondtam neki, hogy csak egy szalonnás tojást szeretnék, de nyilván nem hagyja annyiban. Motyogott valami fácánról, de ezt a földi akcentust valahogy irtóra nehéz kihámozni.

Néhány pillanatra rá egy Barna szakács lohol ki a konyha mélyéből, nagy tálcán hoz szalonnás tojást, pácolt sonkát, tökös gofrit, kolbászt, sajtot, gyümölcsöt és még tucatnyi más finomságot. Fácán sehol. Ahogy engem is meglát, a szeme akkorára kerekedik, mint a gofri, amelyet frissen elkészített. Bocsánatkérést motyog, lerakja a tálcát, eltűnik, de hamarosan újabb adag étellel fut vissza.

– Maga szerint mennyit tudunk mi enni? – teszem fel neki a nagy kérdést.

Csak bámul rám.

– Köszönjük – mondja Musztáng. A szakács az orra alatt dörmög valamit, amiből egy szót sem értünk, és hajlongva elhátrál.

– A Hamu Hercege más tempóban nyomhatta, mint mi – mondom, Musztáng pedig elém tolja a gyümölcsöt. – Nem úgy volt, hogy nem szereted a szalonnát?

– A Lunán minden reggel ezt ettem – von vállat, és finoman megvajaz egy gofrit. – Te jutottál róla az eszembe. Miért nem tudsz aludni? – kérdezi, de nem néz a szemembe.

– Nekem az sose ment valami jól.

– Hát nem. Kivéve, amikor kilyukasztják a hasadat. Na, akkor úgy aludtál, mint egy csecsemő.

– Szerintem a kóma nem számít bele az alvási szokásokba – nevetek.

Mindenféléről beszélgetünk, éppen csak azokat a témákat kerüljük, amikről igazából beszélnünk kellene. Halkan, ártatlanul fecserészünk, mint két, lámpa körül táncoló éjjeli lepke.

– Elképesztően nagyok az ágyak pedig. Egy hadihajón – csóválja a fejét Musztáng. – Az enyém legalábbis.

– Végre valaki egyetért velem. Majdnem mindig inkább a földön alszom.

– Te is? – ingatja a fejét még mindig Musztáng. – Van, hogy hangokat hallok, és beköltözöm a szekrénybe, mert valahogy azt gondolom, hogy ha keresnek is, a szekrénybe úgyse néznek be.

– Ezt csinálom én is. És segít.

– Kivéve, amikor a szekrény akkora, hogy egy Obszidián család otthonának is beillenék. Akkor nincs javulás – mondja, majd összevonja a szemöldökét. – Szerinted az Obszidiánok össze szoktak bújni?

– Nem.

– Tudományos bizonyítékod is van rá?

Betömök egy marék epret a számba, és nem érdekel, hogy Musztáng mit gondol a modoromról.

– Az Obszidiánok háromféle érintésben hisznek. A Tavasz érintésében. A Nyár érintésében. A Tél érintésében. A Sötét Lázadás után, amikor az Obszidiánok fegyverrel indultak az Acélos Ősök ellen, a Minőség-ellenőri Testület felvetette, hogy meg kellene szüntetni az összes Színt, ahogy van. Tudod, amikor elvették tőlük a modern technológiát, és kapták helyette a vallást. De legfőképpen azt az összetartást próbálták elpusztítani, ami az Obszidiánok között erős köteléket font. Ezért kinevelték a törzsi sámánokat és hazug suttogókat fizettek meg, hogy elterjesszék, az érintés meggyengíti a szellemet. Így mostanra az Obszidiánok csak szex közben, gyógyításkor és öléskor érnek egymáshoz. Semmi egyéb, nincs összebújás – magyarázom, és csak most veszem észre, hogy somolyogva figyel. – Ezt persze nyilván te is tudtad.

– Tudtam – mosolyog. – De néha olyan jó felidézni, mi minden zajlik benned.

– Aha – pirulok el. Gőzöm sincs, miért.

– El is felejtettem, hogy pirulni is tudsz. Gondolom, nem tudod, de a Lunán írt disszertációm fő témája a Minőség-ellenőri Testület társadalmi manipulációt szolgáló hibás módszertanának elemzése volt – vág félbe egy kis kolbászt. – Véleményem szerint rövidlátó a taktikájuk. Ott van például a Rózsaszín kémiai kasztrálása, ami drámaian magas öngyilkossági számokat idéz elő a Kertekben.

Drámaian. A legtöbben a kontraproduktív szót használták volna.

– A hierarchiát életben tartó szabályok merevsége olyan fokú, hogy egy napon töréshez fog vezetni. Ötven év múlva vagy száz év múlva. Nem lehet tudni. Ott volt az az eset, amit alaposan kielemeztünk, amikor egy Arany nő beleszeretett egy Obszidiánba. Megbíztak egy Húsfaragót a feketepiacon, hogy módosítsa a reprodukciós szerveiket, és így a férfi magva megtermékenyíthette a nő petéjét. Lebuktak, mindkettejüket kivégezték, a Húsfaragóval együtt. De ehhez hasonlók százával történnek. Ezrével. Egyszerűen csak kikerülnek a nyilvántartásból.

– Ez borzalmas.

– És gyönyörű.

– Gyönyörű? – kérdem döbbenten.

– Ezekről nem tud senki. Csak tucatnyi Arany, akiknek hozzáférést engedélyeznek. Az emberi szellem szabadságra vágyik, kitörésre, de nem a Sötét Lázadás gyűlölettel kikövezett útján. Hanem a szerelemben. Nincs két egyforma eset, nem egymást másolják, nem a megelőző példákból merítenek ihletet. Mindenki elsőnek hiszi magát, és mégis megvan a bátorsága, hogy megtegye a nagy lépést. Vagyis az ember ilyen. Bátor.

Bátorság. Vajon akkor is ezt mondaná, ha tudná, hogy épp egy ilyen ember ül vele szemben? Ő is abban az elméletekből gyártott világban él, amiről Harmónia beszélt? Vagy ő képes lenne megérteni?

– Én meg azon tűnődöm, hogy mikor jön el a pillanat, amikor egy, az Arész Fiaihoz hasonló csoport ráakad a nyilvántartásokra, és közzéteszi őket. Mert Perszephonét nyilvánosságra hozták. Azt a lányt, tudod, aki énekelt. Csakis idő kérdése – elhallgat, kíváncsian végigmér, mert Eo említésére önkéntelenül is összerándultam. – Mi a baj?

Azt nem mondhatom meg, mi jár a fejemben. Hazudnom kell.

– Disszertáció, társadalomrajz. Mennyire más dolgokkal foglalkozunk. Mindig is érdekelt volna, hogy élsz a Lunán.

– Aha – szikrázik fel tréfásan Musztáng szeme –, ezek szerint eszedbe jutottam?

– Még az is lehet.

– Gondoltál rám? Éjjel-nappal? Hogy vajon épp mit viselhet Musztáng? Miről álmodik? Milyen fiúval csóko…

De elhallgat, lesüti a szemét.

– Valamit hadd magyarázzak meg, Darrow.

– Nem szükséges – legyintek.

– Cassiusszal mi…

– Nem tartozol magyarázattal, Musztáng. Nem voltál az enyém. Nem vagy az enyém. Azt csinálsz, amit akarsz, akkor és azzal, amikor és akivel akarod – mondom, majd hozzáfűzöm. – Még ha az egy vérveretes seggfej is.

Felnevet, de a jókedve el is enyészik a következő pillanattal. Fájdalom úszik a szemébe, a szája elnyílik, kezében megáll a kés és a villa. Lehajtja a fejét, majd megrázza.

– Én más akartam lenni – szólal meg végül.

– Musztáng – teszem a kezem a kezére. Törékeny kis kéz, még ha erős is. Épp, mint azé a másiké, akit a bányák mélyén öleltem. Azon a lányon nem segíthettem. És most az az érzésem támad, hogy ezen a nőn se tudok. Mert ha a kezeim építeni tudnának, akkor talán tudnám, mit kell most mondani. Tenni. Talán majd egy másik életben olyan férfi leszek, aki tudja. De ebben a mostaniban a kezeim és a szavaim is esetlenek. Csakis vágni tudnak és törni. – Azt hiszem, sejtem, mit érzel.

– Mit érzek? – rántja el a kezét.

– Nem úgy értettem – kezdem, de elhallgatok, mert zajt hallunk.

Oldalra nézünk, a szakács áll ott, újabb tálcával. Lábujjhegyen az asztalunkhoz óvakodik, leteszi elénk az ételt, majd megint kihátrál.

– Fogd be, Darrow, és hallgass végig – néz rám indulatosan az arcába hulló haja alól. – Kíváncsi vagy, mit érzek? Hát akkor tudd meg, nem titkolom. Egész életemben arra tanítottak, hogy a család mindenekfelett-való. Amikor az Intézetben a testvéremmel azt műveltem… amikor a kezedre adtam, akkor ellene mentem mindannak, amit addig hittem. De azt gondoltam, hogy te… – mély levegőt vesz – te vagy az a személy, aki elnyerheti, kiérdemelte a hűségemet. És azt gondoltam, hogy ha akkor, éppen abban a pillanatban neked ajándékozom, és nem Adriusnak, aki soha a kisujját se mozdította értem, hogy akkor valami még nagyobb, szebb dolog lehet belőle. Meggyőződésem volt, hogy úgy helyes, ahogy cselekszem, de közben mégis az apám akarata ellen tettem. Az apám ellen, aki felnevelt. Tudod, hogy ez mit jelent? Olyan könnyűszerrel tett tönkre családokat, ahogy mások pókokat taposnak el. Elképzelhetetlen hatalma van. De még csak nem is ennyiről van szó. Hanem arról, hogy tőle tanultam lovagolni, verset olvasni, és nemcsak a harcosokról szóló legendákat, hanem verseket is. Ez az ember mellettem állt, és hagyta, hogy a magam erejéből álljak talpra, ha esetleg elbuknék. Ő, aki anyám halála után három éven át képtelen volt rám nézni. Ezt az embert tagadtam meg érted. Nem – javítja ki magát sietve. – Nem érted, hanem azért, hogy másként éljek. Értelmesebben. Nem csak a büszkeségért. Az Intézetben együtt határoztuk el, hogy felrúgjuk a szabályokat, hogy tisztességesen játszunk, nem leszünk szörnyetegek. Ezért a mi seregünkben nem rabszolgák voltak, hanem hűséges barátok. Úgy döntöttünk, hogy jobbak leszünk. Aztán ezt az egészet szemen köpted, amikor úgy döntöttél, hogy apám gyilkosa leszel – emeli fel az ujját a magasba. – Nem, ne szólj semmit. Még csak szünetet tartok, még nem te jössz.

Összeszedi a gondolatait, a két kezét összekulcsolja.

– Biztos vagyok benne, hogy megérted, mennyire elveszettnek éreztem magam. Először is azért, mert azt hittem, te más vagy. Másodszor meg azért, mert az volt az érzésem, hogy eldobod azokat az elveket, amelyek segítettek meghódítani az Olümposzt. Vedd figyelembe, hogy sebezhető voltam. És magányos. És talán azért is zuhantam Cassius ágyába, mert meg voltam bántva, igen, és gyógyír kellett a sebeimre. El tudod ezt képzelni? Most válaszolhatsz.

– Azt hiszem – fészkelődöm.

– Helyes. Akkor dugd fel a seggedbe az egész zagyvaságot – szűkül kemény sávvá a szája. – Nem vagyok egy fodros-bodros némber. Hanem géniusz vagyok, és ezt csak azért mondom, mert tény. Okosabb vagyok bárkinél, akivel valaha is találkoztál, a testvéremet kivéve. Talán. A szívem nem tompítja el az elmémet. Azért fontam ezt a viszonyt Cassiusszal, amiért az Uralkodóval is elhitettem, hogy az apám ellen fordíthat: hogy megvédjem a családomat.

A tányérjára pillant.

– Mindig is nagyszerűen manipuláltam az embereket, férfiakat, nőket, mindegy volt. Cassius két lábon járó nyílt seb volt, Darrow, véres, szétmarcangolt, pedig már két év eltelt azóta, hogy megölted Juliant. Egy pillanat elég volt, hogy felismerjem és tudjam, hogyan bolondíthatom magamba. Kapott tőlem valakit, akire hallgathat, aki kitölti lelkében az űrt.

Már nem cseng olyan keményen a hangja. Úgy néz körbe, mintha valami kibúvót keresne a beszélgetésből, amit ő kezdeményezett. Én nem bánom, ha ennyiben hagyjuk.

– Elértem, hogy azt higgye, nem élhet nélkülem. Tisztában voltam vele, hogy csak így tudhatom biztonságban a Házamat. Hogy ez a legjobb fegyverem ebben a játszmában. És mégis… rémesen hidegnek éreztem magam. Szörnyetegnek. Mintha én lennék az Odüsszeuszt megbabonázó gonosz varázslónő, hogy a saját önző céljaimért szerelemmel magamhoz láncolom. Az egész olyan logikusnak tetszett, közben meg, amikor átölelt, olyan érzés volt, mintha megfulladnék. Mintha hirtelen azt se tudnám, hol vagyok, rám nehezedett a saját mesterkedésem súlya, hogy az életemet olyan férfi mellett kell leélnem, akit nem szeretek. De a családomért tettem. Azokért, akiket szeretek, még ha nem is érdemlik meg. Sokan nálam jóval nagyobb áldozatot hoztak, ennyit én is megtehetek – megrázza a fejét, a szemében ott ragyognak a könnyek, az enyémek tükörképei. És ki is buggyannak, ahogy folytatja: – És akkor te megjelentél az estélyen, és… és olyan volt, mintha megnyílt volna a lábam alatt a föld, és csak zuhantam. Árulónak éreztem magam. Gonosz lánynak, aki kitalált valami indokot, hogy jó nagy marhaságot műveljen – mondja, és próbálja letörölni a könnyeit. – Hát nem érted, miért csináltam? Mert nem akartam, hogy meghalj. Mint Claudius. Vagy Pax. Bármit megtettem volna érte.

– Én magam is meg tudtam tenni érte mindent.

– Nem vagy legyőzhetetlen, Darrow. Tudom, hogy annak hiszed magad. De egy napon majd rájössz, hogy nem vagy annyira erős, mint amilyennek hiszed magad, és akkor magamra maradok.

Elnémul. Most feltör belőle minden, amit eddig tartóztatott, átszakadnak lelke gátjai. Nem zokog. Csak ömlenek a könnyei. És már ennyitől mélységesen zavarban van.

Összezúz ez a látvány.

– Dehogy vagy te gonosz – fogom a kezembe a kezét. – És kegyetlen se vagy – teszem hozzá. Próbálja kirántani a kezemből a kezét, de nem engedem, a másik kezembe fogom az állát, és félrebillentem a fejét, hogy belenézhessen végre a szemembe. – És amit a szeretteidért teszel, azt nem szólhatja meg senki. Érted? – zeng a hangom. – Érted?

Bólint.

Nem szabadna így lennie. Az Aranyaknak megvan mindenük, mégis áldozatokat várnak még az övéiktől is. Beteg ez a hely. Romlott Birodalom. Felfalja királyait és királynőit, épp olyan mohón őrli fel őket, mint a nyomorult koldusokat, akik a földjét túrják. De ezt a nőt nem kaphatja meg, még ha a lányt, akit eltemettem, meg is kaparintotta. Nem hagyom, hogy őt is felzabálja. És a lykosi családomat se adom. Leszámolok a rendszerrel.

A hüvelykujjammal törlöm le az arcáról a könnyeket. Annyira más, mint a többiek. És amikor úgy próbál élni, cselekedni, mint ők, belehasad a szíve. Ő nem fogja megcsáklyázni a küldetésemet, hiszen ő a legfőbb célja. De nem csókolhatom meg. Most nem, amikor kénytelen vagyok összetörni a szívét, hogy legyűrhessem a rendszert. Az nem lenne tisztességes. Beleszerettem, de ő csak egy hazugságot szerethet viszont.

– Ne bízz benne – mondja halkan.

– Kiben? – kérdem meghökkenten. Váratlanul ért a témaváltás.

– A testvéremben – suttogja, mintha itt ülne a közelben, és hallgatózna. – Ő nem olyan, mint te. Ő nagyon más. Amikor ránk néz, amikor az emberekre néz, csak csontot és húst lát. Igazából nem létezünk neki – mondja, és megmarkolja a kezemet. Elkomorodok. – Figyelj rám, Darrow. Ő az a szörnyeteg, amiről még senki se írt legendát, mert senki sem tudja, hogyan is lehetne írni róla. Nem bízhatsz meg benne.

És már látom, hogy tudja, szövetségre léptünk.

– Nem is bízom benne, de szükségem van rá.

– Nélküle is megnyerhetjük ezt a háborút.

– Mintha az előbb azt mondtad volna, hogy nem vagyok elég erős.

– Nem is vagy – mosolyodik el. – Egymagadban nem – és már vigyorog –, ezért van szükséged rám.

Ha ez ilyen egyszerű lenne.

Nem sokkal később visszamegyek a szobámba. A folyosók és a csarnokok némán fogadnak, csak egy árnyat érzek a nyomomban. Hogy fogadhatnám el a segítségét? És mihez kezdjek vele? Mélyebb sebet ütött a szívemen az, hogy Cassius karján láttam, mint gondoltam, és a lelkem mélyén sejtem, hogy teljességgel nem lehetett manipuláció. Cassius soha nem volt szörnyeteg, és ha valaha azzá válna, hát tudhatom, hogy arról csakis én tehetek.

Sziszegve nyílik ki előttem a lakosztály ajtaja.

– Odabenn lélegzik valaki – teszi Ragnar a vállamra a kezét. Eddig észre se vettem.

– Biztos Theodora. A Rózsaszín szolgám. Tetszeni fog.

– Arany lélegzet.

Biccentek, nem kérdem, honnan a francból tudja, megmarkolom a beretvámat. Suhogva pengévé merevedik. Belépünk, a szobákban félhomály. A Sakált találjuk a nappaliban egy sherryt babusgatva. Jót kuncog a pengém láttán.

– Elismerem, valóban igen rémisztő vagyok.

Papucsban, köntösben üldögél.

Elbocsátom Ragnart. A sebeivel el se szabadna hagynia a kórházi részleget. Nem túl lelkesen hagy magamra.

– Ezen a hajón senki sem alszik – jegyzem meg, és letelepszem a Sakál mellé. – Kissé át kell fazoníroznunk az egyezségünket, mi?

– Bírod az ilyen álszerénységet, he? – kortyol egyet az italából. – Azt hittem, ott fúlok abban az uralkodói langyos pocsolyában. Mindig is úgy képzeltem, hogy a halálom nagyszerű lesz. Grandiózus. Belerepülök a napba. Lefejeztet politikai riválisom. És akkor – borzong meg, és hirtelen egészen kisfiússá válik – jött ez a nemtörődöm hidegség. Mintha már megint a hülye Intézet sziklái szakadtak volna a nyakamba, és újra abban az alagútban találtam volna magam.

A halálban nincs melegség. Amikor Cassius leszúrt, és azt hittem, meghalok, zokogtam, mint egy gyerek.

– Persze, a stratégiánkon változtatunk, de ez a szövetségünkre nem lesz hatással.

– Úgy legyen – bólintok. – Soha ilyen nagy szükség nem volt a kémeidre. Plinius nem fogja egykönnyen benyelni a felemelkedésemet. Ráadásul te is itt ragadtál apád udvarában. Meg fog próbálni eltávolítani mindkettőnket.

Arész Fiait nem hozom szóba. Ahogy sejtettem, elég volt a bort Cassius ölébe öntenem, és róluk egy időre mindenki alaposan megfeledkezett.

– Pliniusnak mennie kell. De amíg itt van, nem tudhatja, hogy egyesítettük erőinket, tartsuk hát a távolságot. Jobb, ha nem látja át a stratégiánkat.

– És akkor legalább a Telemanusok is szóba állnak velem.

– Igaz. Nekem a halálomat kívánják.

– Érthető.

– Nem is neheztelek rájuk, csak épp rohadtul nem jön jól – előhúz egy holoKom-egységet a zsebéből, a markomba nyomja. – Összeszinkeltem a magaméval. Iderendelem a hajóimat, te meg maradsz az új zsákmányodon, felteszem. És akkor postahajókkal mégse üzengethetünk egymásnak.

Letóról akarnám kérdezni. Hogy miért ölte meg. De az ember nem köti a sátán orrára, hogy látta a patáját. Ha eszébe idézem, hogy ismerem a féltett titkait, csak fenyegetővé válok a szemében. És azt, köszönöm szépen, láttam, hogy intézi el azokat, akik fenyegetést jelentenek neki. Jobb, ha adom a tudatlant, és mindig kéznél vagyok.

– A háború új lehetőségeket kínál – kezdem. – Persze, attól függ, mennyire akarjuk, hogy továbbterjedjen…

– Értem, mire gondolsz.

– Mások próbálják majd oltani a lángot, őrizgetni, amijük van. Főleg Plinius meg a testvéred.

– Akkor legyünk mi az okosabbak.

– De Musztángnak nem eshet baja.

– Előbb sebzed meg te őt, mint én – húzza el a száját, és talán igaza is van. – De egy platformon állunk: szítsuk a lángot. Terjesszük ki a háborút. Nyerjük meg, és takarítsuk be a termését.

– És én tudom is, hogyan csináljuk. Mit tud a hálózatod Ganümédész hajógyárairól?

Harmadik rész

Hódítás

Ha Acéleső hull, légy merész. Légy merész.

Lorn au Arcos

25

Prétorok

– Elvesztünk, ezt mondta Callisto Főkormányzója – pillant körbe az asztaltársaságon Nero au Augustus Főkormányzó, hogy lássa, felfogjuk-e szavai súlyát. Sasra emlékeztető profilját éles fénybe vonja a hajónk tanácstermének világítása, ettől arca beesettebbnek látszik, és hirtelen olyan, mint egy hegyes csőrű sólyom. – És igaza lehet. Az egész Mag ellenünk fenekedik. Neptunusz külsőPályán van, Vespasianus hajói fél évnél korábban nem érnek ide. Szövetségeseim pedig meglapulnak a Marson városaikban, másod-és harmadszülötteiket küldik szövetségük jelzéséül segítség gyanánt – a tekintete az asztal túlsó végébe téved. – Gyengeségük megbénít bennünket. És amikor haditanácsot ülök Prétoraimmal, haduraimmal, milyen grandiózus haditervvel állnak elém?

– Hogy meneküljünk. Ezt javasolják. Egy hónapja menekültünk el a Lunáról. És azóta is menekülőfélben vagyunk, hiszen az Uralkodó volt annyira ravasz, hogy egészen a Marsig űzött bennünket.

– Nem erre számítottam. De persze kicsit sem az én hibám, ami történt. A Főkormányzót nyavalyás, óvatoskodó bolondok veszik körül. Ezek az Aranyak összeszarták magukat, hogy esetleg elveszíthetik a múltban felhalmozott előjogaikat, hatalmukat. Sőt, még engem is megpróbálnak kirekeszteni. Szövetségre léptek ellenem. Látom a szemükben, a válluk állásán. Ha én feljebb jutok, ők lejjebb csusszannak. Hiába, ülnek itt közöttük azok, akiket a Lunán magam mentettem meg. Akkor együtt cselekedtünk, akkor hallgattak rám. A Sakállal ugyanígy bánnak, és amilyen ostobák, azt hiszik, győztek, hogy nem ül végre közöttük az asztalnál, hogy kötözködjön. Pedig mekkorát tévednek.

Gazdám főhajójának, a rettenthetetlen, hat kilométer hosszú Legyőzhetetlennek a tanácstermében ülök, a termetes cseresznyefa asztalnál, vagy tízszéknyire tőle. Felettünk a mennyezet negyven méter magasságban, elég impozáns, tágas a tér. Az asztal közepén oroszlánt ábrázoló faragott szobor magasodik. De legalább negyven szék üresen maradt. Korábban nagy becsben tartott, hűségesnek hitt tanácsadók léptek olajra, és hagyták el Augustus hajóját, mint a patkányok. Plinius, Kavax és a fia, Daxo, meg félszáz hatalmas Prétor, Legátus és Családfő maradt mellettünk. Nem vicsorognak rám, nem ennyire gyerekesek. Az Aranyak embermilliárdok felett uralkodnak, megszokták már a higgadt hatalmat. Egyszerűen csak semmibe vesznek, és kételyt ébresztenek szavaim józansága felől Augustusban.

– Egyetértünk hát Callisto Főkormányzójával? – teszi fel a nagy kérdést Augustus. – Végünk van?

Mielőtt azonban még bárki felelhetne a kérdésre, sziszegve siklik be tokjába a kétszárnyú márványajtó, és Musztáng sétál be egy almával zsonglőrködve.

– Bocs a késésért – mosolyog szélesen az apjára, odalép hozzá, és kecsesen csókot nyom oroszlánfejes gyűrűjére.

– Vagy egy órája üzentem érted.

– Igen? – sandít Pliniusra Musztáng. – Feltehetőleg nem jutott el hozzám. Csak onnan tudtam meg, hogy itt vagy, hogy az öcsémet kerestem egy sakkpartira – nevet nagyot a saját tréfáján, amit csak a Telemanusok értenek. Azután nagy sóhajjal vonul az asztal túlsó végére, útközben melegen megszorongatja Kavax és Daxo vállát. Kavax boldog elégedettséggel üdvözli medvehangján. Musztáng leül, katonai bakancsos lábait feldobja az asztalra. – Na, és lemaradtam valamiről? Még szép, hogy nem. Csak a szokásos „juj, de félünk”-ről.

Az apja arca megrándul.

– Nem istállóban vagy – mondja lánya bakancsait méregetve.

Musztáng még nagyobb sóhajjal veszi le a lábait, és kezdi fekete zubbonyán fényesíteni az almát.

Rajta kívül nincs túl sok nő a teremben. Agrippina au Juliinak itt kéne ülnie közöttünk, de éppen az ő árulása miatt csappant meg annyira Augustus flottája, hogy lóhalálában kellett visszaszáguldanunk a Marsra. És persze azért is az ő árulását lehet okolni, hogy a Főkormányzó embereket állított Victrára, hogy megbizonyosodjon hűségéről. Jó sok meggyőzőerőmet felőrölte, hogy tisztára mossam a nevét.

Idáig üldöztek bennünket, ki a Magból, a Mars orbitális pályájától jó messzire, a világ peremére. Kisbolygó-bányászati tevékenységünket blokkolták, Augustus forrásait befagyasztották. Városait, amelyek még nem adták meg magukat az Uralkodónak, ostrom alá vették. És magától értetődő, hogy magas jutalmat tűztek ki a fejünkre. Persze az öregeknek nagyon nem jön be, hogy Augustus után az én fejem ér a legtöbbet.

– Mielőtt félbeszakították volna megbeszélésünket – talál vissza az elvesztett fonálhoz Augustus –, azt hiszem, valaki épp szerette volna megvédeni hely…

Hangos reccsenés szakítja félbe: Musztáng beleharapott az almájába. Ártatlanul pillant körbe a zaklatott arcokon. Elfojtom a nevetésemet.

– Attól tartok, hűbéruram – hajol előre nyomatékosan Plinius a székén –, egyéb választásunk nincs, mint hogy a taktikai visszavonulásnál maradjunk. Ha a dolgok így folytatódnak, veszíteni fogunk. És akkor uramat árulás vádjával… – Plinius összerándul az újabb harapás hangjára – bíróság elé állítják. Csakis egyetlen út járható – pillant körbe drága pénzen vett szövetségeseink helyeslését várva.

– Menekülni tovább a flottánkkal, míg Vespasianus erősítése el nem ér bennünket a Neptunuszról – mormolja Augustus. – Fél év múlva.

– Illetve meg is adhatjuk magunkat – biccent a politikus.

– Bár végeztél volna Octaviával, fiam, amikor alkalmad nyílt rá – sóhajt Kavax.

– Akkor itt most mindenki halott lenne – felelem.

– Persze – biccent Daxo. – Nem is úgy értette. Csak kimondta legszebb álmainkat.

– Miért nem ölted meg? – méreget kétkedőn Plinius.

– Mert nem állt módomban. Aja au Grimmus is ott volt a szobában. Talán ha ott lettél volna, te ügyesebben megoldottad volna a helyemben, de én csak egy egyszerű halandó vagyok.

A Prétorok erre felröhögnek.

– Még Lorn au Arcos se mert volna ilyet tenni – motyogja Augustus. – Pedig egyszer a saját szememmel láttam, ahogy beretva nélkül végez egy Pecsétessel. Darrow megtette, amit tehetett – néz most rám. – Szerinted is menekülnünk kell?

– Ez a gyengeség látszatát kelti.

– Gyengék is vagyunk – veti ellen Plinius. – Ezért inkább a bölcsesség látszatát kelti.

– A bölcsek olvassák a történelemkönyveket, Plinius. Amiket az erősek írnak.

– Unom a Lorn au Arcos-idézeteket – csattan fel Plinius.

– Azt hittem, mindened a tudás.

– Magas korod kétségkívül jogot ad neked mindenféléhez – énekli Plinius. – Kérlek hát, idézz még a régi harcosok bölcsességeiből, hogy mindannyian tanulhassunk szavaidból.

– Ez az ügy most nem rólam szól, drága Plinius, hagyd hát a személyeskedést. Most hűbérurunkról beszélünk, az ő sorsa a tét – intek Augustus irányába.

– Micsoda drámai megjegyzés – dörzsöli meg a szemét Augustus.

– Az ifjaké a buzgóság erénye – folytatja Plinius a tirádát. – Azt azonban akkor se feledjük, uram, hogy az óvatosság nem becstelenség. Fél év késlekedés nem túl nagy ár a győzelemért – tárja szét két tenyerét. – Valójában jelenleg legjobb barátunk az idő. Octavia semmiképpen sem engedheti meg magának, hogy hosszasan utánunk koslasson a Naprendszerben. Amikor a Szenátusa ily mértékben megosztott. Vasmarkai követelőzőek, és nem kell már sok, hogy az eddig engedelmes Főkormányzók is megelégeljék a vég nélküli szorongatást és engedelmességet. Rá fognak jönni, hogy miért keltünk fel ellene, maguk is belátják, hogy az Uralkodó már nem az érdekeink közös képviselője, hanem zsarnokoskodó császárnő. Ezzel időt nyerünk. Az idővel hatalmat. És a hatalommal lehetőséget arra, hogy a számunkra kedvező feltételekkel alkudjuk ki a békét.

– Nagy lószart! – csap öklével az asztalra Kavax.

Inkább sziklából, mint húsból faragták ezt a gigantikus férfiút. A nyaka vastagabb, mint hogy két karommal átérhetném. A haját teljesen leborotválta, ami az Aranyakra nem kifejezetten jellemző, a szakállát pedig vérvörösre festette, hogy úgy izzon a félhomályban, mint a felhevített vas. Bal kezén csak három ujja maradt, állítása szerint a kis Daxo harapta le a másik kettőt még totyogós korában. Bár ilyenkor Daxo csak somolyog, és mindig emlékezteti apját, hogy az a kis Pax volt. A Telemanusok a teremben jelen lévő két olyan Prétor, akik így vagy úgy nem Plinius lekötelezettjei. Bírom Kavaxot.

– Viszket a tököm az ilyen beszédtől. Az ilyen Pixi gondolkodástól – húzza el a száját Kavax. – Nem lett volna szabad ilyen helyzetbe jutni. Kérem engedélyedet, hűbéruram, hogy ezernyi emberemmel meglátogassam a gyávákat, akik nem feleltek kellő tisztelettel hívásodra. Bocsáss meg, édesem – suttogja kedvenc rókájának, Szophoklésznek, az aranyvörös, hegyes fülű kis állatnak, aki a gazdája hatalmas üvöltésére összerezzent. Most gumicukrot kap vigasztalásul.

Mi pedig várjuk, hogy Kavax figyelme visszatérjen hozzánk.

– Ott tartottál, Kavax… – nógatja meg Augustus a kedvenceinek tartogatott röpke mosollyal.

– Apám – böki oldalba Daxo.

Kavax meghökkenten pillant fel.

– Ó, persze. És ha majd letéptük a tökeiket, és fülönfüggő gyanánt fejük díszévé tettük őket ágyékuk helyett, akkor a többiek majd ráeszmélnek, hogy te vagy a Mars ura, és akkor könyörögve kérnek majd, hogy a segítségedre lehessenek, Nero.

Aztán már nagy elégedetten vissza is tér Szophoklészhez és a gumicukorkákhoz.

– És azt is látni fogják, hogy kik az igazán hűséges híveid – teszi hozzá Daxo sietve, miközben körbemutat az asztal körül üldögélő Aranyak során, azok legnagyobb megelégedésére. Daxo fahéjrudat szopogat, és folyton-folyvást mosolyog, még többet, mint a néhai Pax, bár az ő mosolya feleolyan széles és kétszer olyan ravaszkás. Komor felleget nem is láttam még máskor a homlokán, csak az estélyen, amikor meglátta közöttünk a Sakált.

Ez a sérelem soha nem fog elenyészni, és ne is enyésszen. A Sakál megölte Paxukat. Cserébe Telemanusék a fejét akarták. Az apja annyit tett, hogy kitiltotta a Marsról a fiát. Most azonban a háborúval szövevényesebbé vált minden, és a Sakál bűnei megbocsáttattak, Telemanusék viszont nem felejtenek. Szemmel tartom őket. Cseppet sem ostobák, még ha családilag szeretik is ezt az álarcot viselni. Mélyen remélem, hogy nem jönnek rá, milyen szövetség köt a Sakálhoz.

– Nem árt az eszekbe idézni, hogy a hűbéresküt nem lehet egyszerűen csak lerázni a nyakunkból – zárja le Daxo meglepően szívélyesen. – Apám és nővéreim látogatása segítene ezeket a hűtleneket emlékeztetni, hogy háború és vész idején is vannak kötelességeik uram irányában – biccenti félre játékosan a fejét, hogy mind jól láthassuk a koponyájára tetovált Arany angyalokat. – A Telemanusok természetük szerint szeretnek mély benyomást tenni környezetükre. Így talán felszaporodnának szövetségeseink.

– Vihar Lovagjaim – mosolyog Augustus. – Az erőszakra mindig készen álltok – teszi hozzá elgondolkodva simogatva hosszú kézfejét. – De egyelőre várjunk azzal az emlékeztetővel. Büntetni csakis a győzelem idején szabad. Kisszerűség hatását keltené, a fuldokló végső kapálózásáról beszélnének a hátam mögött, hiszen flottáim szétszóródtak, légióim városaim bástyái mögött rekedtek.

Pliniushoz fordul, érdeklődik, mi van kereskedelmi szövetségeseinkkel. Suttyomban Musztángra pillantok. Egyből kiszúrja, felvonja a szemöldökét, hogy akkor mikor is látunk neki.

– Minden politikusunkat fogadták – kezdi lassan Plinius, a szájára ma szigorú, fekete rúzst kent. – Miután elmenekültünk a Lunáról, összeültem a politikusaimmal, és határozottan előremutató elméleti csapást dolgoztunk ki a lehetséges szövetségesi módosulások esetére…

– Számítógépen? – röhög fel Kavax.

– Számítógépen – folytatja ingerülten Plinius. – Zöld analitikusaim szimulációkat futtattak le. A galileai holdak egyike se, se az Io, se a Callisto, se a Ganümédész, se az Europa nem áll mellénk. Sem a szimuláció, sem a valóság szerint.

– Nem kifejezetten meglepő – mormolja egy sólyomarcú Prétor. – Ahogy a Szaturnusz holdjai sem.

– Természetesen tartanak a következményektől, ha esetleg rossz oldalra állnának. A Szaturnusz Kormányzóival eleve kár is lenne próbálkozni. Egyelőre. Hiszen ott úszik az egükön Rhea élettelen maradványa. A galileai térségben Lorn au Arcos europai jelenléte kissé problémás. Elszigetelődést propagáló politikai törekvései ragályosnak bizonyultak a Jupiter holdjainak vidékén, kiváltképp, hogy magánhadserege kétszerese bármelyik kormányzóénak.

– Elszigetelődés? Inkább visszavonulás lesz az – sóhajt Augustus. – És talán ki is érdemelte.

– Te abba beleőrülnél, apám – kottyant közbe Musztáng az asztal végéből. – Semmi intrika, semmi ármánykodás, semmi taktikázás. Csak a család meg az a rengeteg idő, amit velem meg Adriusszal kellene eltöltened.

– Milyen remekül ismer engem a lányom – mosolyog kiismerhetetlen arccal Augustus.

– Ami azonban a legjobban aggaszt – veszi vissza a szót Plinius, mintha mi sem történt volna –, az az, hogy a galileaiak, ahogy ők fogalmaznak, kételkednek ügyünk jogosságában.

– Csak mert nincs is ügyünk – jajdulok fel a szerepem szerint. – Legalábbis abban az értelemben, ahogy azt mások értik.

– És ezt hajlandó volnál kifejteni, Darrow? – néz rám nyájasan Plinius.

– Mindjárt oda is eljut, mert ma nagyon drámaira vette. Darrow mondókája fel van építve – csitítja Musztáng.

Nagy látványosan nézek körbe a termen.

– Biztonsággal állíthatjuk, hogy a teremben megjelent nemes Aranyak mind jól ismerik az emberi természetet. Igaz? De még ha nem is, hát mi hajt bennünket? Valami ügy? Dehogy. Ügye egyikünknek sincs. Mert ki törődik olyanokkal, hogy szabadság, egyenlőség, igazság? – forgatom a szememet. – Nyilván senki. Mit érdekel bennünket, hogy az Uralkodó valóságos császárnőnek képzeli magát? Mit érdekel bennünket a Szerződés és azok a jogok, amik az alapján az Aranyakat megilletik? Teszünk rá. Hiszen csakis a hatalomról van szó. Ahogy mindig is csak arról volt szó. Azért harcolunk, mert mindannyian a csillagunkhoz, a Főkormányzóhoz kötöttük sorsunkat. De a csillag lehull, elenyészik…

– Ne sértegesd urad, mintha… – emelkedik fel Kavax a székéből.

– Mintha? Mintha ostoba félkegyelmű lenne? Mind tudjuk jól, hogy nem az. De azt is tudjuk, hogy a Bellonák megszerzik a Marsot. Megszerzik a megbízásokat, a szerződéseket, a kormányzati helyeket. Bennünket kitaszítanak a Peremre, megölnek vagy ellehetetlenítenek – remegtetem a hangom a közönség kedvéért. – Ezen a világon a hatalomnál nincs értékesebb. Vegyük csak Tactus au Valii-Rathot, aki három éven át hű szövetségesem volt. De amint a csillagom lehullott, meglopott, és elosont a hátsó ajtón. Mint a besurranó tolvaj. Hány szék áll most üresen az asztal körül, s hány volt az a Luna előtt? Hány férfi és nő tülekedett itt, akik a vérüket is adták volna akkor Augustusért! Hány férfi és nő, akik a szemüket, karjukat kínálták volna érte, míg Égea magas egén tündökölt? És most…

Összecsapom a két tenyeremet, mintha csak a port akarnám leverni róla.

– Vesztésre állunk. Ha elfutunk, a távolban porladunk el és halunk meg. Ha ismét fel akarnánk emelkedni, ha meg akarnánk nyerni ügyünknek a galileaiakat, a Szaturnusz Kormányzóit, akkor meg kell mutatnunk nekik, hogy nem vagyunk gyengék. Hogy még mindig hatalmasak vagyunk. Hogy élet és halál urai vagyunk. Mi vagyunk azok, nem a Bellonák. Mi vagyunk a Mars Háza és nem ők.

Plinius közbeszólna, de Augustus leinti, hogy hallgasson.

– Mi hát a javaslatod?

– A galileai családok egyetlen okból húznak a Lunához, és ez az ok a kereskedelem. Ganümédésznek ott vannak a hajógyárai, Callisto nem több a Társadalom hadseregének Obszidián és Szürke beszállítójánál. Az Europa a bankárok, a mélytengeri bányászat és a nyaralók végtelen óceánja. Az Io a Jupiter pályája mentén élő világ nagy kenyereskosara. Túlságosan is függnek mind a kereskedelemtől, így a Magtól, ezért félnek mellénk állni. Azt meg még egy ötéves gyerek is tudja, mit művelt Hamu Hercege a Rheával – fűzöm még hozzá a Prétorok heves bólogatására. – Ezért kell igen mély benyomást tennünk rájuk, felhívni a figyelmüket. Kellőképpen megrémiszteni őket, hogy belássák, hatalmunk bármelyik pillanatban elbánhat velük, nem érdemes tehát elidegenedniük tőlünk.

– De mégis hogyan? – kérdi Augustus. Bekapták a horgot.

Kirakom az asztalra a beretvámat, csak hogy mindenki jól lássa, miről beszélek.

– Megszerezzük a hajóikat. Elraboljuk a gyermekeiket. Úgy lopjuk őket be a szövetségünkbe, ahogy a spártaiak raboltak maguknak asszonyokat. Az éj leple alatt, erővel.

Vágni lehet a csendet. És aztán kitör a felháborodás. Plinius hagyja, hogy a Prétorai darabokra tépjék a javaslatomat. Ő az erejét arra fordítja, hogy Augustus fülébe sugdosson. Musztángra pillantok, de a többieket figyeli, őket méri fel.

– Nagy szavak – inti le végül a lármázókat a Főkormányzó. – De tervet még nem hallottam.

– Egy terv. Két részletben.

A kargépemhez érek, és a Sakáltól kapott holó kibomlik az asztallapon. A Ganümédész. Csupa kék és zöld ragyogású hold a sok erdőtől és óceántól, a Jupiter narancsosan és opálfehéren gőzölgő felszíne előtti szépséges kontraszt. Körülötte szürke hajógyárak gyűrűje. Ráközelítek, hogy ezek foglalják el az asztalt. Felsorolom a regiszterbe vett hajókat, amiket el akarunk lopni.

– Egy holdTörőjük is van – teszem hozzá.

Többen füttyentenek.

– Egy holdTörő? – suttogja valaki.

– És ez megbízható információ? – kérdezi Augustus.

– Teljes mértékben – bólintok rá. Összecsippentem az ujjaimat, fordítok egyet a kikötők képén. Egy pályaközeli dokkban az én Paxomhoz hasonlatos hajó lebeg, csak épp jóval nagyobb és újabb. Éjfekete, nyolc kilométer hosszú. – Maga az Uralkodó rendelte meg ajándékba az unokájának.

– Micsoda érzelmes asszony – jegyzi meg Kavax, miközben szinte elcsöppen a nyála.

– Tételezzük fel, hogy ez a holó nem hamisítvány – vizsgálgatja Plinius a holót. – De hogy jutottál hozzá?

– A kismadarak az én fülembe is szoktak néha csiripelni.

– Ne köntörfalazz. Ez most fontos.

– Nekem is megvannak a forrásaim, ahogy neked is a tieid, Plinius.

– Tehát el akarod lopni a Ganümédészről a holdTörőt? – összegzi Plinius. – Ez felér egy hadüzenettel.

– Nem, nem, félreértettél – kuncogok. – Az összes hajót el akarom lopni.

26

A bábmester

– Ha ezt megteszed, a háború véget sem ér egészen addig, míg valamelyik fél hamuvá nem perzseli a másikat – néz Plinius aggodalmasan Augustusra.

– Ez már most sincs másként… – kontráz Kavax.

– Nem, nagyon is nagy a különbség – károg Plinius. – Mert ezzel más léptékűvé válik.

– Apámnak igaza van – jelenti ki Daxo. – Már így is lázadók vagyunk.

– Ez akkor is más – csap az asztalra Plinius. – Ezzel az egész Társadalomnak üzennénk hadat, nem a Bellonáknak, nem az Uralkodónak. A Ganümédész nem ártott nekünk. Ezzel mindent felrúgunk.

Augustus csendben ül, a szemét le se veszi a holdTörő holójáról. Majd halkan megszólal, bár még mindig nem néz rám:

– Azt mondtad, a terved két részből áll. Halljam a másodikat.

Jön a következő holó. A hajógyárak helyébe az Akadémia kerül. Egyforma szürke felszínét itt is sűrű gyűrűben ölelik körbe a hajók. A háttérben kisbolygók pörögnek.

– Ezek őskövület hajók – közli Licenus, mielőtt megszólalhatnék. – Semmi hasznukat nem vennénk a harcban. Ezeket is el akarod talán lopni?

– Nem, Licenus Prétor. Innen a diákokat akarom ellopni – közlöm, és újabb képet mutatok a holóhoz: Mars Intézetének képét. Majd a Vénuszét, aztán a Föld két Intézetét. Végül a galileai Intézeteket és a Szaturnuszét. És így tovább, míg végül közel tucatnyi kép lebeg előttünk. – Mindenhonnan el akarom lopni őket. Nem azért, hogy harcba küldjük őket. Hanem a váltságdíjért.

– A véres pokolba! – kacag fel Musztáng. – Te megvesztél, Darrow?

– Fegyelmezd magad, Virginia – ráncolja homlokát Augustus.

– Én fegyelmezem. Csak a harci kutyádat is fegyelmezze végre valaki.

– Megfeledkezel magadról.

– Te pedig elfelejted, hogy hevert élettelenül Claudius a földön. Aztán pedig Leto. Mindannyiunkat így ki akarsz fektetni? – mondja, de meg is bánja rögtön, ahogy kimondta.

– Fogd be a szádat, lányom – remeg bele Augustus a dühébe. Csontos ujjai az asztallapot markolják, hogy a végén fájdalmasan felnyikordul a fa. – Mióta a Bellona gyereknek szétdobtad a lábaidat, nem bírsz magaddal. Úgy vonulsz be ide, mint valami Pixi liba. Falod az almát, mint egy kölyök. Elég ebből a másodrangú szajhából, viselkedj végre a nevedhez méltón.

– Mint egy szem, megmaradt fiad?

– Elhallgatsz, vagy távozol!? – mondja erőltetett higgadtsággal a Főkormányzó.

Musztáng összeszorítja a fogait, de rá nem jellemző módon mélyen hallgat. Plinius szája nagyon is elégedett mosolyba szalad.

– Ne okold, jóember, hogy belefáradt a háborúskodásba – helyezi el lágyan a kését a már sebzett ellenfelében. – A számtalan éjszakai csúcs után, amelyeket horizontális irányban bonyolítottak le a Bellona fiúval, megfakult az életereje.

Kavax rávetné magát, Daxo az utolsó pillanatban rántja vissza az apját. De Musztáng az, akinek a legtisztábban cseng a hangja a felhördülésben:

– Meg tudom védeni a jó híremet, emberek. De Pliniustól persze egyébre se számíthat az ember, mint sértésekre. Meg is értem, hisz magam is keserű szájjal köpném a szót, ha a feleségem hanyatt dőlve töltötte volna fél életét, hogy ifjú zsoldosaink kitanulják, hogyan is kell kardjukat tisztességesen a hüvelybe tolni.

Plinius dühödten mered rá, de Musztáng csak folytatja, miközben lassan feláll a székéről:

– Azért hagytam el a Marsot, hogy az Uralkodó udvarában gazdagítsam tudásomat. Családomat pedig egy percre sem hagytam el, ahogy közületek néhányan rebesgetik. Azt persze cseppet sem sajnálom, hogy közben kimaradtam az efféle párbeszédekből. Mert ti, jóemberek, úgy látszik, egyetlenegy dologban vagytok igazán jók, méghozzá az áskálódásban. Abban azonban gyorsan egyezségre juttok, hogy engem nevetség tárgyává tegyetek. Milyen érdekes. Talán azért, mert a hatalmatokat fenyegetem? Vagy egyszerűen csak azért, mert nő vagyok? – kérdi, és végigméri az asztal körül ülő egy-két nőt. – Ez esetben csak annyit mondhatok, hogy tévútra tértetek. Ezt a Társadalmat férfiak és nők alapították, és csakis az érdemek alapján boldogulhatunk benne. Abban azonban igaza van drága politikusunknak, hogy legszívesebben elkerültem volna ezt a háborút. És meg is próbáltam elkerülni. Mi egyébért fogadtam volna Cassius au Bellona udvarlását? Csakhogy most már elkerülhetetlenül benne vagyunk a háborúban. És meg fogom védeni a családomat minden fenyegetéssel szemben, érkezzen az akár belülről, akár kívülről.

Augustus ajkán most megint ott játszik a halvány mosoly. Soha még ennyire feltételes szeretetet nem láttam. Egyszerűen leszajházza a lányát, és két pillanattal később, amikor az ismét dicsőségesen magához ragadja a kezdeményezést, már megint ad a szavára, már megint az ő lánya.

– És a tervemről mit gondolsz? – teszem fel a kérdést.

– Hogy veszélyes. Kiterjeszti a háborút anélkül, hogy biztos lehetne a nevezett előnyökben. Mindemellett erkölcstelen és veszedelmes példát állít mások elé. De a háború persze már önmagában erkölcstelen. Tehát azt kell csak eldöntenünk, milyen messzire vagyunk hajlandóak elmenni.

– Te jobban ismered Octaviát. Ő milyen messzire menne el?

Musztáng hallgat egy hosszú percet.

– Ha győzünk, és béketárgyalásokat kezdeményezünk, akár gyenge, akár erős pozícióból tesszük is, hajlandó lesz tárgyalni…

– Látjátok! – nyerít Plinius diadalmasan.

– És semleges helyszínt javasol majd – folytatja Musztáng. – Majd amikor megérkezünk, hogy a békéről tárgyaljunk, csakis azon lesz, hogy megöljön bennünket. Mindannyiunkat.

Plinius pislog ide-oda, most esik le neki, mennyire megvezették.

– Vagyis nincs visszaút? Vagy győzünk, vagy meghalunk? – kérdem közönyösen.

– Ahogy mondod, Darrow – mosolyog rám Musztáng. – Győzünk, vagy meghalunk.

– Úgy fest, kicseleztek, Plinius. Elfogadjuk Darrow tervét – áll fel Augustus. – Holnap Licenus Prétor átveszi a parancsnokságot a főhajónk felett, és a flottával hosszas fogócskára vezeti az Uralkodó seregét, míg én egy kisebb fregatt-és korvettegységgel a Gázóriások felé indulok. Én rohanom le a Ganümédész hajógyárait.

– Én pedig veled tartok, hűbéruram – harsogja Kavax. Szophoklész riadtan pattan le öléből az asztal alá, és ott remeg rémülten.

– Nem.

– Nem? – hervad le Kavax arca. – De, Nero, a véderejük… a rombolóik, ágyúHajóik meg a többi… ripityára lövik a korvettjeidet – mondja, és könyörögve teszi össze két hatalmas mancsát. – Hadd tegyük ezt meg érted.

– Elfelejted, ki vagyok, barátom.

– Bocsáss meg, nem akartam…

Augustus csak legyint a mentegetőzésáradatra, és már Musztánghoz beszél:

– Lányom, te viszed a flotta megmaradt erejét, és végrehajtod Darrow tervének második részét.

Plinius olyan, akár a kisgyerek, aki csak nézi, hogy csorog ki markából a finom szemű homok. Egyelőre fel se fogja, hogyan fordulhatott ekkorát a helyzet, de azért annyira nem ostoba, hogy egyből kijátssza a kártyáit. Most meglapul, és kivár, mint vipera a magas fűben.

– Mit is mondtál nekem, Darrow, mielőtt Cassius vérét vetted? – néz most rám a Főkormányzó.

– Azt, hogy uramnak a Mars királyának kellene lennie.

– Barátaim – támaszkodik az asztallapra merev, sovány ujjakkal –, Darrow képességeivel nem ér fel egyikőtök sem. Előre látta, mi kell nekem. Mert én király akarok lenni. Gondoskodjatok hát erről. Most menjetek.

A terem gyorsan kiürül, a végén magam maradok Augustusszal, mert négyszemközt akar beszélni velem.

Musztáng a vállamhoz ér, ahogy kifelé tart, és rám kacsint.

– Szép beszéd volt – morgom a fülébe.

– És szép terv.

Gyorsan megszorítja a kezemet, és már ott sincs.

– Egymás mellett álltok hát megint – kommentálja Augustus, majd int, hogy csukjam be az ajtót. Visszaülök mellé az asztalhoz. Ahogy belenéz a szemembe, a ráncok egyszeriben elmélyülnek az arcán, pedig távolról észre sem veszi őket az ember. Csak közelről látszanak, de akkor rögtön rá is ébresztenek, hogy az ilyen ráncok építik fel az ember arcát, ettől olyan, amilyen. Ezek a veszteség ráncai, és egyben emlékeztetők annak, aki az illetőre néz, hogy egy ilyen embert senki se haragíthat magára, egy ilyen embernek adósa se legyen senki.

– Tekintsünk el a jogos felháborodás hangjaitól, mielőtt még nyelvedet elhagynák a szavak – mondja, megfeszíti ujjait, és a körmeit vizsgálgatja. – Egy kérdés maradt csupán, amit most fel is teszek, és várom a válaszodat. Demokrata vagy?

Erre nem számítottam. Próbálok nem idegesen körbepislogni.

– Nem, hűbéruram. Nem vagyok demokrata.

– Reformer? Olyasvalaki, aki Társadalmi Szerződésünket módosítaná, hogy egy tisztességesebb, igazságosabb Társadalomban éljünk?

– Annál jobb rendet nem tudok elképzelni, mint amiben most élünk – mondom, majd némi szünetet tartok. – Bár valóban akadnak apróbb kifogásaim.

– Például Plinius?

– Plinius, igen.

– Mindkettőtöknek megvannak az értékei. És jobban tennéd, ha nem kérdőjeleznéd meg döntésem helyességét abban a tekintetben, hogy a közelemben kívánom tudni őt is.

– Igen, hűbéruram. De csakis annyira vagyok demokrata, mint amennyire uram au Lune-ivadék.

Nem mosolyog, pedig tréfának szántam. Viszont megnyom egy gombot, mire felhangzik a beszédem, amit még a Pax fedélzetén tartottam. Közben a HK-n pereg a holó, mindenféle Színeket látok, az arcukat.

– Nézd csak, milyen képet vágnak – mondja, és közben le nem venné rólam a tekintetét. A holó ugrál a legénység tagjain, láthatom, ki mit érzett, miközben arra biztattam őket, hogy lázadjanak fel Arany uraik ellen. – Látod ezeket? Azt ott, jobbra? Azt a szikrát? Látod?

– Látom, igen.

– Az a szikra a remény – mondja, és a férfi, aki a feleségemet megölte, csakis arra vár, hogy az arcom egyetlen rezdülésével eláruljam magamat. Azt várhatja. – Remény.

– Úgy érti, hűbéruram, hogy hibáztam azzal a beszéddel?

– Gyűlöletesebb a szememben Hadész kapujánál is a férfi, aki szívében mást rejteget, mint amit a szája kimond – idézi az ősi szavakat.

– Az én szívem mindig is áttetsző volt.

– Mondod te – sziszegi enyhén elnyílt ajkakkal. – De miközben terroristák terjesztik hazugságaikat a neten, miközben merényletek rázzák meg városainkat, miközben az aljaSzínek elégedetlenül mozgolódnak, és mi háborúba kényszerülünk a rendszerünket termeszként aláaknázó erők mozgolódása mellett is, te ezeket a szavakat mondod.

– A káosznak minden formája…

– Hallgass. Felfogod, mi történne, ha a többi kormányzó reformereknek hinne bennünket? Ha a többi ház az enyémben a demokrácia és az egyenlőség bástyáját látná? – mutat egy pohárra. – Akkor lehetséges szövetségeseink – mondja, és a keze fejezi be a mondatot: lesodorja a poharat, hogy nagy csörömpöléssel száz darabra törik a földön. – Az életünk – még egy pohár semmisül meg. – Épp elég baj az nekem, hogy a lányom a Lunán a reformerlobbi közelébe került. Te nem keltheted politikus látszatát. Te maradj meg harcosnak. Maradj meg egyszerűnek. Megértettél?

És ha az aljaSzínek csatlakoznak hozzánk? Ezt akarom kérdezni, de nem teszem, mert tudom, hogy válaszul darabokra tépetne az Obszidiánjaival.

– Megértettem.

– Helyes – tér vissza a saját keze látványához Augustus. Elbizonytalanodik. – Mondd csak, bízhatok benned?

– Milyen értelemben?

– A legtöbben habozás nélkül igent mondtak volna – kacag fel gúnyosan.

– A legtöbben hazugok.

– Rád bízhatom hatalmam egy részét? – vakargatja lustán az állát. – Mert a legtöbben egy ilyen bizalmi helyzetben hagyják el az urukat. Amikor saját hatalmat nyernek, és vérszemet kapnak. A rómaiak ezt újra meg újra a saját kárukon tapasztalták meg. Ezért nem léphették át tábornokaik légiójukkal a Szenátus engedélye nélkül a Rubicont. Hadseregek élén a legtöbb férfi hamar ráébred, micsoda hatalma is lett. És azt is belátja, hogy ez a hatalom nem tart örökké, gyorsan ki kell hát használnia, mielőtt még a serege elhagyná őt. Ám a sietve hozott döntések birodalmakat döntöttek már romba. A fiamnak például soha nem adhatnék ilyen hatalmat.

– De neki megvan a maga vállalkozása.

– Az lassan ható erő. Ügyesen csinálja, még ha nevünkhöz nem is méltó üzlet. A lassan ható erő apránként felőrölheti lusta célpontját, ellenfelét. De a gyors hatalom, amit bárhová magaddal vihetsz, és teszi, amit kívánsz, ez a hatalom csapja le a riválisok fejét és lopja le róluk a koronát. Rád bízhatok én ilyet?

– Kénytelen lesz rá. Mivel én vagyok az egyetlen, aki Lornért elmehet.

Meglepetés villan a szemében, nem szokott hozzá, hogy mások kitalálják titkos szándékait. De sietve leplezi érzelmeit, mert nem szokása elismeréseket osztogatni.

– Tehát tudtad.

– Azt kívánja tőlem uram, hogy környékezzem meg Lornt, és a segítségét kérjem ügyünkben. És azért tőlem, mert én a tanítványa voltam.

– És mert téged szeret.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez a megfelelő szó – pislogok bután.

– Négy fia volt, három a szeme láttára halt meg. Az utolsó pedig egy balesetben, ahogy bizonyára magad is tudod. Úgy vélem, rájuk emlékezteted, még ha tehetségesebb és kevésbé aggályos vagy is, ami természetesen az előnyödre válik. De amennyire téged szeret, annyira gyűlöl engem.

– Octaviát jobban gyűlöli, hűbéruram.

– Mégse lesz könnyű meggyőzni, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Akkor nem hagyok neki más választást.

27

Gumicukor

A két Telemanus vár rám a folyosón, és Kavax úgy szorít magához, hogy majd kettéroppan a gerincem. Daxo biccent. Egészen megszédülök kettejük között. Még soha nem tárgyaltam velük úgy, hogy nem az erőszak volt a téma. Igazság szerint kerültem őket, mert mélységesen szégyellem, hogy Paxot veszni hagytam.

– A fiam csakis veled szemben maradt alul – mondja Kavax. – Az én pici Paxom. Ha térdre kellett hullnia, hát a barátság indokolja ezt egyedül. Bár ő is ott lehetett volna veled, amikor bevetted az Olümposzt! Az igazán látványos lett volna.

– Boldogan néztem volna végig, ahogy magára veszi Jupiter vértjét.

– Én valaha a Jupiter-Házban voltam – vigyorog Daxo. – Primusként, míg végül Karnus au Bellona legyűrt.

– Ezek szerint van egy közös ellenségünk.

– Az áskálódó kis gazemberen kívül, aki az öcsémet meggyilkolta? – kérdi halkan Daxo. – Valójában sokkal több közös ellenségünk van, Andromedus.

Kavax felkapja a rókáját. Az tüzes rókaszemekkel fürkészőn megnéz magának, majd beássa magát az óriás vörös szakállába. A mellkasa fehér, lábai vége fekete, de a bundája egyébként égővörös. Zömökebb és vaskosabb egy normál rókánál, nyomhat vagy harmincöt kilót is, és inkább emlékeztet farkasra, mint rókára.

– A rókák szépséges teremtmények – mormolja Kavax, miközben szórakozottan cirógatja a bundáját.

– Ravaszak, mindenevők, és az orvvadászok eszén is túljárnak. Monogámok – sorolja bólogatva Daxo. – Különlegesek. Még a farkasok területén is képesek vadászni. De a természet átkozott fintora, hogy a sakálokkal szemben nincs sok esélyük – néz rám sötéten. – Hiába kértük Augustust, hogy száműzze Adriust, csak rövid ideig élt a tilalom. Máris visszatérhetett a flottához.

– Ez bűn – bólintok.

Legnagyobb megelégedésükre.

Daxo a vállamra teszi a kezét.

– A lányok, mármint a nővéreim és anyám, ragaszkodtak hozzá, hogy tudd, téged cseppet sem tartunk felelősnek Pax haláláért. Imádtuk az öcsikénket, és tudjuk, hogy te dicsőségre szántad. Tudjuk, hogy róla nevezted el a hajódat. És ezt soha nem felejtjük el. Aki egyszer a barátunk lett, az barátunk is marad mindörökké. Nálunk ez családi szokás.

Kavax súlyos fejbólintással helyesli egyetlen megmaradt fia minden szavát. Maroknyi gumicukrot kínál a rókájának.

– Ha tehát szükséged lenne ránk – int fejével Daxo a tanácsterem irányába –, csak kérned kell, és a Telemanus-Ház boldogan áll az ügyed mellé.

– Ezt komolyan mondod?

– Paxot boldoggá tenné – morogja Kavax.

Megragadom a markát, és egyben a váratlanul kínálkozott szerencsémet is.

– Bocsássatok hát meg illetlenségemért, de most rögtön szükségem lenne rátok.

Kusza, erdőnyi szemöldökök szaladnak fel a két behemót széles homlokán nagy meglepetésükben.

– Szimat, Szophoklész! Szimat! – hadarja Kavax izgatottan, és a földre engedi a nagy dögöt. Az puha léptekkel oson a lábamhoz, megszimatol gondosan, nyomozó módjára végigböngészi a lábszáraimat, a cipőmet, a kezeimet. Kutakodva fonódik a két lábam közé, aztán a két mellső lábával felágaskodik, a csípőmre támaszkodik, és orrát a zsebembe fúrja. Egy pillanatra rá két gumicukorral a szájában bukkan elő a feje. Elégedetten dorombol hozzá.

– Varázslat! – paskolja meg vigyorogva a vállamat Kavax. – Szophoklész csodásan ígéretes előjelet fedezett fel együttműködésünkre. Micsoda remek ómen. Daxo, fiam, eridj nővéreidért és anyádért. Az Arató szólít, és a Telemanus-Ház válaszol hívására.

– A lányok épp az Uránuszon járnak, apám. Kell még vagy négy hónap, amíg visszatérnek.

– Akkor hát mi ketten válaszolunk a hívásra.

– Nagyon is egyetértek veled, apám.

– Egy órán belül tájékoztatlak benneteket.

– Nagy várakozással állunk hát elébe, s türelmünk számolni fogja az óra perceit – dörgi Kavax, és elviharzik. Útközben Narancsszínűeket rémiszt halálra széles vigyorával és hangos kedveskedéseivel. Daxóval együtt figyeljük.

– Tényleg azt gondolja, hogy varázslat volt? – kérdem.

– Azt állítja, hogy éjjelente manók lopkodják el a fülviaszát. Anyám szerint a kelleténél többször csapták már fejbe – indul az apja után Daxo. De azért még ravaszkásan visszasomolyog rám, és egy gumicukrot pottyant a szájába elégedetten. Innen hát a varázslat. – Szerintem csak sokkal színesebb és viccesebb világban él, mint mi, többiek. Hívass hát hamarosan, Arató, ne sokat késlekedj. Apám nem bír magával.

Miután holón tanácskozom a Sakállal, és egyeztetem vele a tervemet, elfogadom a kisebb módosításokat, amiket ő logikusnak talál, Orionnal az Europára indulunk. Nem lesz hosszú út, két hét alatt megjárjuk. Roque velem tart. A Luna óta most először csatlakozik hozzám, és a torkomban is van a gyomrom, ahogy egymás mellett állunk a parancsnoki hídon, és a csontvázszerű Kék legénységet nézzük.

– Sajnálom… – kezdek bele végül.

– Nem akarok Quinnről beszélni – szakít félbe azonnal. – Tudom, hogy minden vágyad ez a háború volt. Inkább összehoztad magadnak, minthogy hagytad volna, hogy megvegyem a szerződésedet, és megvédjelek. Csak azt nem értem, hogy miért kellett ehhez begyógyszerezni engem.

– Meg akartalak védeni. És tudtam, hogy az estély után nagy szükségem lesz rád. Nem kockáztathattam a biztonságodat.

– És hogy nekem mire volna szükségem? Az nem számít? Nincs jogod helyettem dönteni bármiben is, csak mert attól tartasz, hogy esetleg úgy majd nem működik, amit kigondoltál. A barátok nem bánnak így egymással.

– Rosszul tettem, igazad van.

– Rosszul tetted, hogy egy tűt döftél a nyakamba?

– Annál kicsit rosszabb, elismerem. De tudd, hogy csakis miattad. A szándékaim tiszták voltak, még ha az ötlet és a kivitelezés nem is volt túl elegáns. Ha gondolod, térdre is vetem magam…

– Volna benne fantázia – mondja, és tudom, hogy viccel. De a szája még csak nem is mosolyog közben, ahogy sarkon fordul, és otthagy egymagamban.

28

Vihargyermekek

– Vihart hozol magaddal – köszönt a barátom, ősz szakálla borzolódik a szélben, ahogy a mélységben tajtékzó hullámokat nézi. – Tudtad, hogy ennek az óceánvilágnak a gyermekei ilyen és még ennél is veszedelmesebb viharokban lovagolják meg a tenger hullámait? Szürkék, Vörösek és Barnák fiai ragadnak deszkát, és azzal vetik magukat a tajtékok közé. Tébolyult bátorsággal – mutat ki vaskos ujjával az erkélyen túlra, a sötéten örvénylő, háborgó vízre. Tízméteres hullámok ágaskodnak. – Vihargyermekeknek nevezik őket.

Őrjítő itt a gravitáció. A földi 0,136-e. Minden egyes lépésemet koncentráltan, kimérten kell vigyáznom, különben, ha megfeledkezem magamról, vagy öt méter magasba lódulok fel a levegőben, várhatok, míg nagy nehezen alább lebegek. Itt harcolni olyan lehet, mint vízi balettet táncolni. Nem is veszem le a gravCsizmámat. Így legalább kényelmesen mozoghatok.

Az öreg a szigetét körbetomboló hullámokat nézi. Épp olyan, amilyenné szerinte válnunk kell – sziklává a tajték habjában: amely nedvesen, de közönyösen elnéz a körülötte kavargó felfordulás felett. Ősz szakálláról sós cseppek csöpörésznek, aranybarna szeme hunyorogva állja a kemény, viharos szelet.

– Ha a sós vízbe keveredsz, úgy érzed, minden szélvihar a világ végét hozza. Minden hullám a leghatalmasabb, amit valaha láttál. Ezek a fiúk önnön dicsőségüktől megvadulva vágtáznak a hullámokon. De néha-néha igazi vihar kerekedik. Ami darabokra zúzza a deszkájukat, leszaggatja a hajukat a fejükről. Sok esélyük nincsen, a tenger egészben nyeli el őket. Csakhogy az anyjuk már réges-rég elgyászolta őket, ahogy én is találkozásunk első napja óta siratlak téged minden áldott nap.

Dús szakálla alatt vonallá szűkül a szája, a tekintete beleváj az enyémbe.

– Soha nem meséltem, de én nem palotában vagy csodás városban nőttem fel, ahogy a Páratlanok általában. Apám vélekedése szerint a világon két alakban létezik a gonosz: a technológiában és a kultúrában ölt testet. Kemény ember volt, gyilkos, mint a többi hozzá hasonló. De az ő keménysége nem abban nyilatkozott meg, amit tett, hanem abban, amit soha nem tett volna meg. A visszafogottságában. Azokban a gyönyörökben, amelyeket megtagadott magától, a fiaitól. Százhatvanhárom éves kort ért meg mindenféle sejtmegfiatalítás nélkül. Valahogyan túlélt nyolc Acélesőt. És mégse tartotta semmire az életet. Mert oly gyakran vette el másokét. Nem a boldogságra született.

Elnézem a néhai Harag Lovagját, Lorn au Arcost, ahogy kihajol kastélya erkélyén. Mészkőerődítmény a kilencven kilométer mély óceán közepén. Nem középkori kastély, keveredik benne a múlt és a jelen, az üveg és az acél modern, kemény vonalakban metszi a sziklát, amire emelték, éppolyan, mint a férfi, akinél Aranyat többre nem tarthatok ebben az életben.

Viharban maga a hely is éppolyan zord és komor, mint a gazdája. Ám amikor előbújik a nap, minden felragyog, a napsugár beárad az üvegfalakon, megcsillan az acélvázon. Gyerekek szaladgálnak tíz kilométer hosszú kertjeiben, a falak mentén, le a kikötőbe. A hajukat csiklandozza a szél, és Lorn csak a sirályok rikoltozását hallja a könyvtárából, unokái és menyei nevetését, akikről ő gondoskodik halott fiai helyett. Csak a kis Lysander hiányzik a sorból.

Ha minden Arany hozzá lenne hasonlatos, a Vörösek ugyanúgy a föld mélyében robotolnának ugyan, de legalább pontosan tudnák, mivégre. Ettől Lorn még nem lesz jó ember, de legalább igaz ember.

Köpcös, széles vállú, nálam alacsonyabb. Üres whiskyspoharát elereszti a levegőben, hagyja, hadd táncoltassa meg a szél, végül hadd nyeljék el a hullámok.

– Azt beszélik, a halott vihargyermekek rikoltoznak a szélben – mormolja. – Szerintem ez az anyjuk zokogásának a hangja.

– Az udvari viharok pedig örvényként szippantják magukba még a távolból is az embert – jegyzem meg.

Megvetően kacag fel, gőgösen, hogy azt gondolom, lehet-e bármi fogalmam is az udvari viharokról és egyáltalán a fújdogáló szelekről.

Titokban érkeztem hozzá, egyetlen hajóval, a saját, öt kilométeres rombolómmal, a Paxszal. Megmondtam a gazdámnak, hogy nem fog nekünk segíteni. De azért reménykedtem, hogy nekem segíteni akar majd. Most azonban, hogy ismét szemtől szemben állok vele, szívós teste eszembe idézi a természetét, és elfog az aggodalom. Lorn is tudja, hogy a fülembe dugott egységen át a kapitányaim és a hadnagyaim is hallgatják a beszélgetésünket. Hivatalos tiszteletadással köszöntöttem, és minden módon jeleztem neki, hogy nem magáncéllal, egyszerű barátként érkeztem.

– Még több mint egy évszázad elmúltával se hagy cserben a testem – mondja, pedig első pillantásra az ember nem hinné többnek hatvan-hetven évesnél. Igazából a sebhelyei árulják el valós korát. A nyakán azt a mosolygó, hosszú félholdat negyven esztendővel ezelőtt, a Holdak Urainak Lázadásán szerezte egy Pecsétestől, amikor a Jupiter holdjainak kormányzói úgy érezték, Octavia apjának trónfosztásával előttük is megnyílt az út az önálló királyság felé. Az orrát megkurtító vágást még egészen ifjú korában, párbajban kapta a Hamu Hercegétől.

– Ismered a mondást: „A fiú kötelessége az apa dicsősége”?

– Magam is használtam már.

– Én viszont megéltem – mordul nagyot. – Régi dicsőségem nagy részét elveszítettem. Szántszándékkal szálltam viharban a tengerre, körülöttem mindeníziglen asszonyok és gyermekek – elhallgat, egy ideig a hullámok robaja beszél helyette. Alattunk a sziklákon zúzzák permetté magukat, majd szörcsögve visszahúzódnak, magukkal sodorva, ami csak az útjukba akad, hogy elnyelje a tenger, amit Discordiának neveznek. – Nem helyes ilyen hosszasan élni, úgy vélem. Tegnap éjjel született meg az ükunokám, még most is érzem a vér szagát az ujjaimon – nyújtja maga elé a kezét. Görbe, fegyverektől bőrkeményedéses ujjai úgy ágaskodnak, akár a fa gyökerei. Alig látható remegés rázza őket. – Ezek rántották ki a sötétből a bántó fényre, a melegségből ebbe a hidegbe, ezek az ujjak metszették el a köldökzsinórt. Milyen csodás lenne a világ, ha más emberi húst már nem is vágnának át.

A hideg kőre fekteti a kezét, megpihen. Vajon mit mondana Musztáng ennek a férfinak? Olyan lenne a találkozásuk, mintha a tűz próbálná lángra lobbantani a követ. Úgy tett, mint aki gáncsot akar vetni a tervemnek, de persze az is a terv része volt, a közönségnek szólt. Terv volt a terven belüli tervben.

– Ha belegondolok, mi mindent éreztek már ezek a kezek – folytatja Lorn. – Érezték, ahogy három fiam életereje elenyészik, szívük utolsó dobbanásait is tapintották. Érezték a beretva ifjak álmát elrabló hidegét. Érezték egy lány és egy asszony szerelmét, majd elnémuló szívverésüket. És mind a saját dicsőségemre. Csak mert a viharos tengert választottam. Csak mert erős vagyok, és nem hullok el olyan könnyen, mint mások – vonja komor ráncba a homlokát. – Azt hiszem, egyetlen kéznek se lenne szabad ennyit éreznie.

– Az enyémek is többet éreztek már, mint szeretném – mondom. Még most is bennük remeg a mozdulat, amivel Eo gerincét eltörtem a kötélen. De érzem hajának puhaságát. Pax vérének forróságát, Lea sápadt arcának jeges hidegét azon a ködös reggelen, amelynek hajnalán Antonia átvágta a torkát. A hemanthuszvirág cirmos vörösét. Musztáng csupasz csípejét, ahogy a tűz mellett heverünk. Mind érzem rajtuk, mind.

– Még fiatal vagy. Ha a hajad majd hófehéren csapkod a szélben, mondhatod, hogy sokat éreztél.

– Vannak, akik nem érik meg azt a kort – felelem. A Pokolfúrók biztosan nem.

– Vannak, igen – böködi meg az oroszlános jelvényt sötét egyenruhámon. – És az oroszlánok sem élnek olyan hosszan, mint a griffmadarak. Mert mi könnyűszerrel elrepülünk dolgok elől – mutatja ősi családi gyűrűjét, majd viccesen csapkodni kezd a két karjával a levegőben, hogy nem lehet nem mosolyogni. Mellette ott van a Mars Házának gyűrűje. – De te valaha Pegazus voltál, nem igaz?

– Az az Androméda szimbóluma volt… az még most is – javítom ki magam. Arany álcsaládom álneve. De valójában Eóra emlékeztet. Ő mutatta meg halála előtt az Androméda-galaxist. Egyszerre jelent mindent és semmit.

– Dicsőség megmaradni annak, ami voltál.

– De van, hogy változni kell. Nem mindenki születik gazdagnak.

– Gyere, keressük meg Ikaroszt az erdőben – int. Már a Marson is emlegette házi kedvencét, de látni még soha nem láttam. – Carolina könyörögte ki Vincenttől az új játékot. Szerintem tetszeni fog.

– És hol vannak a gyerekek?

– Távozásodig a keleti szárnyban.

– Ennyire veszedelmes lennék?

Erre nem felel.

Követem hát barátomat be az erkélyről, de azt még látom, ahogy egy termetes fellegből kék villám csap a sötét égboltba. Az óceán sistereg, és a vize hánykolódik, hatalmas hullámnyalábok ostromolják a mélyben a fehér falakat, mintha az óceánvilág megelégelte volna ennek az emberkéz szabta szigetnek a létét, és most jönne, hogy végleg elnyelje. De ahogy az éjszakai égbolt felhőin átdereng a gigantikus Jupiter, ez a testet öltött gázóriás, minden, a kastély a sziklaszirten és a viharral őt ostromló óceán is egészen eltörpül egyszeriben.

Ahogy a házon átvágunk, Lorn kedélyesen üdvözöl minden elénk kerülő szolgát. Embereket lát bennük, nem Színeket. A legtöbbjük hosszú évek óta mellette van. Hozzá kellett volna elszegődnöm az Intézet után. De akkor itt ragadtam volna, jobb emberként, az biztos, de elszigetelődtem volna a világ végén, és semmi hasznot és változást nem hoznék az enyéimnek.

A folyosókon mindenfelé játékok. Itt él az egész népes családja, akiket mind magával hozott ide, miután elbúcsúzott a közélettől. De a legtöbben az Egyenlítő körüli, szétszórt szigetvilágon élnek, melegebb tájakon. Ebben a hónapban azonban a hurrikánok északra űzték őket, hogy Lorn nagyapánál keressenek menedéket. Csakhogy a vihar ide is eljött utánuk.

Lorn grandiózus üvegkaput tár ki előttem, és belépünk az erődkastély szívébe: egy többhektáros erdőbe, amelyet magas falakkal öveztek a vad hullámok ellen. A magasban Lorn címere csattog a szélben: hófehér mezőn üvöltő, lila griffmadár. A fák lombjait eső csapdossa, de aktiválja a buborékTetőt, és már csak azon kopog a magasban a víz, ködpárát vonva fölénk. Előremegy, én hátramaradok, és körömnyi apró, fekete tüskéket szórok szét a bejárat környékén a mohába.

– Lopott hadihajón jöttél hozzám, hogy a hajóim és embereim támogatását kérd. Miért? – vet hátra kíváncsi pillantást Lorn. Szaporázom a lépteimet, felzárkózom, és ahogy megint előrefordul, újra hinteni kezdem a tüskéket a zsebemből. Nem hozom szóba Lysandert, kivárom, míg ő hozakodik vele elő.

– Mert a Bellonákhoz és az Uralkodóhoz hű erők még mindig megszállva tartják a fél Marsot. Hogy bolygónkat felszabadíthassuk, a te hajóid és embereid segítségére is szükség van. Mert ha mellénk állsz, a Holdak Urai és a Perem Kormányzói is szövetségre lépnek velünk a Mag ellen.

– Vagyis segítsek nektek az árulásban.

– Árulás az, ha a kutya, akit a gazdája megpróbál meggyilkolni, belemar gazdája kezébe?

– Milyen szörnyű hasonlat – mondja, megtorpan, körbenéz az erdőben, valamit keres. – Ó, igen – mondja, és folytatjuk az utunkat.

– A lényeg, hogy nélkülözhetetlen a segítséged.

A mohás földre köp, és int, hogy csak kövessem. Mászni kezdünk egy domboldalon. A csizmám talpa alatt megcsikordul egy vizes rönk.

– És mit törődöm én veletek?

– Nálad tanultam.

– Aja au Grimmus is nálam tanult.

– Valami miatt azt gondolom, hogy engem jobban kedvelsz nála.

– Vajon miért?

– Van humorom.

– Aja is tud vicces lenni – nevet erre nagyot.

– De ez most csak vicc, igaz?

– Ha találkozol egy férfival, belelátsz. Ha találkozol egy asszonnyal, ő lát beléd – nevet nagyot valami emléken. – Őt persze könnyebb inkább valami sötét éjszakai rémálomként elképzelni, mint asszonyként. Pedig hús-vér lény ő is. Vannak barátai. Családja. És ő téged tart veszedelmesnek.

– Mégis ő ölte meg az én barátomat.

– Tudom, hallottam róla. Elragadtad a gyermeket. Okos húzás – pillant a karomon tekergő beretvámra. – Újabban mindenki úgy viseli a beretvát, mint valami vásári bolond?

– Ez a divat.

– A csípőn kellene lógnia. Még a végén levágod vele a saját karodat – sóhajt nagyot. – Ez a te generációd… csupa arrogancia. Mindenféle ok nélkül változtatgat dolgokon. Mondd csak, arrogáns fiam, komolyan azt hitted, hogy elég belovagolnod ide a rablott hajódon, és százéves létemre boldogan követlek a csatába? Hogy veszélybe sodrom érted a szolgáimat, a családomat, mindent és mindenkit, akit szeretek? Egy olyanért, aki elutasított, amikor arra kértem, hogy legyen ő is része a Házamnak?

– Jó okod volt rá, hogy kilépj a Társadalomból, Lorn – mondom, és elengedem a fülem mellett keserű szemrehányásait. – Emlékszel még, mi volt az?

– Hogy elkerüljem a hőbörgő bolondokat.

– Szerintem meg azért vonultál ki, mert betegnek tartod a Társadalmat. Olyannak, amiért nem érdemes több áldozatot hoznod.

– Elég a csaholásból, kiskutya.

– Vagyis igazam van.

– Nem, a legkevésbé sincs igazad – pördül felém dühödten. – Nem azért léptem ki a Társadalomból, mert beteg, hanem mert halott. A Társadalmat azért hozták létre, hogy rend legyen. Az ember azért hozott áldozatot, hogy az emberiség fennmaradjon. Azért lettek az életükben és feladatukban korlátozott Színek, hogy megtörjük végre fajunk örök ciklusait, a felemelkedés, virágzás, mohóság, háború ismétlődő köreit. Az Arany a többi Színek pásztora lett volna, nem mohó kizsákmányolója. És most visszakerültünk ugyanabba a körforgásba, éppen az ejtett bennünket halálos csapdába, amit elkerülni óhajtottunk. Társadalom?! Az emberi törekvések legcsodásabb betetőzése? Ugyan! Évszázadok óta lehanyatlott már ez a kísérlet, és akik most épp benne hadakoznak, nem többek keselyűknél és férgeknél.

– Akkor tehát nem Brutus halála volt az ok – kérdem. Brutus a legkisebb fia volt, aki Octavia au Lune elhalt lányát vette feleségül.

– Az baleset volt.

– És milyen praktikus baleset. Beszélik, hogy Octavia lánya puccsot szervezett az anyja ellen.

– Nem érdekelnek a pletykák – feleli sötéten.

– Ha segítesz, visszaszerezhetem neked az unokádat.

– Lysander fülébe mérget csepegtetnek csecsemőkora óta. Nekem nem rokonom.

– Ennyire nem lehetsz hideg, Lorn. Ismerem a fiút. Sokkal inkább hasonlít rád, mint őrá. Nincs benne gonoszság. Harcolj érte.

Lorn némán mered felfelé a buborékTetőn doboló esőre.

– Zsarnokkal háborúzol, hogy utána egy másik zsarnokot ültess a helyébe – mondja gondterhelten. – Százszor láttam már ezt a játszmát. Tudod egyáltalán, hogy kit szolgálsz?

– Az az érzésem, mindjárt elmondod.

– Attól, hogy konokul süket vagy a szavaimra, még a tanárod maradok. Ülj le. Nem akarnám Ikaroszt felzaklatni ezzel a nyavalyás történettel.

Leül egy kőre, és int, hogy foglaljak helyet én is vele szemközt. Leülök. Előregörnyed, a vaskos Mars-gyűrűt forgatja az ujján.

– Az Augustus-Ház mindig is hatalmas volt, ezt bizonyára tudod. Még amikor a Mars alig volt több gigantikus hélium-3-bányánál, csúszópénzzel és fenyegetéssel megszerezték a legtöbb állami szerződést. És ahogy dagadoztak a zsebeik, úgy nőtt a befolyásuk is. Több más családdal, köztük a Bellonákkal és az én családommal, ők is a Mars Urai lettek. Egyetlenegy család létezett, aki mindannyiuknál hatalmasabb volt, a Cylusok, akik a Főkormányzót adták, és akik magukénak tudhatták a Szenátus és az Uralkodó bizalmát. Amikor gazdád, akit akkoriban még mindenki egyszerűen csak Nerónak hívott, hétéves korában vitába keveredett Julius au Bellonával, Nero apja megpróbálta lefizetni a Bellonák Barnáit, hogy vacsoraasztaluknál mérgezzék meg az egész családot. De a terv kudarcot vallott, és kitört a két Ház között a háború. Nero apja hűbéreseivel a Bellonák és Cylus Főkormányzó ellen vonult, mert ő habozás nélkül Julius au Bellona mellé állt. Az akkori Uralkodó nem avatkozott bele a viszályba, a családokra hagyta a háborúskodásukat. Idővel Nero apja visszaszorult Égeába, flottáit a Phobosnál szétverték, elfogták. Cylus halálra ítélte Nero apját és egész családját. Egyedül a kis Nerót kímélték meg, hogy ne vesszen ki írmagostul egy Ősi Család, akik már a Hódításban is hősiesen megmutatták magukat. Beszélik, hogy Cylus Főkormányzó a felégetett városban talált rá a kis Neróra, akit gyötört a szomjúság, még egy fürt szőlőt is adott neki, hogy csillapíthassa szomját. És utána udvarába emelte, maga nevelte fel. Húsz évvel később Nero becsületes, tiszteletre méltó személy hírében állt, nem is hasonlított gonosz apjára. Feleségül kérte Iona au Bellonát. Ő volt az öreg Julius legkisebb, legkedvesebb lánya. Jól ismertem magam is, a fiaim voltak a játszópajtásai. Nerót is ismertem, kedveltem, még ha kissé rideg ifjúnak is tartottam – fűzi hozzá, és felpillant a csepegő tűlevelűekre. – Cylus Főkormányzó beleegyezett, mert azt remélte, hogy a nász végre feloldja a Bellona és Augustus-Házak közötti régi ellenségeskedést. Bellona és Augustus frigyre léptek. Gyönyörű menyegző volt. A Harag Lovagjaként magam is ott voltam az Uralkodó képviseletében. És remekül éreztem magam. Soha még olyan boldognak nem láttam Ionát, mint annak a szigorú fiatalembernek a karjai között. Ám azon az éjjelen, miután a Bellona család hazatért birtokára, egy csomag érkezett. Benne a leányuk feje, szájába egy fürt szőlőt és két jegygyűrűt tömtek. Julius au Bellona összetrombitálta teljes rokonságát, Cassius apját is ideértve, és a Citadellába repültek, hogy igazságot követeljenek a Főkormányzótól, mint a húsz évvel korábbi Augustus-lázadás idején is. Csakhogy régi barátjuk helyett a fiatal Nero au Augustust találták a trónon Pretoriánusai és két Olümposzi Lovag körében. Az egyik én magam voltam. Uralkodóm úgy ítélte meg, hogy Cylus veszélyes a Társadalom Rendjére, nekem legalábbis ezt mondta. Ezért a Cylus-Házat megsemmisítették, még a nyilvántartásból is törölték. Később megtudtam, hogy Nero az akkori Uralkodó lányával kötött szövetséget. Akit ma Octavia au Lune-ként ismerünk. Akkor még jóval fiatalabb volt, de atyját meggyőzte, hogy Nero kapja meg a Főkormányzói trónust és vele a bosszúállás jogát. Cserébe öt évvel később, amikor a lány felkelt saját apja ellen, és megölte őt, Nero minden erejével támogatta. Ezzel a férfival vonulsz te háborúba.

– Ezt a történetet nem ismertem – mondom halkan.

– A történelmet a győztesek írják – néz bele a szemembe Lorn, és ráncai árkokká mélyülnek. – Nem akarok háborúzni, Darrow. Én láttam elégni egy holdat, csak mert egyetlen ember nem akart fejet hajtani. Millió harcost küldtem bolygókat meghódítani hadihajóimról. Te még nem láthatod, milyen borzalom ez. Te csak a szépségét látod. Pedig férfiak és nők azok a katonák is. Akiket a családjuk hazavár, miközben ők ezrével hullanak. És te csak állsz majd, s még a legjobb barátaidat se leszel képes megóvni – mondja, majd hirtelen a domb tetejére mutat. – Ohó, ott is van Ikarosz!

A fenyőkről csöpög a nyakunkba a víz, ahogy felcsörtetünk Ikaroszhoz, Lorn házi griffjéhez. A kis erdőcske magasán, mohaágyon alszik. Lábait behúzza maga alá, szárnyai a hátára borulnak, a tollakon szivárványszínben csillog az esővíz. Hatalmas sasfeje szinte nagyobb nálam, egyetlen szeme félfejnyi. Derekas Húsfaragó munka.

– Milyen békés így álmában – mereng Lorn.

– Nagyobb, mint amilyet eddig valaha is láttam – ámuldozom.

– Ezek szerint még soha nem jártál se a Mars, se a Föld sarkvidékén.

– Hol vetted?

– Marsi faragók készítették a családomnak. Az az átkozott, divatos Zanzibár görcs. Egyébként ugyanaz a faj, mint a Mars Északi-sarkán élő szörnyek, amelyekkel az Obszidiánokat rémisztgetik, hogy higgyenek a mágiában – simogatja meg az alvó behemótot. – Még mindig szerelmes vagy a Főkormányzó lányába? – sandít rám reménykedőn. – Miatta mentél bele ebbe az egészbe? Mert hallottam ám róla meg arról a Bellonáról.

– Nem azért, ami közte meg Cassius között történt.

– Nem – sóhajt. – Azt legalább megértettem volna. Azért tudd, hogy hanyagul csináltad. Elég lett volna a Csattanó Cserdítés, és három mozdulattal elintézed.

– Nem csináltam hanyagul, csak a műsor miatt kellett.

– Hanyagság. Műsorozni ott vannak a Lilák. Én nem Lilának tanítottalak.

– Vagyis akkor fontos vagyok neked – lapogatom meg én is Ikaroszt.

Meglehetősen hosszasan hallgat, és tudom, hogy mindjárt itt a pillanat.

– Egy másik életben a fiam lehettél volna, Darrow. Hamarabb rád bukkantam volna, mielőtt még a szíved csordultig telik ezzel a haraggal. Nem nagy embernek neveltelek volna. Mert a nagy emberek soha nem lelnek békét. Derék embernek. Átadtam volna neked a higgadt erőt, és boldogan öregedhettél volna meg a szeretett asszony oldalán. Most csak esélyt adhatok neked. Ikarosz! – rikkantja.

A griffmadara felriad, borostyánszín szemében látom a tükörképemet. Ahogy feláll, lába olyan könnyedén sodor ki egy fát a földből, ahogyan egy hajszálat tépek ki a fejbőrömből.

Hátrálni kezdek, nem tudom, mit akar Lorn.

– Mi ez az egész? – kérdem tőle.

– Nézd a hajódat – mutat fel az éjszakai égboltra.

A felhők közötti réseken át látszik a pályán álló hadihajóm. De már nem egyedül lebeg odafenn. Az Europa Egyenlítője mentén lesből közelítette meg tíz ágyúÜteg. Foglyul fogják ejteni a Paxot.

– Odabenn Pretoriánus halálosztag vár rád, Aja au Grimmusszal az élükön. Elfognak, megbilincselnek, és az Uralkodóhoz visznek.

– Elárultál?

– Nem én. Már két napja itt vannak. Megfenyegettek. Mit tehettem volna? A flottájuk élén Kellan au Bellona áll, elfogják vagy megsemmisítik a hajódat. Ez ellen nem tehetek semmit. De azt nem akarom, hogy meghalj. Ikarosz elvisz egy másik szigetre, ahol találsz egy hajót. Azon elmenekülhetsz.

– Ha megszököm, a családodnak nem esik bántódása?

– Talán próbálkoznak majd – morogja. – Van következménye a döntéseinknek.

Hátat fordít a tengernek.

– Békében akarok elmúlni. Kérlek hát, Darrow, menj, és ne térj vissza soha többé.

Ikarosz felé int, és már látom a hátán a könnyű kis nyerget, az új játékot, amelyről beszélt. De nem kell menekülőre fognom. Megcsóválom a fejemet.

– Sajnálom, barátom. Ezt nem engedhetem.

– Nem engedheted? – fordul felém meglepetten.

– Csatlakozol hozzánk a háborúban – tekeredik le a beretvám. – Akár tetszik, akár nem – és beleszólok a mikroportomba, hogy a Vonítók készüljenek a felszállásra, és a Titánok hozzák a hajót.

Lorn arcából kiszalad a vér.

– Mégiscsak oroszlán lettél – méri végig a zubbonyom címerállatát.

29

Öregember haragja

Még el se szakadtam a flottánktól, már előkészítettem a csapdát. Végül úgyis minden titok Plinius fülébe jut, és az ő leghőbb óhaja nem más, mint az én bukásom, főleg híres vitánk óta ott a Főkormányzó ülésén. Elvégezte hát a munkát, amit el kellett végeznie. Addig mesterkedett és áskálódott, míg az Uralkodóban lelte meg a csúnya, gonosz Darrow au Andromedus elleni szövetségesét, amit persze a legnagyobb elégedettséggel újságolok majd el Augustusnak.

Az Uralkodó hajói egy, még a terraformálás idején használt, bőségesen kiszolgált űrállomás roncsaiban lapultak meg. Kellan au Bellona okos, de kiszámítható. Testesebb utánpótlásom, a Telemanus-flotta egy nagyobb egysége, amely egy másik, kisebb hold árnyékában húzódott meg, hatvan másodpercen belül csúzliként lő ki a holdpályáján, gravitációját a gyorsulás szolgálatába állítja, és mire véget ér ez a nap, Roque vezetésével a tíz Bellona-hajót a saját, személyes ármádiámba olvasztja.

– Tudtál róla – vádol halkan Lorn, tömzsi keze a galléromat markolja, és megráz. – Tudtál róla.

Pontosan látja, hogy mindez mit jelent rá nézve. Nem egyszerűen az én győzelmemet, hanem egyben a saját vereségét is. Mert így vagy úgy, el kell köteleznie magát. De legalább megkönnyítettem számára a választást.

– Ha róka vagy, játszd a nyulat. Hát nem ezt tanítottad nekem? Csak épp a látszata olyan lesz, mintha tudtad volna, hogy csapdába csalom az Uralkodó embereit. Mert előre értesítettél a mesterkedéséről – mondom, és a vállára teszem a kezemet. – Sajnálom, barátom. Mélységesen és őszintén. De akkor is része vagy ennek a háborúnak.

Az álla megfeszül, de nem szól semmit.

– Amint távoztam, az Uralkodó az Europára küldi a Pretoriánusait. De akkor már érted és a családodért jönnek. Fekete-lila hajóik a pályáról bombáznak majd benneteket, míg a szigeteid és a szigeteken a városaid és a délvidéki szárazföld hegyei mind törmelékké nem válnak, és el nem nyeli a tenger. És a hullámok majd a tornyok és a házad romja felett zokognak, mert nem lesznek már házak és tornyok, hanem sírboltok a mélyben. Így lesz, hacsak nem nyerjük meg a háborút.

Belenéz a szemembe, hátha talál benne valamit, ami haladékot adhatna. De csakis azt látja benne, ami miatt a kezdetektől fogva a szárnyai alá akart venni– önmagát. A legtöbb ember mindenre képes lenne ezért, hogy ifjú szemekben régi önmagát lássa viszont, de ő itt és most bármi egyebet szívesebben látna.

– Már azzal is a családom életét kockáztatom, hogy segítek neked elmenekülni. Befogadtalak, tanítottalak. És elárulsz, mint mindenki más. Mint Aja.

– A sajnálatomra játszol? Azt bezzeg nyugodt szívvel hagytad, hogy idejöjjek, Lorn. Kiszolgáltattad volna a fent hagyott barátaimat a kínzásnak, nyugodt lélekkel halálra ítélted volna őket, még ha nekem segítettél is volna elmenekülni. De így legalább a barátaim se esnek fogságba.

Felmutatok a lángcsóvákra, amik a hold túlfeléről érkező erősítésemet jelentik.

– Nem bánom, ha mostantól gyűlölsz, feltéve, hogy az én oldalamon harcolsz – mondom Arcosnak. – Ráadásul a családod csakis akkor maradhat életben – nyújtom néhai tanáromnak a kezem.

– Végeznem kellene veled – rántja elő a beretváját.

– Jöhetek lepuffantani a tatát? – kérdi Sevro a fülembe.

– Várj még.

– Azt elfelejted – húzza elő a kargépét a zsebéből Lorn –, hogy éppenséggel szétlövethetem a flottádat a magaméval, fiam.

– De csak miután én elkaptam az Uralkodóét.

– Akkor legalább tudná, kinek az oldalán áll az Arcos-Ház. Tudná, hogy tőrbe csaltál. Hogy a Házamnak ebben semmi része nem volt.

– Hát csináld – felelem rá. – Vezényeld ellenünk a hajóidat, ha elítéled az ügyünket. Ölj meg, ha szörnyetegnek tartasz – lépek közelebb hozzá. – De ismered ezt a lelket. Ismered a szívet, amely ebben a mellkasban dobog. Engem válassz. Vagy ha nem, hát a sötétséget választod – intek a fejemmel az erdő bejárata felé odalenn, a domb lábánál. Tizenkét Obszidián Pretoriánus lép ki ugyanazon az üvegkapun, amin nem sokkal korábban mi is. Hatalmas férfiak és nők lila-fekete páncélban, koponyás sisakban. Egyetlen Pecsétes van közöttük, vékonyabb és magasabb náluk, olyan, mint a törzsén felágaskodó vipera. Az ő páncélzata fehér, vörös foltok éktelenkednek rajta, mint a vér.

Alig ötvenméternyire vannak. És már látom a sorukban a Proteuszi Lovagot aranyfelszerelésében, náluknál valamivel alacsonyabban. Beretvája felhőszínekben játszik, páncélzata dühödten hullámzik, mint a Lorn várát ostromló fekete hullámok. Felpillant az éjszakai égboltra, ahol épp kibontakozik a csapdám, sisakját visszaengedi páncélzatába.

– Kettő hát az árulók személye – kiáltja felénk. – Az oroszlánokkal tartasz, Lorn?

– Az Arcos család nem tart senkivel – kiált neki vissza Lorn.

– Senkivel? – dermed le Quinn gyilkosa, és oldalra billenti a fejét, hogy a nyakán összefonódó két vágás világít, mint két ölelkező holdsarló. – Olyan nincs.

– Engem is becsaptak, Aja, mint téged – kiált Lorn. – Darrow tudta, hogy itt várjátok. Fogalmam sincs, honnan, de nem tőlem. Én nem vagyok az ellenségetek. Én csak nyugalmat akarok, kimaradni az egészből.

– Kimaradni soha nem lehet – válaszolja Aja. – Te aztán mindenkinél jobban tudhatnád. Velünk vagy, vagy ellenünk.

– Nem, Aja, nekem ebben semmi részem. De semmi.

– Az erőseknek mindig mindenben része van – mormolom.

– Nem hagyom belekényszeríteni magam semmibe – vet rám dühödt pillantást. – Nekem egyikőtökkel sincsen vitám. Én már a béke embere vagyok.

– Akkor mit keres a kezedben fegyver? – somolyog Aja. – Tedd, amihez értesz. Jöjj le közénk, és beszélj, mester. Minek ez a kiabálás? Nem ezt mondtad mindig, amikor dühömben felemeltem a hangomat? – mondja, de közben már a griffet tartja szemmel, ami morogva magasodik fölénk. Négy lónál is hatalmasabb. Ugyan, mit művelnének karmai a páncélzatukkal?

– Már nincsenek hajói – súgom Lornnak. – Mit parancsol majd neki így Octavia?

– Hogy végezzen mindannyiunkkal. Bosszúból és megvetésből.

– Akkor már nincs választásod – súgom még halkabban.

– Úgy tűnhet.

Aja figyeli, ahogy letérdelek és földet markolok. Ismer engem, tudja, mit jelent nálam ez a gesztus. És nyilván azon töpreng, mi lehet a tervem. Miért egyedül jöttem? És ha az égben csapdát állítottam nekik, akkor idelenn miért is ne állíthattam volna? Már épp kiáltanék neki valamit, amikor újabb alak csatlakozik hozzájuk. Nyúlánk, a bőre sötétebb, mint az enyém. Unott, nemes arcán vigyor. Tactus Pretoriánus páncélzatban. Lila-fekete árny gyanánt siklik előre, felpislant az égre, majd megdob egy ferde mosollyal.

– Árulókról jut eszembe – kiáltom. – Szeva’, Tactus. Csini a páncélod.

– Arató, jóember – harsogja válaszul, és keresztet vet rám. – Hol bujkál Sevro?

Aja füléhez hajol, sugdos neki. Aja körbepillant, a fákat vizslatja. Az emberei védekezőállást vesznek fel. Tactus kiokosította őket a trükkjeimről. Már tudják, hogy valami nagyon nem stimmel. Égiszük aktiválódik, ott csillog a bal karjuk felett.

Lorn lehunyja a szemét, bal kezét a magasba emeli, mintha a szél irányát ellenőrizné.

– Aját hagyd meg nekem. A Pecsétessel jobbak az esélyeid.

– Nem, mind az enyém. Sevro, indulás!

A Vonítók kiemelkednek a kastély falain túl a tengerből. Tengervíz csorog róluk, ahogy hangtalanul szelik a levegőt száz méter magasan, páncéljuk feketén csillog. Mellük fölé aranyoroszlánt mázoltak, úgy villódzik a feketeségen az arany, mint a villám az égbolton. Hangtalanul landolnak körülöttünk.

– Vihargyermekek, ahogy én képzelem – mondom Lornnak. A Vonítók családjaiból és a Telemanusoktól is csatlakoztak soraikhoz, hússzal megszaporodott a számuk. Sevro próbafelvételit tartott, úgy hallottam, vérveretesen mókás volt: kígyók, gombák, pia, amit csak akarsz. De többet nem árultak el róla.

– Te meg minek bujkálsz folyvást, Kobold? – rikoltja Tactus. A hangja könnyed és tréfás, de a szemében ott az aggodalom, ahogy az égre sandít. – De legalább végre nem döglött lóból ugrasz elénk.

Sevro előrántja a nyúzókését, amellyel Rémbanyával skalpokat szedtek maguknak az Intézetben a régi szép időkben. Görbe a pengéje. Megütögeti hegyével az ágyékát, és Tactusra mutat. Aztán Ajára villan a szeme.

– Megöltél egy Vonítót, Aja – mondja. – Rossz döntés volt.

Ahogy számítottam, a Vonítók megjelenése megnyugtatja Aját és Tactust. Ennek már van értelme az ő szemükben is: hogy elbújtattam idelenn a harcosaimat. És jöhet a halálos csata. A dicsőségért, a büszkeségért. Egyik erő a másikkal szemben. Az Obszidián Pretoriánusok már dünnyögik is fertelmes harci éneküket. Ezek az emberek csakis a dicső halált keresik. Hogy utána karddal a kézben újra találkozzanak az övéikkel a Valhalla nevetéstől hangos csarnokaiban. Aja utasítja őket, ők nekiindulnak. Rémisztőbb férfiak és nők nincsenek is a Naprendszerben, és akkor még ott van közöttük a Pecsétes is.

És következzék a lecke, amit Evey-től tanultam.

Amikor Aja tiszta helyzetbe kerül, berobbantom a szárazföldi aknatüskéket, amiket akkor szórtam el, amikor Lornnal kiléptünk a kapun, és elindultunk az erdei ösvényen. Csak Tactus elég fürge. Hátulról ragadja meg Aját, és akkorát ránt rajta hátrafelé, hogy az alacsony gravitációban szabályosan szárnyra kapnak, és berepülnek a kitárt kapun.

A robbanások egymásra rétegződnek. Az első csak földrengetés, ami az impulzusPáncélokat hatástalanítja, és szanaszét repíti a Pretoriánusokat. A második egy gravKút, ami visszarántja őket a robbanás origójába, ahogy a porszívó szippantja be a legyeket. És akkor következik a harmadik, a klasszikus rombolólöket, ami széttép fegyvert, páncélt, csontot és húst, majd szerteköpi a harcosok cafatjait, amelyek az alacsony gravitációban úgy lebegnek mindenfelé, mint a pitypang fehér ejtőernyői, amikor gyerekszáj fúj közébük. Végtagok lebegnek finoman alá. Vér potyog gyöngyszemcseppekben a földre. A robbanás beszakítja fejünk felett a buborékTetőt, és az eső megint a nyakunkba zuhog, eloltja a robbanás tüzeit, és a híg vért belemossa a tucatnyi bombakráterbe. Csak három Pretoriánus marad életben. És ők sincsenek jól.

– Ne hagyd, hogy a nő elmeneküljön – hallom Roque éles hangját a fülemben. A fejünk fölött, a hajón holón élőben követi az eseményeket.

A Vonítóim még egy lépést se tettek.

Lorn dühödten háborog a becsületről.

– Mert? – vágom a fejéhez megvetően. – Tán azt hitted, fair küzdelem lesz?

– Darrow… – sziszegi Sevro. – Darrow…

– Várj.

– Elmenekül! – hörög gyűlölködve Roque a fülembe. Soha még ilyennek nem hallottam a hangját. – Darrow!

Visszakaffantok, hogy a saját feladatára koncentráljon.

– Darrow… elég volt – kérlel már Sevro is.

Lorn csak néz, de talán már kezdi érteni.

– Induljon a vadászat! – csettintek az ujjaimmal.

A Vonítók szabadjára eresztett farkasokként vetik magukat a préda után. Elintézik a maradék Pretoriánust. Sevro Tactus nevét kiáltja a vonításban, ahogy beözönlenek a kastélyba.

– Mire hajtasz, Darrow? – kérdi a fülembe Roque. Megnyitom a sisakom sarkában a kijelzőt, és feltűnik az arca. Az álla megfeszül. – Ha Aja megússza…

– Akadj le a témáról – intem le, mert épp azt látom, hogy az egyik ágyúEgységünket alaposan megrongálja az ellenséges tűz. Mert nem arra figyel, amire figyelnie kéne. – Hullanak az embereink odafenn. A feladatodra koncentrálj – utasítom, és zárom a kommunikációt.

– Tengericsikó odalenn van – jelenti Rémbanya a kijelzőn.

– Helyes. És Tactus?

– Semmi nyoma.

– Vettem – és zárom.

– Aja a tengerbe ugrott, de Tactusnak nyoma sincs – jelenti Sevro is jó néhány perccel később, miután a Vonítók szobáról szobára átkutatták a kastélyt. – Meglapult valahol. Hacsak nem teleportálta magát – mondja, majd köp a sci-fi ötletre. – Kérdezd meg a tatát, hogy hol lehetnek.

Sötét gyanú ébred a lelkemben, ahogy Lornra nézek:

– Arra az esetre, ha bennünket nem tudnak elintézni, mi lehetett Lune utasítása? Ha valakit feláldozhatónak tart, mit várna tőle egy ilyen helyzetben?

Csak áll egy hosszú percig az esőben. Aztán egyszerre kiszáll az arcából a vér:

– A gyerekek… – kezdi, és már nyomul is el mellettem, rohan át a bombakráterek között a megrongált üvegkapun át. – Az unokáimat akarják megölni – ordítja.

– Hol vannak a gyerekek? – kérdem Sevrót.

– Miféle gyerekek? Nem találtunk gyerekeket.

Átkozódva sprintelek Arcos után.

– Elrejtettem őket – kiáltja vissza a válla felett, ahogy átvágunk a csarnokokon, végig a folyosókon. A korához képest hihetetlenül gyors, csak a gravitáció lassít le bennünket, amíg el nem kezdjük használni a kezeinket is, és a falba megkapaszkodva nem lökjük egyre tovább magunkat. Sarokról sarokra küzdjük magunkat, és amikor egy faragott griffkőfej elforgatásával kinyílik a titkos rejtekhely fémajtaja, egyből megcsapja orromat a vérszag. Két holttest hever az átjáróban: egy Szürke és egy Obszidián. Félretolom Arcost az útból, és megduplázom a tempót. Lépcsősorokon kapaszkodom egyre lejjebb a mennyezetbe ágyazott fogódzókon, és a lépcsősor tövében két ajtót találok. Feltépem az egyiket – raktárhelyiség. Készítem a beretvámat, és nyitom a másikat.

– Tactus – mondom lassan.

Háttal áll nekem, körülötte három tetem hever, a vérük pocsolyaként gyűlik a cipője körül. Kezében a beretvája tekereg, megkeményedik, ahogy kihúzza magát a gyerekekkel és nőkkel teli teremben. Vér csorog a mozgékony pengén, két férfi és egy nő vére. Obszidián vér.

Érkeztemkor Arcos ide rejtette a gyerekeket, néhány Aranyat, Ezüstöt, Rózsaszínt és Barnát. Tactus egyetlen lusta beretvacsapással végezhet felükkel is akár, mielőtt még lefegyverezhetnénk.

– Gondolj a saját testvéreidre, Tactus – pillantok a gyerekekre.

– A bátyáim szart se érnek – röhög fel rekedtes vadsággal, hogy meg sem ismerem a hangját. – Azt mondták, lépjek végre ki az árnyékodból. Anyám egyszerűen csak Nagyságos Szolgának nevez. Nem is tudtad?

Gyerekek zokognak a sarokban, egyikük az anyja ölébe temeti az arcát. Az asszonyoknak nincs fegyverük, nem harcosok, mint Victra vagy Musztáng. Barna dada takarja el Arany kisgyerek szemét. Arcos hangját hallom az alagútból.

– Lune parancsa igazságtalan – mondom Tactusnak.

– Azt kérdezte, megállnám-e a helyemet a te megüresedett posztodon, Arató – mondja halkan Tactus. – Majd meg is felelt gyorsan, hogy nem hiszi. Azt mondta, túl sokáig voltam az árnyékodban, hogy valaha is több lehessek a puszta visszhangodnál. Erre azt feleltem, hogy képes vagyok megtenni bármit, amit te is.

– Az a nő gonosz, Tactus.

– Valóban? – köp vért a földre, de még mindig nem fordul szembe velem. – Érdekes, hogy rólad ugyanezt beszélik. És azon tanakodnak, hogy kinek képzeled magad, hogy azt merészeled tenni, amit. Hogy szembeszállsz azokkal a férfiakkal és asszonyokkal, akikkel. Azon tűnődnek, miféle jogod lehet ilyesmihez.

– Szembeszállni mindannyiunknak joga van. Épp ez a lényeg.

– A lényeg. Akkor tehát volt lényeg? – kérdi. – Nekem soha senki ilyet nem mondott. Mert mindig is egyértelmű volt, hogy én ott vagyok melletted. Nem avattál be semmibe – na, ugyanaz a lemez, mint Roque-kal. – Mindig másokkal sutyorogtál. Engem meg elküldtél, mint valami idiótát. Pont olyan vagy te is, mint ő…

– Anyád?

Nem felel semmit. Közben Arcos óvakodik be mellém. Próbálom a kezemmel visszatartani.

– Te megölnéd őket, ha Augustus azt parancsolná? – kérdi hirtelen Tactus, és kissé felém fordul.

– Nem. Inkább meghalnék.

– Nem hittem volna. Milyen igaza volt, én csak a Nagyságos Szolga vagyok.

– Nem tudom, mit kellene most tennem, Tactus – tárom szét a karjaimat.

– Mindent el kell egyszer kezdeni – nevet fel epésen, reszelősen.

– Nem egészen. Mert akkor sem tudtam, amikor megkorbácsoltalak – mondom. – Az Intézetben. Mert nem akartalak elveszíteni, kellettél a seregembe, mert tehetséges vagy. De azt nem hagyhattam, hogy büntetlenül megúszd.

– Tehetség, tehetség! Tehetség! Na, hát ez a különbség kettőnk közt – mondja egyre rekedtebben. – Mert ha az én seregem lett volna, habozás nélkül végzek az arrogáns fejeddel.

Közben már majdnem teljesen felém fordult, és látom, micsoda roncsolást végzett az arcán a bombám.

– Tudod, mi történik, ha csak egyet is megölsz közülük?

Biccent felém, majd a Harag Lovagja felé, így fejezvén ki, hogy vagy az egyikünk, vagy a másikunk, de valaki végez vele.

– Kicsit se bánom, hogy elhoztam tőled Lysandert, tudod?

– Nem hinném, hogy valaha is megbántál volna bármit.

– Nem bánom – heherészik, és egy ujját belemártja a vérbe, amelyben tocsog. – De most már azt gondolom, hogy nem kellett volna megtennem. Az Intézetben teszteltelek. De… csak azt akartam látni, mit teszel. Hogy érdemes vagy-e rá, hogy kövesselek.

– És az voltam?

– Tudod a választ.

– És még mindig az vagyok?

– Örökké – mondja olyan szánalmasan, hogy a szívem belefacsarodik. Áruló, hazug és szélhámos. És mégis a barátom. Azt akarom, hogy ne érezze magát ilyen hitványul, hogy végre önmaga lehessen. Mit tegyek? Le kell valahogy bírnom. De már Titusszal is ezt műveltem. És ez az ördögi kör a végén felzabál bennünket. A halál halált kíván, halált kíván a halál mindörökké.

– És ha életben hagynálak? – kérdem hirtelen, amire Tactus elképedt döbbenettel mered rám. Mert a megbocsátást nem érti. – Ha hagyom, hogy visszatérj közénk.

– Mi van?

– Ha megbocsátanék neked?

– Hazudsz – mondja, és teljesen szembefordul velem: az orra eltörött, és az egész arca mintha egy hámozott cseresznye lenne. Szegény barátom…

– Nem hazudok – felelem. Régen nem bíztam eléggé Tactusban, el is veszítettem. Most meg fogok bízni benne. Megteszem ugyanazt a nagy ugrást, amit tőle várok. Lépek egyet felé. – Tudom, hogy van benned jó is. Láttam az arcodat, amikor az estély után leöldösték azokat a gyerekeket. Nem vagy szörnyeteg. Gyere vissza hozzám. Lehetsz megint az egyik hadnagyom, Tactus. Adok neked egy légiót, amikor majd visszavesszük a Marsot. Nálad lesz az egyik lobogónk. De ezt a rusnya vértet nem viselheted.

– Amúgy is kényelmetlen – zihál halvány mosollyal. – De Sevro, Roque meg Victra…

– Nekik is hiányzol – nyomok el egy hazugságot. – Dobd el a beretvádat, és csatlakozz újra a seregemhez. Megígérem, hogy nem esik bántódásod – elernyed kezében a beretvája. A háttérben az egyik kissrác biztatóan rámosolyog a húgára. – Ha békén hagyod a gyerekeket, mindent megbocsátok.

Komolyan gondolom, a szívem mélyéből, és őszintén.

– Mindannyian hibázhatunk – mondja.

– Mindannyian. Csak térj vissza közénk. Nem foglak bántani. – És eldobom a beretvámat. – És Arcos sem – nézek Lornra, és kivárom, míg bólint deres fejével.

– Haza akarok jönni – nyögi Tactus halkan, panaszosan. – Haza akarok jönni.

– Akkor gyere haza.

Tactus beretvája koppan a földön, és a megkönnyebbülés sóhaja szalad végig a szobán. Tactus térdre rogy előttünk, bele a vértócsába. Zihál kínjában. A gyerekek megint zokogni kezdenek, nagy a sokk halál és élet mezsgyéjén. A dadák megkönnyebbülten szorítják magukhoz a kicsiket, könnyek mázolják az arcokat. Tactushoz lépek, és intek neki, hogy álljon fel, nyújtom a kezemet. Őrülten magához ölel, és belezokog a vállamba. Remeg az egész teste, vért ken a páncélomra.

– Annyira sajnálom – mondja el tucatszor, és közben egyre csak zokog és szorongat. Az arca egy roncs. Magamhoz ölelem. Elönt a kimerültség. Szomorúsága súlyként nehezedik rám, hogy szinte sírva fakadok a tehertől. Ugyanakkor különös érzés jár át, hogy visszakaptam, hogy megint mellettem áll, hogy ölelhetem. Alázatos érzés tudni, hogy akadnak, akik nem élhetnek nélküled, hogy hiába árultak el, más vágyuk sincs, mint megbocsátást nyerni bűnükért, és visszatérni. És ahogy átkarolja a hátamat, igyekeznem kell, hogy ne sírjam el magam. Még a legkegyetlenebbek is éreznek fájdalmat. És még ők is megváltozhatnak. Remélem, ez most Tactust is megváltoztatja. Olyan nagy dolgokra lehetne képes, ha tudna tanulni, változni.

Sok szempontból testesíti ő meg a fajtáját. És ha Tactus képes változni, akkor talán az Aranyak is képesek lehetnek rá. Ahhoz meg kell törni őket, de utána kapniuk kell egy esélyt. Azt hiszem, Eo is ezt szerette volna, így képzelte ő is.

Amikor végre kizokogta magát, és eleresztjük egymást, megáll mellettem, kiskutya hűségével pillantgat rám, és az érzelmeket lesi az arcomon. A kezem remeg a fájdalomtól, de velünk együtt némán figyeli, ahogy a sok gyerek sorban elindul felfelé a lépcsőn a dadája, anyja karján. Kavics csatlakozik hozzánk, hogy beszámoljon Roque és a légi ütközet állásáról: odafenn is kezd nyerőre fordulni minden. Tactus sebeit látva egészen elsápad. Kérem, hogy hívjon hozzá egy Sárgát.

De a végén hármasban maradunk Lornnal.

– Most, hogy már nincs itt gyerek, számoljunk a következményekkel – mér végig bennünket Lorn. Keze gyorsabban suhan, mint a kolibri szárnya. IonTőr szalad Tactus hónaljába négyszer egymás után, oda, ahol a páncélzat a leggyengébb. Próbálom megállítani, de már vége is. Úgy pörög, mintha egy törülközőt facsarna ki, átmetszi az ütőeret. Így végez egy vénember az ifjonccal. Tactus arcának roncsa megrándul, levegő után kap, mint aki sejtette, hogy az igazság úgyis utoléri egyszer.

Aztán Lorn távozik. Én pedig a karomban tartom megtért barátomat, ahogy kiszáll belőle az élet, a tekintete a távolba réved, talán oda, ahol megleli végre a békességet, amit Roque olyannyira kívánt neki mindig.

30

Ha itt a vihar

– Mennyi idő alatt érünk oda a találkozóra? – kérdezem Oriont a Pax parancsnoki hajóján. A személyzetet nem számítva magunk vagyunk, de az ablakon át rálátok frissen dagadozó flottám többi hajójára. A legújabbak fehérek, rajtuk Lorn dühödt képű lila griffmadara. És mellettük Kellan au Bellona fekete-kék-ezüst hadihajói sorjáznak, amelyeket az Europa fölötti légtérben zsákmányoltunk. A fémbehemótok páncélbőrén Narancsszínű és Vörös munkások szorgoskodnak a lyukak befoltozásán, amelyeket a saját parazitaSuhanóink legénysége ejtett rajtuk. Felkészítjük őket is a Mars ostromára.

– A Hildas Állomásig három nap. A többiek mind hamarabb ott lesznek, dominus.

Kavax és Daxo lép be a hídra. Mutatom nekik Kellan au Bellona tíz hadihajóját az ablakunkon túl.

– Köszönöm az ajándékot – mondom.

– A te terved volt, a te zsákmányod – jelenti ki Kavax.

– Mármint ha levettük a magunk százalékát – teszi hozzá Daxo a szokásos visszafogottságával. – Ötven százalék jutalom a becsületes megtalálónak – mondja, majd a mosolyomat látva meggondolja magát. – Jó, legyen harminc, mert Pax annyira kedvelt.

– Tíz százalék – harsogja Kavax.

– Nem tud valami okosan alkudni, Prétor! – nézek rá.

Kedvesen vállat von, és a földön szétszórt gumicukrokra mutat széles vigyorral, azután Szophoklészt a földre rakja, hogy kedvére csemegézhessen.

– Legyen húsz – tárja szét a két tenyerét jellegzetes mozdulatával Daxo. Ez a gesztus egyáltalán nem illik ehhez a hatalmas testhez, az ember inkább képzelne hozzá egy egyszálbél, tudósembert, mint egy ilyen hústornyot. – Az úgy tisztességes, nem? Százhatvan saját Szürkénket és tizenhárom Obszidiánunkat veszítettük el.

– Akkor harminc százaléknál kevesebbet nem adhatok. Baráti kárpótlás.

– Három hajó! Micsoda alku – lelkendezik Kavax. – Micsoda remek alku. Néha szüksége van az ilyesmire az embernek – lapogatja meg a hátamat, hogy beleremegnek az ízületeim. – Bár elcsíptük volna Aját is. Azt a zsákmányt milyen csodás lenne elosztani!

– Sajnos a tengerbe menekült – intek Ragnar felé, aki a híd végében álldogál, és éppolyan hűvösen tart szemmel bozontos szakálla és koponyatetkója alól, mint amilyen érzelmes kedéllyel lapogat ez a két hatalmas, vikingnyi Arany. – De úgy hallottam, jó munkát végzett.

– A csoportparancsnokot megölték, és az összes hadnagyuk is odalett. Sokan vesztek oda abból az egységből, mert Kellan barátaival találkoztak össze – meséli Kavax nekikeseredve, miközben a zsebeiben turkál újabb gumicukrokért a lábát türelmetlenül kaparó rókának. – Nincs több, hercegem – mondja sajnálkozva, majd reménykedő mosollyal fordul hozzám. – Nincs véletlenül némi gumicukrod?

– Sajnos éppen nincs.

– Ragnar vette át a vezetést, és alaposan ki is tüntette magát – folytatja Daxo a beszámolót.

– Átvette a vezetést?

– Egy Páratlan Sebhelyes halálosztagba futottak bele. Féltucatnyi Bellona kardtáncos, nemes fiúk egytől egyig, de felaprították az Aranyainkat és a legtöbb Obszidiánunkat is. A Pecsétesed erre maga köré gyűjtötte a megmaradt Szürkéket és azt a néhány Obszidiánt, aki életben volt még, és végül elfoglalta a hajót.

– A kardtáncosok közül életben maradt valaki?

– Nem – zengi Ragnar, majd lesüti a szemét, mint aki szidásra számít.

– Remek munka, jóember!

Kavax és Daxo hunyorogva néz össze a dicséret hallatán.

Ragnar széles, sárga fogú mosolya azonban igazi spektákulum.

– Gondoljátok, többre is képes lenne?

– Hogy érted? – kérdi Daxo meghökkenten.

– Képes lenne embereket vezetni, Arany nélkül is?

– Annak meg mi értelme lenne? – böki ki Daxo, miután Kavaxszal aggodalmas pillantást váltott.

– Küldhetném olyan helyekre is, ahová Aranyakat nem.

– Ilyen hely nem létezik – fonja össze a két karját hordónyi mellkasán Kavax. Túl messzire mentem.

– Persze, nyilván, tudom én is – békítgetem őket mosolyogva. – Csak elméleti kérdés volt, néha elkalandozik az agyam – paskolom meg Kavax vállát, és elbocsátom őket.

– Túl messzire ment – jegyzi meg Orion, amikor magunk maradunk.

– Hogyan?

– Hallotta.

Lepillantok a kapitányi árokba, hátha a kékesen pislogó képlettetoválásai eligazítanak a gondolkodásmódján.

– Milyen megfigyelőkészség. Ahhoz képest, hogy Kék vagy.

– Csak mert a digitális kapcsolatokon túl is látok? A dokkokban megtanulja az ember. Amikor legalul vagy, nem árt észrevenni mindent körülötted.

– Melyik dokkok?

– A Phoboson. Apám Dokkoló volt, nem Szektába született. De egészen fiatal voltam, amikor meghalt. És egy kislánynak nem árt folyamatosan lábujjhegyen járni, ha egyszer még nagylány is akar lenni a Kaptár dokkvárosban. Csak így veheted fel a harcot a szörnyetegekkel.

– Nem csak így.

– Nem? – kérdi meghökkenten.

– Úgy is, ha magad is szörnyeteggé válsz.

Orion felém fordul az ablaktól – jeges Kék szemében vad értelem lobog.

– És persze ott van a világűr szépsége. A milliárdnyi ösvény, amelyek közül választhatunk.

Válaszolni már nem jut alkalom, mert felszól mögüle a Kék kommunikációs tiszt.

– Rohamcsónak kér bebocsátást, dominus. Virginia au Augustus az.

31

A puccs

– Elfogták apámat – mondja, ahogy leviharzik füstölgő hajója rámpáján. Több Obszidián testőr veszi körül harcverte páncélzatban. Mögöttük tucatnyi Szürke is kiszáll, és a Lunán megismert Sun-hwa is köztük van. Csupa véreb zsoldos, a Sakál emberei. Veszedelmesek. Kurtán biccentenek felém.

A csarnokban több száz sárkánySzárny és tucatnyi gólya parkol, de beférne ide akár az egész Lykos, főterestül, városostul, olyan hatalmas a térség. Narancsszínűek és Zöldek szorgoskodnak mindenütt, előkészítik a flottát a Mars elleni nagy rohamra.

A saját kíséretemmel megyek Musztáng elé – velem van Lorn, Sevro, a Vonítók, Victra és Ragnar. Roque nem felelt a hívásomra. Szívem szerint a karomba kapnám Musztángot, de dühödten tajtékzik. Szó szerint, a szájából fröcsög a nyál, ahogy köpi a szavakat, a szeme alatt sötét karikák, az arca nyúzott, kimerült.

– Plinius puccsot robbantott ki. A testvéremet elfogta, a nagynénémet megölték a gyerekeivel együtt, hat Prétorunk is odaveszett. Apám hűbéresei közül vagy húszan új esküt tettek, és a flottánkat is elveszítettük.

Kérdezem, hogy megsebesülte.

– Hogy megsebesültem-e? – kérdi undorral. – Mintha az bármit is számítana. Megölték az embereimet. Lopva közelítettük meg az Akadémiát, de amint a parazitaSuhanók útra keltek az űrállomás és a kiképzőhajók irányába, az egyik aszteroida mögül Bellona-flotta bújt elő, és elpusztította az összes parazitámat. Mindenki odaveszett. Tízezer ember. Végük. Pedig szükségtelen volt a mészárlás, olyan tűzerővel érkeztek, hogy elég lett volna körbevenni bennünket, és lefegyverezni, nem lett volna választásunk, mint megadni magunkat. Kegyetlen mészárlás volt.

– Karnusra vall.

Musztáng biccent.

– És persze Pliniusra. Nem elcsalta onnan a Bellonákat, hanem egyenesen a hadműveletembe vezette őket.

– Miért nem ölt meg egyszerűen? – veti fel Sevro.

– Mert a Plinius-féléknek mindene a törvényesség – szólal meg mellettem Lorn, és egy fejbiccentéssel üdvözli Musztángot, akin semmilyen meglepetés nem látszik régi mesterem láttán. – Ilyen a természete. Előtte személyesen is felkeresett, igaz?

Musztáng undorodva húzza el a száját.

– A saját lakosztályomon vett őrizetbe a Pixi, míg a Hildashoz repült elfogott flottámmal. Az út során bejött hozzám, és holón megmutatta, apám hogy bukott bele a Ganümédész elleni támadásba – meséli borzongva. – Azt mondta, hogy a Házam összeomlott ugyan, de azt nem kívánja, hogy vérvonalunk megszakadjon. Ezért megegyezésre jutott az Uralkodóval. Ha neki, Pliniusnak sikerül elérnie a békét, akkor az Uralkodó hatalmat, törvényességet és olyan jutalmat ad, amit csak kíván. És aztán a szempilláit verdesve felajánlotta, miközben a holón apám hajói porig égtek, hogy elválik feleségétől, és engem tisztel meg azzal, hogy lehetek én az asszonya.

Nem szólok semmit, a Vonítók felháborodottan morgolódnak.

– Mit feleltél erre?

– Azt mondta, mindig is rajtam tartotta fél szemét – folytatja Musztáng, tudomást sem véve a kérdésről, kivesz valamit a zsebéből, és a földre hajítja. – El is hoztam hát magammal, hogy ez ne változzon.

Sevro összenevet Rémbanyával. Lorn helytelenítésének ad hangot, mintha neki aztán bármi alapja lenne kegyetlenkedés témában ítélkezni.

– Jó újra látni téged, Harag Lovagja – üdvözli Musztáng. – Sajnálom, hogy belerángattunk ebbe az egészbe. De nagyobb szükség van itt rád, mint eddig hittük.

– Igen, már magam is látom.

– Hol a bátyád? – pillantok fel Musztángra a szemről.

– Elfogták. De van még más is – néz körbe a sok tevékenykedő Narancsszínűn meg Szürkén. – Amit magunkban lenne jobb megbeszélni.

– Persze, menjünk a tanácsterembe – kezdem.

– Mindent a maga idején, ifjú hölgy – vág a szavamba nagyapás aggodalommal Lorn. – Nagy megpróbáltatáson mentél keresztül, pihenőre van szükséged, és utána…

A Vonítókkal együtt sietve ellépünk Lorn közeléből.

– Pihenőre? – emelkedik hisztérikus magasságokba Musztáng hangja. – Miért kellene pihennem?

– Tévedtem – hátrál ki a kezdődő vitából udvarias józansággal Lorn.

– Theodora – kiáltom, és a Rózsaszínem már ott is áll előttem. – Kávét, stimet és ételt kérünk a tanácsterembe. Tíz személyre – aztán eszembe jut a két Telemanus, és javítok: – Tizenkettőre.

– Igen, dominus – mosolyog, és már indul is, hogy intézkedjen.

– Ezt meg itt hagyjuk így? – int a fejével Musztáng a hajója felé.

– Főnök! – intem magamhoz a csarnokvezető Narancsszínt. Szakálla gépzsíros, durva kezeit narancssárga overalljába törölgeti, ahogy elém járul. – Ezt a hajót zsilipeljétek ki.

– Helyre tudjuk hozni.

– Megszöktél, vagy hagytak szökni? – nézek Musztángra.

– Fogalmam sincs. A Sakál mentett meg. A Szürkék az ő zsoldosai. Az ő hajóját akkor fogták el, amikor engem menekített.

Teli van meglepetésekkel a srác.

– És ha bomba van benne? – mered feszengve Sevro a hajóra.

– Nem bomba lesz az – ingatom a fejemet.

– Plinius változatlanul a feleségének akar, Darrow-t pedig élve szeretné elküldeni az Uralkodónak. De leginkább a flottád kell neki, Darrow. Amikor nem érkeztetek meg a Hildashoz, feltehetően rájött, hogy figyelmeztetett valaki, vagy legalábbis biztonsági kódra vársz, amit ő nem ismer.

– És azt is összerakta, hogy ha valaki tudja, hol keressetek, az csakis te lehetsz.

– Vagyis csak a nyomomba kell szegődnie, és megvagy te is – fejezi be Musztáng a gondolatot.

– Erre mikor jöttetek rá? – néz döbbenten ránk Lorn.

– Épp most – feleli kissé összezavarodva Musztáng. Nem érti a kérdést.

– Nyugi, öreg – teszi barátságosan Lorn vállára a mancsát Sevro. – Nem maga kezd elhülyülni. Ezek ketten ilyenek.

Lorn végigméri Sevro mocskos kezét, az ujjatlan, törtkrumpli-és barnamártás-foltos kesztyűjét. Sevro széles vigyora lelohad, és elbátortalanodva rántja el a kezét.

– Ki vele a zsilipen, amilyen gyorsan csak lehet – fordulok vissza a Narancshoz, de látom, hogy még mindig habozik, hogy merje-e mondani, ami a csőrét böki. Rákérdezek hát: – Vagy van esteleg jobb megoldás?

Megvakarja a fejét, elbizonytalanodik a sok rászegeződő Arany tekintettől. A munkatársai is figyelni kezdenek.

– Ki vele – vakkant rá Sevro.

– Hogyne. Nohát, kirakhatjuk a zsilipen is, dominus. Vagy éppenséggel megkereshetjük a szkennereket meg a sugárzó holmit, ha effélékre gyanakodunk. Akad itt pár nagyokos szaki, akik seperc alatt kiszagolják az ilyesmit, aztán meg elküldhetjük valami szebb vidékre a nagy űrben, nem nagy probléma az se. És akkor Plinius kutyái szaglászhatnak csaholva a világ másik felében utánunk.

– Hogy hívnak, honnan jöttél?

– Dominus, én… – kapkodja a tekintetét nagy pislogva. – A nevem Cyther, a Lunáról. Három kisleányunk van, és az asszony az Automatafejlesztési Központban van, aztán így…

– Ha ezt szépen elintézed – szakítom félbe –, cserébe a Marsra hozatom a családot, és valami jó helyet találunk az asszonynak is a Citadella személyzetében, Cyther. Tíz perc alatt meglegyen minden.

Izgatottan siet vissza az embereihez. Mi pedig indulunk Musztánggal és a bagázzsal a liftek felé.

– Plinius azt hazudta, hogy megöltek téged – súgja Musztáng a fülembe.

– Aja és a Bellona-flotta várt ránk az Europán, épp, ahogy számítottunk rá – vigyorgok rá oldalvást, aztán előrántom a kargépemet. – Vedd át a flotta irányítását, Orion. Húzzunk ebből a szektorból, mielőtt még díszes társaságunk akad. Sevro, hívd a tanácsterembe a két Telemanust. Sevro… – nézek körbe. A barátom alaposan lemaradt mögöttünk, még most is Plinius fél szemével szemez a csarnok padlóján.

– Lehetne, hogy… – int a szem felé kissé kínban.

– Mit akarsz? – hökken meg Musztáng.

– Az enyém lehet?

Musztáng pislog, majd leesik neki.

– Ja, hogyne, a tiéd, azt csinálsz vele, amit akarsz.

Sevro felmarkolja, sietve zsebre vágja. Boldog vigyorral a képén iramodik utánunk.

– Remélem, hamarosan teljes lesz a gyűjtemény.

32

Halj meg ifjan

Musztáng még a megbeszélés előtt mindenképpen látni akarta Tactust, ezért Theodora levitt bennünket a kórházi részlegre. Roque üldögél összekulcsolt kezekkel a tetem mellett, mintha csak türelem kellene, és Tactus bármikor magához térhetne, felépülhetne. Lehetne még egy esélye az életre. Persze egy másik világban, ahol nem fut össze az ember Lorn-félékkel, talán élhetne is még.

– Itt ül, amióta eljöttünk az Europáról – mondja halkan Theodora.

– Nem szóltál róla.

– Mert megkért, hogy ne tegyem.

– De te az én szolgám vagy, Theodora.

– Ő viszont a dominus barátja.

– Ne legyél már ilyen seggfej – bök oldalba Musztáng. – Nem látod, hogy Theodora is hullafáradt?

Végigmérem a Rózsaszínemet. Musztángnak igaza van.

– Aludnod kellene, Theodora.

– Kitűnő gondolat, dominus. Mindig nagy öröm a dominát viszontlátni – mosolyog Musztángra Theodora, aztán nekem is jut egy kellemetlenebb pillantása. – A gazdám meglehetősen nyűgös volt a távollétében.

– Milyen szerencséd van vele – súgja Musztáng, ahogy Theodora elillan a szobából. Majd könnyedén Roque vállára teszi a kezét.

– Virginia – nyitja ki a szemét Roque.

Abban az egy évben, amit mind a Marson töltöttünk, egészen összemelegedtek. Operába például soha nem sikerült elrángatniuk. Nem mintha nem érdekelne a zene, csak Lorn sok időmet elvette.

– Hogy vagy? – szorítja meg a kezét Musztáng.

– Tactusnál jobban – pillant rám. Mibe, hogy ennél bőbeszédűbb lenne, ha nem állnék itt? De most feltűnik neki Musztáng ziláltsága, elborul a tekintete. – Valami rosszul sült el?

Beszámolunk neki minden fejleményről. Amikor mindketten elhallgatunk, Roque könnyű kézzel beletúr hullámos hajába.

– Ez nem jó hír. Nem hittem volna, hogy Plinius ekkora merészségre vetemedik.

– A tanácsteremben ülünk össze, hogy megtárgyaljuk a lehetőségeinket – mondom.

– Sajnálom, ami az apáddal meg a testvéreddel történt, Virginia – ereszti el Roque a füle mellett a meghívásomat.

– Ők legalább még élnek. Vagyis remélem – pillant Musztáng Tactusra csendesen. – Sajnálom Tactust.

– Úgy ment el, ahogy élt – sóhajt Roque. – Bár élhetett volna még!

– Gondolod, megváltozhatott volna?

– Mindig a barátunk volt – mereng Roque. – A mi felelősségünk lett volna változásra bírni, és segíteni. Még ha olyan is lett volna, mint parázson táncolni – vet rám egy kósza pillantást.

– Te is tudod, hogy nem akartam megölni. Éppen vissza akartam hozni közénk.

– Úgy, ahogy Aját is el akartad kapni? – horkan megvetően Roque.

– Már elmagyaráztam, mit miért csináltam.

– Természetesen. Megöli a barátunkat, Quinnt, de mi hagyjuk elmenekülni a nagy terv kedvéért. Mindennek ára van, Darrow. Lassan talán belefáradsz, hogy ezt az árat a barátaiddal fizettesd meg.

– Nem vagy igazságos – vágja rá sietve Musztáng. – Te is tudod, hogy nem vagy az.

– Én csak azt tudom, hogy rohamosan fogynak a barátaink – feleli rá Roque. – Nem vagyunk mind olyan kemények, mint Arató. Nem akarunk mind harcosok lenni.

Persze Roque azt gondolja, hogy ez, ami történik, az élet, amit élünk, pusztán az én választásom. Ő a gyerekkorát könyvek és szórakozás között töltötte, az új-thébai hatalmas családi birtok és a Mars felföldi vidéke közt ingázva. A szülei nem voltak a modern tudásfeltöltés hívei, ezért Lila és Fehér tanárokat vettek fel mellé, ők nevelték a tágas, zöld ligetekben, békés tavak mentén sétálgatva.

– Tactus nem adta el a hegedűt – szólal meg kis idő múlva.

– Amit Darrow-tól kapott?

– Igen, a Sztratováriuszt. Először eladta, de olyan bűntudata lett, hogy végül nem hagyta jóvá az aukciósházzal a boltot. Lemondta az eladást. Aztán titokban gyakorolt, leverte ujjairól a rozsdát. Azt mondta, téged akar meglepni egy szonátával, Darrow.

Ólomnehéz a lelkem. Tactus mindig is a barátom volt. Épp csak összezavarodott attól, amit a családja várt tőle, miközben a barátai olyannak szerették, amilyen volt. Musztáng a derekamra teszi a kezét, pontosan tudja, mi jár a fejemben. Roque Tactus fölé hajol, és egy csókot lehel az arcára utolsó áldásként.

– Jobb egy szenvedély hevében a másvilágra jutni, mint a szaporodó, unalmas évek súlya alatt elhervadni. Élj lángolón, halj meg ifjan, csökönyös barátom.

Azzal Roque távozik a szobából. Hármasban maradunk Tactusszal.

– Hozd helyre vele – mondja Musztáng Roque-ra gondolva. – Hozd helyre, mielőtt végleg elveszíted.

– Persze. Rögvest, amint a száz egyéb más dolgot helyrehoztam.

A tanácsteremben ülünk teljes létszámban a hatalmas faasztal körül. Kávéscsészék és ételmaradékok mindenütt. Musztáng ül mellettem, az asztalra feldobott bakancsokkal magyarázza, mi csúszott félre az apja hadműveletében. Kavax előrehajolva hallgatja, kis híján leesik a székéről, annyira elkeseríti, hogy Augustus vereséget szenvedhetett. Olyan idegesen dörzsölgeti a kezeit, hogy Daxo kénytelen kiemelni az öléből Szophoklészt, és a kellemetlenül meglepett Victra ölébe nyomni megőrzésre. Musztáng hangja megtölti a termet, a Pliniustól kapott holó képei sorjáznak az asztallap fölött. Egy korvettegység siklik némán a Ganümédész híres hajógyárai felé a zöldes-kékes-fehéren kavargó mesterséges bolygó előterében.

– Két tanker gyomrában küldte előre a Szürke parazitaEgységet. Hatástalanították a védplatform három nukleáris reaktorát. Akkor apám szokása szerint lecsapott a sárkánySzárnyaival és korvettjeivel, odaszáguldott, ledobta a bombáit, és már fordult is vissza. Igazi kincsesbánya volt, tizenhét romboló és négy hadihajó a szárazdokkokban, majdnem százszázalékos készenlétben. Feltételezve, hogy már a robotszemélyzet is be van szerelve, egyszerre küldte rá mindre az embereit. Még a holdTörőre is elküldte a parazitáját a két Pecsétesével. Azt az egységet ő maga irányította. De a hajókon nem volt robotszemélyzet. Nem volt rajtuk semmiféle személyzet. Hanem Pretoriánusok, Szürke zsoldosok és Olümposzi Lovagok várták őket.

– És… megadta magát? – kérdi megrettenve Kavax.

– Apám? – kacag fel Musztáng. – Kis híján sikerült elmenekülnie. Megölte a Családmeleg Lovagját, aztán régi barátainkba ütközött.

A holón Augustus úgy gázol át tucatnyi Szürkén, mintha magas füvön törne keresztül. A beretvája dalol és sikoltozik, szikrázik a keskeny fémfalak közt, embereken, páncélokon siklik át, míg egy lángszínű vértbe burkolt férfival nem találja szemközt magát. A Családmeleg Lovagja.

Kavargó, szűk ugrások és vörös köd támad. Egy fej gurul a padlóra. Azután két férfi bukkan elő, az egyiken napveretes sisak, a másik Fitchner, mert a farkasfejes sisak borítja arcát. Ketten együtt ölik meg Augustus Pecsétesét, és kényszerítik földre Augustust, aki ekkorra már több sebből vérzik.

– Musztáng… kisasszony – pillant felénk Lorn –, ki volt a napveretes sisakban?

Musztáng nem felel.

– Az a Hajnal Lovagjának páncélzata – válaszolok hát helyette. – Cassius. Pótolták a karját.

– És Julii-hajók is voltak – folytatja Musztáng, és Victrára pillant. – Ők véreztették ki végül apám hadtestének megmaradt erőit.

Sevro dühösen mered Victrára, kikapja a karjából Szophoklészt, mintha mostantól még egy rókát se lehetne rábízni.

– Nem érzed kínosnak? – kérdi támadón. – Mert nem ártana.

– Ezt már megbeszéltük – mondja Victra unottan. Elég sokat nyaggatták már ezekkel a vádakkal. – Anyámat nem izgatja a politika, csak a pénz. És az Uralkodó belezsarolta ebbe a helyzetbe.

– És ezek szerint a hűség se izgatja – jegyzi meg Musztáng. – Érdekes.

– Ahh – legyint Kavax –, Agrippina egy gonosz némber, soha nem is volt más.

– Azért csak vegyél vissza, nagyember – figyelmezteti Victra. – Mégiscsak az anyámról beszélsz.

– Sajnálom – fonja össze vaskos karjait Kavax a mellkasán –, mármint azt, hogy az anyád.

– És azt honnan tudhatjuk, hogy nem játszol-e össze velük, Victra? – kérdi halkan Daxo. – Hogy nem vagy-e a kémük? Aki most még kivár… Hogy bízhatsz meg az ő lojalitásában, Darrow? Lehet, hogy már üzent is…

– Ez nekem is megfordult már a fejemben – néz rám Musztáng is.

– És a te hűségedben miért hiszek, Daxo? Vagy a tiédben, Kavax? Mindketten kitűnően jönnétek ki egy alkuból, birtokokat, kegyelmet és sok pénzt kapnátok a fejemért az Uralkodótól.

– És Cassius anyjától a szívedért – juttatja eszembe Sevro.

– Köszi, Sevro.

– A Vonító ahol tud, segít – mondja, és elemel egy csirkecombot a tálcáról, azzal kínálja meg Szophoklészt. Aztán meggondolja magát, ő is harap belőle egy jó nagyot, és duruzsol valamit a rókának közben.

– Ugyanazért bízom Victrában, amiért mindannyiótokban. A barátságunk miatt – mondom, amikor sikerül végre leválasztanom a tekintetemet Sevróról.

– Barátság! Ugyan – csapja nagy koppanással az asztalra a kávésbögréjét Musztáng. – Én legföljebb addig bízom egy Juliiban, amíg földet nem ér, miután elhajítottam.

– De csak azért, mert komplexusaid vannak mellettem, kislány.

– Kislány? – húzza ki magát Musztáng.

– Egy tízessel vagyok nálad öregebb, édesem. Eljön majd a nap, amikor visszagondolsz a mostani önmagadra, és nagyot nevetsz rajta. Tényleg ilyen ostoba voltam? Ilyen egyszerű. Ráadásul magasnak se neveznélek. Ezért neveztelek kislánynak.

– Csajokkal nem szoktam marakodni – mondja Musztáng hidegen. – Nem bízom benned, mert nem ismerlek. Csak annyit tudok, hogy anyádnak nincs éppen apolitikus híre. Sőt, nagy kavarónak tartja mindenki. Olyannak, aki mindig konspirál, és mindenkit lefizet. Apám is tudta ezt. Tudom én is. Ahogy te is.

– Igen, anyám tényleg kavarógép egy bizonyos mértékig. És én is az vagyok, ahogy te is, de ha valamit nem lehet rólam mondani az az, hogy hazug lennék. Soha életemben nem hazudtam még. Egyetlenegyszer sem. Nem úgy, mint mások – fűzi hozzá, és a szemöldöke íve világossá teszi, kire is gondol éppen.

– Kukacos fáról kukacos alma hullik, Darrow – int Daxo. – Ebben a kérdésben tedd félre az érzelmeidet. Veszedelmes asszony nevelte fel. Nem mondom, hogy bánjunk vele csúnyán, de ebbe a terembe nem kellene beengednünk. Nincs helye a tanácsban. Azt ajánlom, zárasd el, míg ez a dolog véget nem ér.

– Igen – dobol hatalmas ujjaival az asztalon Kavax. – Egyetértek. Kukacos alma.

– Nem hiszem el, hogy belekevertél ebbe a káoszba, Darrow – motyogja Lorn. Kirí a társaságból, túlságosan öreg, túlságosan ősz a feje, hogy beleillenék ebbe a torzsalkodásba. – Még a saját haditanácsodban sem bízhatsz.

– De nyűgös valaki. Biztos alacsony a vércukorszint – tol Lorn elé egy félig megrágott csirkecombot Sevro. Lorn nem törődik a jelenettel, a csirkecomb nagyot cuppan az asztalon.

– Kíváncsian várjuk bölcsességed megnyilatkozását – mondja nagy tisztelettel Kavax.

– Én hallgatnék a tanácsadóidra, Darrow – ropogtatja öreg csontjait Lorn. – Sebhelyeim számosabbak és öregebbek, mint ők maguk, de szorult beléjük józanság. Késő bánat, ebgondolat. Küldd Victrát a lakosztályába.

– De hisz nem is ismer engem, Arcos – tiltakozik Victra, immár állva. Már ott ágaskodik benne a harcos, nem is túlságosan mélyen a kiművelt, higgadt felszín alatt. – Ez sértés. Már akkor Darrow mellett harcoltam, amikor maga az úszó kastélyában ücsörgött gyáván, és úgy tett, mintha még mindig Krisztus után ezerkétszázat írnánk.

– Az idő nem bizonyítja a hűséget – dohog Lorn, és megtapogatja a sebhelyét. – Csak a sebek.

– Azokat éppen olyan harcokban szerezte, amiket az Uralkodóért vívott. Maga volt a kardja. Mennyi vért ontott éppen őérte? Hány embert látott hamuvá égni a Hamu Hercegének oldalán?

– Nekem te ne gyere Rheával, lányom.

– Aha, csak ott lapul a Harag Lovagja a ráncok meg a molyette rongyok alatt – villogtatja kegyetlen mosollyal Victra a fogait.

Lorn alaposan megnézi magának, ott látja benne a fiatalság harapós dühét, és ahogy rám néz, azon tűnődik, vajon miféle ember barátkozik és harcol vállvetve olyanokkal, mint Victra vagy Tactus. Azon tanakodik, hogy ismer-e engem egyáltalán. Nem, most döbben rá. Hogy is ismerhetne.

– Első a becsület. És végül csak a becsület marad. Ezek a családom jelmondatai. Míg, ifjú hölgy, nálatok… nos, a Julii név nem sok nemes gondolatot ébreszt az emberben, nemde? Hiszen a Juliik pusztán egyszerű kalmárok.

– A nevemnek semmi köze ahhoz, aki vagyok.

– A kígyó kígyót ellik – mondja az öreg, és már nem is néz Victrára. – Anyád egy kígyó. Ő ellett téged. Vagyis kígyó vagy te magad is. És mit tesznek a kígyók, édesem? Ide-oda siklanak. Meghúzzák magukat hidegvérűen a fűben, kegyetlenül, kivárják a pillanatot, és akkor marnak meg.

– Lehetne a túszunk – veti fel Sevro. – Megfenyegethetnénk Agrippinát, hogy végzünk vele, amíg nem áll át mihozzánk, vagy legalábbis nem rondít bele a terveinkbe.

– Sötét kis szar vagy te – jegyzi meg Victra.

– Arany vagyok, te ribanc. Mi a fenét vársz tőlem? Langyos tejecskét és sütiket, csak mert beleférnék a zsebedbe?

Roque megköszörüli a torkát. Mindenki felé fordul.

– Úgy tűnik, rendkívül igazságtalanok, sőt, álságosak vagyunk – jelenti ki. – Itt mindenki pontosan tudja, hogy az én családomban szinte csak politikusok vannak. Sőt, bizonyára akadnak köztetek olyanok is, akik azt feltételezik, hogy nemesi vérből és magból lettem. Pedig a Fabii becstelen fajta. Anyám Szenátor, aki mezőgazdasági ismeretekből tömi degeszre a zsebeit, és megsápolja az aljaSzíneknek szánt orvosi segélyeket, csak hogy több háza legyen, mint az ő anyjának volt. Apai nagyapám egy Lila sztárocska miatt, aki az unokája lehetett volna, megmérgezte a saját unokaöccsét, aztán, amikor ezt a sztárocska megtudta, leszúrta őt, és megvakította önmagát, éppen úgy, ahogy a nagyapám végzett a szeretőjével. De ez mind semmi az üknagybátyámhoz képest, aki a szolgái húsával etette az orsóhalait, csak mert azt olvasta, hogy valaha Tiberius császárnak is ez volt a hobbija. Íme, itt vagyok, ennek a mértéktelen bűnnek az ivadéka, és az én hűségemet mégse kérdőjelezi meg senki sem. Hát Victrában miért kételkedünk? Az Akadémia óta kitart Darrow mellett. Egyikőtök se volt ott, csak én. Egyikőtök se tud semmit azokról az időkről, jobb lenne hát, ha mind befognátok. Még akkor is maradt Darrow és Augustus mellett, amikor pedig az anyja kifejezetten felszólította, hogy hagyja el őket. És velünk maradt akkor is, amikor a Lunán jöttek a Pretoriánusok, hogy legyilkoljanak bennünket mind egy szálig. És most is itt van, amikor már szinte csak maroknyi rongyos haramia maradt a szövetségünkből, ti pedig megtámadjátok és megkérdőjelezitek a hűségét. Undorodom tőletek. Elkeserítő ilyen kötekedő, áskálódó bandához tartozni. Szóval, ha még valaki kételkedne Victra lojalitásában, szavamra kiábrándulok ebből a szövetségből. És távozom.

Victra mosolya olyan, mint a napfelkelte: lassan bomlik ki, de aztán egyszeriben vakítóan ragyogó. És lassabban enyészik el, mint hittem volna. Roque is meglepődik ezen a hirtelen jött melegségen, gyorsan bele is pirul a kedvességbe.

– Nem vagyok sem az anyám, sem a húgom – jelenti ki Victra. – A hajóim az enyémek, az embereim felett is magam rendelkezem – távolülő szemei hidegen, szinte álmosan pislognak, de ahogy előredől és az asztalra támaszkodik, veszedelmesen megvillannak. – A bizalmat meghálálom. De most csakis az számít, amit Darrow mond.

Minden fej felém fordul. Eddig hallgattam, de igazából nem Victrán járt az eszem, hanem Tactuson gondolkodtam. Igen, mondhatta, hogy soha nem engedtem közel magamhoz. Amikor először ki akartam fejezni a szeretetemet, és kapta tőlem azt a hegedűt, elutasító volt. És én megbántódtam, ezért visszakoztam. Jobban tettem volna, ha kitartóbb vagyok vele. Akkor leomlottak volna a lelke falai. És akkor nem hagyott volna el. És még most is itt ülhetne. Még egyszer nem követem el ugyanazt a hibát, pláne Victrával szemben nem. A folyosón akkor este megtettem felé az első lépést, és nem hazudtolhatom meg magamat a társaságban sem.

– A sors úgy intézte, hogy Aranyak vagyunk – kezdem. – Bármilyen más Színbe is születhettünk volna. És a sors osztott minket a családunkhoz. A barátainkat azonban magunk választjuk meg. Victra engem barátjának választott, és én is őt, ahogy itt a társaságban mindenkit. És ha a barátainkban sem bízunk… – pillantok fájdalmasan Roque-ra, a szemében feloldozás után kutatva –, akkor minek élünk egyáltalán?

Victrára nézek. A pillantása beszédes, és egyszerre eszembe jutnak a Sakál szavai, amiket a felhőkarcolójában mondott, amikor égett végtagokkal hevert a betegágyán. Hogy Victra szerelmes belém. Ennyire egyszerű volna? Nem a Julii-haszonszerzés hajtja, hanem egyszerű emberi érzelmek? És én? Tudnám valaha is viszontszeretni? Nem. Nem, egy másik világban Musztáng nem lenne harcos, nem lenne kegyetlen és kíméletlen. Victra azonban ilyen maradna, bárhogy alakulna is az élet. Örökre harcos maradna, ahogy Eo is az volt. Örökké túl vad és tüzes ahhoz, hogy a dolgokat olyannak fogadja el, amilyenek.

Musztáng kiszúrja, ahogy összenézünk Victrával.

– Akkor ezt megtárgyaltuk – mondja. – Térjünk hát vissza az eredeti témánkhoz. Plinius a főflottával, apám minden hűbéresével együtt az Uralkodóra vár, hogy megadhassák magukat és megkössék a békét. Azt már kialkudta magának, hogy a saját Háza családfője lehessen, és a Juliikkal meg a Bellonákkal osztozzanak a Marson. A békekötést apám kivégzésével fogják megpecsételni az égeai Citadella udvarán – pillant körbe az asztaltársaságon Musztáng. Szavai egyre súlyosabbak. – Ha nem szabadítjuk ki apámat, ennek a háborúnak vége. A Holdak Urai nem állnak mellénk, sőt, ők is ellenünk küldik majd a hajóikat. Vespasianus hajói visszafordulnak a Neptunuszra. Magunkra maradunk az egész Társadalommal szemben. És meghalunk.

– Jó, ez csak leegyszerűsíti a dolgunkat – bólintok. – Először visszafoglaljuk a flottánkat, aztán a Marsot. Valakinek valami ötlete?

33

Egy tánc

A múltról álmodom. A kezem a hajába gabalyodva, körülöttünk a völgy is csendesen szendereg. Még a gyerekek se ébredtek fel. A madarak a fák görcsös ágain, a közeli fenyőkön üldögélnek, és csak a szuszogását hallom, meg ahogy a pislákoló tűz ropog. Az ágyon az ő illata érzik, nem illatszerek szaga, nem virágillat. Csak bőrének földes aromája, az olaj a haján, a kezemen, és forró lehelete az arcomon. A haja a bolygónk színét viseli, kócos és kusza, akár az enyém, vörös, éppen mint az enyém. Egy madár hangja szól a közelben, nem hagyja abba, egyre hangosabban és hangosabban.

Arra ébredek, hogy valaki áll az ajtóm előtt.

Lerúgom magamról az átizzadt takarót, felülök.

– Képet kérek – utasítom a rendszert.

A holón Musztáng ácsorog a folyosón az ajtó előtt, és már pattanok is fel reflexből, hogy beengedjem. Ahogy azonban megállok az ajtó előtt, megtorpanok. A tervet kitaláltuk. Nincs már mit megbeszélnünk ilyen kései órán, olyan legalábbis nincs, amiből bármi jó kisülhetne.

Csak nézem őt a holón. Türelmetlenül toporog, a kezében van valami. Ha beengedem… akkor a végén annak nagy ára lesz. Roque-ot már megbántottam. Quinnt, Tactust és Paxot megöltem. Önzőség lenne közel engednem most magamhoz. Mert ha jól csináljuk, ő túlélheti ezt a háborút, és a végén megtudja rólam az igazságot. Elhátrálok az ajtótól.

– Elég lesz, Darrow, ne legyél már ilyen seggfej. Engedj be.

A kezem dönt helyettem.

A haja vizesen lóg a nyakába, az egyenruháját fekete kimonóra cserélte. Milyen törékeny Ragnar mellett, aki a háttérben álldogál a folyosón.

– Én megmondtam – néz rá, aztán vissza rám. – Tudtam, hogy ébren leszel. Ragnar makacsul hajtogatta, hogy aludnod kell. És hiába hoztam neki ételt, azt se fogadta el.

– Mi kell? – szegezem neki a kérdést hűvösebben, mint szeretném.

Idegesen csoszog.

– Félek… a sötétben – hebegi, és benyomul mellettem a szobámba. Ragnar kifejezéstelenül nézi végig a jelenetet.

– Mondtam, Ragnar, hogy feküdj le te is.

Nem mozdul.

– Figyelj, Ragnar, ha itt nem vagyok biztonságban, akkor sehol.

– Én nyitott szemmel alszom, dominus.

– Tényleg?

– Igen.

– De az ágyadban csináld, Pecsétes. És ez parancs – mondom, de már bánom is, hogy ennyire a főnököt adom.

Kénytelen-kelletlen biccent, és hangtalanul elillan a folyosón. Még akkor is őt nézem, amikor az ajtóm sziszegve, lassan becsukódik. Musztáng a lakosztályomban nézelődik. Fém alig látszik, minden csupa kő és fa, a falak mívesen faragottak, erdei jelenetek díszítik gazdagon. Bizarr, hogy micsoda energiákat ölnek az Aranyak abba, hogy a múlt részeseiként ábrázolják önmagukat, ahelyett, hogy a jövőbe akarnák beágyazni magukat.

– Sevro nyilván ki van készülve, hogy már nem csak ő sündörög folyamatosan a nyomodban.

– Kicsit felnőtt, mióta utoljára találkoztál vele. Már ágyban alszik például.

Musztáng ezen nagyon nevet.

– Na, hát Ragnar annyira el akart zavarni, hogy már kezdtem azt gyanítani, hogy nem vagy egyedül.

– Tudod, hogy nem használom a Rózsaszíneket.

– Milyen tágas – jegyzi meg a lakosztályra. – Hat nagy szoba aprócska lényednek. Nem kínálsz meg egy itallal?

– Szeretnél…

– Kösz, nem – szakít félbe, majd utasítja a szoba távirányítóját, hogy játsszon zenét. Mozartot. – Vagy te nem is szereted a zenét, nem?

– Ezt a fajtát nem túlzottan. Ez olyan… szakállas.

– Szakállas? Mozart lázadó volt, az egy tömbből faragott zsenik brigantija. A sok szakállas cucc nagy lebontója.

– Lehet – vonok vállat –, csak aztán a szakállasok kisajátították.

– Néha olyan nyakas tudsz lenni. Azt gondoltam, hogy az a Rózsaszíned, Theodora, beléd tud verni némi kultúrát. Akkor meg mit szeretsz? – simít végig szórakozottan egy falkáját vezető farkast ábrázoló domborművet. – Remélem, nem azt az elektromos tébolyt, amivel a Vonítók csapják az agyukban a zajt. Nem baromság, hogy a Zöldek találták ki… olyan, mintha egy robotnak lennének rohamai.

– Sok tapasztalatod van robotokkal? – kérdem, ahogy belép a bejárattól jobbra lévő helyiségbe, ahol a Győzelmi Páncélzat áll. Ezt kapta a Hamu Lovagja az Uralkodótól, miután elpusztította Rheát. Musztáng ujjai a deres árnyalatú fémen táncolnak.

– Apám Narancsainak és Zöldjeinek a fejlesztőlaborjában volt egypár. Régi, elrozsdált kacatok, amiket apám restauráltatott és múzeumba küldött – mondja nevetgélve. – Gyakran elvitt megnézni, amikor még élt az anyám, én meg kis ruhákat hordtam. Totálisan hülyét kapott tőlük. Emlékszem, anyám mennyire kinevette, amikor egyszer Adrius megpróbált újraindítani egy eurázsiai harci modellt. Apámnak meggyőződése volt, hogy ha a földi birodalmakat az Aranyak nem semmisítették volna meg, mostanra a robotok vették volna át a hatalmat, és ők uralnák a Naprendszert.

Gúnyosan felnevetek.

– Mi van? – kérdi.

– Csak… – kapkodok levegő után – próbálom elképzelni Augustus Főkormányzót, ahogy robotokról álmodik, és sikítva riad fel – egyre jobban ráz a röhögés. – Az a félelme, hogy állandóan több olajat követelnének? Vagy több szabadidőt?

– Minden rendben? – méreget kedélyesen Musztáng.

– Persze – csillapodik le végre a nevetőgörcsöm. A hasamat tapogatom – Jól vagyok – de a vigyor nem kopik le a képemről. – Az ufóktól is fél?

– Soha nem kérdeztem – kopogtatja meg a páncélt. – De azok legalább léteznek.

– De ez nem szerepel a történelemben – meredek rá.

– Nem, persze hogy nem. Mármint soha nem találtunk még. De ott van a Drake–Roddenberry-egyenlet, ami szerint a matematikai valószínűsége N = R* × fp × ne × fl × fi × fc × L, ahol R* az átlagos csillagkeletkezés a galaxisunkban, fp azon csillagok aránya, amelyekhez bolygók tartoznak… Te nem is figyelsz rám.

– Szerinted mit gondolnának rólunk? Az emberről.

– Szerintem gyönyörűnek, különösnek és egymással indokolatlanul kegyetlennek látnának bennünket – mondja, majd a folyosó végére mutat. – Az ott az edzőterem?

Lerúgja a papucsait, és elindul a márványfolyosón, miközben a válla felett pillant vissza rám. Megyek hát utána. Ahogy haladunk előre, felkapcsolódnak a kissé tompított fények. Nem sietek túlságosan utána, mire beérek, már a kör alakú edzőterem közepén áll. A fehér matrac puhán süpped be a lábam alatt. Itt is fafaragások borítják a falakat.

– A Grimmus-Ház ősrégi – mondja, és egy felfegyverzett férfi reliefjére bök. – Ő itt a Hamu Hercegének első őse, Aucus au Grimmus, az első Arany, aki az Acélesőben földet ért Amerika keleti tengerpartján, miután Cassius valamelyik őse, a neve most nem ugrik be, áttört az Atlanti Flottán. Az meg ott Vitalia au Grimmus, a Nagy Varázsló – sorolja, majd felém fordul. – Ismered egyáltalán a történelmét annak, amit le akarsz rombolni?

– Scipio au Bellona győzte le az Atlanti Flottát.

– Tényleg?

– Én is tanultam történelmet.

– De magadat kívül helyezed rajta, nem? – járkál körülöttem. – Mindig is ilyen voltál. Mintha kívülálló lennél, aki egyszerűen csak bekukkantott. Attól lettél ilyen, hogy a világ végén, a szüleid aszteroidabányája mellett nőttél fel? Azért jön ki a szádon olyan kérdés, hogy mit gondolnának rólunk az ufók.

– Te ugyanolyan kívülálló vagy, mint én. Olvastam a disszertációidat.

– Tényleg? – szalad ki a száján a meglepett kérdés.

– Akár hiszed, akár nem, még olvasni is tudok – csóválom a fejemet. – Valahogy mindenkinek kimegy a fejéből, hogy egyetlen kérdésre válaszoltam csak rosszul az intézeti felvételin.

– Hú, egyet elrontottál? – fintorog, miközben leemel egy gyakorlóberetvát az állványról. – Akkor ezért nem kerültél a Minervába.

– Ha már itt tartunk, Pax hogy a túróba kerülhetett oda? Ezen már többször gondolkodtam, mert nem volt az a tudóstípus.

– Hát Roque mit keresett a Marsnál? – vonja meg a vállát. – Mindannyiunkban van valami több is, mint ami látszik. Az tény, hogy Pax nem volt olyan okos, mint Daxo, de a bölcsesség a szívben lakik, nem a fejben. Erre Pax tanított – mosolyog elmerengve. – Anyám halála után apám egyetlen dologban kedvezett nekem: a Telemanusok birtokára küldött. Amikor elválasztott Adriustól, mert úgy nehezebb végezni az utódaival, ha külön-külön rejtegeti őket. Szerencsés vagyok, hogy velük élhettem. Persze ha nem lettem volna ott, akkor Pax talán nem annyira hűséges. És akkor talán nem kérte volna, hogy a Minervához kerülhessen. És akkor talán még ma is élne. Sajnálom… – rázza meg a fejét, hogy lerázza magáról a szomorúságot. Aztán szigorú kis mosollyal néz rám megint. – Hogy tetszett a disszertációm?

– Melyik?

– Lepj meg.

– Ott van például a rovarok specializációjáról írt – csatt. Beretva csattan a karomon, felsérti a bőrt. – Mi a fene van?

Musztáng ártatlan képpel áll, előre-hátra lóbálja a pengét.

– Csak biztos akartam lenni benne, hogy figyelsz.

– Hogy figyelek-e? Épp a kérdésedre válaszoltam volna.

– Jó – ránt egyet a vállán Musztáng. – Akkor lehet, hogy egyszerűen csak meg akartalak ütni – és megint suhint felém.

– Miért csinálod? – kerülöm el az ütést.

– Nincs különösebb okom – suhint, én meg elhajlok. – Azt mondják, baj után a bolond is okos már.

– Ne… gyere… – suhintás, félreugrás – nekem… Homérosszal.

– Miért az a dolgozatom a kedvenced? – kérdi hidegen, egy újabb suhintás kíséretében. A gyakorlóberetvának nincs éle, de kemény, mint egy fapálca. Kisiklom oldalra az ütés elől, mint egy lykosi táncos.

– Mert… – bukok le.

– Ha a sarkadra állsz, hazudsz. Ha lábujjhegyre, igazat köpsz – csap le. – Na, köpd ki – és rávág a térdemre. Arrébb gurulok, próbálok én is gyakorlóberetvát szerezni magamnak, de ügyesen távol tart tőlük. – Ki vele!

– Azért tetszett – ugrok hátra –, mert azt írod benne, hogy a „specializáció rovarokká alacsonyít le bennünket, korlátolt, egyszerű lényekké tesz, és ez a tény nagyon is jellemző az Aranyakra”…

Leáll a támadásokkal, és vádlón mered rám. Most esik le, hogy csapdába csalt.

– Ha ezzel egyetértesz, akkor miért akarsz csak és kizárólag harcosként élni?

– Mert az vagyok.

– Az vagy? – cserdít meg újra. – Te, aki bízol Victrában, egy Juliiban. Bíztál Tactusban. Egy Narancstól kérsz és fogadsz el stratégiai tanácsot. A hajód vezetését egy Dokkolóra bízod, és Bronzosok sleppjében élsz? – mutat ujjal rám. – Elég az álságosságból, Darrow au Andromedus. Ha mindenkit azzal etetsz, hogy maga választhatja meg a sorsát, akkor te magad is megtehetnéd végre.

Túlságosan is okos, hogy átvághassam. Ezért érzem magam olyan kényelmetlenül vele, amikor kérdezni kezd, amikor olyanokat boncolgatna, amiket nem tudok elmagyarázni neki. Ha valóban egy Andromedus lennék, aki Arany szülei aszteroidabányája mellett nőtt fel, nagyon sok tettemre nem tudnék elfogadható indítékot adni. Tele van lyukakkal a történetem. Az energiám és a tetteim hevessége zavarba ejtő… lehet, ha tényleg Aranynak születtem. Így mindenki szemében becsvágynak és vérszomjnak tűnik. És ha Eo nem lett volna, az is lenne.

– És ez a tekintet – lép egyet hátra Musztáng. – Hol kalandozol, amikor így nézel rám? – kérdi, és a lehervadó mosolyával minden szín is kiszalad az arcából. – Victra?

– Victra? – kérdezek vissza, és kis híján elnevetem magam.

– Akkor ő. Az a lány, akit elveszítettél.

Nem felelek.

Soha nem kíváncsiskodott. Soha nem kérdezett Eóról, még akkor sem, amikor Lándzsásként a Házukhoz kerültem, és együtt töltöttük azt az évet. Se amikor a családi birtokon lovagoltunk vagy a korallzátonyok között merültünk. Azt gondoltam, megfeledkezett a lányról, akinek a nevét suttogtam önkívületben, amikor az Intézet idejében sebesülten hevertem mellette a hóban. Milyen ostoba voltam. Hogy is feledkezhetett volna meg róla? Hogy is ne ragadt volna meg benne, és hogy is ne agyalt volna rajta, amikor a mellemre hajtotta a fejét és a szívem dobbanásait hallgatta, hogy vajon még mindig azért a halott lányért dobog-e.

– Jelen esetben a hallgatás nem elfogadható válasz, Darrow – mondja, és egy pillanattal később már nincs a szobában, magamra hagy. A léptei elhalnak. Azután Mozart is elhallgat.

Utánarohanok, és a lakosztály ajtajában érem utol. Elkapom a csuklóját. Leráz magáról.

– Elég!

Meghökkenten húzódom el.

– Miért csinálod? – kérdi. – Miért rángatsz vissza, ha utána úgyis ellöksz? – És úgy szorul ökölbe a keze, mintha meg akarna ütni. – Ez így nem tisztességes. Felfognád végre? Én nem vagyok olyan, mint te. Nekem nem megy… hogy egyszerűen csak ellökjelek magamtól.

– Nem löklek el.

– De igen. Kizársz. És azután a szónoklat után Victrával kapcsolatban, amit a barátokról mondtál – csettint az arcom előtt –, képes vagy ugyanúgy kizárni, ilyen egyszerűen. Egyszer érdekellek, aztán meg már kicsit sem. Biztos ezért bír téged annyira.

– Kicsoda?

– Az apám.

– Apád nem szeret engem.

– Már hogyne szeretne. Amikor te ő vagy.

Elhátrálok tőle, lerogyok az ágyam peremére.

– Nem vagyok olyan, mint az apád.

– Tudom – mondja, és a haragja egy része elpárolog. – Ez nem volt szép tőlem. De ha ezen az úton haladsz tovább, akkor olyan leszel – rakja a kilincsre a kezét. – Szóval kérj, hogy maradjak.

Hogy kérhetném? Ha nekem adja a szívét, össze fogom törni. Túlságosan is nagy a hazugságom, hogy arra szerelmet építhetnék. Ha rájön, mi vagyok, el fog taszítani. És ha ő túl is élné, én biztosan nem. A kezemet nézem, mintha abban lenne a válasz.

– Kérj meg, hogy maradjak, Darrow.

Mire felnézek, már nincs sehol.

34

Vértestvérek

Lorn járőrei elcsípik a tevehajót, ahogy utánpótlást szállít a Hildas Állomásnál összegyűlt flottának, Pliniusnak. A Hildas csillag alakú kereskedelmi és kommunikációs központ a kisbolygóöv peremén, a Mars és a Jupiter pályái között. Tizenöt órát zötyögünk Roque-kal, Victrával, Sevróval, a Vonítókkal, Telemanusékkal, Lornnal, Musztánggal és Ragnarral a vákuumcsomagolt protorostos élelmiszerekkel megrakott rekeszek és dobozok között. Ragnar összepréselte az első dobozt, amire ráült, és az étel szanaszét repült. Utána inkább beköltözött a nulla fok alatti fagyasztóegységbe.

Sevro felnyit féltucatnyi ételcsomagot, azt rágcsálja útközben, és kínálgatja Telemanusékat meg a Vonítóit, míg Roque a sarokban beszélget Victrával. Musztáng Daxónak dőlve sztorizgat Kavaxszal Paxról. Kerüli a pillantásomat.

Mielőtt elindultunk, próbáltam bocsánatot kérni tőle, de nem hagyta, hogy végigmondjam.

– Nincs miért bocsánatot kérned. Felnőtt emberek vagyunk, felesleges úgy duzzogni, mintha gyerekek lennénk. Tegyük a dolgunkat.

Ahogy emésztem a szavait, egyre nagyobb hidegség árad belőlük a lelkembe.

– Ne legyél ilyen átlátszó, fiam – taszít oldalba Lorn. – Ne bámuld.

– Olyan bonyolult.

– A szerelem és a háború már csak ilyen. A kettő ugyanaz, csak épp az érem két oldala. Én már túlságosan is összeaszódtam mindkettőhöz.

– Reméljük, a háború némi életet lehel vén csontjaidba.

– Hát, a múlt hónapban a szerelemmel próbálkoztam – hajol közelebb. – De már nem a régi.

– Ne legyél annyira őszinte, Lorn – nevetek nagyot.

Morogva helyezkedik el a dobozain, és hangosan felnyög, ahogy valami a hátába nyomódik.

– Ezért van akkor az egész felhajtás? Hogy a szegény öreg Lorn megkapja a háborúadagját? – még mindig nem párolgott el a haragja, de nem is számítottam rá. – Hadd adjak én is valamit cserébe. Ma a tapintat a kulcs. Azok a Prétorok, Legátusok és hűbéresek, akiket magad mellé akarsz megint állítani, nem idióták. És nem is állhatják az idiótákat. Plinius józan indokokkal csábította őket magához, érdekeiket a magáé mellé sorakoztatta. Neked is hasonlóan kell érvelned. Ugyanazt kínálni.

– Plinius egy pióca. Amilyen őszinte vagy te, ő olyan hazug.

– Ezért veszélyes. A hazugok tudnak a legtöbbet ígérni – játszadozik Lorn a griffes gyűrűjével. Agya nyilván a nagy dög meg az unokái körül forog, akik a flottája hajóin utaznak. Elhozta az Europáról a teljes háztartását, mindenféle Színt, hárommillió férfit és nőt. „Nem hagyhattam ott őket”, magyarázta, amikor megjegyzést tettem a flottája méretére. „Octavia eljön, és felégeti az otthonunkat, amíg távol leszünk.”„Elhagyták hát a lebegő városokat, irány a csillagok.” A civilek nemsokára leválnak a flottámról, és a bolygók közötti végtelen, fekete űrben lapulnak meg. Lorn megmaradt három menye vezeti majd őket.

– És Plinius mögött ott az Uralkodó – folytatja az elmélkedést. – Nem lesz könnyű meggyőzni őket. Az Uralkodóról jut eszembe… Feltűnt, hogy van nálad valamije.

– A Paxra gondolsz?

– Nem, annál kisebb dologra. Bár jobban meggondolva, nem is annyival kisebb. Arról a Pecsétesről beszélek, aki az előbb még itt volt.

– Ragnarról?

– Ha így szólítod.

– Ez a neve. Ő lett volna az árulás díja a Juliiknak.

– Egyszer láttam a Citadella arénájában. Majdnem olyan ijesztő, mint az Europa óceánjainak mélyén élő szörnyek.

– Csak ő ember, még ha Obszidián is.

– Biológiai szempontból talán. De szaporításának csakis egyetlen célja van, ezt soha ne feledd.

– A saját szolgáiddal kedvesen bánsz. Elvárom, hogy az enyémekkel se viselkedj másként.

– Az emberekkel bánok kedvesen. A Rózsaszínekkel, Barnákkal, Vörösökkel. Ők emberek. Ragnar fegyver.

– Ő választott engem. Az eszközöknek nem szokása választani.

– Felőlem aztán gondolj, amit akarsz, de a következményekről ne feledkezz meg – vonja meg a vállát Lorn, aztán még motyog valamit a bajsza alatt, amit nem értek.

– Ha valami böki a csőrödet, hadd halljam!

– Bajba keveredsz, ha azt gondolod, hogy a szabály alóli kivételekkel szabályt alkothatsz. Ha elhiszed, hogy a rossz ember is megváltozhat, csak mert azt mondja, vagy mert egyszer, amikor épp odanéztél, valamit jót követett el. Az emberek nem változnak. Ezért végeztem a Rath fiúval. Jobb, ha ennyiből megtanulod a leckét, és nem a hátadba állított kés vési beléd. A Színek jó okkal léteznek. Annak mindig oka van, ha valakiről valamit beszélnek.

Most először látom aprónak és vénnek. De nem a ráncai, hanem a mondókája miatt. Most látom, hogy Lorn önmaga emlékművévé aszott össze. Ezek a gondolatok azok, amik ellen harcba indulok. De nem tehet róla, hogy ilyenek mentén él, hiszen ő nem látta, amit én. Ő nem onnan jön, ahonnan én. Neki nem volt Eója, aki elindítsa az úton, Táncosa, aki vezesse, Musztángja, aki reményt adjon. Olyan Társadalomban nőtt fel, ahol a szeretet és a bizalom ritka, mint sivatagban a zöld fű. Pedig egész életében ezt a két dolgot kereste. Olyan ő is, mint az a férfi, aki elülteti a magvakat, gondozza a facsemetéket, hogy hatalmas fákká cseperedjenek, aztán a szomszédai kivágják mindet, egytől egyig. Ezúttal azonban minden másként lesz. És ha jól alakul, azt az egy unokáját is visszakaphatja.

– Engem te tanítottál, Lorn, és jobb ember lett belőlem. Most fordul a kocka, most én taníthatlak téged. Mert az emberek igenis változnak. Néha el kell bukniuk, néha nagyot kell ugraniuk a bizonytalanba – paskolom meg a térdét, és állok fel a dobozomról –, de rá fogsz jönni, hogy hiba volt megölnöd Tactust, mert így nem adtad meg az esélyt, hogy lásd, jó ember is válhatott volna belőle.

Ragnar a fagyasztóegység padlóján hever az otthonosan dermesztő hidegben. Levette az ingét, jól láthatom tetovált teste rettentő domborulatait. A rúnákat mindenütt. A hátán a védést, a kezein a rontást, az anyát a torkán, apát a lábain, fülein a nővért. Az arcán pedig a Pecsétesek misztikus koponyaábráit.

– Nincs valami nagy társaságod, mi, Ragnar? – ülök le mellé.

Megrázza a fejét, fehér lófarka a földön kígyózik. A szeme szurokfoltként pásztáz, engem méreget. A második szeme a szemhéjára van tetoválva, elég fura látvány, annak a pupillája hüllőt, pontosabban sárkányt vagy kígyót idéz, így amikor pislog, az állati lelke néz bele a nagyvilágba.

Egy ideig csak ülök mellette, próbálom összeszedni a mondandómat. Az Obszidiánok a legfurcsább Szín.

– Azzal, hogy pecsétjeidet nekem ajánlottad, hozzám kötötted magad. Ez neked mit jelent?

– Hogy engedelmeskedem.

– Feltétel nélkül? – kérdem, és amikor nem felel, pontosítok: – Ha mondjuk, azt kérném, hogy öld meg a nővéredet vagy a bátyádat, megtennéd?

– Ezt kéred tőlem?

– Ez most csak elméleti felvetés.

Ezt nem érti, elmagyarázom hát.

– Minek tervezni? – mondja akkor. – Te tervezel. Te döntesz. Én megteszem, vagy nem teszem meg, nem tervezek – aztán elakad, átgondolja alaposabban, amit még hozzáfűzne. – A halandó, aki tervez, ezerszer meghal. Mi, akik engedelmeskedünk, egyszer.

– Mit akarsz? – kérdem, de meg se rezzen. – Hozzád szóltam, Pecsétes.

– Akarni – kuncog. – Mi az, hogy akarni? – hangjában a föld mélyének kacagása bujkál, mélységesebb helyek megvetése, mint a mi istentelen Birodalmunk. Idegenként jár ezen a földön, mert a jég, a szörnyek és ősi istenek világában nevelkedett. De azt aratjuk, amit vetettünk magunknak. – Te mondod, és azt hiszed, én értem. Akarni.

– Ne játszadozz velem, Ragnar, és én se teszem – mondom, és várok, hátha megfelel. – Tényleg kérdezzem meg újra?

– Az Arany tervez. Az Arany akar – dörmögi lassan, nagy szünetekkel. – Nektek az akarás, mint lélegzetvétel. Mi, akik a Mindenanyától vagyunk, nem akarunk. Mi engedelmeskedünk.

– Térden csúszva? – kérdem, és mivel nem szól rá semmit, folytatom. – Nemrég még bilincsekben éltél, Ragnar. Ma már nem húznak le azok a bilincsek. Tehát… tudnod kell, mit akarsz – nem felel. Talán felingereltem? – Valamit biztosan akarsz.

– Leverted mások bilincseit, hogy azokkal a bilincsekkel láncolj meg, amik téged is lehúznak. A saját akarásoddal. A saját álmaiddal. Én nem akarok – ismétli. – Nem álmodom. Pecsétes vagyok. Halál Mindenanya úgy rendelte, hogy az ő ígéretét vigyem végbe – mondja kifejezéstelen arccal, de érzem az ingerültségét. – Nem tudtad?

– Ostobábbnak tetteted magad, mint amilyen vagy – mérem végig.

– Jó – ül fel gyorsabban, mint felfogná az agyam. Szarveretesen gyors. Már meg is merítette saját tenyerében a kése pengéjét, mire egyáltalán felfogom, hogy történik valami. – Amikor a pecsétjeimet neked ajánlottam, hozzád láncoltam magam. Örökre. Amíg el nem jön a semmi.

Tudom, hogy náluk így szokás. És azt is tudom, milyen borzalmakon ment keresztül, hogy Pecsétes legyen belőle, hogy megszerezze ezt a címet. Nem a félig betartott eskük és a félig megtett lépések embere. Egy Obszidián ismeri a nyomort. Egy Pecsétes léte a nyomorúság maga. Életüknek egyetlen lehetséges iránya van – Arany isteneik szolgálata, az olyanoké, mint amilyen én is vagyok. Már ha szerencsések. Erősen kapjuk meg őket, gyengén hajítjuk el. Lilákat küldünk havas hegyoldalaikra, hogy villámlást robbantsanak rájuk. Éhínséget szabadítunk rájuk, hogy aztán mi magunk lakassuk jól őket. Járványokat hintünk el közöttük, majd Sárgákat adunk gyógyszerekkel, hogy lábra állítsák a haldoklót, látni tanítsák a vakot. Húsfaragóink tengeri szörnyeket, griffmadarakat és sárkányokat gyártanak vidékeikre. És amikor elégedetlenek vagyunk, akkor az űrből bombázzuk szét városaikat. Magunk emeltük az isteneikké magunkat. És aztán elhozzuk őket a saját világunkba, hogy mohó és önző céljainkat szolgálják. Mi akarunk. Ők engedelmeskednek. Hogy is válhatna Ragnar azzá, amivé szeretném? Amilyennek szükségem lenne rá?

– És ha azt akarom, hogy szabad legyél?

Összerándul, a szemében mélységes félelem villan.

– A szabadság lehúz. Belefúlok.

– Hát tanulj meg úszni – teszem a kezemet sziklányi vállára. Mintha kövek domborodnának a bőre alatt. – Testvérek vagyunk.

– Nem vagyunk testvérek, Napszülötte – mondja elcsukló hangon. – Te a gazda vagy, érted? Én engedelmeskedem. Te parancsolsz.

Mondom neki, hogy ő választott engem gazdájául, nem én őt, ahogy hiszi. És nem én, hanem ő irányította, vezette az egységet, ami elfoglalta Kellan au Bellona hajóját. Ő tette, és nem állt mellette Arany, hogy irányítsa. Nem Arany tette vezérré. De ez önmagában még kevés. Eo vajon mit mondana neki? Hát Táncos?

– Ugyanaz a Színünk – mondom, de nem érti, ezért fogom a kést, és megvágom az ujjamat. Vörös vér buggyan elő, amit a kézfejére, a fekete szimbólumra kenek. Aztán az ő vérét az én Arany szárnyaimra.

– Testvérek. Ugyanaz a víz, ugyanaz a hús. Ugyanabból a porból vétetett, ugyanabba a porba tér majd vissza.

– Nem értem – hebegi, és elaraszol a közelemből, hogy a végén már szinte sarokba szorítom, akár egy kisgyereket. – Nem vagyunk ugyanolyanok. Te a Napból vagy.

– Nem. A sárban születtem én is. Ragnar Volarus, elbocsátlak szolgálatomból, ha tetszik, ha nem. Nem hagyom, hogy láncokban élj, nem hagyom, hogy mások irányítsanak. Addig maradsz ebben a fagyasztóban, míg férfivá nem válsz, és rá nem ébredsz, mit akarsz. Ha akarod, főbe lövöd magad. Ha akarod, halálra fagysz. Ahogy tetszik. Bárhogy lesz is, azért lesz, mert te úgy akartad. Talán azt választod majd, hogy velem tarts. Vagy azt, hogy végezz velem. De bárhogyan döntesz is, neked kell döntened, a te döntésed lesz.

Rémülettől elkerekedett szemekkel mered rám.

– Miért? – kérdi dörgő hangon. – Miért szégyenítesz meg? Nincs az a világ, ahol bárki elutasítana egy Pecsétest. Én úgy döntöttem, hogy neked ajánlom magam, és te köpsz rám. Mit tettem?

– Amikor felajánlod magad, testvéreidet, egész népedet teszed a rabszolgánkká.

– Honnan is tudnád? – sistergi Ragnar. – Mi szolgálni vagyunk. Ha nem tesszük, az Aranyak végeznek velünk. És nem leszünk többé. Én láttam tűzesőt hullani az égből.

Évszázadokkal ezelőtt, a Sötét Lázadásban az Aranyak a Szín kilenctizedét kiirtották. Levadászták őket, mint a veszélyes ragadozókat. És nekik az a történelem, mert ezt kapják tőlünk. A félelem és rettegés legendáit.

– Ti nem ismerhetitek meg az ember igaz történetét, Ragnar. Az Aranyak mondják és tanítják nektek, hogy örökké rabszolgák voltatok. Hogy az Obszidiánok csakis szolgálni és ölni vannak. De az Aranyak Kora előtt volt idő, amikor minden ember szabad volt.

– Minden ember?

– Minden férfi és minden nő. Nem arra születtetek, hogy az Aranyakat szolgáljátok.

– Nem, most meg akarsz kísérteni – zengi. – Csapdába csalni. Láttam már ilyet. Hallottam már hamis szavakat, amik becsapnak. Mi ismerjük az igaz szavakat, mind ismerjük. Anyáinktól tanuljuk. „Féld és szolgáld az Arany embereket. Különben Acéllal hullanak a nyakunkba az égből. Az Aranyak a Napszülötte tüzét zúdítják rátok. Mert őket nem köti a szeretet. Nem köti a félelem. Nem köti a föld, ők csakis az éghez és a Naphoz tartoznak. Féld és szolgáld az Arany embereket.”

– Én nem szolgálom őket.

– Mert egy vagy közülük.

– És ha azt mondom, hogy nem?

Csak bámul. Nem felel, nem mozdul. Semmi. Csak a zavart tekintet. És akkor elmondom neki. Elmondom neki ott a fagyasztóegységben, amit Táncos mesélt nekem a toronyházban. Hogy mindannyiunkat becsaptak.

– Volt egy feleségem, de elvették tőlem. Felakasztották. Nekem kellett megrántanom a lábait, hogy eltörjön a nyaka, és ne szenvedjen tovább. Aztán eltemettem, és ezzel megöltem magamat is, hagytam, hadd győzedelmeskedjenek. Hadd akasszanak fel engem is. Belefúltam a bánatomba – mesélem, azután azt, hogy hogyan hoztak el onnan a Fiak. – És Arésztól kaptam még egy esélyt, ahogyan most te is megkapod tőlem. Hétszáz éve élünk rabszolgaságban, Ragnar. A te néped, az én népem. Sötétségben tartanak bennünket. De eljön majd a nap, amikor kilépünk a fénybe, de nem az ő kegyükből, és nem is a sors rendeli úgy. Hanem azok a jó emberek, nemes férfiak és asszonyok hozzák el azt az időt, akik úgy döntenek, hogy elég, és fellázadnak. Neked is döntened kell. A nehezebb utat választod? Azt választod, hogy a barátom légy? Felkelsz velem? Vagy az évszázadok óta taposott ösvényre térsz, hogy anyád, apád, testvéreid úgy múljanak el, hogy nem is sejtik, lehetett volna másképpen is?

Ezután magára hagyom. Nem kérem, hogy esküdjön titoktartást. Nem kérek választ. Táncos se várta tőlem egyiket sem. Nekem kellett döntenem. Ha nem így lett volna, ha ők kényszerítettek volna bele a szolgálatba, ezerszer is feladtam volna már. A rabszolgában nincs meg a szabad ember bátorsága. Ezért hazudják az Aranyak az aljVörösöknek, hogy bátrak. Ezért hazudják az Obszidiánoknak, hogy nagy dicsőség az isteneket szolgálniuk. Ez könnyebb, mint az igazság. És mégis, elég egyetlen igazság, hogy a hazugságok birodalma kártyavárként omoljon össze.

Ragnarnak csatlakoznia kell hozzám, mert a Vörös egyedül kevés lesz.

35

Teadélután

Az áruszállító tevehajó remek álcának bizonyul, könnyűszerrel jutunk Augustus néhai főhadihajója, a Legyőzhetetlen közelébe a Hildas Állomásnál. SárkánySzárnyak suhannak mellénk, azonosítási kódot kérnek. A pilótánk átküldi, és már terelnek is bennünket a hosszú sorba, ahol a temérdek, utánpótlással érkező szállítóhajó igyekszik befelé a hatalmas csatahajó hangárgyomrába. Pont, mint a sivatagi kereskedővárosok kapujában a feltorlódott karavánok. Figyelő fegyverek felügyelik landolásunkat.

Nagy huppanással talajt fogunk, a pilótánk nyitja is a rakodókapukat, és kipattanunk az embereimmel. A Narancsszín Dokkoló a Barnák helyett, akikre számított, állig felfegyverzett, marcona harcosokkal találja szemközt magát, ahogy felpillant a kargépéről. Szó nélkül ül vissza a helyére, ha lehet, kimaradna a buliból.

– Bölcsebb az Aranynál – lapogatja meg a nő vállát Sevro nevetve.

A hangár dugig van hajókkal, a magas mennyezetről fényár zuhog alá, és mindenütt Narancsok és Vörösök szorgoskodnak. Hegesztőpisztolyok javítgatják a sérült hajópáncélokat, nagy a kiabálás és a lárma. Az embereimmel megindulunk a liftek irányába, hogy feljussunk a hajóba.

Utunkat ámulva elnémuló arcok kísérik, a csend futótűzként terjed szét az óriási csarnokban. Leállnak a hegesztők, a férfiak és nők már nem rikoltoznak. Mindenki csak bámul. Lornnal haladok legelöl. Két oldalunkon Musztáng és Kavax au Telemanus, utánunk Roque, Sevro és Daxo. Majd a Vonítók következnek Victrával. És leghátul sápadt behemót pásztor gyanánt Ragnar.

Úgy döntött, elhagyja a fagyasztót, és csatlakozik hozzánk. Összenézünk, elég egy biccentés, és tudom, hogy lázadásom új generálisa áll előttem. Majd szétvet a bizakodás.

Egyetlen alak se áll utunkba, senki sem emel kifogást. De persze a ruhánkról ordít, hogy nem tárgyalni jöttünk, szándékaink cseppet sem békések. A páncélom fekete, üvöltő oroszlánokkal, felette vékony impulzusRéteg remeg. A bal karomon aktív az égiszem, opálkék felszíne beszippantja a fényt. Kezemben a fehér beretva tekereg. Bakancsaink üdvözlően csattognak a fémrámpákon. Kavicsot a Zöldjeivel elküldöm, hogy törjék fel a hajó kommunikációs rendszerét.

Egy Réz a kargépével kezd matatni, mire Ragnar odalép hozzá, a vállára rakja a kezét, hogy amaz térdre rogy, de semmi egyéb, csak a fejét csóválja.

– Ne.

Egyetlen lövés nélkül szállunk be a liftbe, és egy emelettel a parancsnoki szint fölött szállunk ki. Szürke egység fogad bennünket.

– Kísérje Virginia au Augustust a gépészcsarnokba, kapitány – mondom a vezetőjüknek. A szeme fürgén felméri a helyzet komolyságát, és csak egy pillanatig hezitál, már tiszteleg is. Összezavarodott emberei veszik a parancsot, és felsorakoznak Musztáng és a két Telemanus mögött.

Ahogy elindulnak, felvisít a hajó riasztórendszere.

A Vonítók a gépházba és a hajó ellátási rendszeréhez tartanak, az én egységem pedig megy tovább, fel három szintet, nem a parancsnoki szintre, ahol Plinius új szövetségeseit elszállásolta, hanem a cellákhoz. Roque, Victra, Lorn, Sevro és Ragnar előttem jár, nekem már a kisujjamat se kell mozdítanom, ahogy belépek egy ajtón.

A kis duroacélcellákban vagy negyven Páratlan Sebhelyest tartanak fogva, mind hűek az Augustus családhoz. Sevro az adatKulcsával egyenként kiszabadítja őket.

– Az Aratónak köszönjétek – fogadja mindet, ahogy egymás után kinyílnak az ajtók. Egy óriási, idős Páratlan asszonynak négyszer is el kell ismételnie, mire felfogja, hogy addig nem léphet ki a kukszlijából, míg át nem esik a rítuson. A szemüket forgatva mondanak szépen, érthetően köszönetet.

– Jó Páratlan, még ha túlzottan magas és rozzant is. De kitűnő – tereli ki az asszonyt. – Hé, Lorn, találtam egy lehetséges ágymelegítőt magának!

Aztán a Sakál cellája előtt megtorpan.

– Mit lát az én egy szem, kicsi szemecském? – rikkantja boldogan. – Várj csak, kettőt találgathatok!

– Eressz ki – szól rá unottan a Sakál. – Velem ne játszadozz, Kobold.

– Köszönd meg szépen Aratónak. És a nevem Sevro. Tudom, hogy tudod.

– Kösz, Arató – forgatja a szemét a Sakál.

– Hajolj meg szépen, ahogy jó szolgához illik.

– Egy fenét.

– Ereszd már ki – morogja Lorn.

– Neki is játszania kell – tiltakozik Sevro. – A szaros kis paraszt addig bent marad, amíg nem játszik szépen. Sőt, amíg nem válaszol a találós kérdésre: „Mi van a zsebemben?”

Már unom én is a mókát, ezért Sevro háta mögött a szememre bökök.

– Egy szemgolyó – mondja a Sakál.

– A rohadalomba! Ki súgott?

Roque elveszi az adatKulcsot Sevrótól, elhúzza a cella kilincskonzola előtt.

– Nőjj már fel, Sevro – dörmögi Roque, ahogy a Sakál beáll a sorba.

– Mi a halál bajotok van? Van időnk bőven. Miért ne szórakozhatnánk akkor már?

Húzzuk az időt, hogy Plinius félni kezdjen, hogy mégis miben mesterkedünk. Kételkednie kell az egész legénység lojalitásában, bár nyilván van egy vastagon megfizetett zsoldosegység is a hajón, akiket majd pajzsként használ.

– Hol az apád? – kérdem a Sakált.

– Gőzöm sincs. Szerintem nem ezen a hajón. A húgom épségben eljutott hozzátok?

– Nyugi, megtalált bennünket.

– Akkor jó – nyugtázza, majd Lornt üdvözli. – Micsoda öröm, Arcos. Apám gyerekkoromban megtiltotta, hogy a kalandjairól olvassak. De azért összehoztam. Hajnalig bújtam a Kőborda meséit.

– Helyes, mert én meg miattad nem aludtam, amikor az Intézetben voltál – mosolyog rám Lorn. – Az akcióid után le se mertem hunyni a szememet.

– Látom, sikerrel jártál az Europán, Darrow – kuncog ezen a Sakál.

– Minden a reményeink szerint alakult. Ott volt a csapda, és Aja is elmenekült.

– Akkor gyorsan rendezzük most le ezt az ügyet is, és folytassuk a háborút.

Roque tekintete fürgén jár kettőnk közt, feltűnik neki, milyen összhangban tárgyalunk egymással. Még egy elhallgatott lépésem. Egyre csak nő közöttünk a szakadék.

Az aljaSzín fedélzeten találkozunk Musztánggal ebédidőben. Több száz Narancs rakodómunkás és szerelő, Vörös munkás és Barna takarító nyüzsög mindenfelé. De a nagy hangzavar és a tálcák csattogása egyből elcsendesedik, ahogy Ragnar belép a terembe. Néma csend, nem számítva a teli tüdőből visító Barna takarítót. De a társai gyorsan befogják a pofáját.

Ragnar a terem közepére ballag, megragad egy asztalt, feltépi a padlóról, és ahogy van, a hozzá rögzített padokon ücsörgő Vörösökkel együtt arrébb cibálja, azok dermedten ülnek, szemük rémülten kerekedik el, és csak nézik az ötvenfős Arany alakulatunkat.

Ragnart a két Telemanus követi, nagydarab, kör alakú, vagy két méter átmérőjű, méter vastag lemezt cipelnek – ezért mentek a gépészcsarnokba. Karjukat védi a vért, de a nyakuk szabadon maradt, és dagadoznak az ereik a hatalmas súly alatt. Musztáng kargéppel a kézben irányítja őket.

– Ide – rendelkezik.

Kavax és Daxo ledobja a mutatott helyre. Most a Szürkék jönnek, óriási generátort hoznak, és egy közeli asztalra állítják.

– Gyerünk, Vonítók, induljon a buli – szólok bele a mikrofonomba.

– Pardon, bocsánat, elnézést – integet Kavics a párnás kis kezével. Egy kábellel összeköti a generátort a lemezzel.

A hajó hangszórói recsegve kapcsolnak be.

– Plinius – szólal meg édesen, éneklősen egy hang. Ahogy körbenézek, Sevrót látom két Zöld technikussal a bemondóegységnél.

– Sevro! – kiáltunk rá egyszerre Musztánggal.

A magasba tartja az ujját, hogy csak várjunk.

– Mindjárt adásban van – hadarja az egyik Zöld. – Egy pillant az egész.

– Édes Plinius – kántálja Sevro a hangosbemondóba. – Ha szíved üstdobként kalapál, ha combodon sárga lé csordogál, ne csodáld, mert előtted Arató álldogál, hogy beszedje, ami neki jár!

Háromszor dalolja el, de akkor Ragnar az egyik hatalmas asztalt a bemondóegységhez vágja. Szikrazuhatag zúg Sevro fejére, közvetlen fölötte belefúródik a falba a fémasztal. Ragnar nem sokkal hibázta el.

– Mi a segg-szar-vér nyavalya bajod van, te vagdalkozó hegyi troll?! – perdül meg döbbenten Sevro.

– Rímel… hrrrr – hörgi felindultan Ragnar.

– Te találtad – motyogja nekem Musztáng, ahogy összenézünk.

– Mármint melyiket? – kérdem, míg Sevro átkozódva szidja a Pecsétes minden felmenőjét és ősét. És a biztonság kedvéért keresztet is vet rá.

– Úgy csipogsz, mint egy… csirke – feleli rá Ragnar.

– Nem sértegethet – hápogja Sevro, majd rám mered. – Parancsolj rá.

De én csak mosom kezeimet.

– Ha javasolhatnám, esetleg folytassuk – veti fel Lorn.

– Igen, egy kis komolyságot – rendelkezem, és mindenki a fejére csúsztatja a sisakot. A digitális kijelzőn már ott villog a hőadat, minden készen áll. – Indíts – intek Musztángnak.

Beindítja a parazitaSuhanó hőfúróját, amit arra terveztek, hogy átfúrja a hajók külső burkát, hogy a kívülről érkezettek bejuthassanak, és lerohanhassák a legénységet. Egy belső emeletet úgy fog felemészteni, hogy észre se vesszük. És a tanácsterem éppen alattunk van. Felpattanok a fúró hátára.

Egy Pokolfúrónak az elán a lényeg, ahogy a lendület viszi a katonai akciókat és az életet is előre. Soha ne állj meg, és csak merészeljen valaki az utadba állni.

– Emlékszel arra, amit korábban mondtam? – fordul hozzám Lorn.

– A tapintatról?

– Szarj a tapintatra – vigyorog a szakálla alól. – Hozd rájuk a frászt!

– Füstöljön! – szólok oda Musztángnak.

Megnyom egy gombot, és a fúró felizzik, forróság árad felfelé, a tagjaimba. Felforrósodik a padló is, az aljaSzínek szétkotródnak, menekül mindenki, amerre lát, hagyják veszni az ebédjüket, ahogy a fémpadló berogy és olvadni, csöpögni kezd, és örvénylik lefelé, mint a homokóra tartalma. A fúró már át is rágta a padlót, és bezuhan a tanácsterembe, egyenesen a hatalmas cseresznyeasztal kellős közepére, én pedig zúgok le vele együtt. Egy pillanatra Pokolfúró lettem megint.

A nagy asztal megreccsen a becsapódás alatt, átszakad, és a fúrót csak a márványpadló állítja meg. Gyors nyisszantással metszem át a tápvezetéket, hogy ne fúrjunk tovább, és kihúzom magam a füst-és a felkapó lángáradat közepén.

Vagy száz Arany mered rám. Prétorok, Legátusok, Bírák és hatalmas Házak Lovagjai, akik valaha mind Augustusnak adóztak hűséggel. És most Plinius mindnyájukat a kisujja köré csavarta. Hogy fordul a széljárás.

És itt van ő is, az asztal legvégében, ahol valaha Augustus ült. Sápadtan és szépségesen, az okos Plinius. Megmaradt szemét egy átmeneti, bionikus pótlék egészíti ki. Jobbján az egyik Fúria ül, Moira, a politikus. Aja mellett tésztaképű nőszemély, de édes mosolya legalább olyan gyilkos, mint a nővére beretvájának suhintása. Őmellette egy Olümposzi Lovag, a földi Japán vidékéről érkezett Vihar Lovagja.

– Jóemberek! – zúgom a sisakomba épített hangtorzítón át. – Eljöttem Pliniusért!

Majd leugrok a fúróról, hátratolom a sisakomat, hogy mindenki láthassa az arcom, és már indulok is az asztalfő irányába. A barátaim jönnek utánam a lyukon át, legelöl Arcos, Musztáng és Sevro közvetlenül a nyomában.

– Nem azt mondtad, hogy meghalt? – üvölti tőlem balra egy férfi, bizonytalanul hadonászva a beretvával.

– Lorn au Arcos? – morogja valaki más. A neve végighullámzik a termen, Sevro és Roque pedig felügyelik az ajtókat.

– És itt van KAVAX AU TELEMANUS is – zengi vadul Kavax, ahogy földet ér. Sejtettem én, hogy Pax tanulta ezt valakitől.

– Arató nem halt meg – kiáltja Musztáng, ahogy lepattan a fúróról. – És én se. Meg az öcsém se. És eljöttünk, hogy visszaköveteljük, ami az apánké!

A Páratlanok csak állnak, gőzük sincs, mi legyen.

– Hazugok! – visítja Plinius. – Elárultátok a Főkormányzót! Fogjátok le az árulókat.

– Ha bárki is Darrow közelébe megy, mindenkit megölök a teremben! – tart keresetlen beszédet Lorn.

Valahogy senkinek sem akaródzik ezt blöffre venni, ahogy lépdelek előre, mindenki sietve ugrik félre az utamból. Lorn híre széles ösvényt nyit előttem egészen Pliniusig. Nem lassítok.

– Beszélnünk kell, Plinius – mondom.

– Öljétek meg! – sikoltja. – Öljétek meg az Aratót!

Fiatalember ugrik felém, de a következő pillanatban holtan rogy a földre, hátából szomszédja tőre mered elő. A szomszéd rémülten pislog Lornra.

– Majdnem túl közel volt – morogja Lorn. – Nem sokon múlott.

– Végezzetek vele – rikoltozik totálisan feleslegesen Plinius. – Ne féljetek, csak egy fiú!

Halkan beszélek, de mindenki hallja:

– Plinius au Velocitor, elárultad Nero au Augustus Főkormányzónkat. Összeesküdtél ellene, hogy Házát lerombold, hogy házasságban magadhoz kényszerítsd a lányát, hogy megöld a fiát és őt magát eláruld az Uralkodónak, aki ellene fenekedik. Gazdád mellett emelkedtél magasra, és cserébe megpróbáltad őt a mélybe taszítani. A személyes gyarapodásodért és hasznodért árultad el őt. És ami még ennél is rosszabb, elbuktál.

– Állítsátok meg! – integet vadul felém. – Moira!

Moira súg valamit a Vihar Lovagjának, és mindketten félrehúzódnak.

– Neked halottnak kéne lenned – motyogja Plinius. – Aja azt mondta, az Europán végez veled.

– Mert talán ismertek valakit, aki meg tud ölni engem? – kérdem, hangomba összegyűjtöm a röhejes Arany indulatot, ami ezekre a kiéhezett lelkekre olyan nagy hatást tud gyakorolni. – A Sakálnak nem sikerült. Antonia au Severus-Juliinak nem sikerült. Apolló és Jupiter Proktorának sem. Cassius au Bellonának és Karnus au Bellonának sem. Cagney-nek, Aja au Grimmusnak és a Pretoriánusainak se – a hóhérnak se, és a bányák lándzsaviperáinak se, teszem hozzá még magamban. – Ahogy nem sikerül most nektek se.

Most lendülök előre, gyorsabban a lecsapó lándzsaviperánál, és pofon csapom. Úgy borul le oldalra a székéből, mint a fáról leszakadt levél a viharos szélben, és egy oldalra húzódott Aranynak zuhan. A nő leköpi, és felém lép.

– Féreg vagy, aki kígyónak képzelte magát, csak mert a hasán csúszik a földön. De a hatalmad mit sem ért, Plinius, vágyálom volt csupán. Ideje felébredni.

Plinius feltápászkodik, farol előlem. Gondosan bodorított haja kócosan meredezik, jobb orcáján vörös folt. Megpörgetem, és erősebben ütöm meg. Össze van zavarodva, fogalma sincs, mit tegyen. Őt nem kapták ki ágyából Obszidiánok az éjszaka közepén rögtön az első napon az Intézetben, hogy pépesre verjék. Ő nem vezetett felfegyverzett sereget a havas síkságokon. Ő nem éhezett. Így most csak vergődni és sikoltozni tud.

Két kezemmel ragadom meg, magasra emelem a levegőbe. De nem bántom többet. Nem aljasítom le a pillanatot, ahogy Karnus vagy Titus tenné. Nekem a lekezelés a fegyverem. Visszaültetem Pliniust a Főkormányzó székébe, leporolom a szitakötő-kitűzőjét, megigazgatom a haját, ahogy egy anyuka tenné. Megpaskolom könnyáztatta arcát, és felé nyújtom a kezem, rajta a Mars-gyűrűvel.

Kérnem se kell, megcsókolja.

– Viszlát, Plinius, hagylak szépen a barátaiddal.

Otthagyom, a Páratlanok pedig már mind engem néznek, Pliniust el is felejtették. Hallom a cuppanást, és hátra se kell néznem, mert túl jól ismerem a gyilkoló beretva hangját. Nem is vártak vele. Plinius az enyészeté.

És a Páratlanok üdvözlésemül a mellkasukat püfölik. Szörnyetegek. Fordulnak, amerről a szél fúj, arra, ahol a hatalom ugat. Csak arra nem jönnek rá, hogy maga a hatalom állandó. A hatalom nem a szél, hanem a hegy. És aki ilyen gyorsan forog, abban nem sokáig bíznak. Pedig engem csakis a bizalom tartott életben. Hogy bíztam a barátaimban, és ők bíztak bennem.

Ezt az Uralkodó is tudja, azért tartja maga körül a Fúriákat. Ők készek lennének az életüket adni érte, ahogy értem is a barátaim. Mert hát végső soron mit számít a világ összes hatalma, ha a barátaid elárulnak? Az Uralkodó apja akkor tanulta ezt meg, amikor a saját lánya csapta le a fejét. Plinius az élete árán. És én is megfeledkeztem róla, kis híján el is veszítve mindent, amikor távol tartottam magam a barátaimtól, és Tactust ezzel őrültségekbe sodortam. Kezdte úgy érezni magát velem, mint a testvéreivel, hogy csak lézeng az árnyékban, de bízni nem bízik benne senki. Ezért kezdtem tiszta lappal Victrával, és ezért avattam be Ragnart az igazságba, és ezért kell kiengesztelnem Lornt és Roque-ot is.

A bizalom adhat a Vörösöknek esélyt. A mi népünk lelke dalokban, táncban, családban és rokonságban gyökerezik. Ezek itt csakis azért szövetségesei egymásnak, mert azt gondolják, hogy nincs más választásuk.

Ahogy most végigmérem őket, látom, hogy szigorúságuk és merevségük lesz végül a vesztük, mert megroppannak benne, és még csak nem is én töröm őket meg, hanem önnön maguk. Abba roppannak bele, amilyenek.

– Adjátok tovább, hirdessétek, tudja meg mindenki: Arató a Marsra megy – állok meg egy pillanatra a levegőben gravCsizmámban. – És Acélesőt visz magával.

36

Hadúr

– A hatalom olyan korona, amely leharapja a fejet – mondta a Sakál, amikor a megszállást elterveztük.

Octaviára utalt a hasonlattal, én azonban látom a szélesebb vonatkozásait is. Az Aranyak túl régóta pöffeszkednek a hatalomban. És lám, hogy viselkednek, mit akarnak. Készséggel ugranak, ha háború kínálkozik. Özönlenek közelről s távolról, a hajóik egymás után futnak be az Ármádiámhoz, amint a tudomásukra jut, hogy Acélesőt hirdettem, amilyen már vagy húsz éve nem volt. A Sakál hálózatával terjesztettük a hírt, Plinius bukásával megspékelve. A csatlakozók között igen sok a másodszületésű fiú és lány, akik nem öröklik a vagyont, birtokot, csupa uszító, párbajhős, dicsőségvadász, és persze mind hozza a Szürkékből és Obszidiánokból álló kíséretét. A Társadalom egésze visszafojtott lélegzettel lesi, hogy most mi lesz. Ha veszítünk, az Uralkodó marad a trónusán. Ha győzünk, elterjed a totális polgárháború. Abból már egy picinyke szeglet sem marad majd ki.

Ahogy a Phobos hold kikötőjében gyülekezünk, minden légió szemlén vonul el hajóm előtt. Teljes fegyverzetben, kegyetlen parittyaPengeként görbülő beretvával állok a parancsnoki hidamon, és az ablakon át figyelem a parádét. Ujjamon megfeszül a Mars acélgyűrűje, ahogy a beretva nyelét markolom, nyakamban a Pegazus.

Ellenségemet, a Bellonák és az Uralkodó helyi flottáját nem látom, de tudom, hogy valahol előttünk helyezkedik el a Mars légterében. Az Uralkodó Hamu Hercege is elindult már a Magból a gigantikus Jogar Ármádiával, hogy a segítségükre siessen, de hosszú az út, egy héten belül még nem ér ide. Ma nem sokra mennek vele a Bellonák.

A Kékjeink bennünket fürkésznek, parancsnokaikat – engem és generálisaimat: Victra au Juliit, aki a saját, anyjától független flottáját vezeti, az Arcos-Ház atyját, a Telemanus-Ház családfőit és Augustus többi hűbéresét.

A Mars kéken-zölden virít alattunk, a burok alatt mindenfelé virágzó városok. A sarkvidékeken fehér sapka, az Egyenlítője mentén kékséges óceánok, a szárazföldet zöld füves mezők és erdőségek borítják. A bolygó körül fehér felhőpamacsok kavarognak, alattuk bújnak meg a csillogó városok és a sivatagokban lapuló katonai állomások, ahonnan űrhajógyilkos gépágyúk meredeznek az ég felé. Gondolataim a bolygó felszíne alá buknak, azon tűnődöm, anyám vajon mit csinálhat éppen. Reggelit készít? Tudják egyáltalán, mi következik? Meg fogják érezni az egészet?

Ujjaim még a csata hajnalán se remegnek, a pulzusom is egyenletes. Pokolfúrók családjának sarja vagyok. Por és a végtelen munka az örökségem, arra születtem, hogy az Aranyakat szolgáljam. Erre a sebességre születtem.

De attól még rettegek. Mickey „háborúistennek” faragott. Akkor meg miért érzem olyan gyereknek magam, ahogy a nevetséges páncélzatomban álldogálok? Miért lennék inkább újra ötéves, amikor az apám is élt még, amikor még egy ágyban aludtam a bátyámmal, Kierannal, és hallgattam, ahogy álmában beszél?

Arany arcok tengere hullámzik körülöttem.

Milyen gyönyörűséges szörnyeteg ez a faj! Megvan bennük az emberiség minden erőssége, csakis egyvalami hibádzik. Az együttérzés. De meg tudnak változni, ez meggyőződésem. Ha nem is most, és nem is négy nemzedék alatt, de ma, az Aranykor leáldoztával kezdetét veszi. Roppantsd össze a Bellonákat, gyengítsd meg az Aranyakat. Vidd el a Lunára a polgárháború szelét, és végezz az Uralkodóval. Akkor jöhet Arész.

Nem akarok itt lenni. Otthon szeretnék lenni, vele. És a meg nem született gyermekemmel. De nem lehet. Érzem, ahogy átszakadnak bennem a gátak, felnyílnak a régi sebek. Ezt érted teszem, mondom neki. Azért a világért, amelyben élned kellett volna.

Játszom hát tovább a szerepemet, és veszett szavakkal etetem a farkasaimat.

– Az ősz utolsó napjaiban – kezdem zengő hangon – a Mars gyomrában bányászó Vörösök vidám szellemek álarcaiban ünneplik halottaikat, akiket a vörös föld ragadott el, emlékeznek rájuk, és így tartják szellemüket tisztes távolban. Mi, Aureáltak ezeket az álarcokat ragadtuk el és húztuk magunkra. Legendák és mítoszok alakjaivá tettük őket, hogy soha ne feledjük, hogy a gonosz és a jó nem létezik. Nincsenek istenek. És nincsenek démonok. Csak az ember van, csak ez a világ van, és a halál eljön mindannyiunkért. De meddig zeng nevünk a szélben? Hogyan emlékeznek majd ránk? – kérdezem, és lerántom a fél kesztyűmet, fogom a késemet, és felszíni metszést ejtek a bőrömön. Addig szorítom össze a sebet, míg a vérem kibuggyan, és az arcomra kenem. – Úgy cselekedjetek hát, hogy véretek büszke emléket hagyjon utánatok évszázadokon keresztül.

Egy lábdobbanás. Egyetlenegy.

– A Luna az új Föld. Uralkodik felettünk, meghajolni és könyörögni kényszerít bennünket. Áldozatunk régi áldozat. Azt jelenti, hogy a gyenge visszatartja az erőset. Holnap, amikor már miénk lesz a Mars ezer városa, soraink felduzzadnak, felesküsznek ránk a galileai Urak. A Szaturnusz Kormányzói fejet hajtanak előttünk. Neptunusz elküldi hozzánk hajóit, és mindannyian együtt végzünk a piócával, akit Octavia au Lune-nek hívnak.

És a helyébe zsarnokot ültetünk királynak. Az ő szemükben az egész annyira logikus, fel nem foghatom, miért. Zsarnokot a zsarnok helyébe. Hogy a fenébe motiválhatja ez őket? De az ember mindig is ilyen volt.

Még egy dobbantást.

– A nap minden történését, minden pillantását rögzítik a holoKamerák, amelyekkel felszerelkeztünk – pont, mint az Intézetben és akkor, amikor a Paxot elfoglaltam. A Sakál az értelmi szerzője. – Minden egyes pillanatot megörökítünk, hogy emlékezhessünk. Ha dicsőségre juttok, azt minden világban látni fogják a HK-kon. Ha szégyent hoztok magatokra és családotokra, a halálotokkal se merül feledésbe a szégyen – Ragnarra pillantok, mintha ő lenne a helyettesem. Lorn csak a szemét forgatja a drámai szavakra. – Emlékezni fogunk.

Dobbantás.

– El kell foglalnunk minden várost. Meg kell ölnünk minden Aranyat, aki nem adja meg magát. Az aljaSzíneket védenünk kell, a bányákat nem robbantjuk be. Nem dúljuk fel a városokat, nem szaggatjuk fel a ragyogó zöld tájakat. Azért jöttünk, hogy a Mars minden javát és szépségét megszerezzük, nem a tetemét akarjuk. Sokunknak ez az otthona, ezért ügyeljünk, hogy csak a benne dúló járványt, a kártevőket irtsuk ki róla. És amikor vége a dicsőséges napnak, és letörlitek véres kardotok, ruháitokat gyermekeiteknek adjátok, hogy mindig emlékezzenek rá, hogy a Föld Bukása óta a történelem legnagyobb csatáját vívtátok meg ma. Ne feledjétek, hogy a saját sorsotok kovácsai vagytok. Nem az Uralkodó szabja meg életetek útját, és nem is egy Kormányzó. Ti magatok ragadtátok a kezetekbe, ahogy őseink is maguk foglalták el a világokat. Mi vagyunk a Második Hódítók.

Most kitör a harci üvöltés. Gyűlölöm, ahogy a testem beleborzong a dicsőség gondolatába. Lapul valami az ember lelke mélyén, ami éppen erre éhezik. De ez nem erősség, hanem éppen a legnagyobb gyengeségünk, hiszen arra ösztökél, hogy a sötét erő kedvéért hátrahagyjuk a tisztességet.

A Sakálra pillantok, oldalt áll, félrehúzódva. Neki nem sok szerep jut ma. Ő már elvégezte a feladatát azzal, hogy ezeket a férfiakat és nőket idecsődítette. Azzal, hogy hamis információkat szivárogtatott ki arról, hogy a flottám egy része titokban a Luna felé tart, hogy ott is támadást indítson, és ezzel az Uralkodó és a Bellonák erejét aláásta. De ez persze csel volt csupán. Erőim teljes mivoltukban állnak most itt.

– Micsoda bábmesterré nőtted ki magad – súgja a Sakál, miközben a Fehéreket várjuk a hídra. Sevro közelebb húzódik hozzám, mint aki a Sakált emlékeztetni akarja a helyére.

– A bábukat te terelted egybe, a szálakat jobbára te fontad. És még meg se köszöntem neked – felelem szintén suttogva.

– Muszáj érzelgősködni? – húzódik undorodó fintorba az arca.

– És te segítettél Musztángnak elmenekülni, ezért fogott le Plinius – mondom, mert ezt se hozta szóba soha, nem hencegett vele, nem használta ki később a saját érdekében. Egyszerűen csak a testvére megsegítésének tekintette, természetes gesztusnak. – És Quinn életéért is te küzdöttél a végsőkig. Lehet, hogy jobb ember vagy, mint hiszed.

– Kétlem – nevet fel a maga ugatós kacagásával. – Bár holnap árulóból lesz király és Császárnőből áruló, vagyis talán a gonosz is lehet erényes.

– Készen állnak a műholdjaid? – pillantok ki az ablakon.

– A vírus fogadására? A Zöldek blokkolnak minden kommunikációt, amint kiadtad a parancsot – bólint. – És akkor negyedóra halotti csend sistereg majd az éterben. Felügyelet és radar nélkül maradnak a regionális és globális védelmi egységeik. Ennyi idő elég is lesz, hogy a szilárd állásaik nagy részét leromboljuk – mondja, majd lesüti a pillantását, mint akit hirtelen elkap a szégyenlősség. – Ha tudod, mentsd meg apámat.

Sevro idegesen fészkelődik a nagy sugdolózásunk láttán.

– Megteszem.

Szívem szerint hagynám Augustust elrohadni valami bűzhödt cellában, de szükségem lesz rá, miután elfoglaltam a Marsot. Legyek bármire képes a csatában, nem vagyok Kormányzó vagy Király. Szükségem van Augustus legitim hatalmára, ezt nem felejthetem el, még Theodora is felhívta rá a figyelmemet az este. Nélküle csak a beretvát tartó kéz vagyok.

– És biztos, hogy Égea? Mert különben semmi értelme – mondja a Sakál.

– Száz százalék.

– Jó, rendben. Akkor sok szerencsét – zárja, és arrébb húzódik.

– Máris akadt jobb a helyembe? – horkan fel Sevro.

– Neki fél keze van, neked fél szemed. Ez a zsánerem.

Közben zajlik a szertartás. Ahogy a Fehérek elhaladnak az Aranyak sorfala előtt, kétszázan ereszkednek térdre. Igyekszem arra koncentrálni, hogy csak ostoba ünnepélyeskedés, ahogy ez a sok férfi és nő hetvenkedő némaságban térdel, és átadja magát a hagyományoknak. De éppen az emberiség történelmét alakítjuk, ennek a pillanatnak megvan a maga nemessége, emelkedettsége.

A mesterséges fény megcsillan a fegyvereken, vérteken. Éteri Fehérek haladnak el a sorok előtt, szűz lányok mezítláb, hófehér köpenyben, kezükben acéltőr, fejükön arany babérkoszorú. Gyermek Fehérek hozzák a háromszög alakú aranycímert – jogart, szablyát és a babérral koronázott könyvet. Kezek nehezednek a vállamra.

Érzem a súlyukat.

Úgy szól a legenda, hogy az Ősi Hódítók így indultak a csatába: Fehér szüzek ütöttek rajtuk acéllal sebet. A babért a homlokunkhoz érintik, bal tenyerünket bemetszik tőrükkel, miközben lágyan suttogják fülünkbe a szavakat:

„Fiam, leányom, most, hogy véred eredt, nem ismered majd a félelmet és a bukást, csakis a győzelem vár reád. Gyávaságod elinal belőled. Dühöd felizzik, fényesen lobog. Indulj hát, Arany harcos, és vidd magaddal Színed hatalmát.”

Akkor minden harcos elkeni a vért az arcán és démonarcú sisakrostélyán. Némán állunk egymás mellett, minden Arany tíz légió nevében. Acélzuhataggal zúdul hamarosan ez a vihar a Marsra. Tízmillió Arany, Szürke és Obszidián.

– Nem a bolygóval harcolunk. Férfiak és nők az ellenségeink. Csapjátok le fejüket, és meglátjátok, seregük térdre rogy előttünk – szól Lorn.

A harcosok gyülekezete felemelkedik, arcunk vérmocskos, és együtt kántáljuk ellenségeink neveit:

– Karnus au Bellona, Aja au Grimmus, Thiberius au Bellona imperátus, Scipia au Falthe, Octavia au Lune, Agrippina au Julii és Cassius au Bellona. Ők élve kellenek.

Az ellenségünk csarnokaiban az én nevem és a barátaimé hangzik el ugyanígy. Az, aki az Aratóval végez, jutalmat és hírnevet szerez. Magányos harcosok és fejvadászok osztagai keresik majd a jelemet a szkenneren. És érkeznek majd falkástul, hogy harcra keljenek velem. Mások orvul, golyóval próbálnak majd elintézni. Lesznek olyanok is, akiket az egész Mars nem érdekel, csakis a fejvadászat. Szürke zsoldosok, felszabadított Obszidián fejvadászok, a Vénusz és a Merkúr Lovagjai kíséretükkel erednek majd a nyomomba, hogy megszerezzék maguknak a dicsőséget és a jutalmat. A Sakál elcsípte a közlést, hogy három Olümposzi Lovag is eljött. Ők mind tanulmányoztak, megnézték a rólam készült felvételeket, a győzelmeimet és a vereségeimet. Ismerik a harcmodoromat, tudják, hogy küzdenek a Vonítóim. Én viszont nem ismerem őket.

Hát jöjjenek, mutatkozzanak csak be szépen.

Engem azonban igazán csak Cassius au Bellona érdekel. Legalábbis Lornnak ezt mondtam. Persze tudja, hogy ez nem igaz. Mélységes szégyen éget a lelkemen, amiért elszabadult szörnyetegként üvöltöttem a családjukkal. Tisztességes küzdelemben vertem meg, de annyira nem kellett volna élveznem, mint amennyire élveztem. Néha eltűnődöm, hogy ha ő született volna Vörösnek és én Aranynak, és ugyanezt az életutat járjuk be fordított helyzetben, ő nem vált volna-e nálam jobb emberré, én pedig rosszabbá, mint amilyen ő valaha lesz.

Valami miatt meggyőződésem, hogy hatalmas gonoszságokra lettem volna képes. Lehet, hogy ez csak a bűntudat. Vagy egy olyan élettől való rettegés, amelyben nem lett volna ott Eo. Nem tudom. Vagy talán csak annyi, hogy ismerem magam, és tudom, milyen könnyedén eluralkodik rajtam a büszkeség és a gőg.

A harcosaim visszatérnek családi flottájukhoz. A hajóablakon át nézem, ahogy félszáz hajó indul vissza a gyülekező Ármádiám flottáihoz. Bár ellenségeim tudják, hogy itt vagyunk, arra nem számítottak, hogy ilyen hamar eljövünk a Marshoz.

Visszafordulok az ittmaradtakhoz. A Paxot Orion vezeti, a flottát pedig Roque, Victrával. Ismerem és támogatom a tervüket. A belső kör még itt várakozik, Musztáng kivételével, aki már elindult a hangárba.

Megpaskolom a két Telemanus vállát.

– Pax remekül festett volna itt ma – mondom. Szophoklész Kavax lábszárához simul.

– Az öcsém mindenütt és mindig remekül festett – mondja kedvesen Daxo. – Bután üvöltözve, apánkat utánozva. De attól még remekül. Ne aggódj, végzünk az öreg Tiberiusszal.

– Úgy nézek ki talán, mint aki aggódik?

A két óriás egyszerre bólint. Kavax elcsendesedett a csata hajnalán, nem találja a szavakat, most is csak morog, dünnyög, a fia szól hát helyette is.

– Vigyázz magadra, Arató – mondja, és a Sakálra sandít. – Tudjuk, hogy kényszer szülte a szövetségeteket, de soha ne bízz meg benne.

– Tudod magad is, hogy nem teszem.

– Ne bízz benne – ismétli meg azért még egyszer Daxo.

– Csak a barátaimban bízom – bólintok, és elbúcsúzunk.

Orion elgondolkodva ráncolja a homlokát. Megkérdem, baj van-e, annyira tanulmányozza a radar kijelzőjét. Az ellenség helyzetét méri fel.

– Egy órája észlelték, hogy itt vagyunk. Ahogy pályára álltunk, könnyen fogást találhattak volna rajtunk, de ők megmaradtak Égea fölött a védállásaikban.

– Furcsa – bólint Roque. – A bolygó nagy részét gondolkodás nélkül átengedik. Lehet, hogy okosabb lenne az ugrást délebbre…

– Égeát akarom – vágom rá ellentmondást nem tűrően.

– Akkor belövünk a sűrűjébe, testvérem. A főváros várhat. Foglaljuk el a többi várost, és Égea kénytelen lesz harc nélkül megadni magát. Minek rohannánk vakon a falnak?

– Ha elfoglaltuk a fővárost, megadja magát az összes többi város is.

– Hatalmas áldozattal.

– Ez most háború, Roque. Ezt bízd rám.

– A te háborúd – tiszteleg Roque, majd Victra szúrós tekintetére kezet nyújt. – Biztos célba érkezést, Primus, vigyázz magadra – és kétszer arcon csókol, ami váratlanul ér.

– Hosszú utat jártunk be idáig – felelem bizonytalanul.

– És van is előttünk még bőven, mielőtt aludni térnénk.

– Testvérem – teszem tarkójára a kezem, és húzom a homlokomhoz a homlokát. – Sajnálom. Olyan nagyon sajnálom – ingatom a fejemet. – Quinnt, Leát, az estélyt, az ezernyi mellőzést, amikor nem voltam elég figyelmes. Drága barátom. Hamarabb kellett volna, tudom – húzódom el. Nem bírok a szemébe nézni. – De féltem.

– Miféle világ az, ahol félned kell tőlem?

– Bocsáss meg nekem. Mindenért – rázom meg a fejemet.

– Majd később tisztességesen kibékülünk – veregeti meg a vállamat. – Addig is sok szerencsét.

Elindulok. A parancsnoki híd végében összetalálkozom Lornnal, akivel egyszerre indulunk, de nem egyfelé tartunk. A háborúra megborotválkozott, és a régi, Harag Lovagja páncélját viseli. Csodásan néz ki, de rémesen szaglik. Ezek a vén Lovagok olyanok, mint a Vonítók. Förtelmes babonából nem hajlandók tisztítani a páncéljukat, nehogy lemossák róla a szerencsét, ami idáig életben tartotta őket.

– Sok régi barátom írt – mondja. – Összeálltak a Bellonákkal.

– Csupa öregember és vénasszony?

– Az öregek sok ifjonti évet átvészeltek – villog hamiskásan a szeme. – Mind utánad kérdezősködnek. Hogy az ifjú hadúr tényleg négy méter magas-e. Hogy tényleg farkasfalka jár-e a nyomában? Hogy megdönti-e a Birodalmat?

– És mit mondasz nekik?

– Hogy öt méter magas vagy, hogy egy törpe és egy óriás jár a nyomodban, és hogy a lágy tojást poharastul eszed – mondja, és nagyot nevetünk. – Nem tetszik, hogy iderángattál. Szerintem nem az vagy, aki lenni szeretnél. És ha te túlélnéd ezt a vihart, én meg nem, válj jobb emberré annál a férfinál, aki becsapta a barátját.

A szemem mögött tompa sajgás lüktet. Nem vádaskodni akar, nem akar bűntudatot ébreszteni bennem, csak a javamat akarja. Jobbnak kellene lennem. És akarom is. A végén kiderül majd, hogy jó vagyok. Csak mire odáig eljutunk, és az eszközök, amikhez fordulni vagyok kénytelen… Lehet, hogy én se vagyok jobb a többi bukott léleknél? Én is csak egy Harmónia vagyok? Egy újabb Titus?

– Megígérem – mondom, bár tisztában vagyok vele, hogy újra és újra csalódást és bánatot fogok csak okozni neki.

– Helyes, nagyon helyes – roppant egyet a nyakán. – Akkor tehát, ha miénk Égea, tiéd az északi félteke, enyém a déli. És utána itt összefutunk egy whiskyre. Megegyeztünk, jóember?

Bólintok, de még mindig nem indul tovább.

Egy hosszú pillanatig fürkészőn rám mered, aztán elkapja a tekintetét, és zavartan babrál a gyűrűjével.

– Hazatérvén minden alkalommal azzal üdvözöltem a feleségemet, hogy a fiai szép halált haltak – mondja megindult hangon. – Pedig nincs olyan, hogy szép halál.

– Achilleuszé az volt.

– Nem. Ő hagyta, hogy büszkesége és haragja legyűrje, és végül egy Pixi nyílvesszeje kapta el a lábát. Annyi másért érdemes élni. Remélem, lesz időd megöregedni, és a korral lassan ráébredni, hogy Achillesz milyen egy vérveretes bolond volt. Az meg a mi bolondságunk, ha nem fogjuk fel, hogy Homérosz hőse nem ő volt. Achilleszt figyelmeztetésnek szánta, és az az érzésem, hogy az emberek egyszer régen pontosan tudták ezt – mondja, majd ujjával megütögeti a beretváját. – Önmagába érkező körforgás ez: a halál halált hoz, a halál halált hoz mindörökké. Az életem erről szólt. Azt hiszem, nem lett volna szabad megölnöm azt a fiút. A barátodat.

– Ezt miért mondod?

– Mert látom, a többiek hogy néznek rád. Szerintem bármit megtennének érted, mert hiszel bennük.

Hirtelen lehajolok, és megcsókolom viharvert arcát, ahogy a Vörösök csókolják meg testvérüket, atyjukat.

– Tactus nem okolt volna. És én sem okollak. De van még egy unokád, akit fel kell nevelned, neki talán meg tudod tanítani azt a békességet, amit nem tudtál belém verni. Szóval tegyél nekünk egy szívességet, vénember, és ne halj meg.

– Haha! – nevet fel eleinte hamiskásan a vén medve, aztán egyre határozottabban, ahogy sarkon fordul, és nagyot rikkant. – Azt a férfit még nem hozták a világra, aki engem meg tudna ölni!

Vén lovagjai, roggyant férfiak és nők követik, nincs köztük hetvennél fiatalabb, de a legtöbb arca ismerős a történelemkönyvekből, a Hold Lázadás és más nagy csaták fejezeteiből. Barátaik és korábbi bajtársaik várnak ránk a Marson.

Indulok a hangárokhoz, még gyorsan elköszönök Victrától is, de ő nem hagyja ilyen kurtára a búcsút, visszaint magához. Magamon érzem Roque tekintetét. Victrán látszik, hogy mondani akar valamit. Fekete páncélján a lángoló nap vérben izzik. Arcán keresztbe fekete harci festés fut. A tekintete éget, de keresi az enyémben a saját esendőségének visszfényét.

– Holnaptól a Julii név már nem a pénzzel lesz egyenlő – mondom neki. Terve meg fogja fordítani az űrharc menetét.

– Kicsit se izgat – mondja, és ujja a mellvértemhez ér. A szája a szokásos gonosz kis mosolyba fut. – Azt akarom, hogyha meghalsz, csakis azt bánd még utoljára, de nagyon, hogy azokat a hosszú éjszakákat magányosan töltötted a lakosztályodban az Akadémián – megpöcköli a mellkasomon a fémet. – Milyen szépségesen feldúlhattuk volna egymás testét.

Theodora a folyosón vár sokatmondó pillantással.

– Egy szót se!

– Két falatban felfalt volna, aztán csócsaként köp ki, dominus.

– Miért nem a lakosztályban vagy, biztonságban?

– Sehol sem biztonságos – mondja, majd int, hogy hajtsam le a fejem. És apró, piros virágos csatot tűz a hajamba, amilyet kislányok hordanak. – Minden lovagnak kell egy rózsa – mondja könnyedén, aztán nem bírja tovább, kifakad. – Csak semmi hősködés. Túl okos vagy, hogy egy ostoba harcban véssz oda.

Aztán megszorítja Ragnar alkarját, és megy. Nem is tudtam, hogy jóban vannak. Ragnar mögöttem üget, de ahogy Sevróval összedugjuk még a fejünket, bizonytalan árnyként kicsit jobban lemarad.

– Megvan? – kérdem tőle.

– Én elküldtem – vonja meg a vállát.

– Beszéltél is vele?

– Egy dropDughelyre küldöm az üzenetet a holoNeten. Ők meg megkapják. Legalábbis reméljük.

– Vagyis azt se tudod, hogy megkapták-e?

– Honnan a francból tudnám? Mondom, elküldtem. Ahogy elő van írva.

Magamban átkozódom. Ő meg azt a nyavalyás dalocskát dudorássza, amit Pliniusnak énekelt. Felé suhintok. A sarkon túl hattucatnyi kommandós Szürkébe botlunk, akik a köpőCsövek felé kocognak. Mögöttük hat Obszidián, tenyerüket mutatják Ragnarnak és nekem üdvözlésképp.

– Láttad, mi volt náluk? ParittyaPengék – vigyorog rám Sevro. – Terjed, mint a ragály.

– Azt átgondoltad már, mi lesz, ha odalenn apáddal futsz össze?

– Nem – hervad le a mosolya. – Azt még nem.

37

Háború

A hajó elejében a hangár akkora, mint egy végeláthatatlanul a földbe nyúló barlang. Hatszáz méter hosszú, és most mindenféle Szín nyüzsög, forrong benne. A bal oldala mentén több száz köpőCső. Minden sorhoz járdahálózaton jutunk fel, tart a sorban állás, ezrével sorjáznak bevetésre készen, légiókba csoportosulva a csillagBőrösök.

A hajón a harci riadó zeng, Orion hangja beleugat a hangosbemondóba. Odafenn a hídon Roque, akinél fiatalabb flottaparancsnokot száz éve nem látott a történelem, megindítja a flottákba csoportosulást és egyben a támadást. Indulunk a Mars és a Bellonák ellen. SárkánySzárny-és Darázs-egységek rajzanak ki, fedélzetükön a halálba repülő Kékekkel Arany egységparancsnokok irányítása alatt. Egyetlen céljuk, hogy az ellenséges hajók pajzsán rést üssenek a nyomukban érkező parazitaSuhanóknak, amelyek meglékelik a nagy hadihajókat, és lerohanják őket a közelharcban. Akadnak Prétorok, akik a mi védelmünkön behatolók ellen vezetik embereiket, hogy hajót ne veszíthessünk. Mások dolga a támadás. Egyik is, másik is rendkívül kockázatos, nekem nem is áll rá az agyam. Ezt Victra, Roque és Orion intézi. Nekem más feladat jutott.

– Mi van, ha Arész nem is létezik? – kérdem halkan, ahogy egy pillanatra megtorpanok a csarnok közepén.

– Mi a francról beszélsz? – kérdi Sevro.

– Mi van, ha csak az Aranyak csapdája? Ha valaki így mozgatja a szálakat, hogy a Társadalom a szája íze szerinti úton haladjon. Mi van, ha hazugság az egész?

Sevro rám mered, aztán felpattan egy korlátra, és tele torokból vonítani kezd, hogy zeng az egész csarnok.

Aztán tényleg zengeni kezd, mert egy emberként vonítanak vissza rá. Szürkék, Obszidiánok, Narancsok. A Csöveknél szorgoskodó Vörösök. És azok az Aranyak, akik az én hajómra kérték magukat. Együtt vonítanak mind.

– Nem hazugság.

És a szokásos lobogók lehullanak, helyükbe valami egészen más kerül. Eltűnik a Társadalom Piramisa, a babér és a jogar, meg a szablya és a könyv. Mintha nem is létezett volna az Augustus oroszlánját hirdető zászló. Ezek a légiók farkast és parittyaPengét ábrázoló lobogók alatt masíroznak hadba.

Ezek az én légióim.

Érzem, hogy valami életre kelt ezekben az emberekben. Valamiféle zsigeri fanatizmus. Az Aranyakban nincs meg ugyanez, ők a dicsőséget és a győzelmet szeretik bennem. A többi szín azonban valami egészen más miatt követ és imád, valami sokkal hatalmasabb miatt. Nincs az az Arany hódító, aki a hajó elfoglalásakor ne ürítette volna ki a hajó teljes legénységét, mindenkit, az űrbe. Aki nem ellenségekként kezelte volna őket, akiktől szabadulnia kell. Én azonban választási lehetőséget adtam nekik: mivel engem választottak régebbi Arany uraik helyett, maradhattak. Én a választást jelentem nekik.

– Felfogtad, hogy ma másképpen kell harcolnod? – markolja meg a karomat Sevro.

– Ja, kapisgálom, Sevro – próbálom lerázni a karomról a kezét.

– Egy fenét – ránt magához, hogy közelről nézzek a szemébe. Ragnart kicsit elhajtja. – Ma minden egyes mozdulatod filmre kerül, és utána az egész Naprendszerben látják majd. Ezzel a csatával válik a sajátoddá ez a flotta, ha jól csinálod – mondja, majd suttogóra fogja. – A Fiak és a Sakál is terjeszteni fogja. Ahogy az Augustus-Ház is. Cselekedj istenként, és úgy követnek majd, mint egy istent. Vágod?

– Ha nyerek, ha veszítek, ez Augustus flottája marad.

– Kivéve, ha ő maga már halott.

Sevro feladata lesz behatolni az égeai Citadellába, ahol a Főkormányzót tartják fogva. De az nem, hogy megölje.

– Nem ölheted meg – mondom hangsúlyosan. – Megtiltom. Az…

– Az a létfontosságú lépés. Semmi szükséged az ő úgynevezett törvényességére. Hát még mindig nem ismersz bennünket? Nálunk aki kapja, marja van. Tök mindegy, hogy van-e hozzá jogod, vagy sem – mondja, és kiköp a földre. – Húszéves vagy. Ha meghódítod a Marsot, élő isten leszel. És akkor, ha felfeded a valós énedet, színekfelettivé válsz. Felfogtad?

Kétségtelen, hogy Sevro nagy bölcsességre tett szert, amióta megismertem. De attól tartok, kicsit sokat vár tőlem. Apolló istennek képzelte magát. Ahogy Augustus is. Nekem nem istennek kell lennem, mert egy istent szolgálni kell, tisztelni, imádni. Erre soha nem vágytam. És Eo se így képzelte. Sevrónak is van még mit tanulnia. Azt például, hogy ez a szabadságról szól, nem pedig arról, hogy valaki mást kövessünk. De itt mindenki csak követni akar.

Ma Musztáng hangolja össze a csapatmozgásokat. Az Intézetben magunk mellé állított Miliával, a lóképű esküszegővel járja az űrt.

És most megpillantok egy ismerős arcú, kíméletlen Aranyat, és nevetve mutatom Sevrónak. Ő meg csak szentségel.

– Jupiter Proktor? – rikkantok oda neki – Drágaságom, hát itt?

– Hol a francban lennék, te felkapaszkodott pöcs? – lép elém Jupiter. Délceg, vagy fél fejjel magasabb nálam. A tekintete könnyedséget sejtet, a haja szoros kontyban. Bűnben élő, hedonista szörnyeteg, bűzlik a gőgtől, és az is világos, hogy elég egy rossz szó, hogy Ragnarral egymásnak ugorjanak. A beretvát ugyanúgy az alkarjára csavarva viseli, mint én. – Úgy hallom, te találtad ki az új beretvadivatot – mutatja máris fel a karját. – Bírom. Merész, mint pucéran beugrani egy termeszvárba.

– Sántít még? – érdeklődik Sevro.

– Pofa be, Kobold.

– A papa drága párbajozni kényszerült Jupiter Proktorral a Harag Lovagja melóért – vigyorog Sevro. – Az öreg ugyanott nyiszálta fel a csórikámat, mint én. A seggén.

– Az a tetű, ribanc Fitchner trükkös egy tetű – bólint rá durcásan Jupiter. – Nagyon is trükkös. A hölgy kisegítője vagyok egyébként – int Musztáng felé.

– Mégis hogy? – kérdem.

– A legtöbb Augustus-szimpatizáns város kommunikációs csatornáit blokkolták. Egy szó se ki, se be. Én vagyok a küldönc a megmaradt hívek és a főerők között. Beosonok, kiosonok. Hetek óta csinálom, dropDughelyekre küldözgetek üzeneteket a még mindig hű városoknak. A két testvér szabályos információs háborút vívott itt, amíg te a flottádat toldozgattad-foldozgattad a széles űrben. Elég húzós volt, jóember.

– Érdemi hírek?

– Bellona papus vezeti a Ház flottáját ellenünk. Cassius és Karnus Égeában, a földi hadműveletekben szorgoskodik. Segítek megtalálni, és leölni őket – vonja fel sóhajtva Jupiter a szemöldökét, mint akit végtelenül untat ez az egész hacacáré. – Végül is ez lenne a lényeg: kinyírni szépen, egymás után a Bellona családot, hogy aztán a szövetségeseik azon kapják magukat, hogy magukra maradtak, és akkor mégis mi a fenéért harcolnának? – kacsint Sevróra. – Ez majdnem olyan mókás lesz, mint beverni annak a lunaszülött Uralkodónak a fejét.

– Biztos, hogy minden Bellona Égeában van?

– Utoljára ott láttam őket – biccent morcosan Jupiter. – Mondjuk van már néhány napja, amikor Augustust láncra verve odaszállították – mondja, majd a magasba tartja a kisujját –, bár az éjjel furcsa, megerősített szállítóbuszok landoltak.

Csak legyintek, a szállítóbuszokra teszek. Sandán bazsalyog, de intek neki, hogy csak mögöttem, álljon be a sorba, és Musztánghoz megyek.

– Minden előkészítve – fogad. – A kilövési parancsot várjuk – mondja, majd az orrát ráncolva fintorog, mintha büdöset érezne. – Figyelj oda Jupiterre, Sevro. Hajlamos az étkezőasztal alá szarni.

– Nekem is nagy öröm veled dolgozni – ásít Jupiter.

– Nahát, Milia, megfürödtél! Micsoda élmény – vigyorgok a hadnagyomra.

– Arató – biccent széles mosollyal, ami nagyon nem áll jól neki. – Még mindig kaszálgatsz? Öröm a léleknek.

– Hát van lelked? – kuncog Sevro.

– Milyen nagyra nőttél – méri végig válaszul Milia. Aztán kis szünet után folytatja: – Tegnap láttam Polluxot amúgy, a másik oldalon. Ezzel a Jupiterrel mászkált. Szép kis gyülekezetet hoztál itt össze nekünk. És hallottam, ami Tactusszal történt. Gennyláda volt.

Ez tény. A kargépemre pillantok, öt perc múlva kilövés. Indul is mindenki a dolgára, csak Musztáng marad hátra, elgondolkodó képpel.

– Mi az ábra? Máris esz miattam az aggodalom?

– Kicsit – ismeri el, és egészen közel jön, hogy érezzem az illatát. – De alapvetően az apám miatt. Mi van, ha megölik, mielőtt egyáltalán földet érnénk?

– Nem fogják. Erősíti az alkupozíciójukat. Hogyha esetleg veszítenének, megkímélhessék, hogy ugyanezt remélhessék tőlünk a Bellonákkal szemben. Olyan fontos embereket, mint ő, nem ölnek meg csak úgy.

A keze után nyúlok, hogy megvigasztaljam, de elrántja, és már indul is.

– Vár ránk egy bolygó.

Csak nézek utána, ahogy utasításokat osztogatva megy a dolgára.

38

Acéleső

Csupa fémet látok mindenütt. A méhkaptárnyi köpőCső-rendszer egyikében fekszem. A csövön túl már dúl a csata, de nem érzek belőle semmit. Még a Pax rázkódását sem. A lövedékek suhanását sem az űrben, ahogy némán hozzák a halált. Csak a szívem lüktetését. Mickey azt mondta, erősebbet még soha Vörösben nem látott. A lándzsaviperának köszönhetem, aki kiskoromban megmart, és a mérgét részben bennem hagyta, és ott keringett az ereimben. Most remeg belé a kezem. Átjár a félelem. Mindenfélétől félek. Hogy cserbenhagyom a barátaimat, hogy elveszítem őket. Hogy végül eléjük kell állnom az igazsággal, és bevallanom, mi is vagyok igazából. Félek, hogy nem tudok felnőni a feladathoz. A kételyeimtől is félek, a magamba, a lázadással kapcsolatos terveimbe vegyülő kételyektől. A haláltól. Hogy elveszem a hajón túli sötét semmiben. Hogy cserbenhagyom Eót, a népemet, önmagamat. De a legjobban a forró fémtől félek.

A fülhallgatómon a szükséges szavakat hallom. Beindult a terv, és már én is csak egy fogaskerék vagyok a gépezetben. Túlságosan is hatalmas az egész, hogy mindenütt ott lehessek. Pedig én akartam volna vezetni a Paxot, hogy lássam, ahogy ellenségem térdre rogy a flottám előtt. Persze Orion és Roque sokkal jobban csinálja nálam a harcnak ezt a részét.

A parazitaSuhanókon is ott akarnék lenni, hogy betörjek az ellenséges hajókra, elfoglaljam őket. És a védelemben is részt vennék szívem szerint, rombolóról csatahajóra szorítanám vissza a behatolókat. De ma nem én leszek az, aki Bellona Imperátor hadiflottáját elfogja. Arra ott vannak a Titánjaink. Valójában az ellenségem szabja meg, hova megyek. Mert a legnagyobb vadat kell űznöm.

A vadat, amelyre a Lunáról menekültünk óta egyfolytában gondolok.

Az igazi Pegazus-medálom hidegen simul a mellkasomra, benne ott kunkorodik Eo hajszála. Összpontosíts arra. A hajára, ahogy hullámzott a feje, arca körül a bányamélyi szelekben. Erre koncentrálj. Átjár a bűntudat, ha rágondolok. Mert szeretem ezt az életet. Még ha húzódoztam is attól, hogy Arannyá változzam, még ha nyomorúságos kifogásokat hozok is ellene, egy részem nagyon is szereti ezt az életet. Lehet, hogy én nem csak egyetlen Színűnek születtem.

A jó fenéket. Az ember nem valamilyen Színűnek születik, a hatalmasok tettek bennünket azzá. Ez volt a legnagyobb tévedésük.

– Audentes fortuna juvat, édeskéim – jelentkezik be a zárt kommunikációs körön Sevro.

– Megint a bátraké a szerencse baromsággal jössz? A carpe diem már nem is elég?

– Ez a hagyomány.

– Csata előtt mindig így enyelegtek egymással, srácok? Cukik vagytok mindenesetre – jön Victra hangja.

– Az Intézetben láttad volna őket, az volt ám a szerelem első vonításra – nevet Musztáng.

– Jaj, láttam a holókat! Édes kis párocska.

– Ráadásul még egymáshoz is öltöztek – hallom Musztáng hangját. Mosolyog. – Állatira stílusosak voltak, nem igaz, Roque? És szagosak.

– Nekem aztán nem tűnt fel.

– Hogyhogy?

– Mert Sevrótól összeszartam magam. A ruhájára már rá se mertem nézni – feleli Roque általános derültséget keltve. – Azt hittem, megmarta egy mókus, és megveszedett valahogy.

– Roque – szólal meg lágyan Sevro.

– Sevro.

– Szevasz.

– Szevasz?

– Ha megint találkozunk, megharaplak.

– Most mennem kell, az ellenséges főerőkkel ütközünk – kacarászik halkan Roque.

– És mi a terv? Halálra untatod őket egy könnyű kis versfelolvasással? – ugratja Sevro.

– Segglyuk vagy – közli vele kedvesen Roque. – A Fúriák vezessék szablyátok és a Fatum hozzon vissza közénk benneteket. Addig is, szeretlek mindannyiótokat.

Ez a hirtelen vallomás minden Aranyat meghökkent. Roque közben kiszáll a vonalból, már a főfrekvencián halljuk a hangját, ahogy támadási parancsot ad ki.

– Micsoda egy Pixi – morogja Sevro, de remeg a hangja. Fél. Ez rám hozza a frászt. Sevrónak nem szabadna félnie.

– Hic sunt leones – mondom a barátaimnak. – A túloldalon találkozunk.

– Hic sunt leones – visszhangozzák nem is Augustusért, hanem azért, hogy azt képzelhessük, bátrak vagyunk mi is, mint az oroszlánok.

Egyenként kiköszön mindenki. Aztán reflexből bejelentkezem Musztáng privát vonalán. Beletelik húsz másodpercbe, mire válaszol.

– Mi az? – kérdi bizonytalanul.

– Ne halj meg.

Csend. Érzelmek? Aggodalom?

– Te se.

És kiszáll. Aztán felmordul a rendszer, jön a kattogás, csattogás, ahogy betöltenek a Csőbe.

Egész idő alatt úgy tettem, mintha pontosan tudnám, mire számíthatok. Mintha tudnám, mi a nyavalya az az Acéleső. Pedig csak sötét, vérszomjas szörnyeteget látok magam előtt. Rejtély, még ha láttam is már az arcát. Hiszen a HK-n ezerszer végignéztem már virtuálisan, milyen. Tudom, milyen, ahogy a gyerek a madár röptéből tudja, milyen repülni.

– Felfejlődési kooordináták elérve – hallja a flotta minden Aranya Roque hangját. – Lángsas-hadművelet indul.

A mágnestöltet nyüszítése átjárja a csontjaimat. Előrecsusszanok a kilövőcsőbe, felkészülök a kilövésre, lefelé nézek, nehogy a nyakam szegjem. És a kilövés, a gyorsulás és a csata forgataga magába ránt, epe árad a számba. Elhagytam a hajóm mágneses terét. Kint vagyok a káoszban.

Az űr csupa tűz és villámlás. Fémbehemótok öklendenek egymásra rakétákat, hangtalanul sorozzák egymást az ember alkotta fegyverek teljes arzenáljával. Kísérteties, különös csend. A hajók körül hatalmas flakfellegek bomlanak ki, mintha vattacukorpamacsba bugyolálnák magukat a szél ellen. SárkánySzárnyak és Darazsak köpik a tüzet egymásra. Sűrű óriásrajokban esnek egymásnak, sorozzák a páncéltesteket, kisebb csoportokban le-leszakadnak a fő hadtestről, hogy a parazitákat támadják, melyeken végtelen áradatban dőlnek ki a rombolókból és csapatszállítókból a megszállásra induló katonák ezrei, tízezrei. Ezek a piócák mindenhová megpróbálnak befurakodni, alulról, oldalról és felülről igyekeznek átjutni a flakon, a légvédelmi tűzön, hogy megtapadjanak a hajó páncélján, és befúrják legénységüket a célpont belsejébe, ahogy a legyek köpik bele lárváikat a nyílt sebbe. Kékek vezetik mind, akiket egész életükben erre képeztek ki, erre neveltek. Bellona-legénység hulláma csap össze Augustuséval, és fordítva.

És az egész teljes némaságban zajlik.

A parazitaSuhanókat rakéták találják meg, berobbantják a hajótestet. Láng csakis az üzemanyagtartályokon és az oxigénrendszeren ütött réseken csap fel, mint az ősi Föld bálnáiból felspriccelő vér, ha szigony fúródott a testükbe. Sortüzek szakadnak az űrbe, egyszerre több parazitát és kisebb hajót is elkaszálva, kilyuggatva. Hajók ontják nők és férfiak ezreit az űrbe, ahogy a hajtóművek környékét eltrafáló lövedék feltépi a burkot. Így a hajó meg nem semmisül, csak megsérül, és könnyű zsákmánnyá válik. A kék-ezüst ellenséges flottában a termetes Ostromtitán hatalmas husángját lóbáló küklopszként halad előre komótosan a hadihajók nyájában, lecsapva rombolót és ágyúHajót, akár a birkát.

Visszatartott lélegzettel figyelem, ahogy Victra rombolója két másikkal karöltve az Ostromtitán felé tart. Sortűz fogadja, és hadihajók rakétatüze. A Bellona nyilván túlságosan közelinek ítéli a fenyegetést, hogy el akarja fogni, inkább az elpusztítására törekszik, szabadon maradt hasát célozva. De hiába a tűzfüggöny, Victra vagy negyven parazitaSuhanót lök ki hajójából, ami vagy tízszerese az átlagos támadóerejének. Ki kellett bővítenünk a hadihajócsarnokot a hasában, hogy beférjen a megerősített támadóereje. Ez a Telemanus-hadművelet.

Victra elszakad az Ostromtitántól, és nyomul egyre beljebb a Bellona-flottába, arrafelé, ahol anyja vérző napot hordozó hadihajói közelednek. És most jön Victra második nagy meglepetése.

Az anyja átáll, a harc hevében árulja el a Bellonákat, ahogy Victra előre ígérte nekem és a Sakálnak. Az anyja hajóiból több mint kétszáz parazita indul neki a Bellonáknak, méghozzá a flotta szívében. Teljes a káosz.

A Titánjaim az ellenséges főhajón landolnak, hamarosan bolhaként hemzsegnek az Ostromtitán testének minden pontján. Jó szerencsét, Titánok!

Bellona-barát parazitaSuhanók érkeznek a főhajó megsegítésére, hogy kiegyenlítettebb legyen a vérbe és füstbe torkolló közelharc. Közben sárkánySzárnyak cikáznak, igyekeznek leválasztani a Suhanókat, mielőtt még az Ostromtitánba öklendenék katonáikat. Csodásan kecses tánc bontakozik ki, csapás és ellencsapás, és ellencsapásra ellencsapás tánca.

Én meg szágulodok tovább, a pályámat megváltoztatni nem tudom. Jobbra és balra is több ezer Arany és Obszidián társam hasítja az eget felfegyverzett csillagBőrében, és kaptárlövedékekben tucatjával a Szürkék. Emberés Acéleső. Közöttünk Obszidiánokkal és Szürkékkel megrakott gólyák ereszkednek lefelé. Amint földet értünk, és megvetettük a lábunkat, a légió teste is alászáll a csatahajókról, hogy landolván egyesítsük erőinket.

Bármit higgyenek is a Bellonák és szövetségeseik, nem fogják tudni megakadályozni, hogy földet érjünk, mert túlságosan hatalmas a bolygó körüli pálya. Ezért olyan lényeges, hogy ki uralja a városokat. Azok az elszigetelt erődítmények. Csakis úgy foglalhatjuk vissza őket, ha leszállunk az űrből, és becsusszanunk a kétszáz méteres hasadékon, ami a föld felszíne és a védelmi pajzsuk között nyitva áll. De ehhez már a felszínen kell erőink egy részének lenni, hogy ők fogadják a sereget. Több millió ember támadását kell összehangolnunk.

Több száz hídfőállást létesítünk, és akkor kezdődhet az igazi harc. De egyelőre át kell jutnunk a káoszon az űrben, ahol az ellenség már ránk is tüzet nyitott, vadásszák a csillagBőrösöket. Mögöttünk támogatóhajók bontják ki a flakjukat, hogy annak védelmében ne férjen hozzánk az ellenség, Darazsak vigyáznak ránk oldalról. De ellenséges Darazsak átjutnak a sorompón, megsoroznak bennünket. Körülöttem tucatjával halnak, csillagBőrük úgy olvad testükre, mint a papír, amely lángra kap. Hogy gyűlölöm ezt. Ordítani lenne kedvem. Van, aki tényleg üvölt, azokat ki kell kapcsolni a kommunikációs rendszerből.

Nem tehetek semmit, legfeljebb imádkozhatok, hogy én ne haljak meg. És a barátaim se. De mégis kihez imádkozzak? Az Aranyaknak nincsenek isteneik. Nekünk, Vörösöknek ott az Öregember a Völgyben. De ebben az életben nem tud a segítségünkre lenni. Ő csak vár ránk odaát, hogy majd ha odaértünk, jó pásztorként vigyázzon ránk.

Mellkasomban zakatol a szívem. Hiperventilál, ki akar szakadni a bőrömből, a húsomból. Kisfiúnak érzem magam, haza akarok menni. Anyám vérlevesét akarom, keze határozott érintését, azt a szeretethullámot, ami mindig átjárt, ha sikerült mosolyt csalogatni az arcára. Azt a boldogságot akarom érezni, amit akkor, amikor kiderült, hogy Eo engem szeret. Azokra a hideg éjszakákra vágyom, amikor még nem a szerelem uralkodott bennem, hanem a vágy és a mohóság, amikor titokban loptunk csókot egymástól remegő szívvel, mint két kismadár, akik lassan fogják csak fel, hogy akár közös fészket is rakhatnának. Ez az élet jutott elvileg nekem. A család. Az első szerelmek. Nem pedig az atmoszférában süvöltés, ahol a gyilkosokat csak az hajtja, hogy tested élő húsát forró acéllal szórják meg, és utána a barátaiddal is ugyanezt tegyék.

A testem cselekszik, de az elmém elmenekül.

A bolygó egyre dagad, míg végül óriási, felpuffadt gömböcként kitölti az egész látóteremet. Fogalmam sincs, ki van még életben, a kijelzőmön adatok száguldanak. Becsapódunk az atmoszférába, feldübörög a hang. Remegő alakomat színek kavalkádja öleli körül. Harcostársaim körülöttem olyanok, mint valami Húsfaragó veszett fantáziájából előbukkant, égből zuhogó dühödt villámbogarak. Tőlem balra bronzos fénybe burkolózik a katona, háttérben a Nap von köré aurát, mintha miltoni bukott angyalként hullana alá teljes szépségében és haragjában. Soha nem felejtem el a látványt, tudom. Külső páncélburka szikrát hány, ahogy Lucifer hányta le magáról zuhantában a menny tollait, ő is lángtollakat hagy maga után. Aztán rakéta hasítja az eget, és a robbanás halandóvá kereszteli megint.

Ahogy bejutottunk az atmoszférába, a szárazföldi védelmi sortűz rostálja meg sorainkat. Ez az a pillanat, amikor gravCsizmáinkat aktiváljuk, és immár irányíthatjuk röptünket, és mindenki a maga egysége koordinátái felé módosítja az útját. Az ellenséges sárkánySzárnyak lejöttek utánunk az űrből, de itt már nem vagyunk olyan kiszolgáltatottak, mozgékonyan térünk ki előlük, és vadásszuk le őket. Hátulról ugrok rá az egyikre, nyomomban a Vonítók, és beretvámmal kettéhasítom a burkát. Aztán ugrok is tovább, a roncs pedig tehetetlen testként pörög alá a felhők habjain, bele a kék óceánba a mélyben.

De a lenti sortűz felerősödik, a jobbra mellettem repülő Arany is bekapja. Egy Vonító oda, bár pontosan nem tudom, melyik. Aztán a kargépemre pillantok, és már látom is. Daria, a Rémbanya. Ennyi volt. Nem másért áldozta fel magát, nem vonított fel még egyszer utoljára, semmi nemes gesztusra nem maradt ideje, utolsó szóra vagy érzelemre se. A mindvégig hűséges lány, aki fura ketyeréivel olyan transzba tudta ejteni Ravaszpofát és Ragyahátat, nincs többé.

Elkap a páni rémület, és húzok lefelé az előőrsöm maradékával. Már alacsonyan szállunk, a vízfelszín felett, és látjuk a két tengeri hadihajót, amelyek a védelmi tüzet köpik ránk. Sevro két rakétát lő ki rájuk, berobbannak, tucatnyi mikrorakétává, majd még egy robbanással ismét osztódva többtucatnyi rakétaként csapódnak be a célba. A két hadihajó lángcsóvaként süllyed az óceánba.

A háború maga a káosz. Soha nem is volt más. De a technika csak még fokozza a helyzetet. Megváltozik a félelem fókusza. Az Intézetben az emberektől féltem. Attól féltem, amit a Sakál vagy Titusz tehet velem. De ott legalább látja az ember a közelítő halált, és felveheti ellene a harcot. Itt ez a luxus nem adatik meg. A modern háborúban a levegőtől, az árnyaktól, a néma csendtől kell rettegni. Egyszer csak ideér a halál, és még csak észre se veszem.

Hófödte hegyoldalon landolok, forró fémruhám nagy foltban olvasztja meg a havat körülöttem, gőzpamacsok szöknek a magasba. Az egységem is megérkezik, végre valamennyire biztonságban tudhatjuk magunkat a földön. Fémszörnyekből lezúduló meteoremberek vagyunk. Puff, puff, puff. És ködöt von körénk a háború.

– Földet értünk – üvöltöm a rendszerbe.

Sevro térdre esik, felcsapja a sisakját, és a hóba rókázik. Mások is követik a példáját. A csúf Ravaszpofa fájdalmasan kapkod levegő után, Ragyahát markolja meg a vállát. Bohóc emelkedik óvón föléjük, vörösre festett kakastaréja oldalra lapul a fején. Rémbanya nincs többé. Nem gondoltam, hogy ilyen lesz. Azt hittem, megmerítkeztem már a borzalomban. Pedig dehogy. Az elmúlt egy percben többen haltak meg, mint eddigi életem során összesen. Lorn háború iránti rettegése felágaskodik bennem is.

Ez a háború. A káosz, a szerencse és a halál.

Sevro biccent felém, miközben a hányást törölgeti a szájáról. Jupiter segíti fel, és Sevro hagyja. Musztáng jelét keresem a sisakom adatGépén. Életben van, a fő csapattesttel, de nagyon elszakadtunk egymástól. Velem tucatnyi Arany és vagy negyven speciálisan kiképzett Obszidián van, csúcstechfelszerelésben.

– Le a külsőt – utasítom az Obszidiánokat. – Omega, fedezz.

Megszabadulunk a nehézkes külső hőPáncéltól, hogy a mozgékonyabb alsó páncélzatban induljunk előre. Mindenkit utasítok, hogy a sisakját húzza a fejére, és a baráti arcok helyét démoni és állati maszkok foglalják el.

Azért megvan a szépsége a pillanatnak. Az a félpillanatnyi összebiccentés Aranyak és Obszidiánok között, hogy mielőtt mindenki tenné a dolgát, a bajtársiasság bátorságot öntsön belénk, védburkot vonjon körénk… olyan ez, mint a bányában is volt.

Sevrót és a Vonítókat magam köré gyűjtöm. Ragnar elvált a saját egységétől, árnyként követ. A bolygó fényes oldalán landoltunk. Felettünk, ahogy a következő hullám csillagBőrös belép az atmoszférába, mintha meteorzápor hullana az égből. Fekete füstfarkat húznak maguk után a tűzmarta kék égen. A felszínről még mindig lövik a rajokat a légvédelem ágyúi, de ahogy az űrből vagy a hozzánk hasonló egységek innen a felszínről kilövik őket, a tűz egyre ritkásabb. De az egységem háromszáz kilométernyire van onnan, ahol lennie kéne. Ez meg hogy történhetett?

Musztángot szólítom. Ő ötven kilométerrel közelebb van a célponthoz, egy másik hegyen, vagy négyszáz emberével.

– Úgy fest, mi vagyunk a főhülyék – morogja Sevro.

Lemegyünk a domboldalon, nem repülünk, hanem csúszunk. Az Akadémián megtanultunk úgy siklani, mintha lapos kövön szánkáznánk a víz felszínén. Repülhetnénk is, de úgy kiszolgáltatnánk magunkat a rakétalövedékeknek és a légelhárításnak, az ellenséges vadászcsapatokról nem is beszélve. Inkább felugrunk a levegőbe, aztán a gravCsizmával befékezve ereszkedünk vissza a zuhanásból.

Egy közeli csúcsról így is lőni kezdenek ránk. Sevro és az övéi elintézik, ezer méter mély szakadékok felett vetődnek át, meredek sziklafalakon kapaszkodnak fel. Mi közben Ragnarral nyomulunk előre. Tompa puffanás rázza meg a hegyláncot, ahogy mögöttünk elintézik a rakétakilövőt. Nemsokára fel is zárkóznak hozzánk a Vonítók. Egy sziklaperemen ülünk, onnan kémlelünk át az alacsonyan gyülekező fellegeken. Tőlünk balra, úgy húsz kilométernyire a Hőóceán partján Thessalonica fehér mészkőfala magasodik. Tactus otthona. Átjár a szomorúság.

Észak felé tartunk. A tornyokat lassan elnyeli a távol, már csak fémes csillogás a bizarrul csendes víztükör előtt. A távolban robbanás morajlik. Páncélos vállamon kéz súlyát érzem.

– Pont, mint miután bevettük az Olümposzt – vigyorog rám Sevro, ahogy egy újabb sziklaoromról nézünk le az alattunk megnyíló síkra.

– Azt leszámítva, hogy most mindenkinek van gravCsizmája – felelem, és ellenőrzöm a koordinátáinkat a sisakom kijelzőjén.

Fölöttünk folytatódik a megszállás, egyre ritkásabb az ellenséges tűzválasz. De egy bennünket is megtalál. A repülő a felhők közül hörög fel, sortüze megrágja a sziklát körülöttünk. Behúzódunk egy hasadékba. Felporlik körülöttünk a hó, aztán a következő pillanatban szikladarab hasad le a fejünk fölött, és éppen a lábamra zuhan. A földhöz szegez. Kavics és Bohóc a saját testével fedez.

– Ragnar, intézd el! – üvöltöm.

Azt nem látom, mit csinál, csak azt, ahogy a repülő iszonyatos hörgéssel, kőként zuhan le a mélybe, füstcsíkot húzva maga után.

– A lábad!? – kérdi eszelősen Sevro.

Lerángatják rólam a fél sziklafalat, közben csak úgy nyöszörög a sok felszerelés.

– Működik.

Leereszkedünk az egyenetlen marsi síkra. Balra tőlünk hozzánk hasonló nehézgyalogsági egység masíroz, a beazonosítás szerint a mieink. Jobbra viszont, valamivel távolabb, úgy harminc kilométernyire, a szubtrópusi fennsík tövénél Bellona-oszlop siklik előre, lehetnek vagy háromszázan.

– Feltörték valamelyik kommunikációs láncunkat – küld le az űrből egy Zöldünk új azonosító jelet. – Rád vadásznak, Ikarosz – nevez a második hívónevemen.

– Na, majd most kiderül, ki a nyerő – mondom magvasan.

Sevro nyomkövető lézert irányít rájuk, de ők is éppen ebben mesterkednek. Ahogy meglátjuk előttünk a légyként köröző lézerpontocskákat, már szóródunk is szét. Sevróval együtt repülünk, de közben már zuhog is a többiekre két irányból a totális sortűz. Sevro beazonosít fölöttünk egy drónt, ami rajlövedéket irányít ránk. Bejelöli, és valahonnan Thessalonica közeléből már ki is lövik rakétával, hogy csak kékes csík marad belőle a horizonton. Tűzvirágként ragyog fel még utoljára, és vége. A csúcstechháború multitébolya.

Musztáng koordinátái felé tartunk, műszereinkkel és persze a puszta szemünkkel is lankadatlanul figyelünk, hogy kiszúrjuk a hegyekből ránk leső halálosztókat. A síkon is osonnak, a gyermektengerek hullámai közt lesnek, és a magasba törő istenFák lombjaiból sasolnak.

Messze balra hatalmas tó, jobbra pedig olyan komótosan emelkedő vulkán, hogy inkább csak hóbuckának nevezném. A hegygerinc fölé emelkedem, hogy jobban rálássak a környezetünkre. A kargépemen topográfiai adatok cikáznak, ahogy a jelet küldő drónjainkat kilövik, majd újakkal helyettesítjük megint.

Bent a páncélomban nagy a csend. Még a körülöttem fütyülő szelet se hallom, pedig fütyül, hiszen magasan vagyok. A távoli tó felől a Marson oly nagyon jellegzetes, drámai viharfelhőtömb közeleg. Ahogy elér a hegyek lábához, zuhogni kezd az eső belőle az alant húzódó erdőségekre, villámok cikáznak az égen, és a hegycsúcsokon hó kavarog a viharban.

Az egyik közeli csúcson mozgást látok. Az utolsó pillanatban visszafogom a kezemet, és nem tüzelek: nem Bellona az, hanem egy húsfaragott szörnyeteg. Ráközelítek: egy griffmadár áll a sziklaperem alá rakott fészkén, és ámulva figyeli a völgyben repkedő embereket. Micsoda világot építettek ide az Aranyak!

A következő csúcson bevárom az embereimet, csekkoljuk a csillagBőrünk energiaellátását. Egész napra nem lesz elég. Musztáng egységei egész hóvihart kavarva landolnak körülöttünk, így már négyszáz fővel erősebb a különítményünk. Összepacsizunk.

– Ikarosz? – recseg egy hang a fülembe. – Veszed az adást, Ikarosz?

– Veszem, Roque. Mi az ábra?

– Sürgős… Ikarosz… veszed… – felettünk villám hasítja az eget, Roque belevész a semmibe. Mindkét oldal zavarókütyüi kavarják össze az étert. – Dar… esz… Égeá…

– Roque? Roque! – kezdek aggódni. Tudom, hogy mi a terv odafentre, de a hangja elég nyugtalanító. – Beszart a kommunikáció – szólok oda Musztángnak.

– A helyi frekvenciával nincs gond. Csak a zavarók meg a vihar kavar be – mondja, és sisakját áztatja az eső.

– Afölé kell feltolni a seggedet, ha dumálni akartok – mutat felfelé Sevro. Egy hajóba csap bele épp a villám. A rendszere egy pillanatra leáll, és mielőtt még visszakapcsolna a vészrendszer, zuhanni kezd, és beleszáguld egy alatta elhaladó sárkánySzárnyba.

– A vérveretes pokolba – szitkozódom, aztán utasítom Jupitert és Ragnart, hogy nyomuljunk előre a hegyek mentén, hogy az északi völgyben csatlakozhassunk Szürke főcsapattestünkhöz. Míg a Bellonák megtévesztésére más városokat veszünk ostrom alá, nekem Égeában van dolgom. Falaira millió embert viszek magammal. A Pecsétesem nyitott tenyerét emelve tiszteleg, majd Jupiterrel leveti magát a hegyoldalon, utánuk vagy száz Obszidián harcos nyomul.

Musztáng és Sevro lent várnak ránk, amíg testőreimmel felrepülök a villámló felhők fölé. Ott végre nagyjából békés körülményeket találok, és kapcsolatba lépek Roque-kal.

– Ikarosz! – üvölti a fülembe. – Itt van. Nem a Lunán, és nem is a Társadalom főflottáján. Most derült ki. Kavax emberei Pretoriánusokkal futottak össze az Öldökkölykön. Mert itt van! A flottája nélkül érkezett nagy titokban, de elkaptuk.

– Lassíts, Roque. Miről beszélsz?

– Hogy az Uralkodó a Marson van, Darrow. A hajója beszorult Égea pajzsa mögé. Csapdába esett.

– Hisz ezt már tudom, Roque. Ezért megyek Égeába.

39

A fal tövében

Nem kérdi, honnan tudom. Később majd elmondom, hogy azért hagytam Aját menekülni az Europáról, hogy nyomon követhessük a bombáim sugárzása révén, és így láthassuk az Uralkodó mozgását. Aja a kedvese gyilkosa, magától értetődő, hogy amint lehet, keresni fogja. Csak Musztángot és Sevrót avattam be, nem kockáztathattam meg, hogy elterjedjen a pletyka, és Roque egyébként is olyan furcsán viselkedett az utóbbi időben.

Nem szól egy szót se, csak megszakítja az adást.

Az előőrsünk, Ragnar és az emberei már rég aláereszkedtek a völgybe. Látom, ahogy a csapatszállítóink dagadt hajói ereszkednek, majd eltűnnek a Valles Marineris irányában. Az űrből a Kékjeink tűz alá vették már Égeát. A sortűz annyira átforrósítja a pajzsot, hogy a végén opálosan lüktet. Mi pedig északról és délről érkezünk majd a hosszú völgyeken át, a felszínen, kihasználva a kétszáz méteres hasadékot, amelyet a pajzsnak tartania kell a földtől, nehogy szeizmikus zavarokat idézzen elő.

Testőreimmel visszaugrunk a hegytetőre, azután Sevróval és Musztánggal haladunk tovább, lezúgunk a hegyoldalon az alacsonyabb domborulatokra, mögöttünk lángot vet a talaj.

A háború kulcsfigurája az Uralkodó. Vele összezúzhatjuk a Társadalmat, hogy Arész Fiai végre felemelkedhessenek. Ha Octaviát elfogtuk, a Társadalom összezavarodik, hogy létezik-e egyáltalán a trónján ülő Uralkodója nélkül. Szenátorok és Kormányzók igyekeznek majd megkaparintani a hatalmat. Tucatnyi helyi háború tör majd ki, megosztva így az egységet és az emberanyagot. Alattunk a széles völgyben szépségesen burjánzik az élet – patakok táplálta tavak, derékig érő zöld fű, virágzó fák és erdők, és a kilométer magas falakon a meredekség dacára is megélő fenséges oszlopos borókák. És fent a magasban a hatalmas lebegő hegy, az Olümposz. Megpillantom a némaságba burkolózó kastélyokat, a fák között legelésző szarvasokat. De a széles folyók mentén nem látok egy fia diákot sem, nincsenek fegyveres fiúk és lányok sehol. Csak az emlékek és a sáros föld. A diákokat már rég begyűjtötték. Milyen bizarr lehetett: középkori fegyverzetben küzdöttek a túlélésért, aztán egyszer csak jöttek értük a hajók, hogy elmenekítsék őket az űrből alászálló megszállók elől.

A lebegő Olümposz egyik fehér tornyánál találkozunk össze Ragnarral és Jupiterrel. Odabenn a csarnokokban és kinn, a hegy oldalában hullák hevernek.

– Ebből is katonai bázist csináltak – fogad bennünket vidám képpel Jupiter. – De a Pecsétesednek nem tetszett a felfuvalkodottságuk. Nekem viszont egyre jobban tetszik őszörnyetegsége!

Az embereim megszállják a Valles Marinerisnek azt a részét, ahol az Intézet van, Égeától messze keletre, a tágas és gigantikus kanyon felső szakaszán. Az egyik ablakból figyelem, ahogy szállítóhajóinkkal alig fél óra alatt több mint háromszázezer emberem érkezik meg a régi csatatereinkre. Ahogy a hangárok rámpája kinyílik, mindig Arany lép ki elsőnek: ez a szokás, ellenséges földet mindig Arany láb tapodjon először.

– Semmi ellenállás – mondom halkan, miközben felnyitom a csillagBőröm sisakját, és gondterhelten pillantok Musztángra.

– Minél inkább beássuk magunkat, annál nehezebben fognak kigyomlálni bennünket – söpri félre a szeme elé lógó tincset. – Mire várhatnak?

– Gondolom arra, hogy jól egybegyűljünk, és úgy egyszerre taposhatnak szét mindannyiunkat – veti fel Sevro. – Atom?

– Buta gyerkőcök – kutatja át az egyik hulla zsebeit Jupiter. – Ezért vannak a Szürkéink. Majd őket eltapossák, és mi könnyebben csusszanunk előre.

– Semmi atom – ereszti el a füle mellett Musztáng. – Azt a szenzoraink már rég jelezték volna – néz ki ő is az ablakon a messzeségbe. – Azért várnak, mert nincs elég emberük, hogy a völgyben megállíthassanak bennünket. Vagy erre nem számítottak, amit nehezen hiszek. Vagy túl sok embert csoportosítottak át, hogy Lornt megállítsák. Vagy a völgyben állítottak csapdát. Vagy a Citadella körül. Vagy előttünk, ahogy elindulunk.

Gépként zakatol az agya.

– Csapda – mondja végül. – De túlságosan is arra hagyatkoznak, és bevárnak bennünket, hogy belesétáljunk, míg ők átszervezik az embereiket és az utánpótlást – horkan fel megvetően. – A Maginot-vonal óta tudjuk, hogy a statikus védelem masszívan mozgó megtámogatottság nélkül nem ér semmit.

– Csakhogy azt tudják, hogy nem akarjuk elpusztítani se a várost, se a lakosságát – vetem ellen.

– Azt tudják – vizsgálgatja a kargépén a térképet Musztáng. – Ami nagyban lecsökkenti taktikai rugalmasságunkat.

– Sokkal egyszerűbb a totális háború – morogja Jupiter. – Zsírozzák ki a Szürke hullák az utunkat, törjünk előre, és bombázzuk porig a városfalat. Már benn is vagyunk.

– Egy várost egy nap alatt könnyűszerrel lerombolsz, de ötven év kell, mire nagy izzadsággal újraépíted – csattan fel Musztáng. – Vagy érdekelt vagy a lehetséges rekonstrukciós munkálatokban?

– Úgy nézek én ki, mint egy kőműves? – háborog Jupiter.

– Az Égeába vezető völgy átlagosan nyolcvan kilométer széles, a fal mindkét oldalán hét kilométer magas. Csupa legelő és szántó, ami a várost táplálja. Persze ha volt rá idejük, a Bellonák nagy valószínűséggel aláaknázták. Mondjuk nem szóltunk előre, hogy jövünk.

Lehetett rá idejük?

Musztáng félrevon, és ahogy megyek vele, még látom, ahogy a többiek a szemüket forgatják. A szellős folyosók és termek a régi győzelmünkre emlékeztethetnének, és én mégis gyászosan érzem magam. Utálok itt lenni. Olyan sok emlék köt ide. Sok elvesztett jó barát, fut át az agyamon, ahogy a Minerva erődje mellett látok landolni egy Szürke hajót. Éppen ott vívtam Paxszal a párbajt.

– Nyolcvan kilométernyire van a fal – mondja Musztáng. – Csináljuk, ahogy elterveztük. Attól, hogy nem estek egyből nekünk, ahogy leszálltunk, még nem biztos, hogy olyan nagy cselvetéssel készülnek ellenünk – folytatja, majd a bizonytalanságomat látva, még megtoldja: – Apám és az Uralkodó miatt jöttünk. Nem késlekedhetünk.

– Félsz, hogy Lorn végez vele, ha ő tör be a városba először, dél felől – hibázok rá. – Igazam van?

– Te is ismered a múltjukat.

– Igen, ismerem.

– És gondolod, Lorn nem intézi el kedve szerint a régi viszályt, ha alkalma adódik?

– Lorn nem gyilkos.

– Nem, csak az olyanokkal végez, akik megérdemlik. Mint Tactus. És az apám. Igyekeznünk kell. És el kell mondanod a többieknek is, hogy itt az Uralkodó.

– Roque rájött. Pretoriánusok voltak az Öldökkölykön.

Visszatérünk a kis haditanácshoz, és előállok a hírrel:

– Azt mind tudjátok, hogy Augustusért jöttünk. De ez még nem minden. Van még egy oka annak, hogy Égea ellen vonulunk. Itt van az Uralkodó.

– Nem kamu? – motyogja Bohóc.

– A vérveretes fenébe! – vakargatja a fejét Ragyahát.

– Itt, a Citadellában? – kérdi Kavics, és izgatottan böködi meg térdével az elkomorodó Kórót.

– Minden valószínűség szerint. Legalábbis Aját idáig követtük. Amikor az Europán rajtuk ütöttünk, sugárszennyezés került rá a bombából. A többi támadást csak elterelő hadműveletként végezzük, hogy kénytelenek legyenek megosztani erőiket több város között, és bevehessük Égea falait, foglyul ejtve az Uralkodót, mielőtt még a Hamu Hercege megérkezne a felmentő sereggel – magyarázom. De ez persze csakis akkor lehetséges, ha a Fiak Arész ígéretéhez híven elvégezték a feladatukat, és nem kell átverekednünk magunkat százezer állig felfegyverkezett férfin és nőn, hogy átjussunk a falon.

– Cassius is a városban van? – kérdi Sevro.

– Úgy gondoljuk, igen – biccent Musztáng.

Sevro szélesen elmosolyodik.

– Ha esetleg Cassiusba botlanátok, ne keveredjetek harcba vele. Se Karnusszal, se Ajával – figyelmeztetem őket.

– Fussunk el talán? – kérdi sértetten Bohóc.

– Élve kelletek nekem – mosolygok. – Mert a lényeg az Uralkodó, ne fecséreljétek az erőtöket bosszúra, ne térítsen el benneteket a büszkeség. Ha az Uralkodót elfogjuk, barátaim, mi leszünk az új erő a Naprendszerben.

A Vonítók farkasvigyorral néznek össze. Sevro kihúzza magát.

– Akkor mit vakargatjuk itt a valagunkat? – kérdi.

– Magam se fogalmazhattam volna ékesebben.

Fejünk felett sárkánySzárnyaink repdesnek, hogy megtisztítsák előttünk az utat.

Teljes csapattestünkkel menetelünk előre a zölden kanyargó kanyonban. Nincs vánszorgás, sietünk. A gyorsmotorosok persze jobban haladnak, mint a csillagBőrösök, és a homokfutón száguldó Szürkék is előremennek a sárkánySzárnyas egységekhez meg a nehézfegyverzettel felszerelt csapatszállítókhoz, amelyekből a fal közelében kerül majd ki a gyalogság java. Villanások jelzik, hogy valaki aknára futott, vagy épp az aknakeresők végzik a munkájukat. Egyelőre bármelyik verzió lehetséges. A kanyon kezd összeszűkülni, így egyre közelebb magasodnak fölénk a zöldellő sziklafalak a szoros két oldalán, ameddig a szem ellát. Gigantikus és felfoghatatlan látvány, mintha embernél sokkal nagyobb élőlényeknek jött volna létre. Olyan hatalmas a tér, hogy nem is látom a teljes haderőt, csak a lándzsák hegyét. A gyorsan haladó Szürkék után jövünk mi, a felszín felett sikló, rettenthetetlen, fekete csillagBőrös lovagok garmadája. Egyre jobban zuhog. Mögöttünk dübörögnek a harci járművek, érkezik a már kirakodott gyalogság a légpárnásokon, amelyek egy századot is elvisznek a hasukban. A faltól egy kilométerre szállnak majd ki belőlük. És a déli oldalon Lornék is így vonulnak csatasorba.

– Drónok! – kiáltja Sevro a mikrofonjába.

A kanyon keleti falának meredélyéről, egy kisebb lerakatról acélfelleg emelkedik fel és indul meg felénk. A Vonítók már le is csapnak a fenyegetésre, puskáik a levegőt lyuggatják. De annyi elér bennünket, hogy egy egységnyi repülő Obszidiánt kilőjenek a magasban. Mire földre zuhannak, felismerhetetlenné torzul a hullájuk. Már kisebb települések, épületek, nyaralók, üdülőtelepek, gazdasági épületek, magtárak felett haladunk. Aztán egy tó, amelynek tükrében a villámlás villogásában megláthatjuk magunkat, ahogy sötét árnyakként suhanunk tova.

Már látom a védfalat, vasfüggönyként zuhan alá a horizonton. Kilencven kilométer hosszú, lezárja a teljes kanyont, magassága pedig közel kétszáz méter, súrolja a magasban feszülő védőpajzs alját. Csak a tavak és a folyók jutnak át rajta, pontosabban alatta, de ott sűrű duroacélrács gátolja a bejutást. Hogy azon átfúrjuk magunkat, ahhoz legalább száz ember tízórányi munkája kellene.

A legtöbb városnak persze nincs ilyen masszív védfala, az drága mulatság lenne. Csak Égea és Korintosz a kivételek. Mondjuk eljuthattunk volna a városba a Mars felszíne alatt is, a bányák alagútjain, mert minden bányatelep összeköttetésben áll a terület városával, de a bányákat el akartam kerülni. Néhány hadicselt nem árt tartogatni. És példát is kell mutatnom.

Az efféle támadások legfőbb ereje a gyorsaság. Sok példát láttam rá a történelemben. Vad, őrült lépéseket. A mozdulatlan dolgokkal szemben mindig a technológia a nyerő, már ha az ostromlók nem fogynak ki eltökéltségükből és ellátmányukból. Valaha régen a kastélyokat, erődöket szinte képtelenség volt rohammal bevenni, már ha rendes védelemmel bírtak. És kerülni akarták a túlzott emberveszteséget, a pürrhoszi győzelmet. Ezért általában az történt, hogy a támadó hadsereg tábort vert az ostromlott vár tövében, és kiéheztette a védőket, míg azok kénytelen-kelletlen megadták magukat. De most az ilyen hosszú távú projektekhez nincs már türelme senkinek.

Égeában húszmillióan élnek, de közülük nem sokat érdekelhet, hogy ma melyik fél győzedelmeskedik. A többség életére nézve nincs különbség, hogy Bellonák vagy Augustusok uralkodnak-e. A Rezeknek és az Ezüstöknek persze nem mindegy, de a Vörösek, Barnák, Rózsaszínek ugyanazt kapják mind a két erőtől: láncokat.

Ahogy látják az égen gyülekező hajókat, hallják a robbanásokat, majd összegyűlnek és meghúzzák magukat a szűkös, közös tereikben és együtt rettegnek az arctalan martalócoktól. Az emberiség hajnala óta erőszak, rablás, fosztogatás és részeg hőzöngés kapcsolódik a városok bevételéhez. A Páratlan Sebhelyesek persze nem vesznek részt az efféle ízléstelen vadulásokban, nem sok hasznot hozna nekik. De az Aranyak hitvallása, hogy ha egy várost meghódítanak, akkor nemcsak a falak és a házak lesznek az övék, hanem a lakosság is. És ha erős voltál, leszüretelheted a hódítás gyümölcseit. Akadnak, akik megkímélik a lakosságot. Mások a vadak elé vetik, és a Szürke meg Obszidián hordák véráldozatát azzal hálálják meg, hogy szabad a vásár.

Ha meg tudom védeni Égea városát, ha látják, hogy léteznek nemesebb lelkű emberek is, akkor talán elnyerhetem az égeaiak szívét. Az enyém lesz, és megóvhatom. És a lakók is éppúgy fognak szeretni, mint a seregem katonái. De ehhez előbb fel kell törnöm.

A hatalmas védfalon mindenfelé tűz veri az acélt. A sima, szürke felület itt is, ott is vörösen kivirágzik egy-egy kurta pillanatra. Tőlünk jobbra és balra is elterelő támadásokat indítunk. A sárkánySzárnyak kifelé húzódva sorozzák megállás nélkül a falat, de a védbástyákból is viszonozzák a tüzet, hogy kis híján beszakad a dobhártyám a folyamatos robajtól. Legszívesebben Musztáng kezét szorongatnám. De megelégszem egy biccentésével, ami hangyányit enyhít is a rémületemen.

A harci páncélos Szürkék végtelen sorokban, pajzsos hangyákként iramodnak előre. Rakétatámadást indítunk, hogy a védőket megtizedeljük. Annyi minden történik egyszerre, hogy az ember agya fel sem fogja rendesen, ahogy odafenn az űrben se birkózott meg a látvánnyal. Csapás és ellencsapás mindenütt, több rétegben. Csak itt nem hangtalanul.

Aknák robbannak az egységeink alatt, a falakról száz méter magasan Bellona-halálbrigádok repülnek ki gyilkolni, lobog a zászló, csillog az aranyvért. A pajzsuk megremeg, ahogy a tűzerőnk roham alá veszi őket. És akkor megpillantok egy sasos zászlót a sok Bellona-holmi között, lódulnék is neki, mert nyilván Cassius az. Musztáng viszont elkapja a karomat.

– A terv! – emlékeztet, és a folyó felé int. – Ne akarjunk idekinn elpusztulni. Kövessük a tervet.

Nehéz ebben a kavarodásban bármit is észben tartani. Pedig csakis a folyó számít, és hogy az éj leple alatt elvégezték-e a Fiak, amit ígértek. Mert a folyó száz méter szélesen kanyarog át a fal alatt, és még annál is mélyebben. Máris hullák lebegnek a színén.

Belegázolok a vízbe. Az áramlat lelassítja az első néhány lépésemet, utána viszont sodorni kezd, hajt előre. Halak szélednek szét. De a hidegét nem érzem. A Vonítók élő torpedókként kísérnek. És jön Ragnar is az Obszidiánjaival. Meg Jupiter. Musztáng van hozzám a legközelebb. Ahogy a felkavart sár lassan elül, a műszerek is megtalálják Arész ajándékát.

Ott! Száz méter mélyen látom. Ha a Vörösek értenek valamihez, hát az az ásás. Egész éjjel azon dolgoztak, hogy a várost védő fal alatt elkészüljön az átjáró. Az embereim azt hiszik majd, hogy egy elit vérebalakulat végezte el nagy titokban az előkészítő munkát, ők vágták át a masszív rácsot és ők hatástalanították a vészjelző berendezéseket.

– Még egy nagy ugrás a mélybe – mormolom, mintha Victra, Roque vagy Tactus hallhatna. Aktiválom a gravCsizmámat, és elindulok.

Elég keskeny átjáró, lenn a folyómeder alján. Kettesével férünk át rajta. Ezért a legjobb harcosommal megyek előre, Ragnarral. Közben a fülemben dübörög a fenti csata zaja, vesztésre állunk.

Együtt haladunk át az alagúton Ragnarral, mert félig-meddig számítottam valamilyen Bellona-cselvetésre, -csapdára. De a Fiak remek munkát végeztek. A fal túloldalán, még mindig a mélyben várjuk be a többieket: Sevrót, Musztángot, a Vonítókat, mindösszesen úgy ötven Aranyat és háromszor annyi Obszidiánt és Szürkét.

– Mindenki tudja a dolgát – szólok bele a mikrofonomba, amikor összegyűltünk.

Sevro pacsizik a páncélÖklével, Musztáng is. Ragnar a mellkasát döngeti a szíve fölött. Jupiter beleásít a mikrofonjába. Bohóc, Kavics és Kóró a Vonítókat húzzák, kavarog körülöttük az iszap. Múlnak a másodpercek. A beretvám a karomra tekerve, bal kezemben impulzusÖköl. A szívem dobol, a Pegazusom hidegen pihen a mellemen. Odafentről a káosz hangzavara. Pokolfúró kezem ökölbe szorul, lehunyom a szemem. Sevro felküld egy szondát, hogy lássuk, biztonságos-e a part odafenn.

Az Uralkodóért jöttem.

Ragnar a kapukat fogja kitárni.

Musztáng a pajzsot semlegesíti, hogy Roque utánpótlást küldhessen egyenesen a városba, már az ostrom alatt. Utálom, hogy külön kell vállnunk, de másra nem bízhatom ezt a feladatot.

Bizalom. Bíznom kell benne, hogy túléli, bíznom kell az Obszidiánjaiban, hogy megvédik, és hogy képes vigyázni magára. Nehéz a szívem, lehúzza a rettegés, hogy soha nem látom viszont. Olyan, mintha már most elnyelte volna a sötét. Ha meghal, úgy hal meg, hogy hazugságban hagytam. Megfogadom, hogy ha ezt túléljük, elmondom neki az igazat. Ennyit megérdemel.

Maradj életben! Maradjatok életben, mind! Mindenki élje ezt túl.

Musztáng már indul is lefelé a folyón, vagy egy kilométert halad előre a mélyén, míg a parkhoz nem ér, ahol a generátorok vannak. Nézek utána, és keresnék valami kapaszkodót, valakit, akihez imádkozhatnék. Apám itt van velem. És Eo is. A szívem minden dobbanásában érzem őket.

Lehunyom a szemem.

Sevro begyűjti a szondát, amelyet az előbb küldött fel, és közli, hogy minden rendben, csak egy kislány játszik a sárban a parton.

– Egymásért harcolunk – mondom a társaimnak. – Utánam!

Beindítjuk a gravCsizmákat, és hasítjuk felfelé a vizet, iszapos szörnyekként törjük át a felszínt, fekete, vizes csillagBőrben lebegünk a sáros part felett, amely alaposan elázott, mielőtt még felvonták volna a város fölé a pajzsot. Alattunk egy szem Barna lányka ácsorog bokáig a sárban, csak nézem a fertelmes, fekete sisakom mögül. Miért nem a családjával lapul meg valahol? Mit keres idekinn egy ostromlott városban? Ez nagyon nem stimmel.

Amikor megpillant bennünket, a kosarából előkap egy kis gömböt. Villám hasítja keresztbe az eget. Legszebb kis ruhájának alja már sáros, még barnább, mint eredetileg.

– Lődd le – ordítja Sevro.

Félrecsapom a kezét, így a lövedék egy fát robbant ketté. És ahogy a magasba pillantok, fel, a fejünk fölé, a fal magasában, messze túl a szonda és a kislány kezében szorongatott EMP-gránát hatáskörén Bellona Lovagok és Obszidián kíséretük húzódik meg. És várnak.

A lány kibiztosítja a gránátot.

És mi elkezdünk meghalni.

Negyedik rész

Romok

Hiába emelkedsz a magasba, soha nem mosod le magadról a sarat.

Karnus au Bellona

40

Sár

Az EMP felrobban, olyan, mintha egy óriásgyereket böködnének meg tűvel, mire az felnyögne. Az elektromágnes kinyírja a teljes elektronikánkat. A gravCsizmánk leáll, besül a csillagBőrök szinapszisa, és a súlyos fémburkot magával ragadja a gravitáció. Lezuhanunk. A legtöbben a folyópartra, a sárba. Én a folyóba. És merülök. Merülök, a fülem bedugul, de nem állok meg, míg el nem érem az iszapos folyómedret. A becsapódástól összerogynak alattam a lábaim, és hanyatt dőlök. Nem látok senkit, csak a vízfelszín fölött mozgó árnyakat, elmaszatolt alakokat követem, de túlságosan is mélyen vagyok, hogy bármit is rendesen kivehessek. Csak a vízbe szivárgó vért. Meg a néha gyorsan elsüllyedő testeket a villámlásban.

Moccanni sem tudok, a csillagBőr ahhoz túl nehéz. Csak fekszem a hátamon az iszapos sárban, mint egy behemót teknőc. Összezavarodtam. És egyre jobban félek. Minden olyan gyorsan történt, és még oldalra se tudok pillantani, hogy lássam, vannak-e mások is körülöttem. A mikrofonom is behalt. De ha működne, akkor is csak a fentiek halálhörgését hallanám.

Az űrből hozott le a csillagBőr, egyszemélyes tutajként úsztam benne át a végtelen fekete semmin. És most a koporsóm lesz.

A szívem kalapál, üvölteni akarok.

Hiperventilálok. Pánik feszíti a mellkasomat, levegőt akarok, hátha abból erőt nyerhetnék és mozdulhatnék. Lassíts. Lassíts, és gondolkodj. Gondolkodj! Két test süllyed mellém ólomnehezen. Vércsíkot húznak maguk után. A halálban nincs semmi könnyed vagy kecses. És amikor majd végeznek a fent ragadtakkal a gyilkosok, lejönnek értünk is. Bár, ugyan minek jönnének? Úgyis elfogy a levegőnk. Lassabban lélegzem, mert a légtisztító se működik már, véges az oxigénkészletem.

Cassius tudott a tervemről. Csakis ő lehetett. Vagy talán elárult valaki?

Csak a Fiak, Sevro és Musztáng tudott róla, de egyikük se köphetett. Egyszerűen kitalálta a gondolataimat. A szaros görény. Ha meg tudnám adni magam, most megtenném, hogy mentsem az enyéim életét. De nem működik a mikrofonom.

Próbálok rángatózni, hátha át tudnék fordulni a hátamról, de mélyen beleragadtam a sárba, a ruhám vagy tonnányit nyom. Képtelen vagyok megemelni, levenni. Ahhoz működnie kellene. Feltámaszkodnék, de nem megy. Musztáng legalább megúszta. Legalábbis remélem. Tudni fogja valahogy, hogy minket elkaptak?

Sevrót keresem, Ragnart meg a Vonítókat. De csak sötét körvonalakat látok, elmosódott, mozdulatlan alakokat. Szédülök. Lassítsd már le a szarveretes légzésedet! Most. És gondolkodj. Nem fognak azzal vesződni, hogy egyenként végezzenek velünk idelenn. Itt fogok meghalni a folyó mélyén, és csak bámulok felfelé a világosba, a felszínre, míg a barátaim egyenként fulladnak meg körülöttem. Együtt vagyunk. És olyan végtelenül egyedül. Sevro. Ragnar. Kavics. Kóró. Bohóc. Halottak mind. Vagy haldokolnak. Ugyanazt látják, amit én. Vagy éppen a sárban fekszenek bénán odafenn, míg a Bellonák dölyfösen körbejárnak, és lemészárolják a védtelenségbe merevedett testüket. Sírni tudnék a tehetetlenségtől.

Elég. Csinálj hát valamit. Mozdulj.

„Hiába emelkedsz a magasba, soha nem mosod le magadról a sarat.” Karnus szavai visszhangoznak az agyamban.

Harmadszor hagynak a sárban megalázottan meghalni. A fogaimat csikorgatom, míg a végén lepattogzik a zománc, de minden erőmet megfeszítve lassan kiemelem a jobb karomat a sárból. Kínkeserves küzdelemmel kicuppantom az iszapból. De többre így sem jutok. A hátamról nem fogok tudni feltápászkodni, ahhoz túl nehéz a csillagBőr, túlságosan is belesüppedtem. És akkor támad egy ötletem. Az elektromágneses robbanás ugyan kisütött mindent, ami elektromos, de a döglött ruhapáncél alatt a karomon még mindig ott van a beretvám, az nem döglött be.

Egy végtagodba kerül, de az életed mented meg vele, mondták az öregek, amikor megkaptam életem első parittyaPengéjét a bányában. A megváltáshoz áldozat kell. A beretvát kémiai impulzus aktiválja. A kapcsolója az akaratomra reagál, és kiegyenesíti a feltekeredett pengét. A karom körül… gyorsnak kell lennem.

Mély levegő, lehunyom a szemem, és kitapogatom a nyelet. A tűzlángoknál is gyorsabbnak kell lennem. A lándzsaviperánál is. Bekapcsolom.

A beretva megfeszül, úgy nyesi át a fémet, mint kés a vajat.

Lekapcsolom. Csak az izmot vágta át, a csontot nem. Üvöltök fájdalmamban. A beáramló víz hűsíti az égő fájdalmat.

És akkor még jobban megrémülök. Víz. Épp felvágtam a ruhámat, megnyitottam a víznek az utat. Ezt a baromságot! Nem kell sok, hogy azt a kevéske levegőt is kiszorítsa, ami eddig még bent volt. Már most a nyakamat nyaldossa. Egy percem van, esetleg kettő vagy három. És megfulladok. Kirángatom a véres jobb karomat a fémroncsból, és a beretva úgy lebeg a vízben, mint egy polip csápja. Megint aktiválom, és a megmerevedett, sarló alakú nagy horoggal a másik karomon kezdek dolgozni.

Alig maradt már levegőm, csillagok vibrálnak a szemem előtt, és a vérem is fogy, folyik el a vízbe a csuklómnál. Alapvetően elég hosszasan vissza tudnám tartani a lélegzetemet, de a megmaradt levegőm már inkább szén-dioxid, nem sokra megyek vele. Viszont már a másik kezem is kiszabadult az Öltöny kesztyűjéből. Csupaszon és sápatagon hadonászik előttem a bizarr félhomályban. És még mindig vérzik.

Ha nem Pokolfúró lennék, itt halnék meg a folyó mélyén. De így lassan lehámozom a pengémmel a nehéz páncélruhát magamról, ügyesen és vaktában. A fejemet nem tudom mozgatni, a sisak túlságosan is nehéz. Nem látom, mit vágok. A bőröm és a fájdalom az egyetlen visszajelzés, ezt használom a látásom helyett, ahogy centiről centire lenyiszitelem magamról a nehéz fémet. A testem körül matatok a halálos fegyverrel, folyamatosan vért veszítek, védőborításom viszont egyre fogy. Olyan vagyok, mint a sáska, amikor levedli régi bőrét, lassan fosztja le magáról a darabkáit. Végül a sisakot is levágom a nyakamról, finoman, óvatosan. Egy millire van a penge az ütőeremtől, de épp csak horzsolom a bőrt.

Már csak a lábaimat kell kiemelni. Felülök, a felszabdalt fémburok felsebzi a bőrömet, de ki tudom rángatni a jobb lábamat is. Élek. Vérzek, és a folyó jeges mélyén vagyok. Még egy mély lélegzet a sisakból, és visszatartom. Pettyek táncolnak a szemem előtt. És végre látom a folyómedret, ahol a bajtársaim hevernek egymás mellett. A legnagyobbhoz úszom: Ragnar csukott szemmel fekszik az Öltönyében, csurognak a könnyei. A tüdeje gigászi, de túl sok oxigén az ő ruhájában se maradhatott. Ő sokkal erősebb nálam, de úszni még ő se tudna ebben a vízben, ilyen fegyverzetben.

Nem hittem volna, hogy tud sírni. Pedig igen, némán folynak le a könnyek az arcán, nem drámai zokogásban, hanem a végtelen gyász nyugalmában. És akkor kinyitja a szemét, és valami egészen más villan benne. Lelkének alvó szeglete izzik fel. Mert meghalt, a sors kezébe adta magát. És most ideúszom hozzá szakadt fekete bevetési ruhámban, véresen és határozottan tébolyodott képpel, de a tonnás csillagBőr nélkül. Én vagyok a reménység maga. Vágni kezdem, bár a tüdőm mindjárt felrobban. Akkor sem hagyhatom itt. Arra nincs időm, hogy Sevrót megkeressem, de egyedül nem bukhatok a felszínre, hogy egyből végezzenek velem. Annak semmi értelme nem lenne.

Húsfaragóként szabdalom a külső burkát, míg végül lehántok róla mindent. Néhányan már észrevették, hogy miben mesterkedünk, de egyelőre ki kell tartaniuk, várniuk kell.

Ragnarral feltempózunk. A tüdőmnek annyi. Ragnar sápadt, tetovált teste könnyedén úszik felfelé, mint valami vízi lény, a közelébe se jut az én úszótudományom. Persze, miért is ne tudnának úszni az Obszidiánok? Ha egyszer a jeges vizek vidékén élnek. Nem hülyeség.

Már majdnem fent vagyunk, amikor a testem végez a tudatommal. Három méterrel a felszín alatt belélegzem a vizet.

Sötétség.

Az ujjaim sárba markolnak. Valami mozog a mellkasomban. Víz. Kiokádom, beleköhögöm a durva tenyérbe, ami a számra kulcsolódik, hogy ne csapjak lármát. Az ujjai között folyik át a hányás. Aztán végtelen gyönyörűség, ahogy végre oxigén árad a tüdőmbe. Szépséges levegő. A tenyér még mindig a számon. Egy hosszú pillanatig nincs semmi, megszűnik a világ, csak a tiszta gyönyört érzem, amit a szabad lélegzés és az élet jelent. Az üres szervek megtelnek maró, tiszta oxigénnel. Lassan eljut a fülembe a távoli harci zaj. Emberek hörgése. Körülöttünk hullák mindenütt. A fejünk fölött a fal és a tornyai. Lábunknál a folyó áramlik sebesen. Pár perc telhetett csak el az EMP-robbanás óta, de olyan érzés, mintha egy nap száguldott volna el nélkülünk.

Ragnar kivonszolt a sárba két Obszidiántetem közé. Két Bellona Arany, hat Obszidián és hat Szürke maradt csak hátra, hogy befejezze a takarítást, és még mindig a sarat járják, hogy végezzenek a tehetetlenül fekvő ellenséggel. Szerencse, hogy a többiek visszatértek a csatába, Cassius visszarendelte őket. Vagyis nem tudták, hogy én is itt vagyok, csak azt, hogy a Fiak lyukat vágtak a falukon. Mert ha tudja, hogy itt vagyok, nem ment volna el. Tiszta mázli, hogy nem volt nálam a zászló, amelyet Bohóc és Kóró készített nekem. Az meg duplán mázli, hogy nem hagytam, hogy farkasbundában jöjjenek.

A folyópart szabályos temetővé változott. A katonáim félig a sárba süppednek, hiába próbálkoznak felemelkedni a bedöglött, tonnás páncélban, visszazuhannak, vagy az Aranyak rúgják vissza őket, hogy kegyetlenül átdöfjék a testüket. A legtöbben már mozdulatlanul hevernek, csak a vér szivárog belőlük pirosan.

A Szürkék tréfálkoznak, kedélyeskednek, ahogy módszeresen végzik a feladatukat. Elidőznek egy Obszidiánnal, úgy kínozzák impulzusLándzsáikkal, mint kisfiú a hátán fekvő, kiszolgáltatott bogarat. Végül a páncélt is átvivő golyókkal sorozzák meg, és vége.

Ragnar a sár felé int. Belehempergünk, és a sűrű, iszapos, barna cucc legalább elfedi a felszíni vágásokat a testemen, ahogy álcázza az ő tetkóit is. Az egyik Arany sisakjára mutatok, és jelzem, hogy odalenn a túlélők kifogynak a levegőből. Ragnar biccent. Megszerzem egy halott Arany beretváját, fogalmam sincs, kié, és Ragnarnak nyújtom. Ez Aranyak fegyvere, még a Pretoriánus Pecsétesek, semmiféle Obszidián, még külön uralkodói engedéllyel se nyúlhat beretvához. A Sötét Lázadás óta ez a Rendelet. Ha Obszidián keze beretvát érintene, büntetésből halálra éheztetnék. És nem juthatna a Valhallába. Az örök éhség és hideg lenne osztályrésze. De ellenségeink impulzusPáncélt viselnek, amit más fegyver nem üthet keresztül.

Ragnar úgy hajítja el, mintha égetne. De nem hagyom annyiban, remegő markába nyomom megint.

– Nem istenek.

És mint a Styxből kikapaszkodott árnyak, kúszunk keresztül a temetőn. Ellenségeink elszakadtak egymástól, nem lesz nehéz dolgunk. Fertelmes pókként iszkolok előre négykézláb, és hátulról olyan gyorsan végzek két Obszidiánnal, hogy észre se veszik az egészet. Ragnar eltöri egy másik nyakát, a páncélja se védheti meg. Felpattanok a földről, tiszta lendületből a legnagyobb darab Obszidiánra vetem magam, és a becsapódással egyszerre tövig döföm testébe a pengémet. Pont a megvágott jobb kezemen landolok utána, de nem is érzem a fájdalmat, annyi adrenalin lüktet bennem. A Szürkék felénk fordulnak, gyorsan az Obszidián teteme mögé bucskázom, és belehempergek a sárba, elveszek a sok tetem között az árnyékban. Túl messze vagyok tőlük, a lőfegyvereikkel pillanatok alatt cafatokká lőnének így páncél nélkül. Ragnart is elnyelte a föld és a sár.

Ketyeg az idő. Mennyi levegőjük lehet még? A Szürkék, akik mostantól már ránk vadásznak, szellemKöpenyekről ordítoznak. A megmaradt, árva Obszidián csatlakozik az Aranyakhoz. A Szürkék a tetemeket intézik el, hogy ezzel előcsalogassanak bennünket, és a két Arany prédái legyünk. Leát így veszítettem el, még egyszer senki se játszhat velem ilyet.

Felegyenesedem, nem ordítok, nem vonítok. Némán cselekszem, ha tudnak, vegyenek csak észre. Mert iszonyatosan gyors vagyok. Már majdnem elérem őket, amikor tüzet nyitnak. Ide-oda ugrok, elhajolok, felpattanok, lebukom, cikázok, de cseppet sem elegánsan. A golyókat nem látom, de érzem. Ahogy forrón hasítják mellettem a levegőt. És a becsapódást, ahogy az egyik a bicepszembe fúródik. A testem megrázkódik, a bőröm felhasad, és a golyó keresztülhasít húson, ínon, izmon, épp csak horzsolja a csontot, és már kint is van a másik oldalon. Felhörgök. De elértem őket, több zajt nem csapnak.

Elpuskázták egyetlen esélyüket.

Tizenketten hullanak el Lorn kravattudományától. Tucatnyi férfi és nő.

Már csak az Aranyak és az Obszidián maradt, azok jönnek ellenem. Az Aranyak a gravCsizmájukban a magasból támadnak, de Ragnar felemelkedik a sárból, és a beretvát lándzsaként vágja az Obszidiánba, aki egyből elterül. Ragnar azután az Aranyakat rohanja le, felkap közben egy másik beretvát a földről.

Lenyűgöz az ereje. Megragadja az egyik Arany gravCsizmás lábát, és bár megcsapja az áram az impulzusPáncélból, nem ereszti. Csak felüvölt, nem is torokból, hanem egész lelkéből, és teljes erőből úgy csapja földhöz az Aranyat, mintha balta lenne, amivel hatalmas rönköket hasogat. Közben valahogy a csizmát is lerántja a lábáról. Az Arany elgurul, és közben a barátjának üvölti, hogy „Pecsétes!”, és az már siet is a segítségére, hogy ketten együtt gyűrjék le Ragnart.

De nem hagyom magára.

– Arató! – rikkant az egyikük, és visszatolja a sisakját, hogy lássuk az arcát, a gőgös, Páratlan arcot a Sebhelyével. Micsoda magabiztosság! Hogy is ne lenne magabiztos, amikor ősidők óta a helyén van, tudja, mi a világ rendje. Az arcán a harc boldog heve. És akkor megpillantja Ragnar kezében a beretvát, és dühödten rándul össze. – Egy kutyának adod őseink pengéjét? – merő gyűlölettel szánt végig a tekintete Ragnaron. – Hát nincs tebenned tisztesség?

– Nincs bizony.

– Tudd meg, kivel állsz szemben, Andromedus – tajtékozza az idősebb Arany. – Gaius au Carthus vagyok, a Carthii ágból. Mi építettük a Vénusz Oszlopait. Mi hajóztunk át először a Belső és a Külső Perem közti szakadékon, és mi kezdtük bányászni a Helsa Csoportot.

– Kár, hogy nem az Iliászban vagyunk. Ragnar, végezz ezzel az idiótával. Jól jön majd a gravCsizmája.

– Kutyát küldesz rám, ahelyett, hogy magad harcolnál? – köp.

– Ember vagyok – üvölti túl a háború zaját Ragnar dühtől eltorzult arccal. A nyakán dagadoznak az erek, és vonítva lendül előre, olyan gyorsan, hogy még a karomat se lenne időm felemelni. A halott Obszidiánt felkapja, azt használja pajzsul a két Arany beretvája ellen. Az öklével behúz egyet Gaiusnak. Olyan erővel üti meg az impulzusPáncélt, hogy a férfi hanyatt vágódik. Közben végez a másikkal, őrült dühében addig kaszabolja, míg szabályosan kettévágja. A felsőtestet félrerúgja az útjából, és Gaiusra veti magát, aki a súlya alatt félig elmerül a sárban. Ragnar izmai ránganak az impulzusPáncéltól, de nem ereszti, leszorítja áldozatát, és a torkához tartja a beretvát.

– Add meg magad, és életben hagylak – hörgi a képébe.

Gaius kiköp.

– Add meg magad, ahogy ember adja meg magát embertársának.

– Soha – rándul epés fintorba Gaius ajka. Megvető büszkeséggel köpi utolsó szavait, bátran, tisztán érthetően. Ezeknek a rendkívüli embereknek minden nemessége és ocsmány romlottsága benne van ebben a gesztusban. – Páratlan Legátus vagyok, Gaius au Carthus. Az emberiség csúcsa. Nem adom meg magam soha. Egy ember nem adhatja meg magát egy kutyának.

– Akkor legyél por és sár – mondja Ragnar, és átvágja a torkát.

Felhozzuk embereinket a folyóból. A gravCsizmákkal gyorsan dolgozunk, de mégsem lehetünk elég gyorsak. Sevro él még, bár inkább csak pislákol benne az élet. Fejjel lefelé fúródott bele az iszapba. Ahogy Bohóc és Kavics segítségével végre kihámozzuk a páncélból, átkozódva köpköd, és kapkodja a levegőt.

– Hányan haltak meg? – kérdi végül elcsendesedve. – Hol vannak a Vonítóim?

– Alig maradtunk – feleli halkan Bohóc.

– Musztáng megúszta?

Egy emberként merednek rám.

– Szerintem igen. De nem érem el. Így is, úgy is sietnünk kell. Ha még él, és felrobbantja a generátorokat, hogy az utánpótlás landolhasson, akkor a pajzs meg fog nyílni, és az Uralkodó kicsusszanhat a kezünk közül. Mert most még bent kuksol a csapdában.

Sevro biccent. A kis Kavics felsegíti. Bogáncs, aki Ragnarnak alig ér a derekáig, ráüvölt, ahogy meglátja kezében a beretvát:

– Dobd azt el!

Ragnar elhajítja, és furcsa rémülettel néz rám. Türelemre intem.

Miután mindenkit, akit még érdemes volt, kivágtunk a csillagBőrből, és látjuk, hányan maradtunk, olyan siralmas a helyzetünk, hogy Sevro nagy csüggedten félrevonul. Kóró meghalt. Ragyahát is. Rémbanya már landolás közben odaveszett. És most az újak közül is sokan meghaltak. Csak Bogáncs, Bohóc, Ravaszpofa és Kavics maradt. És az ötven Obszidiánunkból tizenegy.

Kavics és Bohóc megsimogatja Kóró arcát, taréjos hajukat egyformán lapítja le az eső. A sárral tüskésre igazgatják Kóróét, Kavics kis kezecskéje közben a mellkasát püföli a szíve felett, mintha azzal visszahozhatná. Bogáncs vonszolja el onnan. Sevro nézni se tudja a gyászos szertartást. Megállok mellette.

– Tévedtem a háború kérdésében – mondja.

– Nélküled nem tudom végigcsinálni – felelem, majd némi kétségbeesett hallgatás után nekiszegezem a kérdést: – Velem vagy, Sevro?

Kihúzza magát, karjával kicsapja a taknyot az orrából, alaposan összesarazva a képét. Könnyek maszatolják szürkére a sarat, ahogy felnéz rám.

– Mindig – mondja elcsukló hangon, mint egy kisfiú.

41

Akhilleusz

Nincs időnk a gyászra, és annak ellenére, hogy megtizedeltek bennünket, többfelé kell oszlanunk. Odakinn a seregem lankadatlanul ostromolja a bevehetetlen falat, várják a segítséget. Egyelőre hiába. A Legátusaim várják a hívójelemet, de nem hallanak semmit. Azt hiszik, meghaltam. És ha egy ilyen pletyka szárnyra kap, a csata bánhatja.

Ragnart elküldöm a megmaradt Obszidiánokkal az egyik kapuhoz, hogy a kint százezer emberrel vesződő és ránk váró Legátusaink előtt megnyissák az utat.

– Nem adok melléd Aranyat, Ragnar. Tudod, hogy ez mit jelent?

– Igen.

– Legyen ez a kezdet – magyarázom neki halkan. Lehajolok, és felveszek a sárból egy elhagyott beretvát. – Az embernek kötelessége a saját sorsát megválasztani. Neked is választanod kell – nyújtom felé a beretvát.

Ragnar az Obszidiánokra pillant. A vértjük több helyen is megsérült, amikor kivágtuk őket a csillagBőrből. És mind csupa sár. Egyik sem olyan hatalmas, mint Ragnar, akadnak köztük kifejezetten karcsúak, csendesek. Mások nagyobbak, és izgatottan toporognak. De mindnek hófehér a haja és szurokfekete a szeme. Azoknak a Szürkéknek és Obszidiánoknak a fegyvereit vették magukhoz, akikkel az előbb végeztem. Sokra nem mennek velük, pláne, ha Aranyakkal találják magukat szembe.

Ragnar meghozza a döntést, és a kezét nyújtja. A Vonítók mögöttem készülődnek, Bogáncs még mindig sötéten méregeti Ragnart.

– Azt választom, hogy követlek téged. És azt választom, hogy harcba vezetem az embereimet.

A kezébe nyomom a beretvát.

– Mit művelsz, Darrow? – kapkod levegő után Bogáncs.

– Fogd be – kaffant rá Sevro.

– Ezt nem szabad! – toppant Bogáncs, és megpróbálja kirántani Ragnar kezéből a beretvát. De Ragnar nem ereszti. – Add ide, rabszolga. Ide a pengét – rántja elő a saját beretváját. – Ide a pengét, vagy lecsapom a kezet, ami markolja.

– Addig élsz, Bogáncs – kiált rá Sevro. – Mert téged meg én váglak le.

– Sevro? – mered rá döbbenten Bogáncs, aztán felém fordul, a többi Vonítóra néz, akik némán ácsorognak, mert egyelőre egy mukkot sem értenek abból, ami történik. – Te megbolondultál? Nekik ehhez nincs joguk. Ez a miénk, ő nem…

– Nem érdemli meg talán? – szegezi neki a kérdést Sevro. – Mégis ki vagy te, hogy ezt eldöntsd?

– Arany vagyok – kiáltja. – Bohóc, Kavics…

Kavics csak hallgat.

– Mi ez az egész, Darrow? – biccenti félre a fejét Bohóc.

– Ez a hadseregem. Gondolj az Intézetre. Emlékezz, hogy a véremet adtam azokért, akik követtek engem. Hogy nem akartam rabszolgákat. Akkor most min lepődtök meg ennyire? Csak mert ez most nem játék?

– Csak mert ez igen síkos terep – pillant körbe Bohóc –, még ha háború van is.

– Igazad van, tökéletesen. Síkos – hajolok le egy másik beretváért, és hajítom oda egy hátrébb álló Obszidiánnak, egy rusnya képű kis nőnek, aki feleakkora, mint én. Úgy fogja, mintha kígyó lenne, és rémülten pislog rám. Mind úgy nevelkedtek, hogy istennek hittek bennünket. És ha én kapnám a kezembe Thor kalapácsát… vajon mihez kezdenék vele? Sevro végigjárja a hullákat, összeszed még annyi beretvát, amennyi kell, és kiosztja a többieknek.

– Nehogy megvágjátok vele magatokat – morogja.

– Számítok rátok, és most eredjetek – indítom útnak őket.

Futva vetik bele magukat a sötétbe, hogy mielőbb a legközelebbi kapuhoz érjenek.

– Van még valakinek problémája? – fordulok vissza a Vonítókhoz, ők pedig a fejüket rázzák, Bogáncs kivételével.

– Bogáncs? – néz rá Sevro.

Bohóc oldalba böki a lányt, mire az duzzogva rázza meg a fejét:

– Semmi gond.

Pedig hogyne lenne. Mert ezek után nem hallgat majd rám. Érzem, hogy a barátaim kezdenek elfordulni tőlem, pedig még töredékét sem ismerik az igazságnak. De majd vakarjuk máskor, amikor jobban viszket.

Most gyorsnak kell lennünk. Kár, hogy összesen egy gravCsizmánk van. Sevrónak adom. Megpróbáljuk úgy használni, mint az Intézetben az Olümpuszon, amikor a többieket a lábunkba kapaszkodva emeltük fel a magasba. Láncokkal rögzítjük magunkat, de csak egy ember súlyát bírja el, egyébként veszettül szikrázik, prüszköl. Megsérülhetett valahogy a harcban vagy a vízimentésben. A szarveretes francba.

Akkor gyalog megyünk, de a lehető leggyorsabban.

– Le a páncéllal – intek a szerencsések felé, akiknek a csillagBőr-amputáció során nem sérült meg a mellvértjük.

– Tessék? – fakad ki elképedten Bogáncs.

– Le a páncéllal. A skaraBőr maradhat.

– Páncél és pajzs nélkül menjünk neki a Pretoriánusoknak? – süvölt Bogáncs. – Hát mindannyiunkat a halálba akarsz küldeni?

– Gyorsan kell haladnunk. Ha eltűnik fentről a pajzs, mielőtt elérnénk a Citadellát, az Uralkodó meglép. Ha nem kapjuk el, könnyűszerrel újraegyesíti az erőit. Eljön hozzá a Hamu Hercege. Magához rendeli az egész Társadalmat, és akkor tízszeres létszámban vonulnak ellenünk, és eltaposnak. A csatát megnyerjük, de a háborút elveszítjük.

– De ha elcsípjük a némbert… – morogja Sevro, ahogy mellém lép.

– Az Uralkodóról beszélsz – figyelmezteti Bohóc. – Akire Olümposzi Lovagok és Pretoriánusok vigyáznak.

– És? – néz rá Sevro. – Mi meg mi vagyunk.

– Hatan – vonja fel a vállát Bohóc félénken, ahogy mind a ketten rámeredünk. – Gondoltam, valakinek nem árt erre felhívni a figyelmet.

– Tizenöt kilométert kell gyalogolnunk – mondom, ők meg bólintanak. – Az én tempómban – teszem hozzá, mire aggodalmasan néznek össze, és már bújnak is ki a páncélból. – Ha valaki lemaradna, találjon magának rendes búvóhelyet.

A földi gravitáció egyharmadában, kitűnő kondícióban se lenne egyszerű. Pláne félig levágott karral.

Sevróval együtt várjuk ki, amíg a Vonítók megszabadulnak a páncéljuktól. A fém csengéséből kihallom, hogy mennyire félnek, mennyire remeg a kezük, abból látom, amilyen őrülten kenik utána magukra a sarat, hogy legalább a sötétből ne rikítsanak túlságosan elő.

– A kezdetektől fogva melletted állnak, Darrow – néz el a viharos parkból a távolban magasodó Citadella irányába Sevro. Felettünk hajók jönnek-mennek, de a fényüknél többet nem is igen látni belőlük. – Amióta elhoztunk a Lunáról, felére csappantunk. És lehet, hogy Pax helyébe megtaláltad magadnak Ragnart, de őket vagy engem nem fogsz tudni helyettesíteni.

– Azt hittem, mellettem állsz.

– Csak a lelkiismereted vagyok. És a seggedben ügetek, ahova mész, szóval ne szarakodj velem.

– Felfogtam. Utánam! – kiáltom.

Most, hogy lehányták a nehezebb páncélzatot, könnyű léptekkel indulunk neki a folyó mentén a partnak, loholunk némaságban a fák alatt, csak a beretvánk villan meg néha, a skaraBőr ruha elnyeli a fényt. És a léptünk is macskapuha, a gumitalpú cipő suhan, nem úgy, mint a nehézkesebb gravCsizma. Ahogy közeledünk a Citadellához, egyre jobban elmarad mögöttünk a gépesített háború dübörgése. A fák felett hajók húznak el, hogy beleremegnek a faágak, hullanak a levelek a nyakunkba. Jobbra tőlünk, valamivel távolabb csapatszállító szárazföldi járművek szállítják folyamatosan az utánpótlást az első sorokba. A távolban robbanások füstje gomolyog. A pajzson túl hatalmas fellegek takarják az eget, azokban is robbanások villódznak.

Ha Musztáng megúszta, mostanra hamarosan eléri a generátorokat. De nem tehetünk érte semmit, legfeljebb imádkozhatunk, hogy ne akadjanak rá és aprócska egységére a Bellonák. Mert ha Cassius vagy a vadászai elkapják…

Őrült vállalkozás lesprintelni tizenöt kilométert. Az oldalam szúr, az izmaim oxigén után sírnak. A jobb karom sajog a bicepszembe bekapott lövéstől és a sok apró vágástól, amelyet odalenn csináltam magamnak, amikor a konzervesdobozomból hámoztam ki magamat. A csuklómról nem is beszélve. Betoltam egy fél csomag stimet, hogy használni tudjam a karomat. Így a fájdalom nem butít el, sokkal inkább összekap, koncentráltabbá tesz. És eltereli a gondolataimat az újabb halottainkról.

Amikor kiérünk a ligetes részről, nem állunk meg pihenni, fújni egyet, ugyanabban a tempóban loholunk tovább a járdákon, átvágunk a kilométer magasba emelkedő épületeken. Miután átszeltük az üzleti városrészt, aljaKerületek következnek, csupa kihalt utca, a bazár macskaköves, szűk sikátorai grafitimocskos falak között kanyarognak. Ha fel is bukkan egy-egy Barna, Rózsaszín vagy Vörös, sietve iszkol el az utunkból, és ablakok védelméből, sikátorok mélyéről lesnek utánunk. Még itt is látom Eo graffitijét, pedig a hatalom centrumában vagyunk. A haja lángvörös, mint a fejünk felett a magasban az eget hasító, meglőtt hajók tüze. Valaki rókázik hátul, de nem állunk meg, csak visszük tovább magunkkal a hányásszagot.

Sevro visszarepül hozzánk:

– Elöl Szürke gárda. Forduljatok délnek egy blokknyira, azután kanyarodjatok vissza, hogy ne ütközzetek beléjük.

És már ott sincs. Megyünk, ahogy mondja.

Most valami mozgás támad az égen, lassítunk, hogy lássuk, mi az. Kavics kihasználja a lehetőséget, és a járdára zuhan, zihál, levegő után kapkod. Magasan a fejünk felett emberekkel megrakott csapatszállítók suhannak el. A déli falak felől tartanak északra, ahol Ragnar és az emberei küzdenek. A Valles Marineris hét méter magas faláról újabb kompok és szállító járművek startolnak el, lázasan hordják az utánpótlást észak felé. Elrejtőzünk a hajók elől. Valami történhetett Ragnarék tájékán, de nem sokat agyalunk ezen, mennünk kell tovább. Kavics feljajdul. Bogáncs felsegíti, támogatja tovább.

Sevro pár perc múlva ismét felbukkan. A bal karja ernyedten lóg az oldalán, de hiába pillantgatok rá, nem törődik az aggodalmaimmal.

– Ragnar kinyitotta a vérveretes kaput – vigyorog szélesen. – Tizenketten az egész sereg ellenében. Betörnek a mieink. És ha még ez se lenne elég… – vigyorog egyre vadabbul.

– Mi van már?

– Ragnar megölte a Szél Lovagját. És majdnem végzett Cassiusszal is.

– Megölt egy Olümposzit? – tátog Bohóc.

– Az egész sereg szeme láttára vágta le. Az Obszidiánok totálisan felpörögtek.

De már megy is, mi meg folytatjuk az utunkat. Szürke rendőrök akadályoznak egy időre bennünket, fedezékbe ugrunk, ők meg szétlyuggatják a járdát meg a falakat. Aztán beslisszolunk egy sikátorba, hogy kitérjünk előlük.

Még négy kilométer a célig.

Hörögve, zihálva botladozunk be a Citadella külső Kertjébe, és megbújunk a fák között, mint valami viharvert démonraj. A csökött fákon túl már látszik a Citadella fala, a magasba törő, vörössel csipkézett fehér tornyok, amelyeken még ott ordítanak Augustus oroszlánjai, bár a legmagasabb torony csúcsán, egy oroszlános szélkakason ott csattog a szélben a Bellonák kék-ezüst zászlaja. Milyen büszkén ágaskodik ott az ezüstsas! Egészen addig, míg Sevro le nem integet a szélkakasról, és le nem vágja a sasos lobogót, hogy a szél sodorja magával. Erre aztán senki se számított, hogy ilyen mélyen behatolunk a területükre.

A Citadella nemcsak gyönyörű, de jól védett erőd is. Nem szívesen lépem át a kapuját. Mert hacsak nem vonták ki az összes katonát szó szerint az utolsó szálig, akkor úgyis sarokba szorítanak majd valamelyik pompás, faburkolatú termében, levágnak bennünket, és vérünk bemocskolja a márványpadlót. Ráadásul annak ellenére, hogy nincs külön védőpajzsa, a mélyben alatta megerősített bunkerhálózat húzódik. Tartok tőle, hogy ott bújtatják az Uralkodót. Márpedig ha ott van, itt is ostrom lesz, és napokba telik majd, hogy kifüstöljük onnan, mint valami vakondot. Már ha egyáltalán kifüstöljük. Ezért menekülési utat kell neki hagynom. És az egész Musztángon múlik, a tökéletes időzítésen. Hogy előcsalogassuk odabentről.

Csinos falacska választ el bennünket a belső részektől. Ha lenne gravCsizmánk, dobbantónak használhatnánk, de így… Körülöttünk teljes a némaság, fák, szökőkutak, üres, fehér terek ásítoznak, ahol szebb időkben Aranyak és Ezüstök teázgatnak. Most sehol senki. A vihar hevében megállt az idő. Sevro visszarepül hozzánk.

– Át tudsz emelni bennünket a falon? – kérdem.

– Én marha. Minek repültem fel a szélkakashoz? Már alig van benne kraft – morogja. – De azért fussunk egy kört.

Átkaroljuk egymást, és Sevro sziszegve emelkedik a magasba. Láthatóan fáj a jobbja. Ráadásul a csizma is köhög, szenved. Kétszer is visszahuppanunk. Aztán szikrázik, és fent is vagyunk a falon. Engem lerak, majd ereszkedik vissza a következő Vonítóért. Nemsokára feltűnik mellettem a fejük, aztán füstölni kezd a gravCsizma, és lezuhannak a tízméteres mélységbe.

Ekkor hatalmas robbanás rázza meg a várost, a távolban fekete füst kígyózik.

Musztáng megcsinálta.

Az eddig áttetszően felettünk magasodó pajzs, amely kizárta az égen cirkáló hajókat, és bent rekesztette a város tüzeit, megremeg, egy pillanatig maszatosan torz tükröződéssel veri vissza a város képét, mint valami foncsorja vesztett tükör, aztán prizmaköddé porlad. Pontosabban egynyolcada porlad szét, és a lyukon, ami keletkezett, már zuhog is be az eső a városnak arra a részére.

– Nem jött össze! – kiabálja Kavics a fal alól.

De téved. Mert a pajzs felborult hálózata nem bírja az egyenetlen terhelési elosztást, és kisül. A következő pillanatban pedig Égeára zúdul a rengeteg víz, amelyet a pajzs eddig visszatartott a hátán. Ha Roque nyerésre áll, már indítja is felénk az erősítést. A város sorsa el is dőlt. És az Uralkodó testőrei már meg is kezdték a menekítést, felfelé tartanak a mélyből, a bunkerből, hogy elvigyék innen messzire, erről az elveszett bolygóról. De a kikötő a Citadella túlsó részén van, vagy két kilométernyire. És mindent egészen máshogy terveztünk. Most állig felfegyverkezve, teljes vértezetben kellene előretörnöm száz Obszidiánnal és a legjobb Arany harcosaimmal övezve. Ehhez képest maroknyian vagyunk, pár barátom és én próbálunk bemászni ebbe a húsdarálóba. Paradigmát kell váltanom, de a barátaim bőrét nem viszem vásárra. Még egy pillantást vetek odalenn Sevróra, akinek ennyi is elég, pontosan tudja, mi következik.

– Ne, Darrow! Gondolj a küldetésedre! – üvölti, könyörög, a falat kaparja tíz körmével, próbál puszta erőből felugrani rá, de nevetségesen hiábavaló minden. – Ne csináld, Darrow! Várj. Meg fognak ölni!

Leugrok a fal belső oldalán a Citadella Kertjébe.

Vannak, akiknek az élete fonala olyan erős sodrony, hogy elszaggatja a többi szálat, amely a közelébe keveredik vagy az útjába kerül. Épp elég barátom veszett már oda az én háborúmban, ezt most egyedül csinálom.

– DARROW! – üvölti rémesen nekikeseredetten. – ÁLLJ MEG!

Soha életemben nem futottam még ilyen gyorsan. Nem szökhet el előlem az Uralkodó. Mindent azért tettem, hogy elkapjam. Hogy őt elfogjam, és ezzel megtörjem a Társadalmat. Ha elkapom, minden készen is áll. Felemelkedünk. Nyerhetünk. Bokrok felett repülök, szökőkutak körül sprintelek, rózsabokrokon gázolok át. A karomról csöpög a vér, de nem érzem a testemet. A föld felett repülök. Kezemben ott a parittyaPenge.

Ott van!

Befordulok egy sarkon. Egy rózsakert mellett fehér udvar nyílik, magánjachtok fekete pöttyeivel. Négy hajó egy akkora térségben, ahol száz is kényelmesen megférne. Mind a négy fekete, rajta arany félhold, és közöttük a leghatalmasabb, amelynek a legnagyobb a hajtóműve és páncélozott a teste, az Uralkodóé. A másik három csak a megtévesztést szolgálja, majdnem ugyanakkorák, pont úgy néznek ki, a levegőben nem lehetne megmondani, melyik az igazi.

A radarok már nyilvánvalóan érzékeltek, és rám küldték a Szürke vérebeket és a titkos kaszárnyában tartott Obszidián gyilkosokat. De csak akkor kaphatnak el, ha megtorpanok. Egy pillanatra se lassítok, ahogy felmérem a terepet, közben is teljes gőzzel futok. A fekete hajók körül Narancsok szorgoskodnak, előkészítik a kilövést. Még nem késtem el, bár a Citadella kapuja sokkal közelebb van a hajókhoz, mint én.

Már jönnek, nagyon igyekeznek. Nem látom az Uralkodót, csak a lila köpenyek tűnnek elő, ahogy kavarja, csapkodja őket a szél és az eső. Nekifeszítik a fejüket a viharnak, felfelé pislognak, az Acélesőt figyelik, ami félelmetesen közelít a vihar mögött, már vörösen izzanak a fellegek, mintha acélból lennének azok is. Jönnek a Titánok.

Sietve viszik fel őket a Pretoriánusok a hajó hosszú rámpáján. Most meglátom az arcát, éppen, ahogy eltűnik a hajó gyomrában. Közvetlen mögötte siet Aja, és ott van Karnus is, és Fitchner, az a rusnya áruló. Még gyorsabban futok, bár a combom már béna, a tüdőm sajog. Mindenemet beleadom a mozgásba, a bányákban töltött életemet, a Harmóniával elszenvedett hónapokat, az Intézet minden rémségét. Minden szerelmet, amit eddig kaptam és elveszítettem, és amire mégis vágyom még, mind ott lobog bennem.

A kíséret fele a placcon marad, és figyeli az indulást, ahogy az Uralkodó hajója és a másik három csalimadár begyújtja a hajtóműveit. Egy Bellona Arany fordul felém, ahogy majdnem odaérek már. A szeme vadul elkerekedik, futtomban hasítom ketté, és alig kiált fel, már el is hallgat. Többen is megfordulnak, férfiak és nők, harcosok, politikusok, Aranyak, Ezüstök, akiket régről ismerek, az Augustus mellett töltött évekből.

Hullámokban fogják fel, hogy itt vagyok. Mert eddig úgy voltak vele, hogy az ellenség a kapuknál van, nem a város szívében, nem közöttük. Összerezzennek. De mire magukhoz térnek, már túl is jutottam rajtuk és a páncéljukon. Elugrok egy Szürke kitárt karjai elől, közben letépem a derekáról a tölténytárat, és visszakézből döfök belé.

Kiáltozás. Beretva után kapkodás. Golyók, impulzusLövedékek suhannak el a fejem mellett. A hajó emelkedni kezd, a rámpát visszahúzzák.

Üvöltve, minden erőmet beleadva rugaszkodom el. Sebesült jobb kezemmel kapom el a rámpa peremét. A szemem kiguvad a fájdalomtól és erőlködéstől, de a hajó csak emelkedik tovább. Testemet rázza a hajtóművek robaja, a szívem a bordáimnak koccan tőle. Megveszekedett nyögéssel húzom fel magamat, ahogy a rámpa már majdnem bezárul, elég hülye szögben mozog, de ebben a gravitációban nem képtelenség. Feltornázom magam, begurulok a csarnokba, éppen, ahogy mögöttem bezárul a rámpa. Négykézláb lihegek, szedem a levegőt elárvult tüdőmbe, markomban a parittyaPenge, arra támaszkodom. Ahogy a zárak légmentesen zárnak, kivül reked a hajtóművek robaja is, már csak a saját zihálásomat hallom, és a szökésben lévő halálhajó mormogását.

Felnézek.

42

Egy Arany halála

Hat állig felfegyverzett Pretoriánus néz vissza rám. És Karnus. Meg Aja. És a köpcös Fitchner, egészen elkerekedett szemekkel bámul. A Pretoriánus-sorfal előtt pedig maga az Uralkodó áll, magasan, de persze embereinek a válláig sem ér.

A szarveretes nyavalyába. Nem hittem volna, hogy mind itt lesznek még a csarnokban.

– Darrow? – jajdul szinte fel Fitchner.

– Tessék? – hápog fel kedélyesen Karnus, hitetlenkedve pillant a többiekre, hogy azok is látják-e, micsoda ajándék pottyant hirtelen az ölükbe. – Micsoda? Andromedus, te meg honnan a jó fenéből jöttél? Olyan, mintha maga Jupiter szellentett volna ide!

Négykézláb maradok, csöpög rólam a sár, a víz, a vér, az izzadság.

– Lehet a túszunk – javasolja sietve Fitchner –, jó tárgyalási alap.

– Nem – vágja rá az Uralkodó. – Achilleuszért soha nem adtak volna váltságdíjat, mert azzal, hogy fogságba kerül, megszűnik Achilleusznak lenni – mér végig hosszasan. A lába elé csulázok. – Csapd le a fejét, Aja.

– Buta fiú – indul felém Aja. – Se barátok, se hadsereg, se reménysugár.

– Kinek kell a reménysugár, ha van impulzusGránátja? – röhögök fel sötéten.

És felmutatom a lövedéket, amelyet a Szürke övéről kaptam le. Elhátrálnak.

– Mit akarsz, Andromedus? – kérdi lassan az Uralkodó.

– Bebizonyítani, hogy maga se legyőzhetetlen. Ereszkedjen vissza a hajó.

– Fordulj meg, pilóta – szól a mikrofonba mosolyogva Octavia.

A pilóta átfordítja a levegőben a hajót. GravCsizma híján zuhanok, első körben a lentre került plafonra, utána vissza a padlóra. A többiek rezzenéstelenül állnak. Aja kirúgja az impulzusGránátot az egyik fedélzeti nyíláson, az meg mélyen alattunk robban fel.

Bámulok kifelé a sötét éjszakába, az éppen megsemmisült tervem után.

– Gőg – mondja Octavia. – Bolondot csinál bármelyikünkből.

Nem kapkodok, lassan fordulok visszafelé, miközben tudatosul bennem, hogy valóban nagy ostobaság volt azt hinni, hogy minden változót befolyásolhatok. Most hiba csúszott a számításaimba.

– Nem szökhet meg – mondom.

– Dehogynem. Különben miért ragadott volna el annyira a kétségbeesés, hogy felugorj az emelkedő hajóm rámpájára – feleli az Uralkodó, és int az egyik Olümposzi Lovagjának, mire különös, magas trilla harsan kétszer egymás után. Majd csend. SzellemKöpeny. Hihetetlenül drága egy egész hajóra. A barátaim soha nem találnak meg.

– Van nanoKamerád, Harag Lovagja? – kérdi Octavia Fitchnert, mire az biccent, és lerángatja az ujjáról a gyűrűjét. – Rögzítsd, ahogy Aja végez az Aratóval.

Fitchner elsápad.

– Hadd öljem meg én! – kezd Karnus könyörögni. – Hadd öljem meg én, a családomért, Uralkodóm! Jogom van hozzá.

– Jogod? – néz rá az Uralkodó meglepetten. – Családod épp most veszítette el a Marsot. Nincs semmiféle jogotok.

– Fogolynak jobb lenne – lép az Uralkodó felé Fitchner. – Hadd beszéljek vele. Valaha a tanítványom volt. És nem is olyan régen úrnőm is a szolgájának szerette volna. Hadd bánja meg a bűneit, és szolgáljon bennünket. Csakis úrnőm hatalmas nagyszerűségét igazolná, ha még egy ilyen kis szarevőnek is meg tudna bocsátani.

Az Uralkodó nagyon lassan fordul Fitchner felé. Szemügyre veszi, és közben Fitchnernek van ideje belátni, mekkora bakot lőtt.

– Várj, Aja. Ölje meg inkább Fitchner.

A rusnya ember szóhoz se jut. Még soha életemben nem láttam ilyet.

– Öld meg a tanítványodat – parancsolja Octavia. – Vagy nem nekem tartozol hűséggel?

– Dehogynem. Többször is bebizonyítottam már.

– Hát bizonyítsd be még egyszer. Kérem a fejét.

– Kell hogy legyen más megoldás is.

– A saját fiadat is ellened fordította – érvel Octavia. – És tudhatod, hogy olyasmit, amiben nem bízhatok száz százalékig, nem engedek közel magamhoz. Öld hát meg végre.

– Igen, úrnőm – mondja Fitchner, az arca összerándul a nagy koncentrálásban. Bronzszín szemében furcsa szomorúság kavarog. Hát ennyire borzalmas látnia legdicsőbb tanítványának halálát? Vagy mert Sevro barátja vagyok? Esetleg Sevróért eszi az aggodalom?

– Sevro életben van – mondom hát gyorsan. – Túlélte az Esőt.

Köszönetképpen biccent, és a beretvájához nyúl. De akkor oldalra repül, akkorát taszít rajta Karnus. A Bellona óriás rám ront. A szája gyűlölködve görbül le, hatalmas vállain dicsőséges családi páncélzat. És a nevemet üvölti.

Magasba emeli karjait, a beretvát átlósan indítja felém, gyorsan, akár a kígyó, mikor lecsap. Egyetlen lendülettel oldalra szaltózom, és a hasába döföm a beretvámat, eleresztem a nyelét, és megkerülöm, miközben a földre rogy.

– Hiába emelkedsz a magasba, soha nem mosod le magadról a sarat – súgom a fülébe, miközben kirántom a hátán át a pengét, és ugyanazzal a lendülettel lecsapom a fejét.

Egy Pretoriánus rohan le, a beretvát lándzsaként hajítom a mellébe, és már el is nyúlik a padlón. Kirántom a beretvámat belőle, és elhátrálok a rám meredő Pretoriánusok közeléből.

– Idióták – morogja az Uralkodó.

– Vegyem a fejét még mindig? – vakarja a fejét Fitchner.

A hajó megremeg, nagyot zöttyen, aztán minden elcsendesedik megint. De a szemem előtt minden összefolyik, megint térdre zuhanok, megtámaszkodom a két tenyeremen, keresem a stabilitást. Melegség csordogál a hátamon és a hasamon. Vagyis Karnus mégsem hibázott el teljesen. A bal vállam felett, a nyakam tövében ütött sebet a pengéje. Átvágta a kulcscsontomat. De akkor se térdelek előtte, egy zsarnok előtt. Bizonytalanul feltápászkodom.

– Nem semmi – vizslatja Octavia au Lune a legfrissebb sebemet. – Képzeld csak el, Aja, ha a mi Házunkban nevelkedik a kölyök.

Megrázza a fejét, értetlenül méreget. Tekintete felméri az összes vérző sebemet, a kimerültségemet, a fiatalságomat. És hogy mégis mit összehoztam megint. Most is itt hever két hulla a lábam előtt. Mögöttem egy lerohant város, és még több szerte a Marson, amelyet már el is foglaltunk. Flottám megtörte a Bellonákét. És a Társadalom is megtörik hamarosan. Az Uralkodó nem fogja ezt fel, esély sincs rá, hogy valaha belássa. De Fitchner igen, látom az üveges tekintetén, az ökölbe szorított kezein.

– Nem jutott volna velem semmire – mormolom. Mert engem csak a Vörösek alakíthattak. A család, a szeretet adta az erőmet. Ami most lassan elenyész. Ekkor tör ellenem Aja. Három csapást váltunk, akkor kiüti a kezemből a pengét, és ököllel olyan erővel üt mellkason, hogy azt gondolom, meghaltam. Úgy hajít neki a mennyezetnek, mintha rongybaba lennék. Amikor végzett, visszalép az Uralkodó mellé, én meg nyöszörögve süppedek bele a fájdalomba.

– Kérem a fejét, Fitchner – rendelkezik az Uralkodó.

Fitchner tehetetlenül néz rám, majd az Uralkodó felé nyúl, szinte meg is érinti.

– Le kellene filmeznünk a kivégzését. Kitűnő propaganda lenne. Akasztás, állami kivégzés.

– Elég, Fitchner – vonja fel a szemöldökét, mire Fitchner elrántja a kezét. Az Uralkodó álla megfeszül, annyira gondolkodik. – Elegem van belőle. Nem kell több változó, szabaduljunk meg tőle. Most. A fejét tedd félre, hogy később lándzsára tűzzük. Majd lefilmezzük azt.

Fitchner táskás szemében végtelen szomorúság remeg. Legalja Aranynak született, és önnön érdemeiből emelkedett fel a végtelen magasba. Micsoda férfi! Hogy is tarthattam gyávának!

De legalább azzal ér véget, hogy a Marsot megnyertük. Augustus kiszabadul, és a háború folytatódik. Az Aranyak hatalma meggyengül, és a Vörösek fellázadnak. És akkor talán, tényleg csak talán, felemelkednek, és szabadok lesznek végre. Megtettem, amit Arész kért tőlem. Elhoztam a káoszt. A többi már más férfiak és nők feladata lesz. Eo örülhet.

Halványan elmosolyodom, gyengeséget érzek. És fáradt vagyok. Megint térdelek, a lábaim összecsuklottak alattam, de vajon mikor? Mindegy is. Milyen kellemes lesz végre a Völgyben pihenni, míg mások viszik diadalra Eo álmát. Csak az a kár, hogy Musztánggal nem találkozhattam még egyszer. Hogy végre elmondjam neki, mi vagyok, hogy megérthessen.

– A tanítványod fényesen lobogott, és gyorsan elhamvadt – mondja valahol a ködös sötétben Aja Fitchnernek. – Tartsd meg a fejét, a testét azonban eltemethetik marsi szokás szerint a földbe.

Aja kitárja megint a rámpát, fémcsikorgás. Arcomba csap a Völgy szele, bőrömön érzem hűvösét. Az eső illatát. Aludni fogok, és nemsokára Eo mellett ébredek. A saját, meleg ágyunkban, kezem a hajába gabalyodva. Szerelemben ébredek majd, és azzal a tudattal, hogy az előző világban megtettem mindent, amit meg kellett tennem.

De te azért hiányozni fogsz, Musztáng. Jobban, mint eddig valaha is hittem.

Árnyakat látok, minden ködös. Egy pillanatra a rozsdaszag miatt azt hiszem, a bányában vagyok. Alszom? Fémes pengést hallok, kemény lépteket. Egy ember közelít a ködből. Az arcát nem látom, de valami megmozdul bennem. Apa? Nem, nem apa az. Hunyorgok.

– Narol bácsi.

– Nem, Fitchner vagyok, öcskös.

Hangja erőszakosan ránt vissza a hajóba, ahogy a horog tépi fel a selymet, ha beleakad, és nem enged.

– Ó, örülök, hogy maga az – mondom halkan, és nagy nehezen felemelem a fejemet, hogy belenézzek a szemébe. Könnyes. Nevetést erőltet. A szél fütyül a hátam mögött. De nem a Völgy szele, csak a Marsé. És nem a Völgy hűvöse, hanem a fellegek hidege. Leeresztették a rámpát, hogy kilökhessék a testemet. Megmondtam Arcosnak, hogy az én hajam sose fog megőszülni.

Visszazuhan a fejem, vért köpök. Émelygek, erőtlenül.

– Mondja meg Musztángnak… Eónak… hogy szeretem őket – nyögöm még a mélyből.

– Te szarveretes barom – súgja nagyon halkan, a fejét csóválva. – Mindent kézben tartottam.

– Én nem… – pislogok a ködön át. – Mi van?

– Én vagyok az – mondja. – Mindig is én voltam, öcskös.

A köd felszáll. Felnézek rá. Arészra, ahogy a fejébe húzza a Harag Lovagja sisakját, és impulzusÖköllel hátracsap a Pretoriánusokra, majd hangGránátot hajít a kavarodásba.

– Fitchner! – ordítja az Uralkodó. – ÁRULÓ!

Robbanás. Valami eltalálja a mellkasomat, és zuhanok, bukfencezem. Repülök? Hideg van. Belém mar a jeges szél. A gyomrom a torkomban. Pörgök. Azután biztos kar a karom alatt. És emelkedem. Szél süvít a fülembe. És még egy hang, mielőtt elnyelne a sötét. Fitchner-Arész, az alvilág terrorista ura farkasként vonít fel, ahogy biztonságba visz.

43

A tenger

Tengerszagra ébredek. Sós hínárszagot hoz az őszi szél. Sirályok rikoltoznak. Egy a nyitott ablak mészkő párkányára ereszkedik. Félrebiccentett fejjel megnéz magának, aztán tovarepül a reggeli napsütésben. A távolban felhők úsznak a horizonton, esőt hoznak, pedig még a hajnali harmat cseperészik be a nyitott tetőablakon.

Megmozdul mellettem. Karcsú teste a takarón fekszik, engem ölel álmában. De ruhában van. Én félmeztelenül. A testemen mindenütt friss bőrpótlékok, fényes, rózsaszín, puha foltok. Musztáng megint mocorog, egészen magamhoz tértem a mozgolódásától. Már érzem a testem fájdalmait, elgyötörtségét, de az ő teste közelségét is. Hagyom, hadd csukódjon le a szemem, mély sóhajjal süppedek bele az emberi lét lágy gyönyörűségeibe. A nyakamat cirógató lehelete. Mellkasomon egy másik szív kalapálása. Aranyhaja az orromat csiklandozza, ahogy a hűvös szél az arcomba kavarja tincseit. Milyen fiatal és életerős a reggeli levegő.

Mélyen beszívom, és siklok vissza az álomba.

A békességet Acél emléke zúzza szét.

A sötétben sikolyok visszhangoznak. Barátok halnak meg.

A szemem kitárul, a fényt keresi, ami emlékeztet, hogy hol is vagyok. Biztonságban. Itt nyoma sincs Acélnak. Csak puha lepedők vannak. Ágy. Egy forró testű lány. De az emlékek így is közeliek. Hogy maradtam életben?

Fitchnerrel zuhantam le az égből.

Arész – mindig is létezett, és most mégis olyan újszerű, hogy szinte fel sem fogom. Sárga műszerekkel a mellemben ébredek, a szívemet indítják újra. Aztán a Húsfaragó szikéje ébreszt. Kín és émelygés az ágytársam. Látomások áradata hullámzik előttem. Látogatók jönnek-mennek. Legszívesebben persze erre ébredek.

Félek lehunyni a szemem, félek, hogy mit látok álmomban, és hogy legközelebb mire ébredek. Vörös kisgyerekként Kierannal közös ágyban aludtam. Én ébredtem fel hamarabb reggelente, és csak feküdtem mellette csendesen, hallgattam, ahogy a szüleim halk beszéde beszűrődik az ajtó alatt, ahogy elkezdődött az új nap. Hallottam apám csoszogását. A harákolását, miközben reggelente megmosta az arcát, hogy elűzze szeméből az álmot. Anyám kávét készített neki, megőrölte a kávépréselmény-kockákat, amiket lándzsavipera-tojásért vagy a Hálódából lopott, orsónyi selyemért cserélt a Szürkékkel.

Bár ezekre a hangokra ébrednék még ma is, minden áldott reggel. Az őrlésre, arra az illatra. Bár azt mondhatnám, hogy a testem ezekre talált vissza a nappali világba az álomból. De nem anyám kávéja vagy a tea illata húzott fel az ébrenlétbe. És nem is a csöveken áramló víz reggeli sóhaja vagy a kötéllétrák csúzos nyikorgása, ahogy a lykosi férfiak és nők hazatértek a bányákból és a Hálódából az éjszakai műszakból. És nem is a nappali műszakba igyekvők gondterhelt moraja.

Minden egyes reggel a becsukódó ajtó rémületére ébredtem.

Minden reggel ugyanúgy végződött. Először az agyagedények csörömpölése a mosogatóban. Utána apám a helyére húzza a műanyag széket a kőpadlón. Az ajtóban állnak, sutyorognak. Csend. Mindig azt képzeltem, hogy ilyenkor hosszan megcsókolják egymást. Aztán végül elköszöntek. Kinyílt a bejárati ajtó, megcsikordult a rozsdás zsanér. A legvégén pedig, minden fohászkodásom ellenére, becsukódott az ajtó.

Közelebb fészkelődöm Musztánghoz, és megcsókolom a homlokát. Erősebben, mint szerettem volna, és fel is ébresztem vele. Nyújtózkodva ébredezik, mint macska a délutáni szunyókálásból. A szemét ki se nyitja, úgy bújik még közelebb.

– Felébredtél? – duruzsolja. Aztán egyszeriben kipattan a szeme, és elugrik tőlem, jó távolra. – Bocs. Biztosan elnyomott az álom – mentegetőzik, és az ágy mellett álló székre pillant, ahol ülhetett. – Az ágyon.

– Nincs semmi baj, maradj. Kérlek! – Elfelejtettem, hogy elvileg már tartózkodóbban kell viselkednünk egymással. – Mennyi idő telt el?

– A támadás óta? Egy hét – kotorja ki a haját az arcából. – Örülök, hogy megint köztünk vagy.

– Kit veszítettünk el? – kérdem óvatosan.

– Hogy kiket? – Kezdi sorolni a veszteségeinket. Hosszúra nyúlik a csend. A számuk agyonnyom. Végül levegőhöz jutok.

– Apád?

– Azt se tudod? – mosolyog kissé bizonytalanul, majd talán túlságosan is könnyedén sóhajt, hogy oldódjon végre a feszültség. Közelebb húzódik, de még mindig ügyel, hogy ne érjen hozzám. – Hosszú és unalmas történet lesz.

– De megoldod.

– Apám él. Amikor a pajzs megsemmisült, már voltak Aranyaink a Citadellában, és vérebekkel kiszabadították. Úgy fest, a testvéremnek messzire ér a keze. Így aztán, amikor az Olümposzi Lovagok el akarták vinni Octaviával, csak az üres celláját találták.

– Roque-ot a HK csak „az új Nelsonnak” nevezi. A Bellona-flotta közel nyolcvan százalékát elfogta – mondja, és elkomorul a hangja. – Ami azt jelenti, hogy őt illeti a harminc százalék, mert ő vezette az akciót. Csak a többi Augustusé.

– Vagyis neki több lett, mint nekem.

– És már megy is a találgatás, hogy meddig tarthat így a lojalitása most, hogy…

– Kavar a Sakál, mi? – szakítom félbe kacagva.

– Na, ő soha nem áll le.

– Nem hinném, hogy Roque valaha is ellenem indulna. Te mit gondolsz?

– A hatalom szüli a lehetőséget – von vállat Musztáng. – Mondtam, hogy békítsd meg.

– Roque a szövetségesünk. Mindig is az marad. Ismerhetnéd.

– Legalább annyit ült melletted, mint Sevro. Tegnap éjjel ő aludt be a széken, én zavartam el végül pihenni – mosolyodik el lassan. – De nem végezném jól a munkámat, ha nem számolnék azzal, hogy esetleg veszélyes lehet ránk.

Ránk, figyelek fel.

– A munkád? – vonom fel a szemöldökömet. – Ami mi lenne?

– Kineveztem magam a Főpolitikusodnak.

– Mi a szösz?

– Bizony. Az udvari játszmák mocskos, kétes ügyletek, te ahhoz túlságosan is jóhiszemű vagy. Pont, mint a bárány, aki nagy megtiszteltetésnek tekinti, hogy ő lehet a díszvendég a vacsorán, amelyet a farkasok adnak.

– És ha éppen tőled kellene megvédeni?

– Akkor – vonja most fel ő a szemöldökét – sajnos nagy szarban vagy.

Nagyot nevetek, és Sevro felől kérdezem.

– Nem az ágy lábánál szundikál? – néz körbe színpadiasan. – Szerintem az apjával van valami dolga. Csak tegnap este értem vissza a pályáról, Kavaxtól, de Theodora azt mondta, nem sokkal vacsora után Fitchnerrel ment el. Pedig azt hittem, rühelli a tagot.

– Rühelli is.

– Akkor mi változott?

Vállat vonok, és azon tűnődöm, vajon Sevro mióta tudott az apja valódi identitásáról. Az nem lehet, hogy ő is olyan vak volt, mint én. Lehet, hogy a változatosság kedvéért most nekem hazudott valaki?

– Hát Lorn?

– Azzal a Victra némberrel van.

– Mi bajod Victrával?

– Azt leszámítva, hogy rámozdul mindenre, aminek két lába van és beszél? Semmi.

– Stop. Rád is rád mozdult? Mert arról részletesebben is hallani akarok.

– Csönd legyen – legyint meg Musztáng, de a mosolya egyből lehervad, ahogy visszahúzza a kezét. – Lorn a szárnyai alá vette. Úgy tűnik, nincs azzal problémája, hogy épp a Juliikkal adja össze a családját. Victra anyja is belement az egyezségbe. A Házunk neve alatt fog össze a Mars három leghatalmasabb családja. Egy triumvirátus az Uralkodó ellen. A Gázóriások Kormányzói már úton vannak, Égeában lesz a Csúcs. És a Reformerek is jönnek. Igazad volt. Elfoglaltuk a Marsot, és esélyt kaptunk Octaviával szemben. Ez már nem egy egyszerű csata. Hanem polgárháború. Méghozzá nem is a céltalan fajtából. Apám arról beszél, hogy esélyt ad az asztalánál a Reformereknek is. Ez… ez tényleg jelent valamit.

– És hiszel is neki? – jut eszembe az egyik utolsó beszélgetés, amelyet Augustusszal folytattam.

– Hiszek, Darrow – mosolyog reményteljesen. – Hosszú idő óta most először.

Engem még ez se győz meg.

– És mi van…?

– Cassiusszal? – hibázik rá halkan. – A két Telemanus megölte az apját, ő maga pedig Ragnarral küzdött meg a falon. A testvérei mind meghaltak állítólag, de ő meg az anyja eltűnt.

– Aggódsz, hogy meghalt? – kérdem, mert nagyon elcsendesedett hirtelen.

– Az ellenségünk – feleli rá közönyösen. – Nem izgat a hogyléte – teszi hozzá, majd alaposabban szemügyre vesz. – Te aggódsz?

– Nem tudom.

– Néha olyan vérveretesen lágyszívű vagy. Tán azt is sajnálod, hogy lecsaptad a karját?

– Azt sajnálom, hogy Juliant megöltem.

– Mindannyiunknak akad múltbeli szennyese – morfondíroz Musztáng. – Ne feledd, hogy nekem is meg kellett ölnöm valakit az Átjáróban. Minden Páratlan Sebhelyes, akivel csak találkoztál az életben, Lorn, Sevro, Kavics, Tactus, Octavia, Daxo, mind onnan indultunk. Ugyanúgy. Gyakran eszembe jut, hogy túlságosan sok már a megbánnivalónk.

Most rólunk beszél? Én vagyok az, amit megbánt a múltból?

– Utálni akarom Cassiust – mondom lassan. – Tényleg. Ha csak eszembe jut, legszívesebben földhöz vágnék valamit. Betörnék egy ablakot. Vagy inkább a rusnya, alattomos, felfuvalkodott képét.

– Rusnya? – kérdi kétkedőn.

– Olyan csinos, hogy az már rusnya.

Musztáng erre nagyot nevet.

– De nehéz hosszasan gyűlölni, igaz?

Bólintok. A gyűlölet ugrasztotta Cassius családját Augustusnak. És lám, mire jutottak vele.

– Sajnálom őt, bárhol is van.

– Korábban már mondtam, hogy ne bízz a testvéremben – vált témát Musztáng. – Ezt most is komolyan gondolom. Tudom, hogy nem rúgtad fel a szövetségeteket. A cégei istennek állítanak be, de ennek legyen vége. Nem tartozol neki. Legyél vele szívélyes. Udvarias. Nyilvánosan semmiképpen se legyél vele tiszteletlen. De ne találkozgass vele többet. Ne ígérj neki semmit. Válj le róla. Nincs már rá szükséged. Itt vagyok neked én.

Ez a lány. Bár bemutathatnám anyámnak, Kierannak és Leannának. Bírnák a tüzességét. Összeszorul a torkom. Eo is nagyon bírná.

– Te nem vagy itt.

– Darrow…

Valami különös mozdul meg bennem, mintha valami szorosan felcsavart érzelemgubanc tekeredne le végre.

– Akkor… ott a folyó fenekén… úgy éreztem, hogy nem látlak viszont soha többé.

Látom, hogy elbizonytalanodik, szeretne hozzám érni, de leküzdi a kísértést, mert elhangzottak azok a dolgok.

– Inkább azt tudd, hogy egyelőre nem engedélyeztem, hogy meghalj – mondja tréfásan. – Egyébként meg se Sevro, se a Vonítók nem bocsátanák meg neked, hacsak megpróbálnád. Senki. Annyi barátod van, Darrow. Annyian gyalogolnának érted bele még a lángokba is.

Beleborzongok a szavakba, mély lélegzetet veszek, és lehunyom a szememet. Nem hagyhatom, hogy a bűntudat magába rántson. Némán sírok, csak a könnyek csorognak a szemem sarkán.

– Ne sírj, Darrow – suttogja Musztáng, és végül csak megérint. Közelebb húzódik, és átölel. – Minden rendben van. Vége van. Biztonságban vagyunk.

Erre már a zokogás ráz, hogy majd kiszakad a mellkasom.

Mert téved, nincs vége. Csak háborút látok, ha lehunyom a szemem. Csakis ezt hozza nekem a jövő. Nekünk. Pedig hányszor össze lettem már rakva? Meddig bírhatják még ezek az öltések? Lehet, hogy a végén elhagyok darabokat magamból, amelyek leszakadnak. Képtelen vagyok abbahagyni a sírást, levegőt se kapok. A szívem dörömböl, a kezem remeg. Most szakad fel minden. És Musztáng, alig feleakkora lányka, mint én, ölel, és gyöngéd karjaiban tart, míg ki nem merülök teljesen, és vissza nem süppedek az ágyba erőtlenül. Aztán lassan megtalálja megint a ritmusát a szívem. Az ő szívének a ritmusában.

Közel egy órán át ülünk így. Egyszer csak megcsókolja a vállamat, a nyakamat, ajka megpihen a lüktető ütőeremen. Eltolnám magamtól, de félresodorja a kezemet, és két kezébe fogja az arcomat.

– Engedj be.

A karom az ágyra hanyatlik. Szája megtalálja a számat, és együtt isszuk sós könnyeimet, ahogy ajkai az ajkaim közé csusszannak, és nyelve a szám üregét melengeti. A keze felsiklik a nyakamon, belemarkol a hajamba, erősen tart. Borzongások szaladgálnak a testemen.

Már nem küzdök ellene. A lelkemben tomboló káosz kisöpörte belőlem a bűntudatot, hogy Eót árulom el, ha Musztángot ölelem. Elillan az a bűn is, hogy ő Arany, én meg Vörös vagyok. Férfi vagyok, és ő a nő, akire vágyom.

A kezeim megtalálják Musztáng testét, magamhoz húzom, végigsimítom hosszú lábát, míg ágyékához nem érek. Régóta elnyomott éhség éledezik bennem, és szétárad bennem a hév, a vágyakozás. Ő kell nekem, mindenestül. Már nem fogom vissza magam, nem érdekel a szomorúság. Csak ez kell. És nem kapkodok. Most nem. Most, hogy ilyen vékony hajszálon múlott, hogy ne lássam viszont soha többé.

Lassan hántom le róla a ruhát. Olyan, mintha nedves papírt tépkednék le róla. A bőre puha, napon forrósodott márvány. Bőre alatt az izmok megfeszülnek, ahogy a gerince hátrahajlik. A teste arra született, hogy körülöttem tekeregjen, vonagoljon. Ujjam végigcirógatja a feneke domborulatát. Hozzám préseli magát, minden ízében lüktet, és a csípője az ágyhoz szegez.

Neki egy hét volt, de nekem csak percek. Az előbb még a hideg acélpadlón térdeltem, csak a saját vérem melegét éreztem, és vártam, hogy mikor csapják le a fejemet. Amikor Eót puszta, remegő kezekkel elkapartam a földbe, azt gondoltam, ilyen pillanatban már soha nem lesz részem. Pillanatban, amit a vágyott nővel, a szerelmemmel osztok meg. És mi a szarveretes értelme lenne életben maradni ebben a hideg világban, ha még attól a kis melegségtől is elmenekülök, amit ez a pillanat adhat?

44

A költő

Musztánggal ballagunk a folyosón. Az ablakon át látjuk a birtokon járőröző harcosokat. Legalább annyira vigyáznak ránk, mint amennyire őriznek bennünket. Szemerkél az eső. Egy nyitott ajtón nevetés szűrődik ki, és kávé meg sült szalonna illata.

– Hogy érted azt, hogy én nem tudok vicces lenni? – kérdi sértetten Roque.

– Szó szerint – feleli kedvesen Daxo. – Hogy próbálkozhatsz, de túlságosan is… tudóstípus vagy.

– Oké. Akkor ki volt az első asztalos?

– Ez most vicc lesz? – kérdi Daxo.

– Elvileg.

– A názáreti Jézus? – találgat Daxo. – Történelmi vicc?

– Noé? – próbálkozik Kavics. Musztánggal megállunk az ajtó előtt, egymásra mosolygunk.

– Méghogy názáreti Jézus! – kacag Roque. – Ennél azért tudsz jobbat is, nem?

– Ha sejtettem volna, hogy a találgatásért ki leszek gúnyolva, nem találgattam volna.

– Pax azt mesélte, hogy te vagy az okosabb – jegyzi meg Bogáncs. – De ez eléggé kiábrándító, Daxo. Kiábrándító.

– Jó, hát kettejük viszonylatában… – kezdi Bohóc.

– Egy rossz szót se Paxról – vág közbe Kavics. – Egy cuki volt az óriás.

– Hát a válasz nem érdekel senkit? – kérdi Roque éneklő hangon. – Persze, persze, felfogtam. Unalmas fráternek tartotok.

– Meghalunk a kíváncsiságtól – évődik Bogáncs. – Kérlek, áruld el.

– Szóval akkor ki volt az első asztalos? – teszi fel Roque újra a kérdést.

– Nehogy elölről kezdd – jajdul fel Kavics.

– Csak így jobban működik – sóhajt Roque. – Éva.

– Éva? – kérdez vissza Daxo.

– Mert ő reszelt először együtt Ádámmal.

Feljajdul a kórus.

– Ez nagyon kínos – sóhajt nagyot Kavics. – Soha nem hittem volna, hogy hiányozni fog Tactus.

És akkor váratlanul éles, visongó nevetés szakad fel Daxóból. Pont, mint Paxból.

– Éva! Azt mondja, Éva! Ő reszelt… mert az asztalos reszel… húúú – kacag az óriás. Mintha a nagy behemótokban apró kacagómanók rejtőznének, akik csak arra várnak, hogy mikor lehet előpattanni és heherészni. Egyszerűen csak jó sokáig kell provokálni őket.

– Szerintem betörte Daxót – kuncog Kavics.

– Más is érzi ezt a szagot? – kérdi Bohóc.

– A szalonnáét? – kérdi Daxo, és jóízűen beleharap egybe, hogy csak úgy ropog.

– Nem, az öngyilkos tébolyult friss feltámadásának szagát, miután meghódított egy bolygót, és elhagyta a barátait, hogy kötözni való bolondként magányosan tépesse cafatokra magát.

– Van egy szaga – szimatol Daxo.

– Jaj, Darrow, csillagom – kiált oda nekem Bohóc –, csak nem az ajtó mögött sompolyogsz?

Musztáng betol az ajtókeretbe.

– Te kis hallgatózó Pixi! – pattan fel Daxo, és ölel magához meglepően gyöngéden. Kopasz fején úgy csillognak az Arany angyalok, mint okos szeme a reggeli fényben. – De jó téged látni, drága barátom.

Azután mindenki üdvözöl szép sorjában. Soha Aranyak még ennyit nem ölelgettek. Roque ölelése elég gépies, amolyan funkcionálus gesztus. Elkél itt még a békéltetés.

A barátaim ugratása kíséri a reggelimet. Az egész napot együtt töltjük a birtokon, csak beszélgetünk, játszunk. Olyan rég csináltam már bármelyiket is, hogy el is felejtettem, hogy megy ez az édes semmittevés. Musztángnak háromszor is bele kell csókolnia a fülembe, és biztatnia, hogy lazuljak már el, mire tényleg össze tudom hozni. A könyvtárban hallgatunk épp zenét, amikor az ablakon át Roque-ot pillantja meg odakinn a gyepen. Oldalba bök.

– Eredj.

Két szarvast figyel, egy vén szilfa rejtekében eszegetnek az etetőből. Nem néz rám, ahogy megállok mellette. Frissen vágott fű illata terjeng, és valahol a dombon túl ott a tenger.

– Elég logikus, hogy Musztáng itt nőtt fel – kezdem. – Egyszerre vad és békességes.

– Én a városban gyerekeskedtem, még ha a tanáraim ki is csempésztek a természetbe, amikor csak anyám távol volt – mondja Roque. – Ami azért nem ment ritkaságszámba. De szerinte nincs a városon kívül semmi érdekes. Mert csak a nyüzsgés számít. Pedig ezért harcolunk, vagy nem?

– A földért?

– A békességért, bármilyen formában találjuk is meg – néz végre rám. – Vagy te nem ezért harcolsz?

– Akadnak közöttünk olyanok, akik nem békére születnek – intek a szarvasok felé. – Én nem így nőttem fel. Nekem, amim van, vagy amim valaha is lehet a jövőben, mind a munkám gyümölcse. Harcolnom kell érte. Abban viszont igazad van, hogy ezért harcolok. Hogy végre részem lehessen benne. Meg azoknak, akik fontosak nekem.

– Ez így elég jól hangzik – fürkészi az arcomat.

– Szeretnék bocsánatot kérni tőled, Roque.

– Igen?

– Az Akadémia óta távolságtartó voltam veled, azt hittem, bármit megengedhetek magamnak, mert te mindig mellettem állsz. De ez nem helyes, nem lett volna szabad így viselkednem. Pláne, hogy te mindig olyan kedves voltál velem.

– Én nem bántam, hogy mindig minden rólad szólt. Mint Tactus. És nem is vagyok szerelmes beléd, mint Musztáng. És nem is imádlak istenként, ahogy Sevro meg a Vonítók. Én csak a barátod voltam, egyszerű és igazi barát. Olyan, aki látta a sötét és a derűs oldaladat is, és ítélkezés, fenntartások nélkül elfogadta. És te? Te mit tettél? Csak használtál, ahogy egy lovat használ az ember. Én ennél többet érdemlek. És Quinn is többet érdemelt.

– Jobbat, mint ez a barátság? – kérdem halkan.

– Azt gondolom, hogy jobb vagyok nálad – feleli, és én megsebezve lépek hátrébb. Ő csak a szarvast figyeli, ahogy a gabonát falatozza az etetőben. – Idén három barátom ágya mellett ültem. Quinné, Tactusé és a tiéd mellett. Minden alkalommal tudtam, hogy boldogan helyet cserélnék bármelyikőtökkel. Te is ezt kívántad volna?

– Az életemet adnám, hogy visszahozzam őket – mondom, még ha tudom is, hogy ez így hazugság. Bármennyire szeretem is ezeket az Aranyakat, nekem ennél nagyobb léptékben kell gondolkoznom. Amíg véget nem ér ez az egész, nem rendelkezem a saját életem felett.

Felém fordul a szarvasok látványától, meleg, szomorú tekintetével néz rám. Olyan súlyosan, ahogy neki nem szabadna. Annyira más, mint én vagy Cassius. Az Intézetben testvérnek neveztük egymást, pedig ő sokkal jobb volt annál, mint amit bármelyikünk is érdemelt.

– Gondolkoztál azon valaha is, hogy miért épp a Mars Házába raktak? Nem vagyok épp tipikusan odaillő. A legtöbben inkább Apollóhoz vagy Junóhoz választottak volna.

– Quinn vérében mindig ott buzgott a verseny… de neked… Igen, nemegyszer gondolkoztam rajtad.

– Darrow! Sürgős lenne – hallok egy hangot a hátam mögül. Sevro az.

– Ne most, Sevro.

– Nem szórakozásból jöttem, Arató.

Roque-ra nézek, aki csak biccent.

– Menj csak – mondja, és már indul is a szarvasok felé. A zsebébe nyúl, bogyókat vesz elő.

– Roque – szólok utána panaszosan.

– A barátságok percek alatt köttetnek, pillanatok alatt semmisülnek meg, és évekbe telik, hogy helyrehozzuk a kárt – néz vissza rám a válla felett. – Hamarosan folytatjuk.

Nézek utána, és a remény halovány szikrája melengeti a szívemet. Sevróra nézek, átkarolom a vállát.

– Jó, hogy látlak. Bocs, hogy…

– Állj le. Én nem vagyok olyan hisztis kis picsa, mint a költő. Arészról van szó. Elkapták a barátaidat, a Vöröst, a Rózsaszínt meg a Lilát.

– De ki?

– Mégis ki? A Sakál.

45

Pokolfúrók

A hajnali attikai hóesésben landol a gépem. Ez a déli város hét csúcsra épült, fém-és üvegépületek karimázzák a hegyeket rojtosan, mint töviskoszorúk a friss, hófehér szitálásban. Keleten a nap vöröslik a hegygerinc felett. A hét csúcsot hidak kapcsolják össze, a város aljaKerületei a hegyek lábánál pihennek. Alacsonyan repül velem a busz, odalenn lüktető Narancs pengével vágnak utat a hóban. A középSzínek felszíni autóikkal hamarosan elárasztják az utakat, a felsőSzínek légi járatai pedig Ezüstökkel és Aranyakkal ingáznak majd a csúcsok közt. Attika bankárváros, igazi nagyhatalom. És már a Sakál birtoka.

Örökzöldek között pihenő, sárkánySzárnyakkal és járőrökkel teli kifutópályán szállok le. Fehér bevetési egyenruhás vérebek várnak rám, köztük egyetlen Arany áll: Victra. Hevesen magához ölel, pontosabban fehér bundájához, amelyet már korábban szorosan összevont magán. Jáde fülbevalói kocognak a szélben, míg várjuk, hogy a vérebek átvizsgálják a hajóm páncélzatát.

– Victra – húzom vissza egy pillanatra magamhoz, hogy alaposabban végigmérjem. Erre pajkosan elvigyorodik, arcon csókol, és a seggembe markol. Meglepetten rándulok össze, ő meg boldogan kacag.

– Csak csekkoltam, hogy minden a helyén van-e. Alaposan ránk hoztad a frászt, szivem. Roque-kal forródróton voltam végig, míg Lornnal távol jártunk.

– Hallom, új szövetségen dolgozol.

– Ki hitte volna, hogy pont Victra au Julii lesz a nagy békeharcos.

A Szürkék tájékoztatnak, hogy utasításuk szerint át kell kutatniuk a hajómat.

– Ragnar – szólok be a hajóba, mire előlép hatalmas barátom, aki még a legnagyobb Szürkénél is kétszerte nagyobb. – Az egérkék átnézik a hajót. Mit is keresnek?

– Bombát, dominus – méregeti idegesen nyeldekelve a Szürkék kapitánya Ragnart.

Victra elkísér a Sakál új otthonába – az Attika legmagasabb hegycsúcsán emelkedő, megerősített fellegvárba. A város mélyen alattunk. A kifutópályától fasor vezet a Sakál legújabb, szerény otthonába.

– Adrius egyből elfoglalta, ahogy a Bellona-hajók elhúzták a csíkot. Ezer vérebbel érkezett, és kiseperte az összes Bellona-barát urat, akiké eredetileg a hely volt. Mindenüket elvette, még a bankszámláikat is lekopasztotta. Lopás a köbön, de hát erről szól a háború – int a fejével nyugat felé Victra. – Micsoda lejtők! Ha rendeződnek az ügyek, elhúzhatnánk pihenni pár napra. Te hozod Virginiát, én addig találok magamnak egy pasit. Tudsz síelni, ugye? – pillant rám.

– Soha nem volt időm kipróbálni.

A Sakált a nappalijában találjuk. A falak és a padló is üvegből, a padló alatt tűz lobog, az ablakoknál fel-felcsap egy lángnyelv. Állatbőr takarókon pár minimalista acél-és bőrszék áll. A Sakál holoKivetítőn beszél sietősen valakivel. Int, hogy üljünk csak le. A holón Harmóniát látom egy sötét szobában, körülötte Szürkék, az egyik fölébe hajol, és valamilyen eszközzel matat rajta, amit nem látok.

A tűz dacára, ami kellemesen melenget, átjár a jeges borzongás.

A Sakál végez a beszélgetéssel, Sun-hwának egy adatSzalagot nyom a kezébe, és elbocsátja. Aztán a tarkóját dörzsölgetve csatlakozik hozzánk.

– Mennyi változó tényező – hunyorog. – Csak ahhoz száz Rezes kell, hogy az élelmiszer-szállítmányozást megoldjuk. És akkor azok a szemérmetlen kis szarok napokat elvitatkoznak azon, hogy granola vagy müzli kell egy hajókonyhára. Bármelyik jó lenne! Bármelyik. Most ez tényleg ennyire bonyolult? Mintha élveznék a sok papírgyártást és bürokráciát. Megáll az ember esze.

– Hiába mondom neki, hogy rendesen le kéne osztania a feladatokat – morogja Victra. Vagyis folyamatos kapcsolatban állnak. Le vagyok maradva.

– Utálom leosztani a feladatokat – vágja rá erre a Sakál. Megvakarja a fejét. – Legalábbis, ha számokról és egységekről van szó. A vérveretes bolygómegszállást boldogan rátok hagyom. Nekem hagyjátok meg a bürokráciát, és meg is vagyunk.

– Megegyezhetünk – nevetek. – Persze ha nem kell élelmiszer-rendelésekről hallanom – hajolok előre ültömben. – Hallom, két héten belül indulásra kész a flotta. Irány a Mag. És mellesleg jó az új kecód.

– Nekem is tetszik – sóhajt. – Apám persze őrjöng, hogy megtartottam magamnak. Az egyik Kormányzónak akarta volna ajándékozni a Gázóriásokról.

– Pedig te kiérdemelted. Még ennél sokkal többet is.

– Ahogy mondod – legyint megmaradt egy kezével fáradtan a Sakál. – Kisfiú koromban sokat jártunk ide síelni anyámmal. Amikor felnéztem ide, mindig azt mondogattam, hogy ez egyszer az enyém lesz. Apám meg mindig azt felelte rá, hogy nem lehet minden az enyém, amire rábökök.

– Mire te megkérdezted, hogy miért nem? – mondja Victra, mert ismeri már a sztorit.

– Miért nem? – ismétli el a Sakál elégedetten. – Szóval, ha apám akarja, intézze magának a hajói élelmiszer-szállítmányait.

Mind pontosan tudjuk, hogy nem a hadtápozás tölti ki az összes idejét.

Egy Rózsaszín teát hoz, elfogadom. Kis reggelit is kapok. Hét órával ugrottam előre az időben, mire ideértem, de nem szeretném, hogy lássák rajtam, milyen ideges vagyok.

A Sakál figyeli, ahogy egy szelet sárgadinnyét kergetek a villával a tányéron. De hogy mit gondolhat a koszosarany szemei mögött? Csak az ördög tudja.

– Darrow tehát újra egyben és egészségesen várja az újabb nagy csatát – mondja.

– Újra egyben, mi? A médiádnak hála, mindenki halhatatlannak hisz, amióta Karnus majdnem kettévágott.

– Ez is a játék része, jóember. Érzékelés plusz érzékcsalás, egyenlő média – csapkodja kedélyesen a combjait, bár a szemében semmi kedélyes nincsen. – Amint engedélyt adsz, közhírré teszem, hogy ismét totálisan a topon vagy. Lerendezzük a sajtókonferenciát, adunk rád csinos páncélt. A Liláim külön neked építenek egy speckó darabot. Már egy ideje együttműködnek a Zöldekkel, hogy csúcstechnikába öltöztessenek.

– Tudod, mennyire gyűlölöm a kamerákat.

– Jaj, ne nyavalyogj már annyit! Neki köszönheted a szövetségeseink felét. Meg azt is, hogy az Uralkodó úgy vergődik, mint pók a jégen. Az ő szövetsége bezzeg… ideges.

– Akkor essünk túl rajta ma – bólintok. Kinézek az ablakon, mert Roque szavai visszhangoznak az agyamban. – Valamicske békességre vágytam volna, de… azt még ki kell érdemelnünk – már ők is velem bámulják a hóesést. – És ezzel tulajdonképpen témánál is vagyok. Hogy miért akartam találkozni veletek.

– Elismerem, kíváncsivá tettél – bólint a Sakál.

– Szétfúrta az oldalát a kíváncsiság – pontosítja Victra.

Biccentek Ragnarnak, aki két dobozzal jön közelebb, amelyet még a hajóról hozott.

– Ajándékot hoztam nektek. Szövetségünk elég… érdekesen kezdődött. De most szeretném ezzel is kifejezni, hogy mennyire drága nekem, és nemcsak a szövetségünk, hanem a személyetek is. Remélem, mindketten a bizalmam jelének veszitek ezt.

– Mindig bízz az ajándékot osztó Pecsétesben – kuncog fel Victra, ahogy felpillant Ragnarra. – A vérveretes mindenit, állj már kicsit arrébb. Akkora vagy, mint egy fa, Ragnar, kitakarod a fényt.

– Várj inkább odakinn, Ragnar – kérem.

A Sakál nem is pillant rá. A testi erő untatja.

Victra kibontja a dobozát, és egy kis kristályüveget talál benne, amelyet még a Paxon csináltattam a Húsfaragóimmal a Mars ostroma előtt.

– Petrichor – mondom, ahogy kinyitja az üvegcsét, és a szoba megtelik az esőben ázott kő illatával. Heges kezét hálásan teszi a karomra, a másikkal a melléhez szorítja a kristálytégelyt.

– Az ilyesmire senki sem szokott emlékezni. Köszönöm, Darrow – mondja, és egyszeriben felpattan, és egy csókot nyom a számra. Az arcomnak jobban örültem volna.

– Én jövök – mondja a Sakál, és egy kezével bontogatja a dobozát. Elvigyorodik, ahogy feltépi a papírt, aztán ahogy a bőrdobozkát felnyitja, hosszú pillanatig meg se szólal. – Nem kellett volna, Darrow…

De nem tudja végigmondani, mert a falakból vijjogva szakad fel a vészjelző sziréna fültépő hangja.

Szürke véreb tör be a szobába célra tartott fegyverrel, négy másik kíséretében.

– Az alsóbb szinten behatolást érzékeltünk, dominus. Biztonságosabb helyiségbe kell kísérnünk.

– Kik azok? – ugatja a Sakál. Victra kezében már ott a beretvája. Az enyémben is. A Szürke éppen válaszolna, amikor a vészjelzést egyre erősödő, kemény nevetés váltja fel, az árad a hangszórókból. A fények kihunynak, de a hang betölti az egész nappalit. Az ajtóhoz rohanunk. Az ablakra aprócska fémpók pattan, az üveg elolvad a keretében. Egyszerre nem látok, nem hallok semmit. Csak éles, dobhártyaszaggató vinnyogást. Annyira fejbe vág a fényGránát, hogy csak botladozom.

Sötét árnyak repülnek a szobába, démoni maszkokat látok hunyorogva, szörnyű pofájukból vörösen izzó szemek világítanak. Eljöttek a Fiak. Habozás nélkül lelövik a Szürkéket, bennünket a földre rugdalnak. Ragnar beviharzik a folyosóról, háromszor mellbe impulzusÖklözik, kábán zuhan el. Az egyik maszkos behatoló a Sakál fölé hajol. Ahogy lassan visszatér a hallásom, kezd eljutni az agyamig, hogy beszél hozzá. Azt üvölti, hogy a központi kódot akarja. Amikor pisztolya csövét a Sakál szájába tolja, megtörik az ellenállás, megkapja a kódot.

– Micsoda Aranyak! – hörgi a torz hang.

Tudom, hogy Sevro a maszk mögött a legszívesebben meghúzná a ravaszt, és egy pillanatra azt hiszem, meg is teszi. De csak kivárja, míg teszem a dolgom, ahogy megbeszéltük. Kótyagosan fel is emelkedem, próbálom kirázni a fejemből a fényGránát hatását, kicsavarom az egyik behatoló kezéből a fegyvert, és lőni kezdem őket. Ők meg engem. Mindenki elvéti a célt. És már el is mentek, huss, az ablakon át, ahogy jöttek. A Szürkék holtan hevernek a földön. Victra fején szivárog a vér egy sebből, de fel tud állni. A Sakál is megpróbál, az orrából csöpög a vér.

Senki se szól semmit, csak a nappali ajtaját próbáljuk meg kinyitni. Ránk zárták, a Fiaknál a kód, ők irányítják az egész házat. A Sakál az ajtónak támasztja a fejét, majd egymás után többször is belefejel az acél ajtólapba. Annyira belemelegszik, hogy nekem kell onnan elrángatni, nehogy szétverje a saját koponyáját, már így is ömlik a vére. Sötéten felkacag, aztán lerázza magáról a kezemet.

– Másodszor! – hörgi. – Másodszor is erőszakot tesznek rajtam – rázkódik meg, mint egy megdöfött állat. – Pedig megtörtem volna őket, már holnap is talán. Legkésőbb holnapután. Megtörtek volna.

– Kik? – kérdi Victra.

A Sakál nem válaszol.

– Kik, Adrius? – szegezem neki én is a kérdést. – Mi a fene volt ez? Kik?

– Terroristák. Az elfogott Fiakért jöttek – hadarja türelmetlenül. – Az egyik a Rózsaszín némber, aki a Lunán próbált megölni bennünket, Darrow. Mert nem Plinius csinálta, nem ám. Hanem Arész Fiai. És nálam volt Arész jobbkeze is, egy Harmónia nevezetű nő. Meg egy Lila, aki húsfaragott katonákat gyártott nekik.

– Arész Fiakat fogtál el? És itt voltak? És bennünket mikor terveztél beavatni? – támadja le Victra, ahogy az egyik halott Szürke mellől felegyesedik. A pulzusát csekkolta le.

– Csak amikor kiszedtem belőlük, hogy kicsoda Arész.

– Még mit titkolsz előlünk? – támadok én is. – Ez egy szövetség, vagy nem? – kérdem, és a nyomaték kedvéért felrúgok egy asztalt. – Mi a vérveretes fenéért vagyok akkor én, ha nem hagyod, hogy az ilyenektől megvédjelek?

– Hibáztam, oké, hibáztam – nyeli le a saját vérét, majd a vállamat megszorítva elballag mellettem, egészen az ablakhoz, amelyen most már befütyül a hideg szél. – És még így is megvédtél. Megint.

A homlokomat ráncolva duzzogok tovább. Nagy színész vagyok.

– Vörösek nem lehettek – jegyzem meg keserűen. – Nem lehettek a Fiak. Ilyenre soha nem lennének képesek. Velem nem. Pláne Ragnarral nem – támogatom fel a Pecsétest a padlóról. – Túlságosan is jól szervezett akció volt. És volt gravCsizmájuk.

– Alábecsülöd őket, barátom – ingatja a fejét a Sakál. – Ők is jól rángatják a szálakat. És a ravaszt is meghúzzák, ha kell. Ha nem állítottad volna le őket, meghúzták volna, bele az agyunkba.

– De hogy a vérveretes nyavalyába jutottak át a biztonsági rendszereden? – kérdi Victra. – Valami nyomkövetővel? Jelzavaróval? GravCsizma-jellel?

– Tippem sincs – csóválja a fejét a Sakál.

Nem is lehet, mert az én hajóm páncéljába kapaszkodtak, szellemKöpenyben, mint sok kis kinövés.

– Ki jött hozzád mostanában?

Körbepillant, amiben reménykedtem. Az embereit hívja az asztalán álló mikrofonon. Pár pillanat múlva rám néz.

– Sun-hwa – suttogja. – Az embereinek annyi, az utolsó szálig, ő maga pedig felszívódott. És valahogyan a múltkori támadást is túlélte – fűzi hozzá elgondolkodva, majd felkacag. – Elárult.

És amikor majd meglátja a biztonsági főnöke számlájára érkezett összeget, már bizonyos az árulásban az egyértelmű tárgyi bizonyíték alapján. Csakhogy Sun-hwa hűséges volt, akár egy kutya, bár mostanra már élettelen, mint a kő, és nem mellesleg annak a hajónak a rakterében hever, amellyel Sevro, Fitchner meg az eddig fogva tartott barátaink húznak el éppen a Sakál hófedte fellegvárából.

A Sakál mellé lépek, miközben Victra újra próbálkozik az ajtóval. Együtt nézzük, ahogy a hajó eltűnik a hegyek mögött.

– Együtt végzünk a patkányokkal, a szavamat adom – mondom halk, fenyegető hangon. – Kiirtjuk őket egytől egyig.

– Első az Uralkodó – lapogatja meg a hátamat. – Első az Uralkodó.

46

Testvériség

Olyan hevesen szorítom magamhoz Táncost, hogy beleropog a gerince. Rémülten veregeti a hátamat, én meg nem győzök elnézést kérni, és persze sietve elengedem. Hirtelenjében olyan érzés, mintha telemanusi méreteket öltöttem volna. Legalábbis hozzá képest. Arész Fiainak raktárépületében hallhatóan bősz tevékenykedés folyik, míg mi a garázsból lett irodában beszélgetünk. Egy oldalsó ajtón engedtek be ide, és a sok rozsdás hajtómű meg propeller között vártam meg Táncost.

Vörhenyes szemében könnyek remegnek, ahogy felnéz rám. Elég furcsa gondolat, hogy valaha jóképűnek tartottam. A negyvenes éveiben jár, ami aggastyánnak számít Vörös időszámítás szerint. A haja őszül, az arca csupa ránc a sok megpróbáltatástól. A jobb karja még mindig bénán csüng az oldalán, és a lábát is ugyanúgy húzza, mint régen. Ahogy a mosolya is éppen ugyanolyan széles, hogy kivillan a sok keszekusza, lyukas foga.

– Drága fiam – szorítja meg ép kezével a vállamat. A markolása messze a legerősebb rajta. Cigiszaga van, a körmei megsárgultak. – Én szarveretesen gyönyörűséges, szarházi kisfiam. Szarosan nagyra nőttél – nevet, és csak nevet, egy ideig abba se tudja hagyni. – Mit is mondhatnék – csóválja a fejét. – Sajnálom, hogy nem tudtam felvenni veled a kapcsolatot. És azt is sajnálom, hogy Harmónia ennyire kihasznált. Annyi mindent el kellene még mondanom, Darrow.

– Ne! – paskolom meg a nyakát. – Testvérek vagyunk, nem kell mentegetőznöd. Elég, hogy összeköt bennünket a vér és a közös múlt, a többi pedig nem számít. Csak többet ne hagyd, hogy ilyen előforduljon. A családomról mit tudsz? Hogy vannak?

– Élnek. Ugyanott, ugyanúgy. Lenn a bányában. Tudom, persze, tudom. De annál biztonságosabb hely nincs is most ezekben a vérzivataros időkben. A Mars iparát, a bányákat mindenki épségben akarja hagyni, világos? – néz rám hangsúlyosan, majd int, hogy üljünk már le. – Egyébként túl sok Aranyat nem ismerek, de ez a Sevro elég szokatlan kis szarházi. Amikor elvittem neki az apja üzenetét a Peremre, kis híján csomót kötött a beleimre – kacsint mosolyogva, majd füstpálcára gyújt. – Soha nem láttam még effélét.

– És ilyen hűségeset se még. Pont, mint te.

– Nem így értettem! Csak hogy úgy káromkodik, mint valami szarveretes Vörös. Vagy még jobban.

– Hogy káromkodik? – mosolygok most már én is. – Lehet, hogy ennyire megszoktam volna? Bár újabban rendesen beleszeretett a „szarosba”, mondja is eleget.

– Kellemes szó, kívánkozik az ember szájára. Egyébként a dolog úgy áll, hogy már a legelső őseink is használták – húzza ki magát elégedetten. – Utánanéztem kicsit a témának: a legelső Aranyak, akiknek még normális szeme volt, és igazából csak az egyenruhájuk arany, Írországból toborozták az első pionírokat, miután a londoni sugárzás a teljes brit szigeteket taccsra vágta. Az Aranyak meg kiválogatták a minőségi szakmunkásokat, akik kénytelenek voltak kivándorolni, és őket küldték a Marsra. Ők meg hozták a nyelvüket, aztán persze az évszázadok során felturbózták, így lett olyan, mint most. Elég jó sztorik vannak a történelemben, mi?

– Harmónia személyes kis történeteiben is.

– Aha, tudom, tudom. Hogy meghaltam volna – ingatja a fejét újabb füstpálcára gyújtva, míg a másikat, ami már leégett, a földre hajítja. Nem bírom nézni, felszedem, és a szemetesbe dobom. – Egy évre rá, hogy te elmentél az Intézetbe, elváltak útjaink. Volt egy akciónk a Gorgon-tengernél, ahová, mint kiderült, egy csoportnyi Szenátor indult nyaralni. Ahogy megkaptuk a fülest, iparkodtunk, hogy még az érkezésük előtt, bepoloskázzuk a nyaralót, hátha megtudhatunk ezt-azt. De semmi, csak a… beteges, perverz mocsok folyt. Akkor csomagoltunk, gondoltuk, ennyi, megyünk is. Csak épp Harmónia másképpen gondolta. Mert az utolsó este beballagott a nyaralóba, és az utolsó szálig lemészárolta a Szenátorokat és az egész vendégseregletet. Aztán távozott, ott hagyott bennünket is.

– Vagyis szó se volt a főhadiszállást feldúló vérebosztagról.

– De az sajnos igaz volt, csak épp miatta szálltak ki, miatta találták meg a helyet – csóválja a fejét Táncos. – Megölték Matteót meg még vagy negyven társunkat. Addigra ő meg lelépett a Lunára. Akik életben maradtunk, csakis Arésznak köszönhetjük. Obszidiánokkal és Szürkékkel sietett a segítségünkre. Felaprították a vérebeket, aztán sietve távoztak. És szerencsére megöltek mindenkit, különben már az egész világ tudná, hogy Arész Arany. Aznap találkoztunk szemtől szemben először. Szarveretesen rettenetes ember.

– Én nem így jellemezném – vonok vállat, bár ha meggondolom, hogy ilyen hosszasan palira vett… lehet, hogy ez nem is olyan rosszul megválasztott jelző? – És nem zavar, hogy Arany?

– Őt nem zavarja, hogy mi Vörösek vagyunk. Arész kész lenne az életét adni az ügyünkért, Darrow. Méghogy kész lenne! Hiszen ő kezdte az egészet. És tudod, miért?

Megrázom a fejemet. Honnan is tudnám?

– Jó, hát az ő ügye – tapogatja végig öntudatlanul is a nyakán kígyózó lándzsavipera-marást Táncos. – Mindenkinek joga van a saját sztorijához. De annyit elárulok, hogy nem egy kacagtató történet. Szomorú, mint a tiéd. Vagy az enyém. Ha elveszed az embertől, amit szeret, nem sok marad belőle. Csak a gyűlölet meg a harag. De ő látta meg elsőként, hogy nem kell ennyiben hagyni. Hogy akár tenni is lehetne valamit. És aztán rám talált. Meg rád. Szarveretes kis senkik vagyunk mi mellette, nem kérdőjelezhetjük meg a dolgait.

Ekkor tárul ki az ajtó. Mickey biceg be félholtan, egyszálbél vékonyan, falfehéren. Egyetlen szó nélkül hozzám sántikál, és szájon csókol végtelen elkeseredettsége és totális megkönnyebbülése jeléül. Aztán egyből zokogni kezd, akár egy gyerek. Egyikünk se tudja, mihez is kezdjünk most vele, ezért csak átölelem a vállát, és hagyom, hogy kisírja magát.

– Köszönöm – suttogja vagy tucatszor egymás után.

Mit művelhettek vele? De mindegy is, a lényeg, hogy a Szürkéknek megvannak a profi módszereik, ha valakiből ki akarnak szedni valamit. Azt állítja, hogy nem mondott nekik semmit. De a Sakál annyit azért megtudott, hogy mi folyhat Mickey műhelyében. Eleget látott, és nem hülye.

Mickey mögött Fitchner bukkan fel, szomorú mosollyal az arcán. De beletelik még némi időbe, mire Mickey lecsillapodik és beszélni kezd.

– Próbáltalak volna figyelmeztetni, amikor ott jártál nálunk a Lunán – magyarázkodik –, hogy menekülj onnan. De megölt volna. És egyébként is féltem, hogy inkább neki hiszel majd.

– Pedig neked hittem volna, Mickey.

– Tényleg? – szipog. – Tudtam, hogy eljössz értem. Mondtam is nekik, hogy az én csillag kisfiam szíve túlságosan is nagy, hogy megfeledkezhetne Mickey-ről, de Harmónia csak köpött rám. Hogy én csak egy rabszolgatartó vagyok – csüggeszti le még mindig szipogva, kiszolgáltatottan a fejét. Nem sokon múlhatott a józan esze a Sakál kínzókamrájában. Ha nem hozzuk ki onnan, mostanra talán már nem is lenne közöttünk. – És igaza is volt. Mert gonosz vagyok. Sok fiút és lányt bántottam, eladtam őket, pedig szerettem mindet. Persze hogy Harmóniának igaza volt. Miért is jöttél volna el értem? Miért is tennél bármit a gonosz kis Mickey-ért?

– Mert a barátom vagy – nyomok két csókot a törékeny kis kezeire, ő meg felnéz rám, reménykedőn. – Még ha furcsa is vagy, meg gonosz. Mert tudom, hogy szeretnél jobb lenni. Valami nagyszerűbbért élni. Mint mi mindannyian. És olyan nincs, hogy cserbenhagyjam a barátaimat, bárhová vigyék is őket.

Mennyire jó végre igazat mondani!

– Köszönöm – mondja csendesen. Aztán kihúzza magát, és már sokkal összeszedettebben sétál ki az irodából. Fitchner becsukja mögötte az ajtót.

– Na, hát ez nagyon érzelmes volt.

Csak bólintok. Ilyen ember akarok lenni. Nyílt. Akinek nem kell folyton résen lennie, hogy kinek mit mond. Nem kell folyton hazudoznia. És szerintem eddig magam se tudtam, mennyire kedvelem Mickey-t. Nem azért, mert ő tett azzá, ami vagyok, hanem mert annyira szeret. Lehet, hogy elég bizarrul szeret, de igazán és őszintén. És hiszem, hogy olyan emberré szeretne válni, akit én is tisztelni tudnék. Ahogy én is Eo és Musztáng elismerésére vágyom. Ez mindenképpen jófajta szeretet.

– Beszélnünk kell, Fitchner – fordulok Arészhoz. Mert eddig még nem adódott rá alkalmunk. Táncos tervét Sevro vázolta sietve, és már hívtam is a Sakált, hogy találkozzunk, már indultunk is a hajómra tapadó Arész Fiakkal a szellemKöpenyben, hogy bejuttassam őket a fellegvárba. Én csak annyit raktam a nagy egészhez, hogy Sun-hwa vigye el a balhét, és hogy Victrának nem eshet baja.

– Én megyek is, beszélgessetek csak – áll fel székéből Táncos.

– Nem, ne menj sehova – kérem. – Annyi mindent kell titkolnom annyi ember előtt. Legalább mi hárman ne titkolózzunk.

– Számolni megtanulhatnál, segglyuk – bukkan elő Sevro egy rozsdás hajtómű mögül. Most vágódik be mögötte az elnyűtt fémajtó, de még besodródik a késő őszi Égea iparnegyedének nehéz levegője. Sevro felpattan egy berozsdált, ósdi harcirepülő orrára, a két lába lelóg, mintha lóháton ülne. – Hohó, végre csak faszik vagyunk. Mesélhetnénk egymásnak szexista vicceket.

– Ezek szerint maga Arész – fordulok kuncogva Fitchnerhez.

– Az ember, aki a kómából zseniként ébredt fel! – ugatja Fitchner, még a két kezét is összecsapja, mintha igazi produkciót látott volna, de a szeme mindvégig komoly marad. – Vannak, akik Bronzosnak hívnak. A Diákok Proktornak. Akad, aki a Harag Lovagjának. Az Uralkodó árulónak, a fiam seggfejnek…

– De mennyire! – dudorássza Sevro.

– A feleségem Fitchnernek hívott. Arésszá az Aranyak tettek.

Eddig nem értettem volna meg, mit is jelenthet ez. Ha egyszer ő tényleg Arany, hogy is tehettek volna akkor bármit ellene az Aranyak? De persze most már belátok a színfalak mögé.

– Miért nem mondta meg már az elején, hogy kicsoda?

– Hogy egy kamasz fiú színészi tehetségére bízzam az életemet? – heherészik. – Abból, kösz, nem kérnék. Mert ha például lebuktál volna, és megkínoznak… hát az igen kellemetlen fordulat, de volt alternatív megoldás is talonban. Több vasat is tartottam a tűzben, egyszerűen te voltál közülük a kedvencem. De az ember ilyen nagyívű projektekben ne legyen elfogult.

– Ki volt a felesége? – kérdem, bár azt hiszem, már sejtem a választ.

– A hosszú vagy a rövid verziót mondjam?

– A hosszút.

– A Tritonon voltam egy terraformáló cég képviselője – vág bele komoran. – Nem volt valami látványos állás, semmi beretva meg páncélÖltönyök, egyszerű építkezési művezetés. Egy Ezüst volt a kivitelező. Épp az Északi-sarkon vezettem egy Lovelock-tornyot, amikor a nyavalyás holdon gejzírkitörés volt, ami megrengette a talajt. Meg a jégtakarót, és a jég alatti tengerbe süllyedtünk, úgy, ahogy voltunk. Háromezren fúltak bele. Engem kihalásztak, és a következő hónapot a sarkvidéki kórházban töltöttem lábadozással, persze a felSzín szárnyban, ahol jobb kaja, jobb fürdők, jobb ágyak voltak. De az északi fényre nyíló ablakok az aljaSzín szárnyban voltak. És a feleségem ágya éppen az egyik ilyen ablak mellett állt – mondja, és most Sevróra néz. – Soha olyan gyönyörű nőt még nem láttam. És csinos is volt. Az egyik lábát otthagyta a balesetben, de nem kaphatott pótlást helyette, hiába nem komolyabb tétel egy bionikus művégtag. A Rezek ugyanis nem ítélték költséghatékonynak. Olyan szennyes Szín nincs is még egy, én mondom, mint azok a szaros…

– Nem kéne – köszörüli meg a torkát Sevro.

– Amikor eljöttem onnan, őt is magammal hoztam – folytatja Fitchner, miután egy darab szeméttel megdobta a fiát. – Összespóroltam annyit, hogy eljöhessünk a Tritonról, de persze a Magra nem futotta, az túl drága lett volna. Ezért esett a választásom a Marsra. Úgy egy évig éltünk Új Théba közelében. És minden vágyunk egy gyerek volt. De persze a DNS-ünk nem volt kompatibilis, ezért megkerestünk egy Húsfaragót, hátha csoda történhetne. És történt is. Kis híján a gatyám is ráment, de kilenc hónapra rá ez a kis Kobold vertyogott az ágyunkban.

Sevro kedélyesen integet a kakasülőjéről, miközben a darabka szemetet vizsgálgatja, hogy esetleg ehető-e.

– Két évre rá a Minőség-ellenőri Testület lekapcsolta a Lilát valami Obszidián gladiátor tiltott módosításáért, és az nagy buzgón feldobott bennünket, hátha így mérsékelni tudná a büntetését. Épp nem voltam otthon a kis Sevróval, amikor kiszálltak hozzánk. A feleségemet bevitték kikérdezni, és az orvosok látták, hogy módosították a petevezetékét, hogy Arany utódot is a világra hozhasson. És intézkedtek, ez állt a jelentésben is: „intézkedve”. Akhlüsz-9-cel gázosították el, aztán elégették, és a hamvait a tengerbe borították. Még a neve se került bele a nyilvántartásba, csak egy szám. Nem mintha tolvaj vagy gyilkos lett volna, megsértette volna mások jogait, csak éppen Vörös volt, én pedig Arany. Nem úgy esett, mint a te feleségeddel, Darrow. Én nem láthattam őt meghalni, egyetlen Arany se lépett a világomba, hogy látványosan porrá zúzza. Én csak a rendszer jéghideg kattogását hallottam, ahogy a fogaskerekek kíméletlenül maguk alá gyűrik és megsemmisítik azt, akiért éltem. Csak a Rezek adminisztrációját érzékeltem, meg hogy egy Barna megnyom egy gombot, és elgázosítja a feleségemet. Megölték őt, de soha senkinek eszébe se jut a rendszerben. Egyetlen szám lett belőle a statisztikák sorában. Mintha soha nem is létezett volna. Mintha egy szellemet szerettem volna, akiről soha nem is tudott senki. Így működik a Társadalom: szétosztják a feladatokat, hogy sokan együtt kövessék el a gonosztetteket, így aztán nincs kit okolni, nincs kin követelni az igazságot. Egy hatalmas gépezet az egész. Eljárások sorozata. És csak megy és megy és hömpölyög megállíthatatlanul, míg végül felnő egy generáció, aki rávetheti magát a kapcsolókra, és leállíthatja.

– Hogy hívták?

– Hogy hogyan hívták? Mit számít? – kérdez vissza gondterhelten.

– Mert én emlékezni akarok rá.

– Bryn – mondja Sevro. – Anyámat Brynnek hívták, és huszonnégy volt, amikor megölték.

– Bryn – ismétlem utána, és látom, hogy Fitchner alatt megmozdul a föld, kihagy a lélegzete.

– Ezek szerint te félig Vörös vagy – fordulok Sevróhoz.

– Csak pár napja tudom – bólint Sevro. – Jó nagy szar, rendi?

– Jó nagy szar. Jó kis Vörhenyes lennél.

– Én úgy gondolok magamra, mint egy veszélyeztetett faj utolsó példányára.

– Mind azok vagyunk – játszik Táncos egy szál gyufával.

– Maga tudott Titusról – pillantok Fitchnerre.

– De Táncos nem, őt ne is okold. Azt gondoltam, majd egymásra találtok az Intézetben. Testvérek lesztek. Valamiféle természetes szimpátia ébred bennetek a saját fajtársatok iránt. De ő beborult, és nem lehetett visszarángatni. Vele is találkoztam, szellemKöpenyben, zavarMező védelmében, ahogy veled is, de nem bírta a nyomást, összeroppant. De nem szerettem volna, hogy veled is ez történjen.

– Pedig összetörtem én is – nézek körbe hármukon. – Csak nekem voltak barátaim, akik újra összeraktak. Miért nem szólt Titusnak rólam, és fordítva?

– Mert akkor az ő hibái rád szálltak volna, a tieid pedig rá. Dupla kockázat. A viharban se kötsz egymáshoz két csónakot, csak lehúzza egyik a másikat a mélybe – mondja, majd megköszörüli a torkát. – Abban mindig is biztos voltam, hogy Arany nem vezetheti ezt a lázadást. A mélyből kell indulnia, öcskös. És a Vörösöknek ott a család, az ő Színüknek jut leginkább ki a szeretetből ebben a fertelmes világban, ahol élni kényszerülünk. Ha a Vörösök lázadnak fel, esély nyílhat rá, hogy minden Szín rokonná váljon. A középSzínek soha nem érhetnék ezt el. A Rózsaszínek, Barnák soha. Az Obszidiánok egyszer már megpróbálkoztak, de belebuktak. És ha egyedül egyszer mégiscsak összehoznák, pusztán a régi világot semmisítenék meg, nem tudnának létrehozni újat. Nem szabadítanának fel senkit.

– És akkor mi a terv? Most, hogy kompromittáltam az Uralkodó előtt.

– Nem könnyű téged irányítani, Darrow. Egyszerűbb, ha mindjárt a lényegre térek. Augustus örökbe fog fogadni. De nem tűnsz meglepettnek…

– Elég logikus. Sorsomat a családjához akarja kötni. Valószínűleg összeházasít Musztánggal. De ha én leszek az örökös, azzal felrúgom a Sakállal kötött szövetségemet.

– Mert ez izgatja a Sakált? – kérdi Sevro. – Nekem olyan, mint aki már feladta, hogy valaha is elismeri őt az apja. Az a szarveretes szörnyeteg nagyban építgeti a saját szaros birodalmát.

– Majd meglátjuk – felelem.

– Szabadulj meg a Sakáltól, vagy férjen meg a tervvel – folytatja Fitchner. – Nekem mindegy, a lényeg, hogy te leszel Augustus örököse. És az Ármádiájának a Prétora. És ha levered az Uralkodót, már nem lesz neki elég, hogy a Mars királya legyen. Uralkodó akar majd lenni. Ebben is legyél a segítségére. És ha majd egy éve uralkodik a Társadalmon, Sevro megöli, és utána egy riválisára kenjük, mondjuk épp a Sakálra.

Most én állok bizonytalanul.

– És én örököljem a birodalmat? – kérdezek rá. – Az egész Társadalmat?

Csak ámulok, nézek Fitchnerre, Táncosra. Hogy gondolhatják ezt komolyan?

– Pontosan – bólint Arész csendesen. – Ha Augustus meghalt, mindenki a legerősebbet keresi majd. Aki te leszel. Nyerd meg azt a harcot is, az örökösödési küzdelmet, és Uralkodó lehetsz, ahogy Primus is voltál. És ahogy Prétor lettél. Egyforma játék mind, csak épp ebbe még be is segítünk egy kis csalással. Rajtunk keresztül megtudsz mindent, és vigyázni fogunk rád, nehogy valaki meggyilkoljon. Velem a háttérben olyan kémhálózatod lesz, amilyen a Sakálnak vagy még az Uralkodónak sincs. Megvesszük, akit meg kell vennünk, és megöljük, akit meg kell ölnünk.

– Én azt hittem, hamarosan vége a hazudozásnak – nézegetem a körmeimet elmélyülten, hogy ne kelljen felnéznem rájuk. – Meg akarom végre mondani, ki vagyok. És háborút akarok.

– Egyelőre nem lehet, és ezt te is jól tudod.

Tudom, persze, de nem akarok megválni ezektől az emberektől.

– De nem maradhatok többé az árnyékban. Folyamatosan tartanunk kell a kapcsolatot, együtt kell elterveznünk mindent. Ne legyen több sötétben tapogatózás. Világos? Nem hagyhattok magamra.

– Erre bólints rá, Fitchner, vagy nem megyek én se – jelenti ki Sevro.

– Ha akarjátok, beszélhetünk minden áldott nap. De személyesen nem lehetek veletek. A háttérben dúl a szellemháború, és ott a helyem. De a legjobb ügynökeimet küldöm magam helyett. Lesz egy titkos belső kör körülöttetek, akikben megbízhattok. Kémek, gyilkosok, udvaroncok, hekkerek. Tökéletes fedősztorival, ugyanakkor mind készek akár meghalni is az ügyért. Nem vagy már egyedül, Darrow.

Micsoda megkönnyebbülés. De egyvalamit még így se tehetek meg.

– Vissza kell mennem.

– Igen. Lassan kezdenek nyugtalankodni, hogy hova tűntél – bólogat Fitchner.

– Nem oda. Hanem haza.

– Haza? Lykosra? – néz nagyot Táncos.

– Minek? Mi maradt még ott, ami számít? – kérdezi Fitchner.

– A családom. És már négy éve eljöttem. Látnom kell őket – nézek bele a két férfi szemébe. Mennyi seb mindenütt, és milyen sokféle sebek, hegek és forradások. – Meg kell értenetek. Széthullanak a dolgok, és nem tudhatjuk előre, mi hogy alakul. Úgy teszünk, mintha tudnánk, mi lesz, mire számíthatunk, amikor ezeket az Aranyakat háborúba kényszerítjük. Mintha irányítani tudnánk mindent, pedig dehogy tudjuk. Egyszerű halandók vagyunk csupán, akik Pandora szelencéjét nyitogatják. És mielőtt minden a feje tetejére állna, látnom kell még egyszer, hogy miért is harcolok. Tudnom kell, hogy érdemes.

– Az áldásuk kell, igaz? Az ő áldása – bólint Táncos. Jobban látja a szívemet, mint Fitchner. Mert ha hagyom, hogy Augustus örökbe fogadjon, előbb haza kell mennem.

– Nem mondhatod el nekik, hogy ki vagy. Nem értenék meg – lép felém Fitchner hirtelen támadt óvatossággal. – Tudod, ugye?

– Mennyivel egyszerűbb lenne minden, ha a kezdet kezdetétől együttműködtünk volna – mondom keserűen. – Mert a hazugság hazugságot szül. Bíznunk kell egymásban – pillantok Sevróra. – És őt is magammal viszem Lykosra.

– Ki az az ő? – kerekedik el Táncos szeme.

– Musztáng – motyogja Sevro.

– Nem – emeli fel a hangját Fitchner. – Az kizárt. Nem, nem kockáztathatjuk meg. Minden jól halad, Musztáng szerelmes beléd. Helyzeti előnyben vagy, ne kockáztasd ezt a rossz lelkiismereted miatt.

– És mi van, ha én is szerelmes vagyok belé?

– A szarba! – átkozódik Fitchner. – A szaros szarba, a szarveretes szarba! Komolyan mondod? Azt hittem, ez is a vérveretes játszma része. A szaros mindenit, öcskös! Te vérveretes vadbarom, tönkre fogsz tenni mindent.

– Ez a minden. Szeret engem. És nem használom ki többet. Ha nem bízhatok benne, akkor az Aranyak nem tudnak megváltozni, és Harmóniának meg Titusnak volt igaza. A francba is, akkor a Társadalomnak van igaza. Maga meg én aztán tudjuk, hogy nem Színekről van itt szó. Hanem a szívekről. Akkor ideje le is tesztelnünk végre az elméletet.

– És ha tévedsz? Ha eldob téged értük?

Erre nem tudok mit válaszolni.

– Akkor golyót eresztek a lány fejébe – ugrik le a kakasülőről Sevro.

47

Szabadon

A Bádogbögrék erődje egy kis szarság: alig háromszáz méter mély, betonból és fémből rakott kis fészek, ahol émelyítő pia-és takarítószerszag keveredik. Régen úgy tornyosult a lykosi köztér fölé, mint valami félelmetes kastély, de ahogy most a hajómmal ereszkedni kezdünk, és megpillantom a marsi tajga déli peremén, messze a nagyvárosoktól, ahol embereink az Uralkodó ellen készítik elő végtelen seregeinket, kiábrándító kép fogad.

És az itteni Szürkék tényleg nem is lennének egyébre alkalmasak, mint a szerencsétlen Vörösek terrorizálására. Ha arra gondolok, hogy valaha a Rusnya Dan-féle roggyantakat igazi katonának tartottam… fiatalságom félelmetes démonjai szánalmasan nevetségesek lettek. Mintha valami sekélyes fantasymúltból másztam volna elő.

Nem értesítettük őket előre az érkezésemről. Gőzük sincs, miért jöttem, és nem is feladatom mondani nekik bármit is. Úgy rebbennek szét előlem, mint a bögölyök, ahogy Obszidián testőreim nyomában lecsörtetek Ragnarral a hajóm fémrámpáján. Bármelyik Szürke könnyedén eligazítana, ha felvilágosítást kérnék, de ismerős arcot keresek.

– Hol van Dan? – kérdem az egyik Barna takarítótól.

Berontok egy közös helyiségbe, ahol tucatnyi Szürke kártyázik és füstöl. Egy nő vesz észre elsőként, meglepetten fordítja felém a fejét a HK-ról, amelyen különféle fejek – Ezüst, Lila és két Zöld – latolgatják a Mars meghódításának lehetséges következményeit, miközben a háttérben az én tetteim montázsa fut. A nő szájából kipottyan a szivar. A mellette ülő férfi idegesen sodorja le magáról a parázsdarabot, amellyel már ki is égette a nadrágját.

– Carly, te ostoba tehén – ugrik fel az asztaltól. – A kurvaélet! Mi a halál…

Rusnya Dan az, és négy év óta most először pillant meg. Érzem, ahogy minden szőrszála égnek mered, ahogy az engedelmesség rugói működésbe lépnek, és tisztelegve vigyázzba vágja magát előttem. A szemében csakis engedelmességet látok, se rémületet, se felismerést.

Nem jön a katarzis. Szemérmetlen, undok hiénavigyor dukálna Dan képére, de semmi. Végtelenül szelíd és engedelmes. Az arcán a gyerekkori himlő hegei. Már nem zsíros a haja, ami miatt annyit gúnyoltuk Lorannel a háta mögött. A helyén kopasz folt éktelenkedik, csak néhány ősz tincse maradt. Pont annyira félelmetes, mint egy ázott korcs. És ennek az embernek hagytam én, hogy megölje Eót.

Hogyhogy nem állítottam meg? Hogy lehettem ennyire gyenge valaha is?

– A buborékKertbe – mondom neki, és a hangom telezengi a fémfalú közösségi termet. – Vezess a buborékKertbe.

És már sarkon is fordultam, indulok az ajtó felé.

– Lábhoz, kutya – hallom a hátam mögül, ahogy Ragnar megpaskolja a combját.

Hat éve álltam itt utoljára. A magasban csillagok hunyorognak a közeledő esti szürkületben. A Kert jóval kisebb, mint emlékeimben. Nem olyan színes és zajos. De ezen nem kéne meglepődnöm, azok után, amit azóta láttam, ahol azóta jártam. Sok a szemét, és ez egyértelmű jele annak, hogy a Szürkék dugni járnak ide, meg piálni. A cipőmmel arrébb pöckölök egy sörösdobozt. Egy eldobott cukorpapír hever ott, ahol valaha utoljára Eóval feküdtünk.

Emlékeimben puha fűágyként maradt meg, de most gaz és gyom. Lehet, hogy már akkoriban is gaz volt, csak én láttam másnak. És a virágok is fonnyadt vacakok. Lehajolok az egyikhez, és ahogy megérintem kókadt szirmát, szomorúság járja át a szívemet. Odafenn a magasban csillagok cikáznak az égen. Felhorkanok. Fiatal koromban hittem őket csillagoknak, most azonban már tudom, hogy hadihajók, amelyeket a Luna megtámadására készítenek elő. Fogalmam sincs, mire számítottam. Mert itt nem látok semmi varázslatost.

Okosabb lett volna az emlékeimben megőrizni ezt a helyet. Vajon Eo is nagyobb biztonságban van ott, ahol nem láthatom? Ha most viszontlátnám, megint ugyanolyan heves szerelemre gerjednék iránta? Akkor is olyan tökéletesnek látnám?

Átvágok a Kerten. Alig nagyobb az egész, mint lakosztályom a Paxon. Az én törzsem vaskosabb, mint a fáké, amelyek itt nőnek. A tövüknél, ahogy a gyökerek felpúposítják a földet, ritkásan kikopott a fű.

Megtalálom a helyet, ami miatt idejöttem. Hemantuszok virágzanak Eo sírján. Többtucatnyi. Csodának gondolhatnám, ha nem emlékeznék, hogy temettem el vele a kis virágbimbót. De már nincs itt, tudom. A Szürkék nyilván kiásták, és kihajították a szemétbe, miután engem is felkötöttek.

Csak most döbbenek rá helyzetem, tettem sötét iróniájára. Azért jöttem ide, hogy áldását kérjem, de persze hogy is találnám őt itt, amikor rég a Völgybe szállt már ebből a nyavalyás kalitkából.

Ezért végül csak leülök oda, és várom a naplementét, ahogy egyszer a napfelkeltét vártam ugyanitt. Akkor vérvörös fényben fürdik majd meg az egész buborékKert, a nap lebukik a látóhatár alá, és az éjszaka a Marsra borítja csillagszőtte köntösét.

Kikacagom magam.

Ragnar terem mellettem az ajtóból.

– Jól vagyok – nyugtatom meg, de nem nézek rá. – Eo kinevetne, ha tudná, hogy idejöttem.

– A nevetés ajándék.

– Néha az.

Felállok, leporolom a nadrágomat, és még egyszer, utoljára körülnézek.

Nem olyan tökéletes a hely, mint az emlékeimben volt. Ahogy Eo sem az. Mert türelmetlen volt. És néha egészen jelentéktelen apróságokon felhúzta magát. De hiszen még csak kislány volt, a tizenhetet se töltötte be. És meghozta a legnagyobb áldozatot, amit hozhatott, megtette, amire csak képes volt. Ezért fogom örökké szeretni, és ezért is tudom, hogy akár áldását adná mindarra, amit csinálni akarok, akár nem, a szívem nem időzhet tovább ebben a kalitkában, ahonnan az ő lelke is elillant már rég. Tovább kell lépnem.

48

A bányaigazgató

Timony cu Podnigus bányaigazgató vár rám immár ünneplő egyenruhába öltözött Szürkék kíséretében. Az egyiknél nagy tálon sajt, datolya és Podnigus legjobb – és nyilván az összes – kaviárja. Rusnya Dan nincs sehol.

– Lord Andromedus, igaz-e? – duruzsolja Podnigus az öntelt Rezekre jellemző dölyfösködő hanglejtéssel. Meghízott. És a haja kiritkult. És izzad, akár egy disznó, ahogy a HK-n annyira menő politikai sorozatokból lopott módon meghajol, és legyezőként kitárt ujjakkal legyint felém tisztelete jeléül, hogy csak úgy csörömpölnek a gyűrűi. – Éppen az érctömörítő létesítményeinket vizsgáltam felül – mondja, vagyis talán a tajga utolsó városának, Yorktonnak az egyik bordélyában időzött –, amikor ittlétének híréről értesültem. Siettem vissza, ahogy csak szerénységemtől tellett, mindazonáltal fogadja mélységes bocsánatkérésemet késlekedésem okán. Bocsássa meg merészségemet is, de érdeklődnék látogatása célja felől – toldja meg mondókáját, hogy később majd a Pliniushoz hasonló alakoknak jó pénzért eladhassa az információt. A Rezek körében az őszinteség ritkább a ritkánál. – Az ellenőrző körút éppenséggel nem esedékes…

– Vannak bizonyos udvariassági elvárások, Rezes, amelyek megkövetelik, hogy az ember bemutatkozzék – vágom a fejéhez Páratlan módjára, nem a nyamvadt Pixik stílusában, akiket olyan buzgón próbál mímelni.

– Ezernyi bocsánat – hebegi riadtan, majd olyan mély meghajlást kanyarint, hogy ha nem lenne annyira bőségesen kipárnázva a hasa tájékán, aggódhatnánk, hogy orrával feltörli a padlót. – Timony cu Podnigus volnék, bányaigazgató, alázatos szolgája. És ha megjegyezhetem, ha nem venné sértésnek – makogja még mindig meghajoltában –, uraságod megjelenése nagyszerűbb, mint azt képzelni merészeltem! Hát még ez a széles váll, és szálfatermet, no igaz, hogy a Főkormányzó csakis a legjobbak legjobbjait foglalkoztatja, természetszerűleg, de a HK bizony sokat szerényít uraságod megjelenésén valóságos dimenzióihoz képest.

– Felegyenesedhet.

Zavartan húzza ki magát, és kikukkant a Kertbe, ahonnan éppen beléptem, hátha ott meglátja az okát, miért is keveredtem a bányájába mindenféle előzetes bejelentés nélkül.

– Ahogy azt már kétségtelenül hallhatta másoktól is, a Bányaigazgatóság egy emberként ujjongott boldogságában, ahogy megtudta, hogy bolygónk felszabadult a Bellona-uralom alól. Hiszen mit tudnak azok a bányászatról, még ha a háborúzáshoz talán értenek is. Ugyan, amatőrök csupán – legyint.

– Úgy tűnik, a háborúzásban is azok.

Nagyot nyel, és a beretvámra sandít. Majd vissza a buborékKertre.

– Igen csinos kis hely, nemde? Eszembe juttatja a régi szép időket, amit a Pirrusz folyó partján tölthettem. Hát azok a tulipánbimbók, micsoda színek! Nincs ahhoz fogható, de hiszen ezt uraságod bizonyára jobban tudja nálam. A fák meg nem épp olyanok, mint az Olümposz hegyének oldalában hajladozó nyírfák? A Chateau le Breu-ben volt egyszer szerencsém megfordulhatni – mondja, és elég furcsa, íves legyező mozdulattal kíséri. – Tudom, tudom, de néha mindenki megérdemel egy kis kényeztetést. És valójában ott ismertem meg a legegyedülállóbb hamuba burkolt sajtot – mosolyog szélesen. – A barátaim csak Marco Polónak hívnak, annyira imádok utazni. A kultúra nyomában járom a világot. Ezen a környéken ugyanis, bár feltételezem, uraságod is sejti, a legnehezebb igazán művelt, kifinomult társaságra találni.

Nem tudom, meddig folytatná még a sok sületlen halandzsázást, hogy elkápráztasson, ha nem mérném végig jelentőségteljesen az emberei legjobb egyenruháját és az ő gyűrűkkel bőségesen felékszerezett kezeit, és nem szaladna ezer ráncba a homlokom.

– Valami baj van talán? – kérdi.

– Tökéletesen igazad van.

Táskás szeme riadtan fürkészi leghetykébb Szürkéit, majd megint az arcomat, hogy vajon mi kivetnivalót találtam rajtuk. Forog a gyomrom attól, ahogy körbeudvarol. Ez az ember meglopta a családomat. Engem megkorbácsoltatott. Végignézte, ahogy az emberei megölik Eót. Felakasztotta az apámat. De még csak nem is gonosz, egyszerűen csak szánalmasan mohó.

– Miben volna igazam? – kérdi végül pislogva.

– Hogy képtelenség kifinomult társaságot találni errefelé – mondom olyan komor tekintettel, hogy félő, mindjárt sírva is fakad. Ez a viszontlátás, ő, meg Dan, csak valami különös távolságtartást hozott. Fertelmes, rémséges szörnyetegekre számítottam. Pedig dehogy azok. Kisstílű nyavalyások, akik úgy tesznek tönkre embereket, hogy még csak fel se tűnik nekik. Hány meg hány hozzájuk hasonló lehet még!

Podnigus végső rémületében a tálca felé int.

– Hamuba burkolt sajt, hűbéruram. Olasz import, édesgyökér-darabkákkal, leheletnyi szerecsendió-aromával, korianderes utóízzel, szegfűszegzamattal és egy sejtésnyi fahéjjal meg édesköménnyel a kérgen. Meggyőződésem, hogy uraságodnak…

– Nem sajtért jöttem.

– Nem, hogyne, dehogy a sajtért – pislog körbe idegesen. – És ha alázatosan megérdeklődhetem, miért jött uraságod?

Elindulok, Podnigus majd a nyakát szegi igyekeztében, hogy lépést tartson velem.

– Ragnar – intek az óriásnak, aki egy adatlapot húz elő a zsebéből. Kavics kevesebb mint egy óra alatt profi felhasználót csinált belőle.

– Az utolsó negyedben tizennégy százalékkal csökkent a hélium-3-termelés. Erre a fiskális negyedre 13 500 kiló elmaradást prognosztizált. Andromedus Prétor erre kíván magyarázatot.

Podnigusnak gőze sincs, mit tegyen. Csak kapkodja a fejét köztem, a Pecsétes és az adatlap között.

– V…vvolt némi prob… probléma a… lakossággal – dadogja. – Firkák a falakon, illegális szórólapok – motyogja, és rám néz. – Uraságod tudja, hogy innen indult a Perszephoné-mozgalom…

– Andromedus Prétor ehhez túlságosan is elfoglalt – csap nagyot a vállára Ragnar.

– Én… én csak… – forog Podnigus a saját tengelye körül, mint aki hiába próbál felébredni a rémálmából, mert kiderül, hogy az a valóság. – Elfelejtettem, hogy mit…

– Épp kifogásokat keresett.

– Kifogásokat kerestem. Kifogásokat kerestem? Hogy képzeli?! – húzza ki magát. – Lázadási járvány terjedt el a Marson. Nem egy bányában felütötte a fejét az engedetlenség. Az enyém sem kivétel. Gyilkosságok történtek, szabotázs. És nemcsak Arész Fiai tehetnek róla, hanem maguk a bányászok is! Ők kezdeményezik.

Podnigus megint nekem karattyol, kétségbeesetten küszködik, mert érzi a vesztét, és a lábai se nagyon bírják már a tempót.

– Minden lehetséges erőfeszítést megtettem, hűbéruram, mindent éppen úgy, ahogy az az Energiaminisztérium Bányaigazgatási Útmutatójának harmadik szakaszának A alpontjában áll. Visszavágtam a fejadagokat, kemény kézzel csaptam le a törvényszegésekre és homoszexuális hírbehozással hiteltelenítettem el a vezető hangadókat. Még a Lázadások Oszlatásában ajánlott forgatókönyveket is életbe léptettem. Az elmúlt hat év során bevetettem a Járványok és Gyógysegítség-lépést, a Lázadásra Elnyomás-stratégiát, a Természeti Katasztrófát, Lándzsavipera-betelepítést, sőt az Extraplanetáris Kormányzati Felfordulás-csomag alkalmazását is megfontoltam – makogja lihegve, és közben integet, hogy lassítsunk végre. – Ember nem végzett volna jobb munkát a helyemben.

– Az állásod nem forog kockán.

Megkönnyebbülés borzong végig a testén. És akkor hirtelen felszegi a fejét.

– De ugye nem… – kezdi, előrehajol, lehalkítja a hangját. – Karantént fontolgat uraságod! Igazam van?

– És miért ne zárnám karanténba a bányádat? – haladok tovább a folyosón, a hajómhoz vezető rámpa irányába. Csak annak az aljában állok meg végül. – Magad mondtad, hogy a lakosság nem reagált megfelelőképpen az Energiaminisztérium és a Minőség-ellenőri Testület által ajánlott stratégiákra. Miért ne árasszuk el a bányákat akhlüsz-9-gázzal, hogy az engedetlen Vörösek helyébe hajlíthatóbb és engedelmesebb bányászokat hozassunk az Egyenlítő vidékéről?

– Ne! – ragadja meg a karomat. Ragnar nem is vesződik vele.

– Vigyázz a szavaidra – figyelmeztetem.

– Ne tegye ezt, hűbéruram – ragyognak fel könnyek a mohó, rémült szemekben. – A bányám haszna visszaesett ugyan, de még nagyon is termelékeny, nagyon is működik. Igazán példaértékű a válságkezelésben.

– És te vagy a megmentője – gúnyolom.

– A Vörösek igen jó bányászok nálam. Nincs a világon hozzájuk fogható. Azért ennyire vadak. De már lecsitítottam őket. Megemeltem az alkoholadagokat és a szellőztetőbe juttatott feromonok mennyiségét. Szaporodnak, akár a nyulak. És a Gamma-telepeken megmachináltattam a gépeket és a térképeket. Azt gondolják, hogy kimerülőben van a bánya. És már belefeszülnek, hogy hozzák a kvótákat. Aztán megjavítják a gépeket, és végre lesznek fontos céljaik. Akár azt is mondhatom nekik, hogy a terraformálás befejeződött, és tíz éven belül megérkeznek a Földről az első telepesek. Annyi lehetséges lépést megtehetünk még, mielőtt ténylegesen a karanténra kellene gondolnunk.

Csak nézem, ahogy a kimerülésig darálja az érveit, majd szinte összerogy, mint egy kifacsart mosogatórongy. Vajon a saját hiúsága hajtja, hogy meggyőzzön, vagy a Vöröseket félti? Ezt próbáltam tesztelni. De persze nem tudnám megmondani. Lehet, hogy igazából tényleg félti is őket a maga furcsa módján. A múltam egy újabb szörnyét korbácsolja emberivé a Társadalom ostora.

– Egyelőre nem változtatunk hát a bányádon. De tartsd fenn a termelést. Emeld a fejadagokat, már ma este. Boldog munkásokat akarok és teli kasszát, a hajómon hoztam élelmiszert, italt. Ma este rendezz a Vöröseknek lakomát.

– Lakomát, hűbéruram? Minek?

– Mert azt mondtam.

Egymagamban ülök a megfigyelőteremben, és az üvegpadlón át nézem a lenti mulatságot. Több ezer Vörös eszik, iszik, a fiatalok az akasztófák körül táncolnak a vén tengerész balladájára. Az asztalokat roskadásig rakták olyan finomságokkal, amelyeket ezek a Vörösek még soha nem is kóstolhattak, italokkal, amelyekről még hallani se hallottak. De hiába szórakoznak vidáman, hiába táncolnak, én csepp gyönyörűségemet sem lelem az egészben. Borzalom minden napjuk, így jól ismerik a borzalom természetét. Megvan a menedékük előle. De milyen menedék marad nekik, ha Arész Fiai leleplezik a nagy hazugságot? Összeomlik az életük. Elvesznek a végtelen világban, őket is beszennyezi majd, mint engem.

Majdnem mindenkit felismerek. A fiúkat, akikkel együtt játszottam, és mostanra férfiakká értek. A lányokat, akikkel csókot váltottam, és már gyerekeik vannak. Unokahúgokat, -öcsöket. Még a bátyám, Kieran is ott van. Letörlöm a könnyeimet.

Egy fiú belekarol a lányba, akinek csókot nyomott az arcára, és már viszi is a táncba. Soha nem lehetek már olyan, mint ő. Elveszítettem az ártatlanságomat. És a Vörösek már soha többé nem tekintenek közéjük tartozónak, bármilyen jövőt teremtek is nekik. Nem hódító hős vagyok, hanem a szükséges gonosz. Nincs már helyem ebben a világban, mégse tudok odébbállni. Ki kell mondani dolgokat. Fel kell tárni titkokat.

– Még mindig kultuszt próbálsz teremteni magadból? – kérdi Musztáng az ajtóból. A fém ajtókeretnek támaszkodik, a haja lófarokban, politikusi egyenruhájának magas gallérja kigombolva.

– Legközelebb szobrokat kellene rendelnem, nem?

– Ragnar kikergeti a világból ezeket a szerencsétlen vidéki Szürkéket.

– Helyes.

– Olyan undok vagy a Szürkékkel – nevet. – Valamit nem bírsz bennük? – ül le a székem karfájára, és túr bele a hajamba.

– Túlságosan is engedelmesek.

– Aha. Akkor ezért szeretsz engem – vájja bele a fejbőrömbe finoman, évődőn a körmeit. – A szobor nem jó ötlet, elég egyszerű arctalanná mocskolni. Még a végén bajuszt kötnének rád a vandálok, vagy műmelleket. Ez azért elég kockázatos.

– Rosszabbat is el tudnék képzelni.

– De a bajusznál nehezen. Daxo most próbál éppen növeszteni. Lehet, hogy viccnek szánja? Nem vagyok biztos benne – kacag könnyedén Musztáng, és lecsusszan mellém a székre. – De a nővérei majd megoldják – fűzi hozzá, és lenéz a bányára és a köztérre. – Undorító hely. Szerkesztettem egy törvényjavaslatot, amelyet a Reformerek be fognak terjeszteni, ha vége ennek az egésznek. Lefejezi az Energiaminisztériumot, és átstrukturálja a Minőség-ellenőri Testületet – magyarázza, majd körbenéz idefenn is. – Megváltoztat mindent ezeken a mészárszékeken is. Láttad a hely raktárkészletét? Elég lenne hét egész évre is, amit felhalmoztak, ennek dacára a maximális szinten tartják a beszerzéseiket. Átnéztem a könyveiket. A Bányaigazgató lefölöz mindent, és a nagy részét nyilván eladják a feketepiacon. A hazudós Rezes azt gondolta, hogy nem vesszük észre. Felteszem, valami Arany vagy Ezüst mondta neki egyszer, hogy csak a megfelelő tenyereket kell megkenni, és akkor nem lesz fennakadás. A lakosság meg alultáplált. Korrupció mindenütt.

Ráncolja undorova az orrát, és pöcköl le egy darabka lepergett festéket a székről.

– Miért vagyunk itt? – kérdi. – Történt valami a testvéremmel?

– Ebben a bányában énekelte el az a lány a Tiltott Dalt – bököm ki rövid hallgatás után.

Musztáng szeme elkerekedik, és alaposabban megnézi magának a lentieket.

– Szerencsétlenek.

Aztán rám néz, várja a folytatást. De nem találom a szavakat. Csak mutatni tudok neki valamit. Megfogom hát a kezét, és felállok.

– Gyere velem.

49

Miért énekelünk

Soha még ennyire nem féltem.

Lykoson sötét van éjjel, lekapcsolják a világítást, nehogy a Vörösek belebolonduljanak az állandó nappali fénybe. Valahol az éjszakai műszak selymet sző és ércet bányász. De ezen a széles folyosón nincs mozgás, és zaj sincs, csak a régi terraformáló holókat vetítő HK-k örök duruzsolása és a gépek távoli dübörgése hallatszik. Hűvös van, rólam mégis folyik az izzadság.

Musztáng némán lépked mellettem. Azóta nem szólt egy szót se, amióta gravCsizmánkban és szellemKöpenyünkben láthatatlanul leereszkedtünk a köztéren az asztalokra borult részegek, és az akasztófák tövében elbóbiskoltak közé. Hallgatása feszültségtől terhes. Kíváncsi volnék, mi járhat a fejében.

A szívem a torkomban kalapál, olyan hangosan, hogy nyilván hallja, ahogy befordulunk a Lambda-községbe, ahol kisfiúból férfivá cseperedtem. Már nem olyan tágas a tér, a mennyezet is alacsonyabban van. A kötélhágcsók meg a csillerendszerek olyanok, mint egy játszótér játékai. A HK, amelyen valaha Octavia au Lune arca ragyogott, megkopott ócskaság már, több pixel is kisült rajta. Musztáng kikapcsolja a köpenyét, körbenéz. A szeme körbefut a kötéljáratokon, nézi a barlanglakások bejáratát a magasban, mintha valami csodát látna. Az soha nem fordult még meg a fejemben, hogy egy Arany érdekesnek láthat egy ilyen egyszerű helyet.

Felmászok a lépcsőn a kötélhágcsóhoz, amely a régi otthonomba vezetett. De a lábaim már túlságosan is nagyok hozzá. El is felejtem, hogy gravCsizma van rajtam, de Musztáng se használja az övét. Mászik utánam, és leporolja a kezét, ahogy megérkezünk a vékony acélajtóhoz, amely a néhai családi otthonomba nyílik.

– Megyünk valahova, Darrow? – kérdi nagyon halkan.

Remeg a kezem.

– Azt kérted, hogy engedjelek be – nézek le rá.

– Igen, de…

– Meddig akarsz velem jönni?

Tudom, hogy érzi, mi következik. Kíváncsi lennék, mióta sejti. A furcsaságom. A bizarr viselkedésem. A távolságtartásom.

A kezére pillant, vörös por ül rajta a mászástól.

– Ameddig csak lehet.

Egy holoKockát nyomok a kezébe.

– Ha ezt komolyan gondoltad, indítsd el a felvételt, és ha vége, gyere be. Ha elmész, azt is megértem.

– Darrow…

Megcsókolom még egyszer, utoljára, szenvedélyesen. Belekapaszkodik a hajamba, érzi, hogy mostantól minden megváltozik. Érzem, hogy elhúzódom, kezem végigsiklik az állán. A szeme akkor kezd kinyílni, amikor az ajtóhoz lépek, és lenyomom a kilincset.

Kinyitom az ajtót.

Le kell hajtanom a fejem, hogy beférjek. Nagyon zsúfolt a lakás, de csend van. Az alsó szint éppen olyan, mint amilyenre emlékeztem. Ott a kis fémasztal. És a műanyag székek meg a mosogató, az edényszárító és anyám kincse, a vízforraló, a tűzhelyen. A padlón új szőnyeg. Valakinek az első munkája lehet. A lépcső tövében, ahová apám tette mindig a bakancsát meg később én is az enyémet, most is egy pár bakancs. De nem új. Hanem az enyém. Csak épp kopottabb, viseltesebb, mint amikor még én hordtam. Tényleg ennyire kicsi volt akkor még a lábam?

Csend ül az egész lakáson. Mindenki alszik, egyedül ő van ébren.

A vízforraló felszisszen, ahogy a víz forrni kezd. Lassan, halkan, kifulladva fütyülni kezd. A kőlépcsőn léptek. Nem sokon múlik, hogy kirohanjak innen. Csak a rémülettől ver gyökeret a lábam, csak azért nem fogom menekülőre, ahogy anyám egyre közelít. És már lenn is van a konyhában, az utolsó lépcsőfokon áll meg a lába, beledermed a mozdulatba, mintha megfeledkezett volna arról, hogyan is éri el a talp a lépcső alját. Lába a levegőben, tekintete belefúródik az enyémbe. Nem kapja el, nem méregeti Arany testemet. Pánikba esek, hogy nem szól semmit. Lélegzetvétel. Egy, kettő, három is. Nem ismer meg. Besurranó vagyok a házában, gyilkos. Nem lett volna szabad idejönnöm, nem tudja, ki vagyok. Csak egy eltévedt Arany, aki bekukkant ide is, oda is kíváncsiságában. De még elmehetnék. Egyszerűen sarkon fordulnék és elszaladnék. És akkor anyámnak soha nem kellene megtudnia, mi lett a fiából.

Akkor elindul a lába, felém tart. Siklik felém. Négy év telt el, de mintha hússzal lenne öregebb. Az ajka elvékonyodott, a bőre lóg, ráncok hálózata terül rá, a haja szürkés-ősz, kezei görbék és kemények, mint a gyömbérgyökér. Ahogy a jobb keze az arcomhoz nyúl, le kell térdelnem, hogy elérje. A szeme még mindig az enyémbe fúródik, és most megtelik könnyel. A teáskanna sivít a tűzhelyen. A másik kezét is az arcomhoz emeli, de azt nem tudja kinyitni, nem tudja az államra simítani. Görbén, összeszorulva marad, mint a szívem.

– Te vagy az – mondja halkan, mint aki attól tart, hogy ha túl hangosan szólal meg, szertefoszlom, mint valami éjféli látomás. – Te vagy az – ismétli hangosabban. A hangja is megváltozott, rekedtesebb lett.

– Tudod, ki vagyok? – kérdem kétségbeesetten.

– Hogyne tudnám? – Mosolyog ferdén, mert a bal szeme sarka lefittyed. Vele durvábban bánt az élet, mint velem. Agyvérzése volt. Beleroppanok, hogy a teste így cserbenhagyja. És hogy én se voltam mellette, hogy segítsek, amikor kell. Hogy tudom, megszakadt a szíve. – Bárhogyan, bárhol felismernélek – suttogja, és homlokon csókol. – Kisfiam. Én drága Darrow-m.

A könnyek forró ösvényt rónak az arcomra. Letörlöm őket.

– Anya!

És térden, ahogy vagyok, átölelem a derekát, magamhoz szorítom, és hagyom, hadd folyjanak a könnyeim. Sokáig nem szólunk egy szót se. Zsír-, rozsda-és erős hemantuszszaga van. A hajamat csókolja, ahogy régen is. A keze úgy lapogatja a hátamat, mintha éppen ilyen széles és izmos hátra emlékezne.

– Le kell vennem a kannát – mondja. – Még mielőtt a többiek felébrednek, és meglátnak ilyennek…

– Persze.

– De ahhoz el kell engedned.

– Bocs – nevetgélek, és elengedem.

– Hogyan… – kérdi elképedve, és a szimbólumot bámulja a kézfejemen. – Hogy lehetséges? Még… még a kiejtésed is. Minden.

– Átfaragtak. Narol bácsi mentett meg. De elmondok mindent.

A fejét ingatja, és remeg, de csak alig észrevehetően, hogy talán azt gondolhatja, én nem is veszem észre. A vízforraló egyre hangosabban fütyül.

– Ülj le – megy végül a tűzhelyhez. Elővesz még egy bögrét, a legfelső polcról. Emlékszem, apáé volt. Tiszta por a csorba agyag. Megáll egy pillanatra, ahogy magához szorítja a régi holmit, a szeme elmereng, azokra az időkre emlékezik, amikor még együtt készülődtek reggelente az új napra. Végül hosszú sóhajjal tealevelet dob a bögrébe, és ráönti a vizet.

– Kérsz még valamit? Épp van az a keksz, amit annyira szerettél.

– Nem kérek, köszönöm.

– És elhoztam az esti adagomat a lakomáról. Igazi, finom Arany étel. Azt te csináltad?

– Nem vagyok Arany.

– Bab is van itthon, friss, Leora kertjéből. Rá emlékszel?

A kargépemre pillantok. Musztáng elment, a hajó felé tart, miután végignézte a holót. Ettől tartottam. Sevro üzenete is befutott: „Megállítsam?” Két lehetőség van: hagyom, hogy ő meg Ragnar feltartóztassa, és ne engedje elmenni, amíg nem beszélek vele. Vagy bízom benne, és kivárom, míg meghozza a maga döntését. Csakhogy ha bízom benne, és elmegy, megeshet, hogy az apjához siet, és elmondja neki az egészet. Akkor pedig vége mindennek. De az is lehet, hogy csak időre van szüksége. Van mit megemésztenie. És ha Ragnar meg Sevro túl hamar lekapcsolja, azzal magam ellen fordítom. És még az is megeshet, hogy megölik.

Néma szitkozódással gyorsan bepötyögöm a választ.

– Mindenkire emlékszem – nézek fel újra anyámra. – Belül nem változtam.

Háttal áll nekem, de látom, hogy erre megáll egy pillanatra. Ahogy visszafordul, az arcán féloldalas mosoly virul. Az egyik bögrével ügyetlenkedik, de gyorsan összeszedi magát.

– Nem tetszik a szék? – kérdi élesen, mert látja, hogy észrevettem az ügyetlenségét.

– Éppenséggel én nem tetszenék a széknek – emelem a magasba az apró tákolmányt, ami legfeljebb egy Arany gyereknek lenne elég, nem egy Páratlan Sebhelyesnek, aki két méternél is magasabb, és többet nyom három Vörösnél is. Anyám kuncog, a régi huncut kuncogásával, ami gyerekkoromban mindig azzal a halovány sejtéssel árasztott el, hogy bizonyára valami igen sötét dolgot követett épp el. Kecsesen keresztezi a két lábát, és ül le a földre. Követem a példáját, de elég nehézkesen mozgok. Leteszi a két gőzölgő bögrét kettőnk közé.

– Különösebben nem lepődtél meg, hogy itt vagyok.

– Elég viccesen beszélsz – jegyzi meg, és olyan hosszas szünetet tart utána, hogy kezdem azt hinni, nem is mond már semmi mást. – Narol elmondta, hogy élsz. De azt elfelejtette megemlíteni, hogy elmentél, és Aranyba mártottad magad – kortyol nagyot a teájából. – Lefogadom, hogy volna pár kérdésed.

– Azt hittem, neked több lesz – nevetek nagyot.

– Van is. De ismerem a saját fiamat – pislog a kézfejemen a szárnyakra. – Én vagyok a türelmesebb. Hallgatlak.

– Narollal mi van? Meghalt?

– Hogy meghalt-e? Meg. Meghalt.

Beleszédülök.

– Mikor?

– Két éve – nevetgél. – Lorannal együtt zuhantak le egy tárnába. Soha nem találták meg a tetemüket.

– És ez olyan vicces?

– Apád öccse mindig is fekete bárány volt – iszogat tovább. Nekem ez még forró. – Gyanús, hogy megölni se lehet egykönnyen. Ahogy a csótánynak is tíz élete van. Hát majd akkor hiszem el, hogy meghalt, ha a Völgyben találkozom vele. A ravasz széltolóval – fűzi még hozzá lassan. A Vörösek lassan beszélnek, anyám is. Az agyvérzés féloldalas bénultsága nem feltűnő, de azért látszik. – Ha engem kérdezel, egyszerűen csak elhúzott innen, és vitte magával a fiát is.

És ahogy ezt mondja, abból megértem, gyanítja, hogy a bányán túl vannak más világok is. Talán a teljes igazságot nem tudja még, de egy részét biztosan. Lehet, hogy a nagybátyám és az unokatestvérem tényleg nem halt meg. Lehet, hogy csatlakoztak a Fiakhoz.

– És mi van Kierannal, Leannával meg Dióval?

– A nővérednek új férje lett, vele él a Gamma-községben, a férje családjával.

– Gamma? – sziszegem. – És te hagytad, hogy… – De amint látom azt az ismerős villanást anyám szemében, észbe kapok, és befogom. Lehet, hogy Arany testben élek, de anyám lányát a számra így se vehetem.

– Két kislánya született, akik ezerszer inkább rád hasonlítanak, mint rá vagy a Gamma férjére. És Kieran is jól van – mosolyog. – Büszke lennél rá. Már nem az a nyavalygós gyerekfiú, aki folyton csak a feladataira panaszkodik, és álmában beszél. Ő a férfi a háznál. Miután Narol lezuhant, ő lett az irányítóSzó. Sajnos, a felesége, Kora belehalt a szülésbe. Pár hónapja nősült újra.

Szegény bátyám.

– Hát Dio? Meg Eo szülei?

– Az apja meghalt. Megölte magát, nem sokkal azután, hogy te is megpróbáltad.

– Mennyi halott – lógatom a fejemet.

– Ez a dolgok rendje – simogatja meg a térdemet.

– De attól még nem helyes.

– Nehéz idők voltak, amikor Eo és te itt hagytatok bennünket. De ma már Dio is jól van. Itt alszik fenn az emeleten.

– Az emeleten? De hogy…? Ő lett Kieran új felesége?

– Úgy ám. És terhes. Kislányt szeretnék, de amilyen a formám, nyilván fiú lesz, aki járni se tud majd még, de már a lándzsaviperákat hajtja és gőzgejzírek felett ugrál. Már ha hagyják neki.

– Hogy érted?

– Megváltoztak a dolgok. Az élet keményebb lett. A bánya már nem olyan bőkezű. Beszélik, hogy kimerítettük a világnak ezt a fertályát. És terjed a rettegés… mert ugye, mi lesz az olyan bányászokkal, akiknek már nincs mit bányászniuk? Reménykednek, hogy végére ér a terraformálás, mielőtt még kifogynánk a hélium-3-készletekből.

– Veletek nem történhet semmi. Megígérem, hogy megvédem a bányátokat. Bármi történjen is.

– De hogyan?

– Egyszerűen megvédem.

– Most én következem – mér végig a bögréje felett. – Merre jártál, fiam?

– Azt se tudom, hol kezdjem.

– Eo halálával. Az lesz a legjobb.

Összerezzenek. Anyám mindig ilyen volt, egyből a lényegre tért. Kierant sokszor meg is ríkatta gyerekkorunkban. De az egyenesség egyenességet kíván, ezzel tartozom neki. Mindent elmesélek hát, kezdve az Eo halála utáni pillanatokkal, a Főkormányzónak tett ígéretemmel a végén.

Mire a befejezem, már rég nem maradt teánk.

– Nem semmi történet.

– Nem történet, hanem az igazság.

– De a többiek úgyse hinnék el.

– Te igen?

– Én az anyád vagyok – megfogja a kezemet, és ujjai a szimbólumom körvonalát járják végig, a kézfejemtől egészen az alkaromig, ahol a fémszárnyak beleágyazódnak a bőrbe. – Sose szerettem Eót – szólal meg végül halkan.

Meghökkenten kapom fel a fejemet.

– Nem volt hozzád való. Manipulált. És eltitkolt dolgokat előled…

– Tudok a kisbabáról – felelem. – Tudom, mit mondott Diónak.

Anyám közelebb kucorodik hozzám, a kezemet markolja és az ajkához emeli. Sokat nem vigasztalt régebben sem, és most se megy neki valami jól. De nem számít. Apám ugyanazt szerette benne, amit én is. Hogy amit tesz, azt komolyan is gondolja, nincs benne semmi hamisság. Csalás. Ezért hát, amikor azt mondja, hogy szeret, akkor tudhatom, hogy minden ízében komolyan gondolja.

– Nem volt kegyetlen lány, ezt te is tudod – mondja, és elhúzódik annyira, hogy belenézhessen a szemembe. – Lénye minden porcikájával szeretett téged. És ezt nagyon szerettem benne. De mindig is tartottam attól, hogy veled vívatja meg a saját harcait. Mert túlságosan is szeretett harcolni.

Én nem éppen így emlékszem Eóra. És mégsem találok kivetnivalót anyám szavaiban. Nem lehet. Minden szem a maga módján lát.

– De a lényeg, hogy ebben igaza volt. Az Aranyakkal kapcsolatban.

– Az anyád vagyok. Nem érdekel az igazság, csak te, fiam.

– Valakinek helyre kell ezt hoznia. Valakinek le kell vernie a láncokat.

– És te vagy ez a valaki?

Vajon miért kételkedik bennem?

– Igen, én. És ez nem ostobaság, ki tudom vezetni az embereket innen. Ebből. A rabszolgaságból.

– És mégis hova? A felszínre? – mondja magától értetődően, mint aki nem percek óta, de sokkal régebben tudja már az igazságot a Marsról. Talán így is van. – És ott mihez kezdünk majd? Mi csak a bányákat ismerjük. Csak ásni tudunk és selymet termelni. Ha igaz, amit mondasz, több százmillió Vörös él a Marson. Hol fog élni ez a rengeteg ember? Hogy lesz mindnek munkája? A legtöbben nem akarnak majd elmenni a bányából, ha megtehetnék, akkor sem. Majd meglátod. Megmaradnak bányásznak. És a gyerekeikből is bányászok lesznek. És a gyerekeik gyerekeiből, legfeljebb a nemeseket veszítjük el. Ezt átgondoltad már?

– Persze.

– És mi a válaszod?

– Még semmi.

– Férfiak – dörzsöli meg a jobb halántékát. – Az apád is előbb ugrott, mint lenézett volna, hogy hova érkezik majd – mondja, és az arckifejezése beszédesen elárulja, mit gondol az efféle stratégiáról. – A Pokolfúrók mind azt hiszik, ők gondoskodnak a klánról. Pedig dehogy. Az asszonyok gondoskodnak – int körbe. – Minden, amit csak látsz, asszonyok keze műve. De azt ti tudjátok, hogyan kell a világot alakítani, igaz? Hogy milyennek kellene lennie.

– Nem, én nem tudom. Nekem nincsenek válaszaim.

Válaszai Musztángnak vannak. Eónak voltak. Anyámnak.

– De nincs az a férfi vagy nő, aki mindenre tudná a választ. Ezernyi, milliónyi briliáns elme kell majd, hogy megtaláljuk a kérdéseidre a válaszokat. És épp ez az egészben a lényeg. Én csak azt tehetem, abban vagyok nagyon jó, hogy azokat a férfiakat és nőket, akik a briliáns elméket leláncolják, eltávolítsam. Ezért vagyok itt. Ezért vagyok egyáltalán.

– Megváltoztál.

– Tudom – szedem össze a port a tenyeremmel a padlóról, és gyúrkodom kis labdává. Furcsa látvány ezeken a kezeken a por. – Szerinted… Lehetséges szerinted két embert szeretni?

Mielőtt még válaszolhatna, lábak csattognak le a lépcsőn. Anyám arra fordul.

– Nagyi! – mondja egy álmos kis hang. – Nagyi, Dunlow nincs az ágyában.

Kisgyerek áll a lépcsőn, földet söprő hálóingben. Három-vagy négyéves lehet, Kieran egyik lánya. Nem sokkal azután születhetett, hogy elmentem. Az arca szív alakú, a haja vörhenyes és dús, mint a feleségemé volt. Anyám rám pillant, aggodalmasan, hogy hogyan is magyarázza majd meg neki, hogy ki vagyok, mit keresek itt. De amint meghallottam a lábak csattogását, aktiváltam a szellemKöpenyemet.

– Jaj, hát biztosan kiosont a kis bajkeverő – mondja anyám.

Megszorítom a kezét, és az ajtó felé indulok. Lejárt már itt az időm, pedig maradnék még. A kislányka óvatosan lelépked a lépcsőn, egyik láb a másik után, és a szemeit dörzsölgeti közben.

– Kivel beszélgettél?

– Imádkoztam, gyermekem.

– Miért imádkoztál?

– Egy olyan ember lelkéért, aki nagyon szeret téged – érinti meg ujja hegyével a kislány orrát anyám.

– Apuért?

– Nem, a nagybátyádért.

– Darrow bácsiért? De hiszen ő meghalt.

– A halottak is hallanak bennünket, Eo – kapja fel a kislányt a karjába. – Mégis, mit gondoltál, miért énekelünk? Hogy tudják, hogy elhagytak ugyan bennünket, de azért még akad öröm az életben – öleli magához aprócska unokahúgomat, és még utoljára visszanéz rám, mielőtt elindulna felfelé vele a lépcsőn. – Mást nem is kívánnak tőlünk.

50

A mélység

Musztáng elment. Reménykedtem benne, hogy esetleg bejön utánam, de túl sokat kértem. Naná. Hülye voltam. Azt hittem, ez majd emberibbé tesz a szemében. Reméltem, ha találkozik anyámmal, akkor könnyekre fakad, és rájön, hogy mind egyformák vagyunk.

Máris rám szakad a bűntudat. Az átfaragásom holóját adtam oda Musztángnak, és azt vártam, hogy… mit is vártam? Hogy bejöjjön? Hogy a Mars Főkormányzójának a lánya a poros padlóra telepedjen anyám mellé? Gyáva vagyok, hogy idejöttem. Gyáva voltam, hogy a holót adtam oda neki, ahelyett, hogy magam mondtam volna el mindent. Nem akartam végignézni, ahogy megtudja, megemészti, hogy ki is vagyok igazából. Nem akartam látni a szemében a becsapottságot. Hogy négy éven át hazudtam neki. Négy évig hazudtam annak a lánynak, aki soha nem tudott bízni senkiben. Négy év igazságát úgy mondom el neki, hogy még csak nem is vagyok mellette személyesen. Gyáva vagyok.

Elment.

A kargépemre nézek. A sugárzáskövető, amelyet Sevro nem volt hajlandó nem rácsempészni, mielőtt bejött hozzám a megfigyelőterembe, azt mutatja, hogy már háromszáz kilométernyire jár, és veszettül távolodik. Sevro a nyomában, és az utasításomra vár.

Ragnar is jelentkezik, parancsra vár. De egyiküknek se válaszolok. Azt akarják, hogy engedélyt adjak a kilövésére. Musztáng megölésére. De azt nem teszem. Nem tehetem. De egyikük se érti.

Musztáng nélkül az egésznek nincsen semmi értelme.

Csak megyek előre az orrom után, ki a községből, a bánya folyosóin, magam mögött akarom hagyni a jelent, és inkább visszatalálni a múltba. Megállok, és csak hallgatom a mélységes tárnák sóhajtozását. A szél gyászosan fütyül a bolygó gyomrában. Megállok egy szakadék peremén, és csak állok, megvetem a lábamat a laza talajon, belenézek a fekete sötétség pofájába, amely feneketlenül tátong előttem. Gyerekkoromban így teszteltük a bátorságunkat. Megálltunk az ősök vájta mélységes mély lyukak peremén, és néztünk lefelé.

Felemelem a bal karomat, a kargépemre nézek. Kissé habozva, de ráköszönök Musztángra.

Közvetlen a hátam mögül jön a kontrollhang.

Ledermedek. Aztán pisztoly akkumulátora vinnyog fel, betölt a tár, és kibomlik a meleg, sárga fény, bevilágítja előttem a tárna falát.

– Kezeket a magasba, hogy lássam – mondja hidegen, hogy alig ismerem meg a hangját. Lassan emelem fel a két karomat. – Fordulj felém.

Úgy izzik a szeme a sárga lámpafényben, mint egy bagolyé. Tízméternyire áll tőlem, magasabban, és kitámaszt az omlékony, laza lejtőn. Az egyik kezében lámpa. A másikban a fegyver. Egyenesen a fejemre céloz, ujja a ravaszon, annyira szorítja, hogy belefehéredik. Az arca rezzenéstelen álca, szemeiben feneketlen szomorúság ül.

Sevrónak igaza volt.

– Fejbe fog puffantani, te szarveretes vadbarom – üvöltözött velem a hajóban idefelé jövet. Néha megfordul a fejemben, hogy csak azért szállt be a keresztes háborúnkba, hogy kedvére szitkozódhasson, akár egy Vörös. Ragnar csak figyelt.

– Akkor meg miért álltál mellém az apáddal szemben?

– Mert ez a szokás.

– Neki is meg kell adnunk az esélyt, hogy meghozza a saját döntéseit.

– És gondolod, majd téged választ, nem a saját fajtáját?

– Te ezt tetted.

– Jaj, szállj már le a földre. Én nem vagyok szaros királynő az Aranyak között, vagy igen? – emelte a magasba a két kezét lemondón. – Egész életében a tenyerén hordozta a sors. És ott édes és hűs a levegő – mondta keserűen, és leeresztette a mancsait. – Én meg a születésem napjától a szarban hempergek, mert kicsi vagyok, és az apám szarfejét örököltem. Ennek a te csajodnak meg még egy rohadt szemölcse se volt soha. Lehet, hogy amíg megy a játék és nincs semmi komoly, tetszeleg a hangzatos kis gondolatokban, de amint meglátja a plebszet, akik majd lenyúlják a csini palotáit és letapossák a füvet a kertjeiben… majd bekeményít, hogy rá se ismersz, nekem elhiheted.

– Vörös vagy – mondja most Musztáng lassan.

– Azt hittem, elmentél.

– A nyomkövető ment el – szorítja össze a száját. – Sevro ügyesen csinálta, észre se vettem. De te… te ilyet soha nem mondanál el nekem óvintézkedések nélkül. A hajóban hagytam a ruhámat.

– Miért jöttél vissza?

– Nem. Nem – szakít félbe. – Most te válaszolsz az én kérdéseimre, Darrow. Már ha ez az igazi neved egyáltalán.

– Anyám az apám nevét adta nekem.

– És Vörös vagy.

– Abban a házban születtem, amely előtt a holót odaadtam neked. Tizenhat éven át éltem ott, mielőtt megláthattam volna egyáltalán az eget. Igen, Vörös vagyok.

– Értem – bólint. – És az apám ölte meg a feleségedet.

– Igen. Ő ítélte halálra Eót.

– És amikor ott a barlangban elénekelted nekem a dalt… közben ez járt a fejedben? Ez a hely, a faragásod, a terv, mind ott volt benned, az agyadban lakott. Ez az egész világ. Ez az egész másik… személyiség – ingatja a fejét, és nem is vár rá választ. – És azután? Hogy volt? Mert Eo férjét is felakasztották. Téged felakasztottak. Hogy menekültél meg?

– Tudod, miért akasztottak fel?

Engem néz, a magyarázatot várja.

– Ha egy Vöröset árulásért akasztanak fel, nem temethetjük el utána a testét. Ott kell megrohadnia az akasztófán, hogy amíg bomlik, mindenki emlékezzen rá, mivel jár az engedetlenség – mondom, és a hüvelykujjammal a mellkasomba bökök. – Én eltemettem a feleségemet, ezért felakasztottak. Csak épp a nagybátyám előtte hemantuszolajat itatott velem, ami lelassítja a szívverést, hogy halottnak tűnjek. És utána levágott a kötélről, és elvitt a Fiaknak.

– Akik pedig… – emeli a holoKockát a magasba – ezt művelték veled.

Az arca sápadt.

– Haloványabb voltam, mint egy Kék. Egy fejjel alacsonyabb Sevrónál is. Gyengébb egy Szürkénél. És kevesebbet tudtam a világról, mint a Kertekben nevelkedő Rózsaszínek. Így hát meghagyták belőlem, ami jó, és ötvözték azzal, ami a ti Színetekben jó.

– De… ez lehetetlenség. A Minőség-ellenőri Testület tesztjei csalhatatlanok – hebegi már sokkal indulatosabban. A kihallgatás hideg légköre megtört. – Hazugságvizsgálók, DNS-analízis, háttérvizsgálatok – sorolja, majd felnevet, ahogy leesik neki. – Hát ezért az Andromedus család… az adósságok elől a Peremre menekülő Aranyak, akik az aszteroidabányászatból remélnek meggazdagodást!

– És miután Quicksilver felvásárolta a bányákat, és visszatértek volna, a hajójuknak nyoma veszett.

– De igazából Arész Fiai semmisítették meg a hajót, aztán belenyúltak a nyilvántartásba, és még bányákat is vettek, hogy hiteles legyen a sztorid.

– Lehet – felelem. Soha nem firtattam, Táncos hogyan kreálta meg az identitásomat. – Elég találékony barátaim vannak.

– De hogy élhetted egyáltalán túl a húsfaragást? – motyogja. – Az élettel nem összeegyeztethető. Senki se élte volna túl, amit az a Húsfaragó veled művelt. A Színszimbólumok a központi idegrendszerhez kapcsolódnak. És a frontális lebenybe ültetett implantátumot nem lehet eltávolítani, mert ha megpróbálják, kómába esel.

– A Húsfaragóm rendkívüli tehetség volt. Két implantátumot is el tudott távolítani, megtalálta a módját. Bár a másikat egy másik csinálta.

– Kettőt. Vagyis ketten vagytok. Sevro? – találgat. – Azért álltok olyan közel egymáshoz?

– Nem, a másik Titus volt.

– Titus, az a hentes? Vele voltál szövetségben?

– Soha. Nem is tudtam, hogy ő is olyan, mint én, csak miután téged legyőztelek. Arész arra számított, hogy majd együttműködünk…

– De Titus szörnyeteg volt.

– Az Aranyak tették azzá.

– És ez már mentség lehet arra, amit tett?

– Ne csinálj úgy, mintha tudnád, min ment keresztül – vágom az arcába.

– Tudom, Darrow. Nem hunyom be a dolgok előtt a szemem. Ismerem a sztenderd eljárásokat, tudom, milyen körülmények között tartjuk a népedet, hogy milyen szenvedéseket állnak ki, de még ez sem mentség a gyilkosságra, erőszakra és a kínzásra, amiket elkövetett.

– Mi mindennap elszenvedjük mindezt. Amit Titus tett, gyűlöletből tette. Valamiféle félrecsúszott bosszúállási vágyból. Egy másik életben akár lehettem volna én is a helyében.

– Akkor miért lettél mégis más? – néz bele a szemembe.

– A feleségem miatt. És miattad – nézek vissza rá.

– Ezt ne – mondja kiábrándultan. Aztán hátrálni kezd, és a fejét csóválja. – Nincs jogod ezt mondani.

– Mert? Mindig tudni akartad, mi van bennem a felszín alatt. Most aztán belém látsz. Megismerted a legmélyebb titkaimat.

– Darrow…

– Titusnak csak a fájdalma volt. Semmi egyéb. Nekem ennél több jutott. Nekem ott volt Eo álma a világról, ahol a gyerekeink szabadon élhetnek. De még ez is kevés lett volna, ha nem ismerlek meg téged – lépek egyet felé. – Te akadályoztad meg, hogy szörnyeteg váljék belőlem. Hát nem érted? – Próbálom kétségbeesett gesztussal egybefoglalni mindazt, ami van. Ami történt. – Azok között éltem, akik ezer éve tartják rabszolgasorban a népemet. Minden Aranyban csak a kegyetlen, önző gyilkost láttam. És csakis a bosszúról álmodtam. De akkor jöttél te, és megmutattad, hogy kedvesség is lakik az Aranyakban. És ott volt Roque, Sevro, Quinn, Pax, a Vonítók, mind erre bizonyság.

– Pontosan mire is?

– Hogy ez az egész nem a te és az én népem közötti harc. Mert te nem Arany vagy, mi nem Vörösek. Emberek vagyunk mind, Musztáng. És mindannyian változhatunk. Mindannyian azok lehetünk, akik lenni szeretnénk. Csakhogy évszázadok óta éppen ennek az ellenkezőjét akarják elhitetni velünk. Próbálnak megtörni bennünket. De nem tudnak. Erre te magad vagy a bizonyíték. Mert nem az apád lánya vagy. Ott van benned a szeretet, látom. Látom az örömöt, a kedvességet, a türelmetlenséget, a hibákat. Ugyanazok, amik bennem is megvannak. És a feleségemben is ott voltak. Megvannak mindannyiunkban, mert emberek vagyunk. Az apád ezt szeretné kiverni a fejünkből. A Társadalom azt akarja, hogy ne a saját szabályaink szerint éljünk.

Még egyet lépek felé.

– Azt mondtad, hogy amikor megnyertük az Intézetet, felébresztettem benned a reményt, hogy élhetünk másképpen is. Hogy lehetséges. És amikor elmentem az Akadémiára az apád megbízásából, azt mondtad, ezt a reményt oltottam ki a lelkedben, mert mindent a visszájára fordítottam. Pedig soha, egy pillanatra sem fordultam vissza az utamon. Soha – lépek még egyet előre.

– El fogod pusztítani a családomat, Darrow.

– Megtörténhet.

– Ők az én családom – kiáltja gyászba boruló arccal. – Az apám felakasztotta a feleségedet. Felakasztotta. Hogy tudsz egyáltalán rám nézni? – borzong össze. – Mit akarsz, Darrow? Mondd meg. Azt akarod, hogy segítsek megölni őket? Hogy a saját népemet segítsek elpusztítani?

– Nem, ezt nem akarom.

– Azt se tudod, mit akarsz.

– Nem akarok népirtást.

– De igen! – vágja a szemem közé. – És miért is ne akarnád azok után, amit a népeddel tettünk. Azok után, amit az apám veled tett – lihegi, és kigombol még egy gombot a blézerén, mintha úgy könnyebben jutna lélegzethez. Remeg a kezében a fegyver, az ujja megfeszül a ravaszon. – Hogy élhetnék ezzel együtt? Ha most nem húzom meg a ravaszt, milliók fognak meghalni.

– Ha meghúzod, rábólintasz arra, hogy milliárdok éljék le életüket rabszolgaként. Gondolj a még meg sem születettekre. Ha nem én, hát fellázad majd valaki más. Tíz év múlva. Ötven vagy ezer év múlva. Letörjük a láncokat, bármi áron is. Nem állíthatsz meg bennünket. Áradat vagyunk. Csak abban reménykedhetsz, hogy nem egy Titus-féle lép a helyembe.

A jobb szememre céloz.

– Ha meghúzod a ravaszt, meghalsz – szólal meg a sötétből Ragnar még sötétebb hangja.

– Ne, Ragnar! – kiáltom. Nem is látom az árnyékban. – Ne csináld. Nem bánthatod őt!

Ezek szerint nem követte a jeladót, ahogy kértem. Vajon mióta hallgatózott?

– Maradj, ahol vagy – húzódik a falhoz Musztáng, hogy megvethesse a hátát. – Ő is tudja? Tudod, Ragnar, hogy mi ő?

– Az Arató megbízik bennem.

Musztáng a földre hajítja a lámpát, és a beretvájáért nyúl.

– Nem azért van itt, hogy megöljön, Musztáng.

– Mert mi egyebet tud egy Pecsétes?

– Ragnar nem tesz semmit – emelem a magasba a kezemet. – Ugye, Ragnar?

Semmi válasz. Nagyot nyelek. Kezdenek kicsúszni a kezemből a dolgok.

– Figyelj, Ragnar…

– Nem halhatsz meg, Arató. Túlságosan fontos vagy a népnek. Tízlélegzetnyi időd van még, Lady Augustus.

– Ragnar, kérlek! – könyörgök. – Bízzál bennem. Kérlek.

Kilenc.

– A folyónál bíztam benned, barátom. De nincs mindig igazad. Ez a halandóság ára – a hang a fejünk fölül érkezik. Valahonnan a bánya mennyezete felől. Nem beszél butaságot, mert Égea ostrománál bízott minden döntésemben, és csapdába vezettem őket. Csakis a szerencsének köszönhetjük, hogy élünk.

Musztáng keserű nevetéssel veszi fel a harci állást.

– Látod, Darrow? Te kezded a háborút, de az ilyen szörnyetegek fogják befejezni, és állnak majd bosszút.

Hét.

– Nem a bosszú a lényeg – próbálok megnyugodni. – Hanem az igazság. A szeretet, ami a mohóságra és a kegyetlenségre épült Birodalom ellen indul. Emlékezz csak az Intézetre. Mi felszabadítottuk azokat, akiket elvileg a rabszolgáinkká kellett volna tennünk. Bíztunk bennük. Ez a tanulság. A bizalom.

Öt.

– Hogy lehetsz ennyire ostoba, Darrow?

Eltökélte magát, nem hátrál.

Négy.

– A remény soha nem lehet ostoba – hányom a földre a beretvámat, a kargépemet, és térdepelek le melléjük magam is. – Ha te nem tudsz megváltozni, akkor nem lesz képes rá senki. Jobb is, ha lelősz, és történjen a világgal, aminek történnie kell.

Három.

– Túl sokra tartasz engem, Darrow.

– Kettő.

– Ugorjuk az előjátékot, Ragnar – csattint a beretvájával Musztáng. Az iszonyatos zümmögés átjárja az alagutat. – Vesd rám magad, kutya, mutasd meg Darrow-nak, mi is az értelme a te fajtád életének.

Hosszú csend.

– Egy – veti oda Musztáng, és széttiporja a lámpást a földön. Semmi fény, semmi szín, csak a mélységes sötétség. A csend mélységesebb, mint az alagút. A Mars szívéig nyúlik, végtelenül visszhangzik tereken és járatokon, ahol csak a semmibe taszítottak és elveszettek hallhatják már.

Ragnar hangja töri meg:

– Az életemnek a húgaim az értelme.

Semmi pisztolydörrenés. Se beretvasuhanás. Se mozgás. Csak a szavak verődnek vissza a falakról, törik időlegesen darabokra a csendet.

– Az öcsém az életem értelme.

Fény gyullad Ragnarnál. Úgy lép elő, mint a messzeségből érkező zarándok, a fehér fény a páncélján ragyog. Nincs fegyver nála. Musztáng izmai megfeszülnek, össze van zavarodva.

– A Valkűr Tornyok népének fia vagyok, voltam és maradok. A Mars veszett sarkvidékén, szabadnak születtem Alia Hófecske gyermekeként a Bukott Várostól délre, a Sárkánygerinctől északra.

Elsétál Musztáng mellett, két karja az oldalán.

– Negyvennégy sebet szereztem Aranyaktól, mióta a Könnyező Nap rabszolgatartói leszálltak a csillagokból, hogy családomat a Béklyó-szigetekre vigyék. Hetet a saját fajtámtól kaptam, amikor a nagógba kerültem, ahol kiképeztek.

Letérdel mellém.

– Egyet az anyámtól. Ötöt a Boszorkányösvényt őrző szörnyeteg karmától. Hatot az asszonytól, aki a szerelemre tanított. Egyet első gazdámtól. Tizenötöt az arénában emberektől és szörnyektől, amikor a gazdám és a vendégei mulattatását szolgáltam. Kilencet az Aratóért szereztem.

A föld felsóhajt térde súlya alatt.

– Három húgomat temettem el az Aranyak miatt, egy öcsémet. Két apámat – mondja, majd néma csenddel tiszteli meg gyászát. – Értük azonban egyetlen sebet sem szereztem.

A páncélja fehér fénye fölött szurokfekete gyémántként izzanak szemei.

– Most végre valami többért élhetek.

Azzal lehunyja a szemét, és kiszolgáltatja magát egy újabb Arany kényének-kedvének. A hite erős, mint az enyém. Mint Eo hite, Sevróé, Táncosé és a többieké.

A tekintetem, utoljára talán, összetalálkozik Musztángéval, és elképzelem, hogy őseim is ugyanezt érezhették, amikor az első úttörőkként a Marsra érkezve visszanéztek a sötétségen át a Földre. Benne találtam meg az otthont. A szerelmet. És most megmérgeztem. Tudom, hogy a kettőnk dolga mindig is halálra volt ítélve. De még most is reménykedem, akár a kétségbeesett kisgyerek.

– A te életednek mi az értelme? – kérdem tőle.

51

A Mars gyermeke

Ma van a Diadalom napja.

A levegőt vágni lehet. Az ég kakukktojáskék, csillagok hunyorognak az atmoszférán túl. Aranyba borultam, mellkasomat lila vállszalag keresztezi, a fejem csupasz, csakis a babérkoszorúra vár, ami a menet végén kerül majd rá. A nap végén megkapom a Győzelmi Maszkot, amelyet a Lilák a dicsőségem megünneplésére készítettek nekem.

Zörögve gurul velem a kocsim. Fakereke zötyög az úttesten, rózsaszirmokat tipor szét, hemantuszbimbókat. Ezernyi virágon hajtok keresztül, amelyeket a széles sugárút két oldalán őrszemekként magasodó felhőkarcolók ablakain hajigálnak elém. Kezek integetnek, nyúlnak felém. Arcok néznek le rám, ragyogó mosollyal. Mennyi Szín! Az utca is tömve van emberekkel, sorfalat állnak a menetnek. Ünneplik az előttem elvonuló csodás látványosságokat. A tűznyelőket, táncosokat, griffmadarakat, zebrakornisokat, sárkányokat. A néhány megmaradt Bellona-foglyot rivalgás fogadja. A többiek, Bellona Imperátor és rokonainak feje lándzsákon díszeleg. Hiába él Augustus maga szigorú lemondásban, azzal tisztában van, milyen fontos a népnek a pompa. A fejünk felett sárkánySzárnyak húznak el, magasabban gólyák zúgnak. Fontos az erőfitogtatás. A fejünknél legyek zümmögnek, a négy fehér lovamat zaklatják, amelyek a Citadella előtt elterülő, fehér kővel kirakott Mars-mezőre vontatják szekeremet.

A parittyaPengémet lengetve integetek a tömegnek. Mindenkit elragad a szenvedély. Látom, ahogy apák emelik magasba a fiaikat, és azt magyarázzák nekik, hogy majd elmesélhetik a gyermekeiknek, hogy élőben láttak engem a Diadalom napján. Fügeleveleket hajigálnak elém, és ujjonganak, felkapaszkodnak a mező harcos szobraira, hogy még jobban lássanak.

– Pedig te is csak halandó vagy – suttogja a fülembe Roque, aki a szokáshoz híven a szekerem mellett lovagol.

– És termetes lófing egyben – kiáltja Sevro a másik oldalról.

– Valóban – bólint rá Roque ünnepélyesen. – Az is.

Bár Musztáng is itt lovagolna, csendes erejébe kapaszkodva könnyebben viselném ezt a felhajtást, a sok bámészkodót, az ujjongást is könnyebben venné be a gyomrom. Vörösek is ünnepelnek, kacagva kiáltoznak és kurjongatnak, a Társadalom szórakoztatóiparának tökéletes áldozatai. Ők elhiszik a dicsőséges háború és dicsőséges Aranyak nagy hazugságát. Milliók élték át újra meg újra holón zuhanásomat az Acélesőben, legalábbis addig, míg az EMP-robbanás ki nem ütötte a kamerámat. De Fitchner meg azt rögzítette, ahogy Karnust vágom le.

Igazi álom ez a parádé. Egy koholmány. Teljes tudatában vagyok, mily keveset ér az egész, de végigcsinálom. A barátaim itt vannak velem. A hadnagyaim. És vigyorognak rám. Szeretnek, és én cserébe a reményteljes bukásba vezetem őket. Valaha még úgy tűnt, megéri. De mi lesz, ha elvisszük a Lunára a háborút? Csak még több hazugság, még több halál, még lehetetlenebb cselfogások.

És Musztáng vajon mit fog tenni? Mert Égeába azóta nem tért vissza, hogy ott a bányaalagútban sarkon fordult, és otthagyott bennünket. Fitchner magánkívül van aggodalmában. Mostantól Musztáng a fejem felett függő bárd. Bármelyik pillanatban elhozhatja rám a véget. Lehet, hogy már be is indult a gépezet. Az is lehet, hogy ez az egész egy hatalmas cselvetés csupán. Lehet, hogy az apja is mindent tud rég.

A Sakálnak egyből feltűnt Musztáng távolléte, amikor tegnap este megérkezett az ünnepélyre a Citadellába. Azt mondtam neki, hogy az apja miatt különböztünk össze.

– Nem vagyok meglepve – sóhajtott válaszul. – De ne hagyd, hogy kettőtök közé álljon, ahogy bennünket elválasztott gyerekkorunkban.

Aztán vállon veregetett, és bőségesen mérte az italt, hogy még most is lüktető fájdalom szaggassa az agyamat a bal szemem mögött. Egyszer s mindenkorra megfogadom, hogy soha többé nem iszom.

Victra Roque és Lorn között lovagol, lustán sütkérezik a napfényben és a dicsőségben. Elhozta anyját is az Augustus-Házba, meg Antoniát, aki állítólag Thessalonika visszavételében jeleskedett. Elég nehéz követni, hogy épp kinek az oldalán állnak. Csak Victra volt végig megbízhatóan hűséges. Csókot dob felém.

Mögötte a Vonítók ügetnek, számuk az eredeti létszám felére csappant, még szerencse, hogy a Telemanus család utánpótlást ígért. És utánuk jönnek a sereg Prétorai és Legátusai, tucatjával. A végén Szürkék tízezrei, akik zavarba ejtő összhangban dalolják az engem megéneklő trágár nótáikat. Utánuk Obszidián légiók. Rémesen nagy a felhajtás, nemcsak miattam, hanem mert egy új korszak hajnalát ünnepli: a kort, amelyben már nem a Luna, hanem a Mars a Naprendszer ura.

Fitchner nincs itt, pedig itt lenne a helye. A Citadellába vezető széles, fehér lépcsők magasán is őt lesem. Ott sorakozik a Főkormányzó és kísérete tucatnyi szövetségesünkkel és a csontvázszerű, kopasz Fehérrel, aki a nekem szánt babérkoszorút dédelgeti.

Leszállok a szekeremről, és felfelé indulok a lépcsőn, mellettem a hadnagyaim. Néma csend ereszkedik a térre. Lila köpenyembe belekapaszkodik a szél. A városnak rózsaillata és lószarszaga van. Augustus előlép.

– Acélesőt hirdettünk – harsogja.

– És megnyíltak a felhők – felelem zengő szavakkal, hogy még a legtávolabb állók is hallják. Akik velem zuhogtak az Esőben, most felzúgnak. Most a Fehér lép előrébb, arca elgyötört az évtizedeken át tartó igazságszolgálattól, a sok bűnözőtől. Zavaros tekintete múltbéli történetekből pislog jóindulatúan.

– Mars Gyermeke – énekli álmatagon a hangja. – Lila viseletben állsz most előttünk, mint a régi etruszk királyok. Közéjük kerül neved a történelem lapjain. Azoknak a neve közé, akik megtörték a Felkelő Nap Birodalmát. Az asszonyok és a férfiak nevéhez, akik az óceán mélyére süllyesztették az Atlanti Szövetség flottáját. Hódító vagy. Fogadd ezt a babért diadalod jeleként.

A fejemre teszi a koszorút. Sevro felhorkan.

A Fehér még sokáig szövi virágos szavainak szövetét, a délután java része el is megy vele, esteledni kezd, amikor mondókája kezd kifogyni. Kezdem érteni, mire szolgál ez az egész hacacáré. Mire a sok beszéd és emlékmű. A hagyomány a zsarnok koronája. Csak nézem a sok Aranyat a büszke jelvényeikkel, a szimbólumukkal és pálcáikkal, ami mind arra szolgál, hogy romlott uralmukat jogosnak fesse, hogy elidegenítse a hétköznapi emberektől a hatalmat. Hogy a tömegek úgy érezzék, eszükkel el nem érhető faj áll felettük. A Sakál mintha belelátna a gondolataimba, úgy forgatja a szemét a nagy csinnadrattára. De hamarosan elkövetkezik a zárszó.

– Per aspera… – énekli a Fehér, egész testében remeg már a kimerítő naptól. Augustus a magasba emeli a kezét, mire a kristályobeliszk, amelyet a Mars bevételére készíttettek el, gravLifteken emelkedik a Mezőről a magasba. Csikorogva eléri a neki rendelt helyet vagy ötven méterrel a felszín felett, hogy ott lebegjen, amíg egy újabb nagy Diadal nem lép a helyébe. Akkor majd lekerül sorban a többi közé, a felszínre. Toronyként magasodó síremlék a több millió elesett tiszteletére.

– …ad astra! – zengi válaszul a tömeg.

A lépcsőn várom ki, amíg alant a Mars-mezőn elszabadul a mulatság. Az Aranyak beszivárognak a Citadella területére, ahol a saját, privát ünnepélyünket tartjuk. Augustus mellettem áll, figyel. Mögöttünk bronzos fénnyel ereszkedik alá a nap, árnyunkat hosszasan vonva az alattunk, a városában ünneplő aljaSzínekre.

– Sétáljunk egyet – rendelkezik.

Testőrök gyűrűjében sétálunk. Kezdem kellemetlenül érezni magam, hogy ilyen szorosan közrefognak. Beszélt a lányával. Tudja. Persze, hogy tudja. A beretvám nálam van, de a gravCsizmám nincs. Csak az ünnepi páncélzat. Hány Obszidiánnal végezhetek, mielőtt legyűrnek? Túl sokkal biztos nem.

És akkor leesik, hova tartunk. Kis híján elnevetem magam, hogy milyen egy hülye vagyok.

A trónteremben lángol a napfény. A mennyezete üvegből, amelyet vagy száz méter magas márványoszlopok tartanak fenn. És hatalmas a zaj. IonFűrészek, kalapácsok és hét ionSzike finom berregése tölti meg a teret. Egy nálamnál kétszer hatalmasabb ónixtömbön munkálkodnak.

– Kifelé – utasít mindenkit Augustus.

A Lilák lesiklanak az ónixtömbről, a Narancs és Vörös kőfaragók és munkások iszkolnak a nyomukban. Még a testőrök is magunkra hagynak bennünket. Visszhangozva csattog a bakancsunk a padlón a hirtelen támadt nagy csendben.

Mégse akar végezni velem.

– Trónt faragnak uramnak – simítom végig a tömböt. Lerázom magamról a feszültséget. Az alsó részén már látszanak az oroszlánmancsok. Balról jobbra farok kunkorodik át hátul.

– Megszegted a törvényt, Darrow – szólal meg Augustus a hátam mögött. – Beretvát adtál Obszidiánok kezébe. Őseink fegyverét annak a Színnek a kezébe, akik egyszer megkíséreltek fellázadni ellenünk.

– Csak ennyi? – sóhajtok megkönnyebbülten. – Azt tettem, amit tennem kellett.

– A testőröd megölt egy Olümposzi Lovagot. Ez mára köztudott.

– Ha Ragnar nem veszi be a falat, veszítettünk volna, és hűbéruramat mostanra talán már ki is végezték volna. Ezt uram nálam is jobban tudja. Én engedélyeztem neki.

– Apámtól azt tanultam, hogy csak a gyenge kérdi meg másoktól, mit tartanak felőle – kulcsolja össze a két kezét a háta mögött. – Most mégis ezt fogom tenni. Hidegszívű szörnyetegnek tartasz engem?

Szemügyre veszem.

– Kétségkívül.

– Őszinteség – pillant fel a mennyezetre. – Az ember azt várná, hogy az másképpen cseng, mint a sok lószar. A szükségszerűség tett azzá, Darrow, ami vagyok. Én vagyok az erő, ami a megtévelyedetteket visszatéríti a jó útra. Mondd, miért adtál egy Obszidiánnak beretvát? Miért biztatod az aljaSzíneket lázadásra? Miért hagyod, hogy egy Kék irányítsa a hajódat, amikor csak a te parancsaidra kellene várnia és a szerint repülnie?

– Mert ők képesek olyasmire is, amire én nem.

Biccent, mint aki igazolva látja, amit gondolt.

– Na, ezért vagyok én. Én tudom, hogy a Kékek tudnak flottákat irányítani. Hogy az Obszidiánok tudják használni a technológia vívmányait, tudják vezetni a rájuk bízottakat. Hogy a leggyorsabb Narancs, ha lehetőséget kapna, remek pilóta lenne. A Vörösekből is válhatnának jó katonák, zenészek, könyvelők. És bármibe lefogadom, hogy akadnak, még ha rendkívül kevesen is, olyan Ezüstök, akik tudnának regényt írni. De azt is tudom, hogy ezért milyen árat kellene fizetnünk. A túlélésünk kulcsa a rend. Az emberiség a pokolból jött, Darrow. Nem véletlenül emelkedtek éppen az Aranyak a legmagasabbra. A szükség akarta így. A káoszból emelkedtünk ki, egy olyan faj magvaiból, amely felzabálta a saját bolygóját, ahelyett, hogy a jövőjére gondolt volna. A legfontosabb az élvezet volt, és a következményekkel a kutya se számolt. A legragyogóbb elméket egy olyan gazdaság tartotta fogságban, amely csakis játékokat kívánt, nem űrkutatást, fejlett technológiát, amely az egész fajt forradalmasíthatta volna. Robotokat hoztak létre, ami kiherélte az emberiség munkaetikáját, és többgenerációnyi többre hivatott sáskát termelt ki. Az országok féltékenyen halmozták fel készleteiket. Vagy húsz rivális szekta marta egymást, mindnek jutott atomfegyver is, és fertelmes mohóságukban vagy épp fanatizmusukban egymást gyilkolták. Nem a mohóságunk vitt bennünket arra, hogy leigázzuk az emberi fajt, és nem is a dicsőségvágy. A fajt akartuk megmenteni. Lecsendesíteni a káoszt, rendet teremteni, és egyetlen célra élesíteni az embert, mégpedig a biztos jövőre. A Színek ezt a nagy célt szolgálják. Ha csak egy kicsit is felbillen a hierarchia, megbomlik a rend, és az emberiség többé nem törekszik a nagyságra. Az egyes ember küzd majd a saját nagyságáért.

– Az Aranyak igenis nagyságra törekednek, ezért kényszerítjük háborúba a többi Színt – helyezkedem el az egyik kifaragott oroszlánmancson. Augustus meg se mozdul, változatlanul ott áll a terem közepén.

– De akadnak még olyan emberek is, mint én – feleli annyira heves őszinteséggel, hogy már-már hiszek neki. – Valójában nem azért harcolok, hogy király vagy császár legyek, vagy ki tudja, milyen titulust aggatnak majd rám a történelemkönyvek. A világegyetem nem emlékszik ránk, Darrow, nincs felsőbbrendű lény, aki véget vet majd a létnek, mikor az utolsó ember is elsóhajtotta utolsó leheletét. Az embernek egyszer csak magva szakad, és ennyi. Elfogadott tény, még ha nem is beszélünk róla. Ahogy arról sem, hogy a világegyetem utána is gondtalanul létezik majd tovább. Csakhogy én ezt nem fogom hagyni, mert hiszek az emberiségben. Én az örökkévalóságra szánom a fajunkat. Ha kell, idegen világokba is kivezetem az embert a Naprendszerből. Új életet keresek neki. Fajunk még csak gyermekkorát éli, és én az univerzum kikerülhetetlen, megváltoztathatatlan elemévé teszem, nem holmi baktériummá, amely pillanatokra eláraszt mindent, aztán el is tűnik nyomban, mintha sosem létezett volna. Ezért tudom, hogyan kell élni. Ezért mondhatom neked, hogy ifjonc ideáid milyen veszedelmesek.

Szelleme mindent átfog, világok sokaságát látja maga előtt, míg én csak ebben az egyben gondolkozom. És talán ezért fogom fel most teljes súlyával, miért is teszi ez a férfi azt, amit tesz. Mert erkölcstelen. Nincs benne se jó, se gonosz szándék. Nem gonoszságból ölte meg Eót. Azt hiszi, ő minden erkölcsiség felett álló. Törekvése olyan grandiózus, hogy kivetkőzött mindenből, ami emberi az emberben. És csakis a kétségbeesett vágy hajtja, hogy éppen az emberiséget tudhassa örökkévalónak. Milyen különös összetétel: a hideg, rezzenéstelen arc és tartás, és belül, a szívében és agyában forrongó, vad álmok.

– És az, amit korábban mondott? Meg a tettek? – kérdem, és az első felesége jut eszembe, akinek szőlőt tömött a szájába. – És hogy Plinius-félék a tancsadói. Az ártatlan civilek felrobbantása, akik sosem vétettek a törvény ellen. A polgárháború… hogy lehet ezekkel menteni az emberiséget?

– Csak azt teszem, ami szükséges, hogy a magasabb célt elérjük.

Hogy védje önmagát, és minél nagyobb legyen a saját haszna.

– Hogy megvédje az emberiséget – visszhangozom szavait.

– Úgy van.

– A Birodalomban tizennyolcmilliárd lélek él. Hánynak az életét áldozná, hogy megvédje az emberiséget? Egymilliárdét? Tízét?

– A számok nem változtathatnak a szükség kényszerén.

– Tizenötmilliárdét? – kérdem, mert minden énem, a Vörös és az Arany is meg van döbbenve.

– Valakinek meg kell hozni ezeket a döntéseket. Ami fajunkból megmarad, az napról napra erősebben kerül ki a küzdelemből. A Pixik csak az élvezeteket kergetik, ahelyett, hogy értelmesen cselekednének, a Páratlanok pedig olyan hataloméhesek, hogy az Uralkodó is, lám, a saját apját fejeztette le, hogy a trónjára léphessen. Rendet kell teremteni. Vezetni kell őket.

– Uramnak.

– Nekünk – mondja merev tekintettel. – Nekünk, kettőnknek – ismétli. – Eddig gyalázatosan bántam veled, mert tartottam hevességedtől, meggondolatlanságodtól. De megígértem, hogy kiengesztellek, kárpótollak, és meg is teszem, mert bebizonyítottad, hogy képes vagy fejlődni, tanulni. Légy az örökösöm. Ne csak a Prétorom, haduram akad nélküled is elég. Sokkal nagyobb szükségem van egy fiúra.

– Van már egy fia.

– Egy élősködő, semmi több, aki csakis a hatalmamat akarja. De hogy mire használná? Arra már nincsen terve, egyszerűen csak mohón akarja azt, amire a Társadalom tanította – mondja, majd egy pillanatra kíváncsiság fut át az arcán. – Ugyanakkor igen különös, de ez az egész valójában az ő ötlete volt. Ő is az áldását adta rád.

Ezt nem kétlem. Csak épp az kérdéses, hogy mibe fog ez nekem kerülni, mert a szövetségesem vérbeli üzletember. A befektetéséből bevételt remél. Főleg ebből a befektetésből. De nem ártott volna, ha előre szól.

– De ott van Virginia is. Lehet lány is az örököse.

– Fiút akarok. És neki ott leszel te. A kedve szerint való férj.

– Használni akar hát – látok át hirtelen a nagy terven. – Velem akarja magához láncolni. Mert ha egyszer összeházasodunk… és azt mindketten tudjuk, hogy hallani sem akar a reformokról.

Pedig az egész Társadalomból áradnak sorainkba a Reformerek, akiknek éppen ő ígérte oda a Szenátust, ha legyőzzük a Lunát és szövetségeseit.

– A Reformerek daganat a Társadalom testén.

– De uram azt ígéri nekik, hogy…

– Az ígéretek szükségesek, hogy elnyerjük a támogatásukat. De ha legyőztük Octaviát, börtönbe kerülnek, vagy hóhérkézre árulás vádjával.

– Ezt Musztáng soha nem bocsátaná meg. Azt gondolja, hogy uram megváltozott. Én nem tudom, miről beszélgettek, hogy neki mit ígért, de reményt merített belőle. Hogy az apja másmilyen férfi lett.

Könnyen lehet, hogy egyikünknek se bocsát meg soha.

– Te majd mindent elmagyarázol neki, Darrow, ha már a család tagja leszel. Addigra talán már össze is házasodtok, és téged akkor sem hagy el, ha engem esetleg meg is utál. És a család erős marad, mert ez mindennél fontosabb. Neked csakis hozzám kell hűnek lenned. Csakis az én akaratom előtt kell meghajolnod. Nem a gyerekeimé előtt.

Lép egyet felém.

– Octavia a lassú hanyatlásba taszítja az emberiséget. Az olyan Reformerek, mint Arész Fiai, ezer kilométer per órás sebességgel vezetnék bele a szakadékba. Meg kell védenünk a fajunkat. Segítened kell.

Nemes ember, aki csak azt teszi, amit az emberiség szempontjából a legüdvösebbnek vél.

Rohadjon meg.

Soha nem kértük, hogy valaki előtt földig hajolhassunk. Ki ő, hogy megmondja: a Vörösek és a Barnák végtelen robotolása a legfőbb jót, a nagy célt szolgálja? Hogy a Rózsaszínek arra valók az emberi sorban, hogy mások erőszakot tegyenek rajtuk, hogy az Obszidiánok és a Szürkék csakis a harcra kellenek? És hogy ez mind így szükségszerű? Hogy képzelheti, hogy ő az egyedüli, aki tudja, mi a jó nekem, a családomnak? Ehhez semmi joga! Ahogy ahhoz se lett volna, hogy betörjön a világomba, és elvegye tőlem Eót. És ha azt hiszi, a hatalom már jogot is ad neki mindehhez, akkor nekem meg arra van szarveretes jogom, hogy lecsapjam a fejét itt helyben.

De nem teszem, hanem odalépek hozzá. Letérdelek, a számhoz emelem a kezét, és megcsókolom a szarveretes gyűrűjét.

– Kívánsága számomra parancs, hűbéruram.

– Szólíts apának – húzódik ragadozómosolyra a szája.

– Próbálj ne olyan végtelenül elégedettnek látszani – mormolja a fülembe Lorn.

A Citadella fehérrel kövezett Kertjében vagyunk. A fákra aggatott harangocskákkal játszik a szellő. Nincs nagy felhajtás, semmi a Lunán rendezett estélyhez hasonló. A borostyánnal futtatott ágak alatt kis asztalok állnak. Rózsaszínek szolgálnak fel, és a zöld füvön meg a fehér járdákon mindenfelé Páratlanok nevetgélnek, társalognak könnyedén, pezsgővel a kézben, a délutáni feszélyezett ünnepélyesség tovatűnt. A Sakál lehet a szervezés hátterében, az ő ízléses visszafogottsága érződik mindenen.

A vacsorára több fontos ember jött el, mint az ünnepélyre. Vége-hossza nincs hát az Augustus-Házhoz tartozók üdvözlésének, amelyet a Főkormányzó oldalán nekem is abszolválnom illik. Persze fontossági sorrendben járulnak elénk, de gyorsan elunom a témát, és inkább Lornhoz menekülök, aki egy aszott fehér fa tövében álldogál. Két karja összefonva, borúsan méregeti a pezsgőt a kezében. Majd egy bokorba hajítja a poharat, ahogy van.

– Én is utálom az efféle mulatságokat – jegyzem meg. – Ha megkapom a Maszkomat, Augustus majd valami Holdúr karjaiba lök jópofizni. Aztán meg irány az ágy – fejezem be letörten, mert Musztáng nélkül tényleg nem sok értelmét látom semminek.

– Méghozzá magányosan, ha jól látom. Hol a kis hölgyed? – pislog körbe. – Hiába lesem, nem látom sehol.

– Én se – zárom rövidre. Ezek szerint mindenkinek feltűnt már?

– Ohó – horkant egyet –, marakodnak a szerelmesek. Nos, nem fogok jó tanácsokat osztogatni, de a büszkeség bolondság. A kislány egy gyöngyszem, markold meg jól.

Markolnám én…

– Örülök, hogy itt vagy, még ha szart se érnek a jó tanácsaid.

Komoran felkacag, és a Sakál felé int a fejével. Épp a Ganümédészről érkezett politikusokkal susmorog.

– A barátodnak köszönd. Augustusnak valahogy nem jutott eszébe meginvitálni, pedig egy bolygót köszönhet az embereimnek. Manapság a jó modor is fordul, ahogy a széljárás. Jut eszembe, szerinted meddig illendő maradni, mielőtt elillanhatok végre?

– Még kilenc óra sincs. És nem éppen te adod át a Maszkomat?

– Úgy volt, de nem bírom már az efféle ceremóniákat. Megkértem a barátodat, Roque-ot, hogy csinálja ő, ha téged nem zavar. Pontosabban ő kért meg engem, de a kettő egy és ugyanaz.

– Nem, dehogy, hogy zavarna. Még jobb is így.

Jobb minél inkább bevonni Roque-ot. Még mindig nem békítettem meg teljesen, és a barátság nyilvános vállalása, megmutatása, jó kezdet lehet.

Lorn a fának veti a hátát.

– Éjjelente nyavalyognak, csikorognak a csontjaim. Megyek, inkább utánanézek a biztonsági intézkedéseknek, hogy addig se kelljen ezekkel a simanyelvűekkel édelegnem – néz fel a magasba, ahol egy sárkánySzárny húz el éppen.

– Azt bízzuk most másra – kérem, ahogy egy Rózsaszín meghozza a whiskyt, amelyet Lornnak rendeltem. A nagy kedvence, nem is tud ellenállni neki. – Folyton csak páncélban futunk össze. Légy végre rendes mentorom, és maradj még. Két üveg Lagavulinom van készenlétben a számodra.

– Vissza a jól bevált húzásokhoz? Két óra gyakorlás, két üvegért cserébe? Többet kellett volna kérnem!

Elbiceg, hogy fogócskázzon kicsit a fák között az unokáival. A szemem megakad a Rószaszínen, aki az italt hozta, és most gyorsan eltűnik a tömegben. Volt valami ismerős a mozgásában.

Egy nő karol belém, de hiába ébred bennem remény, csak Victra az. Neki nem tűnik fel a csalódottságom.

– Mélyen remélem, hogy a Lilák oroszlánokat raktak a Maszkodra Pegazus helyett – nevet a szemem közé. – Ó, igen, rég lábra kapott a pletyka, Darrow au Andromedus. Győzöd majd elhajtani a nőket? – borzong meg tréfásan.

– Jaj, fogd már be – forgatom a szemem.

– Fogd be te, ha tudod – simít végig a hátamon, hogy a tenyere a fenekemen áll meg. – Milyen kár, hogy már megállapodtál – biccent közben oda egy csoport fiatal Páratlannak a Gázóriásokról. – De azért bolondozni csak szabad még?

– Mindenáron azt akarod, hogy elpiruljak?

Lekapja a fejemről a babérkoszorút, és felveszi, majd viccesen pukedlizik előttem.

– Lebuktam. Amúgy hol a cuki kis Musztángod?

– Mit érdekel ez mindenkit annyira?

– Darrow – csatlakozik hozzánk Roque egy méretes elefántcsont dobozzal, amelyben pont elférhet a Diadalmaszkom. Fekete prétori egyenruhájában, hátrasimított hajával karcsú és magas, akár egy nyílvessző. – Azt hiszem, gyülekeznünk kellene a Maszk átadásához. Te tudod, hol csináljuk? Én nem nagyon igazodom el.

– A személyzet kissé még össze van zavarodva. Egy hónapig a Bellonák vitték a helyet, Adrius kénytelen volt átvilágítani a Rózsaszíneket, nem lapul-e közöttük kém. Az Attikában történtek után érthető. Most mindenütt az ő emberei vannak. De szerintem kezdődik is – nyomja vissza a fejembe Victra a koszorút, és von maga után a kis tisztásra, ahol az Aranyak már összesereglettek.

Most Sevro robban be elénk lihegve.

– Figyelj, Darrow – hadarja, majd sietve Victrára pillant. – Lépj le.

– Tetszik neked – ugratom Sevrót. – Leleplezted magad.

– Még mindig nem érkezett meg – mondja, tudomást se véve az élcelődésemről.

– Fitchner? A kargépén hívtad?

– Nem elérhető. Pedig azt mondta a rohadék, hogy itt lesz. De nincs, szóval biztos valami fennforgás van. Utána kéne néznem.

– Nézz – szorítom meg a karját. – És vidd magaddal Ragnart. Legyetek óvatosak.

– Mindig az vagyok.

Különös érzés látni, ahogy elmegy. Mintha az árnyékom válna le rólam egyszeriben, és kénytelen vagyok ráébredni, hogy a sorsa talán mást rendelt neki, mint nekem. Még az is lehet, hogy rá fontosabb dolgok várnak, mint rám. Ő igazán a két világ gyermeke.

Megyek a tömeg után. A fák ágain kis lampionok világítanak, fehér fényben fürdik a tisztás. Fehér most nincs jelen, ebben nem lesz semmi formaság. Amilyen nagyívű volt a Diadalmenet, olyan szerény lesz most ez itt. A tömeg fala szétnyílik előttem. A fehér macskaköves térség végében egy delfines szökőkút mellett Lorn játszik az unokákkal. Augustus maga mellé int, egy borostyántakaróba burkolózó szobor alá: vak nő, egyik kezében kard, a másikban mérleg. A Sakál is csatlakozik hozzánk.

– Hallom, testvérek leszünk – fogadom.

– Na ja, még hogy az ember nem választhatja meg a családtagjait – pillant szórakozottan a kargépére. – Inkább te, mint az a görény Cassius. Nem bánom, hogy Octaviának nem jött össze a kis cselvetése.

– Valami gond van?

– Csak a vérveretes követelések – néz fel a kargépéről. – Bocs, de a Marson mindig minden azonnal kell, jóember. Bár itt lenne a húgom! De persze neked sincs fogalmad, épp merre kószál megint, mi?

Csak a fejemet ingatom. Musztáng minden efféle kérdezősködésre távolabb kerül tőlem, egyre nyilvánvalóbb, hogy hiába reménykedtem, hogy egyszer csak belibben, és minden rendben lesz. De hát nem válhat valóra az ember minden álma.

– Figyelmet kérek, jóemberek! – harsogja Augustus, hogy egyből elnémul az általános duruzsolás. – Köszönöm – folytatja, és megköszörüli a torkát, hogy köszöntse a Mars egybegyűlt hatalmasságait, a távolból érkezett vendégeket, odabiccent a Triton Főkormányzónőjének. – Bár az italunk buborékokból sose fogy ki, és a hasunk tele, ennek az estének is hamarosan vége szakad.

A vendégseregletet kémleli, a hangja határozott, szárazan cseng a párás esti levegőben. A fák között szentjánosbogarak fénye remeg.

– Ugyanakkor azt is tudjuk, hogy ez még csak a kezdet. A háború előttünk áll, de azért ne suhanjunk át a pár héttel ezelőtt aratott győzelem felett. A Diadal a hűséget, erőt és akaratot példázza. A délutáni Diadalmenet nagyszerűsége a világnak szólt, hozzánk az ehhez hasonló csendes pillanatok illenek – érinti meg arcán a hosszú Sebhelyet. – Itt mind egy emberként hajthatjuk meg a fejünket és emelhetjük poharunkat a hihetetlen akarat tiszteletére, legyünk bár igen sokfélék. És még ha nem is egyetlen ember nagy tette volt, ami történt, az Acélesőt egy férfi hívta életre. Ezért köszöntünk hát most téged, Darrow au Andromedus.

– Üdvöz légy, Arató! – kiáltja Lorn csak egészen halovány gúnnyal a hangjában.

A poharak a magasba emelkednek, hangok helyeselnek. És isznak. Olyan végtelenül üres érzés, hogy a balomon a Sakál áll Musztáng helyett. Végtelenül hamisnak érzem a mosolyom, mert tudom, hogy hamarosan összeomlik minden. Victra mintha ráérezne a hangulatomra, rám kacsint, emeli a poharát.

Augustus int Roque-nak, aki a méretes elefántcsont ládikával lép elém. De tenyerét még a fedelén nyugtatja, hogy egyelőre ne nyissam fel.

– Sokat megéltünk együtt te meg én – mondja higgadtan. – Azon az első éjjelen, amikor megismertelek, a Mars várának kövén fetrengtél, és nem tudtad levenni tekinteted véres kezeidről. Emlékszel, mit mondtam neked akkor?

Szabad keze a jobb csuklómat fogja puhán, a régi időkre emlékeztető gyöngédséggel, amikor még bőrünk lágy volt és ártatlan.

– Persze hogy emlékszem. „Ha mély vízbe löknek, és nem kezdesz tempózni, megfulladsz. Szóval tempózz tovább, oké?” – idézem a szavait. – Hogy is felejthetném el.

– Mekkora utat megtettünk azóta – fürkészi az arcomat, megnézve minden apró ráncot, hibát. Oldalra biccentem a fejemet, vajon mit keres annyira? – Százszorosát is megadtam volna annak, amit a szerződésed ért, hogy megóvjalak.

– Tudom, Roque.

– Ezerszer is az életemet adtam volna érted, mert a barátom voltál.

Valami furcsán cseng a hangjában. Körbepillantok. A válla felett Victrát látom, ahogy valami vicceset súg Antonia meg a csontvázvékony anyjuk fülébe. Lorn süteményestálcát kínál körbe a gyerekeknek, most adta át neki egy alacsony Rózsaszín. És ahogy megfordul, megfagy az ereimben a vér. Olyan gőgösen fordult a szolga, olyan kegyetlen mozdulattal. Rózsaszínt így mozogni soha nem láttam még. De csak egy tizedmásodpercre esett ki a szerepből. Mégis felismertem a mozdulatot, ismerem azt a férfit. Vixus az. Más nem lehet. A másik Rózsaszínre fut a pillantásom, arra, aki a whiskyt hozta Lornnak. Lilath, a Sakál barátnője, aki fogakat font a hajába. Aki összeszövetkezett a Bellonákkal. És Rózsaszínnek öltöztek, húsMaszkot húztak, kontaktlencsét viselnek.

Bárányt játszó farkasok.

Eltolom magamtól Roque-ot, kiáltanék, amikor a keze a csuklómra szorul, és leesik, hogy épp elköszönt tőlem. A gyűrűjéből tű döf a karomba. Finom kis szúrás, épp, mint a csókja az arcomon.

– Ez hát a hazugok útja, szarveretes csókkal árultatnak el.

Ezer hazugságot tör darabokra egyetlen szó.

Roque arca jegesebb, mint a szoboré a fejem fölött. Arrébb lép, és felnyitja a ládika tetejét. Az ezüst zárszerkezet halk nyikordulása csendesen dönti romba egész világomat. Augustus szörnyülködve kap levegő után a látványtól. És közvetlen mellettem a Sakál szemében fellobban a régóta szunnyadó gyűlölet, hetyke mosollyal veti hátra a fejét, és vonít fel gúnyosan, tébolyodottan.

A vég trombitája helyett.

Victra a beretvája után kap, de Antonia egyet lép hátrafelé, lekap egy pisztolyt a pincér tálcájáról, és két tárat belelő Victra gerincébe. Másik kettőt az anyja nyakába.

– ARCOS! – üvölti Augustus, előrántva a beretváját. – FEGYVERBE!

– VONÍTÓK, HOZZÁM! – taszigálja félre az unokáit Lorn. – Óvjátok Aratót!

De késő. Lorn épp csak felegyenesedik, Lilath már a torkát metszené át egy impulzusTőrrel, amelyet a tálcáján rejtegetett. Lornnak csak annyi ideje maradt, hogy a kezét a tőr elé kapja, négy ujja hullik a lába elé. Ráveti magát a lányra, véres kezével elkapja a csuklóját. Zümmög a penge. Nyögések. A tisztáson elszabadul a pokol fertelme.

A vérem viszi szét tagjaimba a mérget.

A földre rogyok, ölemben a láda.

A hátamat a vak szobornak támasztom.

Bénultan.

A Sakál hüllőként siklik a kavarodásban célja felé. Figyeli az öldöklést, észreveszi, ahogy Lorn még mindig Lilathtal küzd a földön. Egy üvegszilánkkal próbálja lábon döfni, de akkor a Sakál lehajol, egy pillanatig nézi Lornt, aztán komótosan keresztüldöfi.

– Micsoda tévedés – mondja. – Se a fejed, se az oldalad nincs kőből.

Lorn arcán rémület, ahogy a Sakál felfelé rántja gyomrában a kardot. Vívómesterem pillantása engem keres, majd az unokáit, aztán még egyszer, utolsó, kétségbeesett próbálkozással felállna. Mondana valamit. De a teste cserbenhagyta. Soha nem látja viszont a szigetét. Soha nem lapogatja meg többé a griffje nyakát. Soha nem hallja már az unokái kacagását, nem ismerheti meg Lysandert, az unokáját, akit neki ígértem. És csakis miattam. Én hoztam vissza a saját kis békességéből, amire annyira vágyott, de amiről mindig sejtette, hogy nem érdemli meg. És a tekintete már a semmibe mered. A Sakál kirántja a pengét a törzséből, Lilath pedig lassan, kéjesen nyiszálja át végezetül a nyakát.

Hosszan feljajdulok. Többre nem is vagyok képes. A nyakamon végigcsorog a nyál. Victra véresen kúszik felém, Roque pedig szoborként áll a mészárlásban.

A távolból impulzusFegyverek zaja hallatszik. Zeng az ég, ahogy sötét árnyak ereszkednek alá, hangrobbanás. Egy hajó surrant be, de hol vannak az őrszemeink, a járőrök?

A tisztás közepén Obszidiánok és Szürkék landolnak nagy puffanással. Üldözőbe veszik azokat, akik menekülnének a Kertből, néma hatékonysággal vadásznak le mindenkit. Antonia irányítja az öldöklést, kivégez minden örököst, fél évezredes vérvonalakat apaszt el. Túszokat is szed. Lilath Vixusszal mulat, lehántják a fejükről az elektromos húsMaszkot, aranyhajukat rázzák. Mögöttük a háttérben Aja ér földet dicsőségesen, a páncélja ragyog a lampionok fényében. Sötét, elégedett arccal méri fel a mészárlást, bólint. De igazából nem is őt veszem észre, hanem a vele érkezett régi barátot. Cassiust.

– Virginia? – kérdi.

– Sajnos, nincs itt – feleli a Sakál.

– Figyelmeztették?

– Inkább feldühítették.

Victra a bokámhoz kúszott, mögötte sötét vércsík mutatja útját. A szája is véres már. Nem érzem az érintését.

– Nem tudtam róla – suttogja. – Nem tudtam…

Aja Lorn hullájára hajol, elveszi a beretváját. Arra se volt ideje a mesteremnek, hogy előrántsa. Cassius odajön hozzám, megáll előttem, letérdel, és végigmér.

– Tud mozogni? – kérdi Roque-tól. – Költő!

– Nem. De hallani hall.

– Megölted a családomat, Darrow. Mindenkit. Az egy dolog, hogy engem és Juliant, de a gyerekeket? Hogy voltál rá képes? – mondja, bár fogalmam sincs, miről beszél. – Megtalálom Sevrót és megtalálom Musztángot. Nem lesz kegyelem – tapogatja meg új kezével beretvája fényes nyelét.

– Nem ölheted meg – szólal meg a háta mögött Roque. – Te is tudod, micsoda – teszi a kezét Cassius vállára. – Az Uralkodó parancsa egyértelmű, Cassius.

– Parancsok – morogja Casssius.

Nem tudja levenni rólam a szemét, szinte hihetetlen, hogy volt idő, amikor ezt az embert a testvéremnek neveztem. Elképzelhetetlen gondolat volt akkor, hogy ide juthatunk. Durván megragadja a kezemet. Egy pillanatra azt hiszem, meg akarja rázni, de csak a gyűrűmet lopja le róla. Az acélfarkast, amiért a testvérét öltem meg. Nélküle pucér az ujjam.

Felegyenesedik, fölém tornyosul. Nem is sas, hanem valami szépséges keselyű inkább.

– Julian, Lea, Pax, Quinn, Kóró, Rémbanya, Ragyahát, Tactus, Lorn, Victra, mind nemesebb halált érdemeltek volna annál, mint hogy egy rabszolga miatt vesszenek oda – mondja, és Roque-kal együtt távozik.

Néma csend üli meg a teret, csak a zokogás és a szirénák vijjogása hallatszik néha. Victra mellőlem nézi a távolodó Cassiust, már alig pislákol benne az élet. Okos szemei a semmibe vesznek.

– Igyekeznünk kell – harsogja a vérengzés közepette Aja. – Tudják, hogy itt vagyunk. Hozd apádat, és menjünk.

– Csak egy pillanat még – bólint a Sakál.

Augustus pár méterrel távolabb fekszik a földön szolgák fogságában. Hárman fogják le, de ahogy a Sakál feléjük indul, felrángatják.

– Talán nem tetszik a Maszkod, Darrow? – kiált nekem, ahogy átlép Lorn hullája felett. – Pedig direkt neked készíttettem, miután Attikán olyan szépen leleplezted magad – mondja, majd az apjára néz. – Hát te, apám, mit gondolsz? Nevedhez méltó ez a kis csel?

– Te szörnyeteg – köp a képébe Augustus. – Mit műveltél?

– Nem vagy büszke rám? – törli le a köpetet a Sakál. – A fenébe is.

– Elég legyen, fiam. Tönkretettél mindent.

– Adrius… – szól rá türelmetlenül Aja. – Indulnunk kell.

– Á, tehát mégis a fiad vagyok? – lép az apja felé a Sakál, majd helytelenítőn cicceg, és megigazgatja a Főkormányzó zakóját. – Akkor is a fiad voltam, amikor kiraktál a sziklára, hogy a természet végezzen velem? Három napig hevertem ott. Csecsemő voltam. Pedig a Testület nem kívánta még a Bemutatást sem. De te gyengének láttál, Claudius lehetett csakis az erős. Akkor is olyan nagyon erős volt, amikor Karnus a földbe taposta?

– Tessék? – remeg meg az apja szája.

– Én fizettem le Karnus au Bellonát hétmillióval és hat Rózsaszínnel, hogy megbecstelenítse Claudius barátnőjét. Tudtam, hogy Claudius becsülete majd jóvátételért kiált. És tudod, mi a legviccesebb az egészben? Hogy a te pénzed volt. Emlékszel? Arra kértem, hogy a jövőmet megalapozhassam. Milyen jól sáfárkodtam vele – mondja kéjesen, majd összevonja a szemöldökét. – Most komolyan azt gondoltad, apám, hogy egy tízéves gyereket érdekel a tőzsde? Jobban kellett volna figyelned rám.

– Te ölted meg Claudiust – törik meg Augustus hangja. Teste is összezuhan a csapás alatt, három fogvatartója már inkább támogatja. – Megölted a kisfiamat.

Ebbe Musztáng szíve is beleszakad.

– Én vagyok a kisfiad – köpi a Sakál. – Jó fiú voltam. Imádtalak, tiszteltelek, féltelek. Engedelmeskedtem. Megtanultam mindent, amit megköveteltél. Oda mentem, ahová küldtél. Mindent úgy tettem, ahogy te óhajtottad. És mégse voltam elég jó.

Augustus megrázza a fejét, lerázza magáról a szomorúságot, és kezdi visszanyerni az erejét, miközben Pretoriánusok mágneses bilincset csattintanak a kezére.

– A bölcsődben kellett volna megfojtanom téged – méri végig a szörnyeteget, akit ő maga teremtett.

– Ugyan, apám…

– Nem vagy a fiam.

Adrius összerezzen. És látom, hogy ebben a perverz pillanatban az utolsó csepp emberség is elillan belőle. Augustus kurta mondata elszabadított benne valamit, és az a kis remény, ami még pislákolt benne, hogy valaha szeretetet is kaphat tőle, végleg kialudt. És már csak a Sakál maradt belőle.

– „Isten hozzád remény és rettegés, szívfurdalás! Minden jó veszve nékem!” – suttogja, mintha valami távoli, búcsúzó énjéhez szólna még egyszer, utoljára, és az apja homlokához emeli a pisztolyt. – „Rossz, légy te üdvöm!”

– Megállj! – kiált rá Aja. – Adrius, az Uralkodó nevében…

A Sakál főbe lövi az apját.

Eo gyilkosa a földre zuhan, és a szívemet üresség járja át. A halál halált kíván, halált kíván a halál mindörökké. Táncos szavai. Ezért óvott Musztáng attól, hogy valaha is bízzak a testvérében. Ezért halnak meg a barátaim. És halok meg én is. Mert a barátaim bíztak bennem, de én kevés vagyok ilyen gonoszsággal szemben.

De ki vehetné fel ezzel a harcot?

– Te ostoba kis kígyó – ordítja Aja. – Az Uralkodónak szüksége volt rá! Vele győzte volna meg a Külső Peremet, a vérveretes fenébe is! – néz fel a magasba, ahol lángok villódznak. Valaki nagyon igyekszik lefelé a felsőbb szférákból. Impulzusfegyver zümmög megint a távolban, ahogy a Pretoriánusok Augustus és Lorn szövetségeseivel találják szemközt magukat.

– Legyen elég a főnyeremény – int felém a Sakál. – Ne rinyálj annyit – fűzi még hozzá Ajának, majd a kargépére pillant. – A Telemanus-flotta érkezik. Ha nem akartok velük is eljátszadozni, jobb lesz, ha távozunk.

– Lorn és Augustus halott – bólint rá Cassius is. – Ennek a seregnek már nincs sok hátra.

Aja a hajóikba parancsolja a Pretoriánusait, engem visznek magukkal. Victra szorítása elernyedt a lábamon, szeme kihunyt.

– Roque – forog nehezen a nyelvem. – Testvérem…

– Nem. Nem – mondja, változatlanul halkan és csendesen, még ha ez a csendessége rémisztőbb is mindennél. – Te egy Vörös fia vagy, én Aranyé. Az a világ, ahol testvérek voltunk, odaveszett – de még odalép hozzám, hogy finom kezével felnyissa megint az ölemben a láda fedelét. – Ebben a világban soha nem enyészhet el az Aranyak hatalma.

Belenézek a ládába, és a szívem darabokra hullik.

Eo álma a sötét martalékává vált.

Minden, ami volt, és minden, ami lehetett volna, darabokra tört.

Bárhol jártok is, Sevro, Musztáng, ne térjetek vissza. Mert itt csak a fájdalom maradt, és a bánat. Mert a férfit, aki reményt adott nekünk, aki magához emelt, amikor megsemmisültem, és esélyt adott nekem, hogy a bosszúnál valami többet akarjak, ezt a férfit, Arészt, megölték, és a fejét elefántcsont ládába zárták.

Végünk.

A szerzőről

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kuli munkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. 2014 végén az olvasók szavazatai alapján elnyerte vele a legnagyobb nemzetközi könyves közösségi oldal, a Goodreads díját a legjobb elsőkönyves szerző kategóriában.

Brown jelenleg a trilógia befejező részén dolgozik.

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában

Vörös lázadás

Tartalom

Impresszum

Első rész Az íj

1 Hadvezérek

2 A hasadék

3 Vér és vizelet

4 Bukás

5 Vacsora

6 Ikarosz

7 Élet az élet után

8 Szövetség

9 Sötétség

10 Megsemmisülten

11 Vörös

Második rész Szakítás

12 A Fűz

13 Veszett kutyák

14 Az Uralkodó

15 Igazság

16 A játék

17 Mit hoz a vihar?

18 Vérnyomok

19 Gólya

20 Pokolfúró

21 Pecsétek

22 Tűzbimbók

23 Bizalom

24 Szalonnás tojás

Harmadik rész Hódítás

25 Prétorok

26 A bábmester

27 Gumicukor

28 Vihargyermekek

29 Öregember haragja

30 Ha itt a vihar

31 A puccs

32 Halj meg ifjan

33 Egy tánc

34 Vértestvérek

35 Teadélután

36 Hadúr

37 Háború

38 Acéleső

39 A fal tövében

Negyedik rész Romok

40 Sár

41 Akhilleusz

42 Egy Arany halála

43 A tenger

44 A költő

45 Pokolfúrók

46 Testvériség

47 Szabadon

48 A bányaigazgató

49 Miért énekelünk

50 A mélység

51 A Mars gyermeke

A szerzőről

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában

Table of Contents

Impresszum

Első rész Az íj

1 Hadvezérek

2 A hasadék

3 Vér és vizelet

4 Bukás

5 Vacsora

6 Ikarosz

7 Élet az élet után

8 Szövetség

9 Sötétség

10 Megsemmisülten

11 Vörös

Második rész Szakítás

12 A Fűz

13 Veszett kutyák

14 Az Uralkodó

15 Igazság

16 A játék

17 Mit hoz a vihar?

18 Vérnyomok

19 Gólya

20 Pokolfúró

21 Pecsétek

22 Tűzbimbók

23 Bizalom

24 Szalonnás tojás

Harmadik rész Hódítás

25 Prétorok

26 A bábmester

27 Gumicukor

28 Vihargyermekek

29 Öregember haragja

30 Ha itt a vihar

31 A puccs

32 Halj meg ifjan

33 Egy tánc

34 Vértestvérek

35 Teadélután

36 Hadúr

37 Háború

38 Acéleső

39 A fal tövében

Negyedik rész Romok

40 Sár

41 Akhilleusz

42 Egy Arany halála

43 A tenger

44 A költő

45 Pokolfúrók

46 Testvériség

47 Szabadon

48 A bányaigazgató

49 Miért énekelünk

50 A mélység

51 A Mars gyermeke

A szerzőről

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában