PIERCE BROWN

HAJNALCSILLAG

„A Michael Bay filmjeire jellemző akciójeleneteket senki nem találja ki és írja meg annyira jól, mint Pierce Brown. Kivétel nélkül mindegyik őrülten véres, lehengerlő és lélegzetelállító. Minden és mindenki folyton száztíz százalékon pörög.”

NPR

„A Hajnalcsillag a trilógiának A Jedi visszatérje…

Az ütközetek bitang nagyok… és mindig telibe találnak.”

Tor.com

„Csavarokban és fordulatokban rendkívül gazdag, letehetetlen könyv.

Brown trilógiája csillagos ötös.”

Booklist

Az Arany háborúról írták „Ritka teljesítmény. Brown olyan második részt írt, ami semmit nem veszít a hajtóerejéből, miközben felkészíti az olvasót a trilógia befejezésére.”

Publishers Weekly

„A Vörös lázadás olyan volt, mint Az éhezők viadala igazi vérrel, az Arany háború pedig leginkább egy elveszett Végjáték-kötetre hasonlít, tele pszichopatákkal.”

NPR

A Vörös lázadásról írták: „Pierce Brown lenyűgöző… Ütős regénye minden olvasójában sokáig megmarad.”

The Huffington Post

„Elképesztő kaland, nagyívű, izgalmas utazás… Pierce Brown szédítően jó első regénye egyszerre idézi Az éhezők vidalát, a Legyek urát és a Végjátékot… Megvan benne minden, amitől nagy és szárnyaló sikerre kaphat.”

Entertainment Weekly

„Szédítő tempó, jól megírt és letehetetlen történet – itt minden egyben van.”

Terry Brooks, a New York Times bestseller-listás Shannara kardja szerzője „Elképesztő fordulatokban bővelkedő, letehetetlen regény… Egyaránt kötelező a klasszikus sci-fit és az új iskola epikus disztópiáit kedvelőknek.”

Examiner.com

„Emlékezetes történet bosszúról, hadviselésről és hatalomvágyról, mely a Trónok harca és Az éhezők viadala legjobb pillanatait idézi.”

Kirkus Reviews

„Pompás bemutatkozó regény… A Vörös lázadás túlmutat korunk disztópiáin.”

USA Today

Impresszum

Pierce Brown: Morning Star Copyright © 2016 by Pierce Brown Hungarian translation © Török Krisztina, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pierce Brown: Morning Star Del Rey, Random House, USA, 2016

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-098-1 (epub) ISBN: 978-963-419-099-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction, fantasy

Nővéremnek, aki megtanított másokra figyelni

DRAMATIS PERSONAE

Aranyak

OCTAVIA AU LUNE A Társadalom Uralkodója

LYSANDER AU LUNE Octavia unokája, a Lune-Ház örököse ADRIUS AU AUGUSTUS, A SAKÁL A Mars Főkormányzója, Virginia ikertestvére VIRGINIA AU AUGUSTUS Adrius ikertestvére

MAGNUS AU GRIMMUS, A HAMU LOVAGJA Az Uralkodó Főimperátora, Aja apja AJA AU GRIMMUS A Próteuszi Lovag, az Uralkodó testőre ROQUE AU FABII A Kard Ármádia Imperátora

ANTONIA AU SEVERUS-JULII Victra féltestvére, Agrippina lánya VICTRA AU JULII Antonia féltestvére, Agrippina lánya KAVAX AU TELEMANUS A Telemanus család feje, Daxo és Pax apja DAXO AU TELEMANUS Kavax fia és örököse, Pax bátyja ROMULUS AU RAA A Raa család feje, Io Főkormányzója BOGÁNCS korábban Vonító, jelenleg a Csontlovasok hadnagya LILATH AU FARAN A Sakál élettársa, a Csontlovasok vezére VIXUS AU SARNA A Mars Házából, a Csontlovasok hadnagya Közép-és aljaSzínek

TRIGG TI NAKAMURA Légionárius, Holiday bátyja, Szürke HOLIDAY TI NAKAMURA Légionárius, Trigg húga, Szürke REGULUS AG SUN, QUICKSILVER A Társadalom leggazdagabb embere, Ezüst ALIA HÓFECSKE A Valkűrök Királynője, Ragnar és Sefi anyja, Obszidián CSENDES SEFI A Valkűrök Hadura, Alia lánya, Ragnar testvére, Obszidián ORION XE AQUARII Hajóskapitány, Kék

Arész Fiai

LYKOSI DARROW, ARATÓ Az Augustus-Ház korábbi Lándzsása, Vörös SEVRO AU BARCA/ KOBOLD Vonító, Arany

RAGNAR VOLARUS Új Vonító, Obszidián

TÁNCOS Arész hadnagya, Vörös

MICKEY Húsfaragó, Lila

Sötét van, amikor messze a Kerttől, amelyet barátaim vére öntözött, magamhoz térek. Az Arany férfi, aki valaha megölte a feleségemet, holtan hever mellettem a hideg fémpadlón, életét a saját fia oltotta ki.

Őszi szél kap a hajamba. A hajó mormog alattam. A távolban égő narancsszín lángok hasítanak keresztül az éj feketeségén: a Telemanusok érkeznek megmentésemre a bolygó körüli pályáról. Jobb, hogy elkéstek. Jobb nekem, ha elnyelhet a sötét, és a keselyűk lakomázhatnak végre bénult testemen.

Ellenségeim hangja visszhangzik mögöttem. Angyalarcú démonok magasodnak fölém. A legkisebb lehajol, halott apját nézi, de keze az én fejemet simogatja.

– A történetnek mindig ez a vége – mondja. – Nem a sikolyaid. Nem a dühöngésed. Hanem a süket hallgatásod.

Az árulóm, Roque, a sarokban ül. A barátom volt. Szíve túlságosan is lágy Színéhez. Most felém fordul, arcán könnyek csorognak. De nem engem sirat. Önmagát, a saját veszteségeit. Azokat, akiket elvettem tőle.

– Nincs már Arész, hogy megmentsen. Se Musztáng, hogy szeressen. Magadra maradtál, Darrow – mondja a Sakál, higgadt, távoli tekintettel. – Mint én. – És fekete maszkot húz a fejemre, amelyen nincs nyílás a szemnek, csak szájkosár a szám előtt. Már semmit se látok. – Ez a vége.

Leölt mindenkit, akit szeretek, hogy engem megtörjön.

De vannak, akik életben maradtak, velük él még a remény. Sevróval. Ragnarral és Táncossal. A népemre gondolok, akiket sötétségre kárhoztattak. A világ minden Színére, a béklyóba vertekre és leláncoltakra, akiket az Aranyak uralnak, és a harag vörösen izzik fel lelkem mélyének sötét üregében. Nem vagyok egyedül. Nem vagyok a prédája.

Tegye hát ocsmányságait. Én vagyok az Arató.

Ismerem a szenvedést. Ismerem a sötétséget.

És nem ez a vége.

ELSŐ RÉSZ

TÖVISEK

Per aspera ad astra *

1

Csak a sötét

A mélységes sötétben, melegtől, a nap és holdak fényétől távol fekszem némán, mint körülöttem a kő, amely rettentő, síri méhébe nyelte magzati testemet. Nem állhatok fel, nem nyújtózkodhatok. Összegömbölyödve fekszem, valaha volt férfiúi lényem összeaszott porhüvelyeként. Kezeimet a hátam mögé bilincselték. Meztelenül heverek a hideg kövön.

Egymagam a sötétben.

Hónapoknak, éveknek, évezredeknek tűnik, hogy utoljára kinyújtóztattam térdeimet, ropogtatva kiegyenesítettem gerincemet. Őrjítő a fájdalom. Az ízületeim rozsdás vasként betokozódtak. Mennyi idő telhetett el azóta, hogy Arany barátaim vérét láttam a fűre ömleni? Azóta, hogy Roque gyöngéd csókját éreztem arcomon, s szívem összetört.

Az idő nem vánszorog.

Itt nem.

Ebben a sírboltban az idő megkövül. Merő sötétség, amely állandó és kérlelhetetlen, és csak az élet kettős ingája méri oda-vissza: lélegzetem és szívem dobbanásai.

Be. Dib… dobb. Dib… dobb.

Ki. Dib… dobb. Dib… dobb.

Be. Dib… dobb. Dib… dobb.

És örökké így. Míg csak… míg csak mi? Míg megöregszem és meghalok? Míg szétzúzom koponyámat a kövön? Míg ki nem tépem hasamból a csöveket, amelyeket Sárgák ültettek belém, hogy tápláljanak és az anyagcserémet fenntartsák?

Vagy míg megtébolyodom?

– Nem én – csikorgatom a fogaimat.

Deeee.

– Ez csak a sötét – szívom be mélyen a levegőt. Nyugalom. A megnyugtató mintát rajzolom testemmel a falakra. A hátam, ujjaim, farokcsontom, sarkaim, lábujjaim, térdeim, fejem követ érintenek. És újra megint. Tucatszor. Százszor. De jobb a biztonság. Legyen ezerszer.

Igen. Egymagam vagyok.

Azt gondoltam volna, hogy létezik ennél rosszabb sors is, de ma már tudom, hogy tévedtem. Senki sem külön álló sziget. Szükségünk van azokra, akik szeretnek bennünket. És azokra, akik gyűlölnek. Szükségünk van a többiekre, hogy életre keltsenek, hogy értelmet adjanak életünknek, érzéseinknek. Nekem csak a sötét jut. Néha üvöltök. Néha kacagok egész éjen át. Vagy nappal. Ki tudja? Kacagok, hogy múlassam az időt, hogy elhasználjam a kalóriákat, amelyeket a Sakál pumpál belém, és hogy testem álomba remegje magát.

És sírok is. Dúdolok. Fütyörészek.

Hallgatom a fentről leszűrődő hangokat. A sötétség végtelen óceánjából érkeznek. A láncok és csontok idegőrlő zörgésébe beleremegnek börtönöm falai. Oly’ közelről és mégis millió kilométerről hallatszik, mintha a sötéten túl létezne a világ, csak én nem láthatnám, nem érinthetném, nem ízlelhetném, és nem hatolhatnék át a sötétség fátylán, hogy végre megint része legyek én is. A magány börtönébe zártak.

Most is hallom a hangokat. A börtönömet zúzó láncokat és csontokat.

Ezek az én hangjaim?

Ezen csak nevetni tudok.

Átkozódni.

Forrongani, és gaz indulatokat ringatni. Ölj. Onts vért. Döfj. Tépj. Égess.

Fohászkodom. Hallucinálok. Alkudozom.

Eóhoz könyörgök, boldogan, hogy legalább ő elkerülhette ezt a sorsot. Nem figyel rám.

Gyerekkori balladákat énekelgetek, a Haldokló földet, A lámpagyújtogatót, a Rámájanát, az Odüsszeiát szavalom, görögül és latinul, aztán a holt nyelveken: arabul, angolul, kínaiul és németül, előkaparom a régi sorok emlékét, amelyeket még Matteo vert belém egyszer régen, amikor még szinte kisfiú voltam. A kalandozó ithakaiból merítek erőt, kinek egyetlen vágya az volt, hogy hazatérhessen végre.

Elfelejted, mit tett.

Odüsszeusz hős volt. Falovával bevette Trója falait. Ahogy én is megtörtem a Bellona-seregeket a Marson az Acélesőben.

De aztán…

– Nem – kiáltok. – Hallgass.

…a férfiak behatoltak Trójába, anyákra, gyermekekre bukkantak. Na, vajon mit tettek?

– Hallgass!

Tudod jól, mit tettek. Csont, izzadság. Hús. Hamu. Könnyek. Vér.

Kacag a sötétség, mint a sakál.

Arató, Arató, Arató… A tettek, amelyekről megemlékezik az utókor, vérben íródtak.

Alszom? Ébren vagyok? Elvesztem. Minden összefolyik, látomások, suttogás és hangok kavarognak. Újra és újra megrántom Eo keskeny bokáját. Betöröm Julian arcát. Hallom Pax és Quinn és Tactus és Lorn és Victra utolsó sóhaját. Mennyi fájdalom. És mindez miért? Hogy cserben hagyjam a feleségemet. Hogy cserben hagyjam népemet.

És cserben hagyd Arészt. Cserben hagyd a barátaidat.

Hányan maradtak életben egyáltalán?

Sevro? Ragnar?

Musztáng?

Musztáng. És ha tudja, hogy itt vagy… és ha egyáltalán nem érdekli? Miért is érdekelné? Te árultad el. Te hazudtál. Visszaéltél az eszével. A testével. A vérével. Felfedted előtte igazi arcodat, és ő elmenekült. És ha ő volt? És ha ő árult el? Akkor tudnád még szeretni?

– Fogd be! – üvöltöm magamra, a sötétre.

Ne gondolj rá. Ne gondolj rá.

Ugyan miért ne? Ha egyszer hiányzik neked.

A sötétben látomás bontakozik ki előttem Musztángról, mint annyiszor már – távolodva tőlem egy lány lovagol a zöld mezőkön, felém fordul a nyeregben, és nevetve biztat, hogy kövessem. A haja hullámzik, ahogy a nyári, friss széna a paraszt szekerén.

Utána vágyakozol. Őt szereted. Az Arany lányt. Felejtsd el azt a Vörös cafkát.

– Nem – csapom a fejem a falba. – Csak a sötét – suttogom.

Csak a sötét játszadozik velem. De azért csak próbálom elfelejteni Musztángot és Eót is. Nincs már semmi ezen a helyen túl. Az nem hiányozhat, ami nincs is.

Forró vér csordogál végig a homlokomon, rég behegedt seb szakadt fel. Lecsöpög az orromon. Kinyújtom a nyelvem, és addig nyalogatom a követ, míg rá nem lelek a cseppekre. A sósságát ízlelgetem, a marsi vasat. Lassan. Nagyon lassan. Hogy kitartson az érzet újdonsága. Hogy megmaradjon az íze a számban, és felidézze bennem, hogy ember vagyok. Lykosi Vörös. Pokolfúró.

Nem. Nem vagy az. Nem vagy semmi. A feleséged elhagyott, elvitte gyermekedet. A szajhád elfordult tőled. Nem voltál elég jó. Túl büszke voltál. Túl ostoba. Túl gonosz. És mostanra elfelejtettek.

Tényleg?

Amikor az Arany lányt utoljára láttam, Lykos alagútjában térdepeltem a porban Ragnar mellett, és könyörögtem neki, Musztángnak, hogy árulja el a saját népét, és valami többért éljen tovább. Tudtam, hogyha beáll közénk, Eo ügye felvirágzik. A jobb világ karnyújtásnyira volt. De nem, ő elment. Lehet, hogy elfelejtett? Hogy megszűnt szeretni?

Csakis a maszkodat szerette.

– Ez csak a sötét. Csak a sötét. Csakis a sötét – duruzsolom egyre sebesebben.

Nem kéne itt lennem. Halottnak kéne lennem.

Úgy volt, hogy Lorn halála után átadnak Octaviának, a Húsfaragói pedig felboncolnak, hogy rájöjjenek, hogy változhattam Arannyá. Hogy feltárják a titkot. Hogy lássák, válhatnak-e még mások is olyanná, mint én. De a Sakál alkut kötött, megtartott magának. Attikai birtokán vallatott, kínnal akart belőlem kicsikarni mindent Arész Fiairól, Lykosról meg a családomról. Soha nem árulta el, hogy jött rá a titkomra. Könyörögtem a halálért.

Végül csaknem kővé meredtem.

– Ha minden elveszett, a becsület halált kíván – mondta egyszer Roque. – Az a nemes vég.

De mit tudhat egy gazdag költő a halálról? A szegények ismerik a halált. A rabszolgák ismerik. De még most is, hogy utána sírok, rettegek tőle. Mert minél többet látok ebből a kegyetlen világból, annál kevésbé hiszem, hogy a vég szebb lenne.

A Völgy csak mese.

Anyák és apák mesélik éhező gyerekeiknek, hogy a borzalmaknak valami értelmet adjanak. Pedig nincsen benne értelem. Eo meghalt. Soha nem látta, ahogy harcolok az álmaiért. Nem érdekelte, mire jutok az Intézetben, hogy szeretem-e Musztángot, mert azon a napon, amikor meghalt, semmivé vált. Nincs más, csak ez a világ. Ez a kezdet és a vég. Ez az egyetlen esélyünk, hogy a vég előtt egy kicsit jól érezzük magunkat.

Persze. De neked még nincs itt a vég. Elmenekülhetsz. Ezt suttogja a fülembe a sötétség. Csak mondd ki a szavakat. Mondd ki. Ismered a nyitját.

Hogyne. Hogyne tudnám.

– Csak annyit kell mondanod, hogy „megtörtem”, és azzal vége lesz – mondta réges-rég a Sakál, mielőtt leengedett ebbe a pokolba. – Akkor egy kellemes kis birtokra viszlek, s ott élhetsz életed végéig, küldök neked langyos, szépséges Rózsaszíneket és ételt, hogy gömbölyűbbre hízz, mint a Hamu Lovagja. De a szavaknak ára van.

Megéri. Mentsd magad. Másra úgyse számíthatsz.

– Az ár, drága Arató, a családod.

A család, akiket a kopóival elhozatott Lykosról, és azóta az attikai erőd pincebörtönében őriz. És soha nem találkozhatok velük többé. Soha nem mondhatom el nekik, mennyire szeretem őket, hogy sajnálom, hogy gyenge voltam, és nem tudtam megvédeni őket.

– Az erőd rabjaival zabáltatom fel őket – mondta. – Ezeket a férfiakat és nőket, akiknek szerinted az Aranyak helyett kellene uralkodni. Ha majd meglátod az emberben az állatot, rájössz, hogy igazam van, és te tévedtél. Az Aranyaknak kell uralkodniuk.

Hadd menjenek. Mondta a sötét. Gyakorlatias áldozat. Bölcs döntés.

– Nem… nem hagyom…

Anyád élni szeretne.

Nem ezen az áron.

Hol az az ember, aki fel tudná mérni az anyai szeretetet? Élj. Érte. És Eóért.

Lehetséges, hogy ezt akarná? Igaza van vajon a sötétségnek? Végül is, fontos vagyok. Eo azt mondta. Arész is azt mondta, és engem választott. Engem az összes Vörös közül. Képes vagyok széttörni a láncokat. Képes vagyok többért élni. Részemről nem önzés volna szabadulni a börtönből. A nagy terv szempontjából ez lenne az önzetlenség.

Az, igen, önzetlenség…

Anyám könyörögne, hogy hozzam meg ezt az áldozatot. Kieran megértené. A húgom is. Megmenthetném a népemet. Eo álmát valóra kell váltani, bármi áron. És az én felelősségem. Nekem kell kitartani. Kötelességem és jogom.

Mondd ki a szavakat.

A kőhöz csapom a fejemet, beleüvöltök a sötétségbe, hogy takarodjon. Nem csaphat be. Nem törhet meg.

Hát nem tudtad? Bárkit meg lehet törni.

Engem gúnyol éles kacagása, és csak kacag és kacag.

Tudom is, hogy igaza van. Bárkit meg lehet törni. Én is megtörtem a kínzástól. Elárultam, hogy lykosi vagyok. Hogy hol él a családom. De van kiút, hogy a megmaradt becsületemmel bizonyítsak. Amit Eo szeretett. Hogy a hangok elhallgassanak végre.

– Igazad volt, Roque – suttogom. – Igazad volt.

Csak haza akarok menni. El innen. De nem lehet. Már csak egy út maradt, és az egyetlen tisztességes út számomra a halál. Mielőtt még elárulnám azt, aki vagyok. Önmagamat.

A halál a kiút.

Ne bolondozz. Elég legyen. Elég.

Még keményebben verem a fejemet a falba. Már nem büntetésből, ölni akarok. Hogy vége legyen. Ha már nincs szép vége ennek a világnak, beérem a semmivel. De ha mégis van valahol ezen a világon túl egy Völgy, akkor megtalálom. Jövök, Eo. Végre elindultam.

– Szeretlek.

Nem. Nem. Nem. Nem. Nem.

Újra a kőhöz csapom a koponyámat. Forróság csorog az arcomon. A sötétben fájdalomszikrák pattognak. A sötétség jajongva ordítozik velem, de nem hagyom abba.

Ha ez a vég, dühödten elérem végre.

De ahogy egy utolsó lendületet veszek a fejemmel, hogy végső csapást mérjek magamra, felhördül a létezés. Úgy dübörög, mint valami földrengés. Ez nem a sötét, hanem valami azon is túli. Valami a kőben, és egyre hangosabb és testesebb felettem, míg végül a sötétség kettéhasad, és lesújt a fény ragyogó kardja.

2

Az L17L6363-as rab

A mennyezet megnyílik. A fény égeti a szememet. Összeszorítom, és közben érzem, hogy cellám padlója emelkedni kezd, míg végül kattanva megáll, és ott vagyok pucéran a csupasz kőpadozaton. Kinyújtom a lábamat, levegő után kapkodok, kis híján elájulok a fájdalomtól. Ízületek ropognak. Becsomósodott inak feszülnek meg. Próbálom kinyitni a szememet a dühödt fényben, könnyezem. Olyan éles minden, hogy csak elmosódott foltokat látok a környező világból.

Idegen hangtöredékek pattognak körülöttem.

– Mi ez, Adrius?

– …ott volt lenn egész idő alatt?

– Ez a szag…

Fekszem a kövön. Mindenfelé a végtelenbe nyúlik a padló. Fekete, kékes és lilás fényekkel, mint egy irizáló bogárhát. Padló lenne? Nem. Csészéket látok, kistányérokat. Kávét. Ez egy asztal. Ez volt a börtönöm, nem egy félelmetes szakadék mélye, hanem egy egy méter széles, tizenkét méter hosszú márványtömb üreges belseje. Minden áldott este centikkel a fejem fölött lakomáztak. A hangok, a sötétben hallott távoli suttogások innen szűrődtek be. Az ezüstholmik és tányérok csörömpölése volt a társaságom.

– Micsoda barbarizmus…

Már emlékszem. Ennél az asztalnál ült a Sakál, amikor az Acéleső utáni lábadozásomat követően meglátogattam. Már akkor eltervezte volna a börtönömet? Csuklya volt a fejemen, amikor idedugtak. Azt hittem, az erőd mélyébe süllyesztenek. De nem. Harminc centi vastag kő választotta el a vacsoráját a poklomtól.

Felnézek a kávéstálca mellől. Valaki engem bámul. Sőt, többen is. De a könnyektől és a vértől nem látom, kik azok. Odébb rángok, mint a földből kifordított vakondok. Túlságosan is rémült vagyok, hogy büszkeség vagy gyűlölet éledezhetne bennem. De tudom, hogy ő mered le rám. A Sakál. Arca, mint egy gyereké, homokszín haja féloldalasan elválasztva, a teste törékeny. Megköszörüli a torkát.

– Nagyra becsült vendégeim, hadd mutassam be az L17L6363-as rabunkat.

Az arca egyszerre a mennyország és a pokol.

Látni valakit…

Tudni, hogy nem vagyok egymagam…

De akkor eszembe jut, mit tett velem… és a lelkem darabokra szakad.

Újabb hangok zúgnak, karcolnak, fülsüketítőn. És még így összegömbölyödve, ebben az állapotban is megérzek valamit a hangokon túl. Valami természetest és gyöngédet. Valamit, amelyről a sötétben már azt hittem, nem érezhetem többé. Soha. Egy nyitott ablakon leng be lágyan, cirógatja a bőrömet.

Téli légáram hasít bele a nedves, emberszagú bűzbe, a szagomba, és fák között a hóban szaladgáló kisgyereket juttat eszembe, ahogy végighúzza kezét a fakérgen és fenyőtüskéken, a haja meg átnedvesedik. Ez nem az én emlékem, pedig de szép is lett volna ilyet megélni. Így szerettem volna élni. Egy ilyen gyereket szerettem volna.

Sírok. Nem magamat siratom, sokkal inkább ezt a kisfiút, aki még azt hiszi, barátságos világban él, hogy Anya és Apa hatalmas és erős, mint a kőszikla. Bárcsak megint ilyen ártatlan lehetnék. Bár tudnám, hogy ez a pillanat nem csak cselfogás. Pedig az. A Sakál soha nem ad, ha nem vehet el érte kétszer annyit. Nemsokára a fény válik emlékké megint, és visszatér a sötét. Szorosan összepréselem a szememet, hallgatom, ahogy a vér csepeg a homlokomról a kőre. És várom a fordulatot.

– A vérveretes pokolba, Augustus. Muszáj volt ezt? – dorombol egy gyilkos nagymacska. A lunai lustán éneklő hanglejtés rekedtesen simogató és közönyös, ahogy az uralkodói körökben tanulják. – Hullaszaga van.

– Csak az erjedt izzadság és a mágneses bilincsek alatti elhalt bőr szaga. Láthatod a sárgás réteget az alkarján, Aja – jegyzi meg a Sakál. – Nagyon is egészséges még, alig várja már a Húsfaragóidat. Körültekintően jártam el mindenben.

– Te jobban ismered, mint én – mondja Aja hangja valakinek. – Ellenőrizd, hogy tényleg ő-e az, és nem valami csaló.

– Kételkedsz a szavamban? – kérdi a Sakál. – Mily’ fájdalom ez nekem.

Összerándulok, ahogy megérzek egy felém közelítő testrészt.

– Ugyan, Főkormányzó, ahhoz az érzéshez szív is kellene. És számos adottságod ellenére azt kell mondjam, ez a szerved sajnálatosan hiányzik.

– Ne hízelegj.

Kanalak ütődnek porcelánhoz. Torokköszörülést hallok. Szeretném befogni a fülemet. Mennyi hang. Mennyi információ.

– Most már igazán kiviláglik belőle a Vörös – mondja egy hűvös, kulturált női hang. Észak-marsi lehet, amelynek darabosabb a hanglejtése, mint a lunainak.

– Ahogy mondod, Antonia – vágja rá a Sakál. – Kíváncsi voltam, mi lesz belőle. Az Aureált faj soha nem alacsonyodhat le úgy, ahogy ez a lény itt. Mielőtt idezártam, halálért könyörgött. Zokogott is. Az egészben az a vicces, hogy bármikor végezhetett volna ott bent magával. De nem tette, mert lényének egy része kedvét lelte a kis zugban. Mint tudjuk, a Vörösök rég megszokták már a sötétet. Alkalmazkodtak hozzá. Mint a férgek. Semmi büszkeség nincs ebben a vörhenyes fajtában. Otthon érezte magát ott benn. Sokkal inkább, mint közöttünk valaha.

Most már feléled bennem a gyűlölet.

Kinyitom a szemem, hogy tudják, látom őket. Hallom is. De ahogy felnézek, tekintetem nem ellenségeimre siklik, hanem az ablakon túli téli tájra. Az Aranyak háta mögött ott csillog a reggeli fényben az attikai hét csúcsból hat. A havat és a sziklát fémből és üvegből emelt épületek fogják keretbe, amelyek ásítva nyújtóznak a kék ég felé. A csúcsokat hidak kapcsolják össze. Finoman szitál a hó. Elkent kép vaksi, barlanghoz szokott szemeimnek.

– Darrow?

Ismerős hang. Kissé oldalra fordítom a fejem, és megpillantom egyik kérges kezét az asztal szélén. Összerándulok, azt hiszem, megüt. De nem. Középső ujján ott fénylik az aranyszín Bellona-sas. A család, amelyet elpusztítottam. A másik kéz abban a karban folytatódik, amelyet a Lunán, a párbajunkkor lecsaptam, s később Zanzibár, a Húsfaragó pótolt. Ujjain két farkasfejes gyűrű, a Mars Házának gyűrűi. Az egyik az enyém. A másik a sajátja. Mindkettő egy-egy ifjú Arany életét követelte.

– Megismersz?

Megfeszül a nyakam, ahogy felnézek az arcába. Cassius au Bellonát meggyötörte ugyan az idő és a háború, de szépsége nem csorbult. Szebb, sokkal szebb, mint emlékeimben, lüktet benne az élet. Két méternél is magasabb. A Hajnal Lovagjának fehér-arany köpenyét viseli, felcsavart haja fénylik, mint a hullócsillag csóvája. Frissen borotvált az arca, orra görbe egy friss törés miatt. Ahogy belenézek a szemébe, megfeszítem minden akaratomat, hogy ne kezdjek zokogni. Szomorúan, szinte gyöngéden néz rám. Csak árnya lehetek valaha volt önmagamnak, ha ez a férfi, akinek annyi fájdalmat okoztam, szánakozva néz rám.

– Cassius – mormolom minden szándék nélkül. Csak kimondom a nevét, hogy érezzem, szólok valakihez, egy emberi lényhez. És hallanak.

– Na? – kérdi Aja au Grimmus Cassius mögül. Az Uralkodó legvérmesebb Fúriáján ugyanaz a páncélzat van, amelyet első találkozásunkkor viselt a lunai Citadella-toronyban, amikor Musztáng kimenekített, és Aja később agyonverte Quinnt. Kopott és harcedzett vértezet. A gyűlölet helyébe félelem árad, és elkapom a pillantásomat a sötét bőrű nőről.

– Ezek szerint életben van – mondja halkan Cassius, majd a Sakálra néz: – Mit műveltél vele? Ezek a sebek…

– Szerintem elég egyértelmű. Megsemmisítettem az Aratót.

Most végigmérem önmagamat én is, hogy lássam, miről beszél. Rongyos szakállam alatt egy hulla lapul. Sápadt csontváz. A tej tetejére kiült fölnél vékonyabb bőrt bordák feszítik. Póklábaimon görcsös göb a térd. Lábkörmeim hosszúra nőttek, karmokra emlékeztetnek. Húsom a Sakál kínzásainak nyomait viseli. Az izom elsorvadt. És a csövek, amelyek a sötétben életben tartottak, ágasbogas, fekete köldökzsinórokként kapcsolnak cellám padlózatához.

– Mennyi ideig tartottad ott benn? – kérdi Cassius.

– Három hónapon át vallattam, majd kilencet töltött magányban.

– Kilencet…

– Így való. A háború kedvéért sem feledkezhetünk meg metaforáinkról. Elvégre nem vagyunk vademberek, ugye, Bellona?

– Ez sérti Cassius érzékenységét – jegyzi meg Antonia a Sakál mellett. Ez a nő a mérgezett alma: fényes és pirosan ragyogó, de belül rothadt és csupa métely. Az Intézetben megölte Leát, aki a barátom volt. Golyót röpített a saját anyja fejébe, majd másik kettőt a nővére, Victra gerincébe. És most a Sakállal lépett szövetségre, aki az Intézetben keresztre feszítette. Micsoda világ. Antonia mögött a sötét arcbőrű Bogáncs áll, aki valaha Vonító volt, most pedig, a mellén lógó madárkoponyából ítélve, a Sakál Csontlovasai közé tartozik. Lesüti a szemét. A kopasz Lilath, a Sakál balján, a kapitányuk. A lány már az Intézetben is a Sakál személyes orgyilkosa volt.

– Nézd el nekem, hogy nem látom értelmét bukott ellenségünk megkínzásának – feleli Cassius. – Főleg, ha már elmondott mindent, amit mondhatott.

– Hogy nem látod? – néz rá higgadtan a Sakál, és halk magyarázatba fog: – Az egész értelme a büntetés, jóember. Ez az… izé úgy tett, mintha közülünk való volna. Velünk egyenlő, Cassius. Sőt, felettünk álló. Gúnyt űzött belőlünk. Ágyba vitte a húgomat. Kacagott rajtunk, ostobának tartott bennünket, míg végül lelepleztük. Meg kell tudnia, hogy nem a véletlenen múlt, hogy vesztett, hanem szükségszerű volt. A Vörösök mindig is ravasz kis dögök voltak. És ez itt, barátaim, éppen annak a megtestesülése, amivé válnának, ha hagynánk. Ezért az időre és a sötétségre bíztam, hogy visszaváltoztassa azzá, ami. Homo flammeusszá, hogy a Testületnek nemrég javasolt elnevezésemmel éljek. Evolúciós szempontból alig különbözik a Homo sapienstől. Mert a többi csak maszk volt.

– Úgy érted, téged tett bolonddá, amikor az apád a saját fia helyett egy faragott Vöröset választott örököséül? Mert erről van szó, Sakál. Egy nem szeretett és nem akart fiú gyűlöletéről és szégyenéről.

A Sakál ettől összerándul. De Ajának sincs ínyére ifjú kísérőjének hangneme.

– Darrow megölte Juliust – szólal meg Antonia. – Utána lemészárolta a családodat, gyilkosokat küldött a Házad gyermekeire az Olümposz hegyére. Az ember eltűnődik, anyád vajon mit érezne szánalmad láttán.

Cassius elereszti a füle mellett a megjegyzéseket, és fejével a szoba végében ácsorgó Rózsaszínek felé int:

– Hozzatok egy takarót a rabnak.

Nem mozdulnak.

– Micsoda jellemek. Még te is, Bogáncs?

A lány nem felel. Cassius megvető horkantással lekanyarintja válláról a fehér köpenyt, és reszkető testemre borítja. Egy pillanatra mindenkit elnémít a döbbenet. Engem is.

– Köszönöm – nyögöm végül reszelős hangon. De elkapja a pillantását beesett arcomról. A szánalom nem megbocsátás, ahogy a hála se feloldozás.

Lilath elnyom egy kacajt, de fel sem néz tányérjából, falatozza zavartalanul a kolibritojást. Úgy szopogatja, mintha cukorka lenne.

– Van az a pont, Hajnal Lovagja, ahol a méltóság már jellemhibának minősül – sandít fel a kopasz nő a Sakál mellől Ajára hideg angolnaszemekkel. A torkán lecsusszan még egy tojás. – A vén Arcos is megtanulta végül.

Aja nem felel, modora kifogástalan. De ugyanaz a halálos csend szállja meg, amelyre még Quinn meggyilkolásából emlékszem. Lorn tanította a karddal bánni. Nem fogja hagyni, hogy az öreg Lovagból gúnyt űzzenek. Lilath mohón lenyel egy újabb tojást, a sértés előbbre való nála a jó modornál.

Ez a szövetség nem baráti. Ahogy az már a fajtájuknál szokás. De azért a régi Aranyak és a Sakál modernebb népsége közötti különbség mindennél szembeszökőbb.

– Ugyan, hisz barátok közt vagyunk – mondja kedélyesen a Sakál. – Vigyázz a szádra, Lilath. Lorn Acélos Arany volt, aki sajnos a rossz oldalra keveredett. De Aja, elégítsd ki végre a kíváncsiságomat. Most, hogy lejárt az időm az Aratóval, áruld el, tényleg fel fogjátok boncolni?

– Fel – feleli Aja. Mégse kellett volna hálálkodnom Cassiusnak. Nem a becsület miatt tette, csak finnyásságból. – Zanzibár alig várja már, hogy lássa, hogyan rakták össze. Van elmélete, de mindenképpen a saját szemeivel kívánja megvizsgálni. Szerettük volna elkapni a Húsfaragót, akinek a keze munkája, de nagy valószínűséggel odaveszett Katónál, Alcidalia megyében egy rakétatámadásban.

– Vagy legalábbis valaki úgy intézte, hogy ezt higgyétek – szúrja közbe Antonia.

– Valamikor fogva tartottad itt, igaz? – néz Aja szemrehányóan a Sakálra.

Ő bólint.

– Mickey-nek hívják. Egy engedélyezetlen Aureált gyermeket faragott, azzal bukta el a működési engedélyét. A család próbálta megmenteni a gyereket a Kitevéstől. Mindegy is, a lényeg, hogy a Húsfaragó utána légi és vízi örömszerző modulok gyártására specializálódott. Yorktonban volt faragóműhelye, mielőtt a Fiak beszervezték erre a munkára. Darrow segített menekülnie. Ha érdekel a véleményem, még mindig él. Forrásaim szerint Tinosban van.

Aja és Cassius összenéznek.

– Ha Tinos nyomára bukkantál, jelentened illenék – mondja ki Cassius.

– Még semmi sem biztos. Tinos… jól álcázott. És előbb még el kell kapnunk, méghozzá élve, az egyik hajójuk kapitányát – kortyol a kávéjából a Sakál. – De több vasat tartunk a tűzben, és ha bármi kisül belőle, nektek szólunk először. Még ha úgy sejtem is, hogy a Csontlovasaim szívesen megropogtatnák a Vonítókat, nem igaz, Lilath?

Igyekszem nem összerezzenni a név hallatán, de nem könnyű. Életben vannak. Legalábbis páran. És nem az Aranyakat választották, hanem Arész Fiait…

– Igen, uram – vágja rá Lilath engem fürkészve. – Kedvünkre volna már egy rendes vadászat. A Vörös Légió meg a többi lázadó nem kihívás még a Szürkéknek sem.

– Mindegy, bennünket vár az Uralkodó, Cassius – jelenti ki Aja, majd a Sakálra pillant. – Amint a Tizenharmadik felszedelődzködött a Golan-medencében, indulunk is. Valószínűleg holnap reggel.

– Visszaviszitek a légióitokat a Lunára?

– Csak a Tizenharmadikat. A többi hátramarad a te irányításod alatt.

– Az én irányításom alatt? – lepődik meg a Sakál.

– Kölcsönben, míg ezt a… Lázadást eltapossuk végre – köpi undorral a szót Aja. Ez újdonság. – Az Uralkodó bizalmának zálogaképpen. Tudod, hogy elégedett az eredményeiddel.

– Módszereid dacára – szúrja közbe Cassius, Aja újabb nyugtalan pillantását vonva magára.

– Nos, ha csak reggel indultok, ma mindenképpen nálam kell vacsoráznotok. Úgyis szerettem volna megvitatni bizonyos… eljárásokat a Perem Lázadóival kapcsolatosan. – Azért fogalmaz olyan ködösen a Sakál, mert itt vagyok és figyelek. Az ő fegyvere a tudás és az információ. Azt sugallja, hogy a barátaim elárultak. Hogy melyikük, arról nem esik szó. Mindenfélére célozgatott, miközben kínoztak, majd bezárt a sötétbe. Ahogy egy Szürke bejön, és jelenti, hogy a húga a szalonban várja. Ahogy az ujjainak habos chai tea illata van, a húga kedves italáé. Vagyis akkor tudja, hogy itt vagyok? Ült már ő is ennél az asztalnál? Közben tovább magyaráz, de nehezen követem már a hangokat, annyi mindent kell kibogozni. Túl sokat.

– Az embereim felkészítik Darrow-t az útra, és a tárgyalásunk után lukulluszi lakomát csapunk. Biztos vagyok benne, hogy Voloxe-ék és Corialusék örömmel látnak majd viszont. Olyan rég adódott már ilyen dicső társaságom, egyszerre két Olümposzi Lovag is. Túlságosan is gyakran vagytok terepen, a távoli vidékeken, csatornákban, tengereken és gettókban vadászgatva. Mikor volt alkalmatok utoljára egy tisztességes vacsora mellett elüldögélni, távol az öngyilkos merénylők és éjszakai rajtaütések fenyegető árnyától?

– Jó ideje már – bólintott Aja. – Thesszalonikában járva éltünk a Rath testvérek vendégszeretetével. Buzgón próbálták bizonyítani hűségüket azok után… ami az Oroszlánesőben történt. Meglehetősen… aggasztó volt.

– Tartok tőle, hogy az én vacsorám kissé szelíd lesz ahhoz képest – nevetett nagyot a Sakál. – Mostanában csupa katona és politikus jut el hozzám. Ez a vérveretes háború jócskán gátat vetett a társasági életemnek. Alig jut tisztességes vacsoravendég.

– Nem lehet, hogy inkább a vendégszereteteddel van a gond? – kérdi Cassius. – Vagy az étrendeddel?

Aja sóhajtva igyekszik leplezni mosolyát.

– Vigyázz a szádra, Bellona.

– Semmi gond… a Házaink közötti ellenségeskedést nehéz feledni, igaz, Cassius? De ilyen farkas időkben felül kell emelkednünk a személyes ellentéteken. Az Aranyak kedvéért – mosolyog a Sakál, de tudom, hogy legszívesebben tompa késsel nyiszálná át a két vendége nyakát. – Persze, mindannyiunkkal megesett ez meg az bohó ifjúságunk idején. Nincs okom szégyenkezni.

– Volt még egy ügy, amelyről tárgyalnunk kell – jutott hirtelen Aja eszébe.

Most Antonia sóhajtott fel.

– Megmondtam, hogy ez lesz. Mit akar még az Uralkodó tőlünk?

– Cassius futólag érintette már a kérdést.

– A módszereimről van szó – biccentett a Sakál.

– Pontosan.

– Azt hittem, az Uralkodó örül az erőfeszítéseimnek, amellyekkel a békés megoldásokra törekszem.

– Örül, csak…

– Rendet akart. Én megteremtettem. A Hélium-3-termelésben alig van fennakadás, mindössze 3,2 százaléknyi a visszaesés. A Lázadás fuldokolva rúgkapál, hamarosan elkapjuk Arészt, megtaláljuk Tinost, és végre magunk mögött tudunk majd mindent. Fabii az, aki…

– A gyilkos kommandókról van szó – szakította félbe Aja.

– Ó.

– És a Megsemmisítési Protokollokról, amelyeket a lázadó bányákban életbe léptettél. Az Uralkodó aggódik, hogy a szigor, amellyel az aljVörösökkel szemben fellépsz, visszaüt, és aláássa a propagandánkat. Több robbantás is volt a Palatinusz dombján. A nagybirtokokon összecsapások dúlnak a Földön. Sőt, a Citadella kapuja elé is tüntetők és tiltakozók vonultak. Lángol a lázadás lelkülete. Leverték már, az tény, de ügyelj, hogy ez így is maradjon.

– Kétlem, hogy az Obszidiánok bevetése után akadna még több tiltakozó – kommentálja Antonia hetykén.

– Mégis…

– Megszűnt annak a veszélye, hogy a lépéseimnek hírét vegye a nagyközönség is. A Fiak már nem tudják terjeszteni a híreiket, felszámoltam az üzenettovábbító hálózatukat. A kezemben van az irányítás, Aja. Az emberek tudják, hogy ezt a háborút elveszítették. És soha egyetlen hulláról se kerül a szemük elé több kép. Többé senki se láthat egyetlen megsemmisített bányát sem. Csakis az jut el hozzájuk, ahogy a Vörösök polgári célpontokra támadnak. A közép-és felsőSzínű gyerekek holttestei az iskolákban. A közvélemény mellénk állt…

– És ha valahogy mégis értesülnek arról, hogy mit művelsz? – nézett rá Cassius.

A Sakál nem felel azonnal, csak magához int egy pőrén öltözött Rózsaszínt, aki eddig a szomszédos szalonban üldögélt egy kanapén. Alig idősebb, mint Eo volt. Megáll a Sakál előtt, a szemét félénken lesüti. A szeme rózsakvarc, ezüstöslila haja fonatokban omlik pucér hátára. Arra nevelték, hogy ezeknek a szörnyetegeknek a gyönyörűségét szolgálja, és félve eltűnődöm, mit láthattak már azok a rózsaszín, lágy tekintetű szemek. A saját fájdalmam hirtelen összetöpörödik, lelkemben a düh elcsendesül. A Sakál megsimogatja a lány arcát, és miközben egy pillanatra se veszi le rólam a tekintetét, az ujjait a lány szájába dugja, szétnyitja a fogait, és hátraveti a fejét, hogy lássam, és Aja meg Cassius is megbizonyosodhassék róla: a lánynak nincs nyelve.

– Saját kezűleg tettem, miután nyolc hónappal ezelőtt elfogtuk. Egy égeai gyöngybárban merényletet kísérelt meg az egyik Csontlovasom ellen. Gyűlöl engem. Másra se vágyik, mint hogy a rothadó hullámat belerúgja egy verembe – mondja, majd elereszti a lány fejét, lekapja az oldaláról a pisztolyát, és a lány kezébe nyomja. – Lőj le, Kalliopé. Végezz velem a sok ocsmányságért, amelyet veled és a fajtáddal műveltem. Gyerünk, rajta. Kivágtam a nyelvedet. Emlékszel, mit tettem veled a könyvtárban? Azt újra és újra és újra meg fogom tenni – mondja, és megint megmarkolja a lány keskeny, törékeny állát. – És megint. Húzd meg a ravaszt, te kis kurva. Húzd meg!

A Rózsaszín remeg a félelemtől, a földre hajítja a pisztolyt, térdre rogy előtte, és átkulcsolja a lábait. A Sakál jóindulatúan áll fölötte, szeretettel néz le rá, és megsimogatja a fejét.

– Jól van, Kalliopé, jól van. Ügyes vagy. Nagyon ügyes – nyugtatgatja, majd Ajához fordul. – A nagyközönség a mézet mindig jobban fogja szeretni, mint az ecetet. De azok ellen, akik kurvákkal, méreggel és szabotázzsal törnek ránk csatornákból, meg az utcákon tombolnak, és sötétben acsargó csótányokként kapdosnak a bokánk után, az egyetlen megoldás a rettegés – fejtegeti. Aztán rám emeli a pillantását. – A rettegés és a megsemmisítés.

3

Kígyómarás

Vércseppek buggyannak ki a fémfogak nyomán, ahol belemarnak a koponyámba. Mocskos szőke hajtincsek gyűlnek halomba a betonpadlón, mire a Szürke végez a borotválással. A társai Dantónak szólítják. Körbeforgatja a fejemet, hogy megbizonyosodjon a tökéletes végeredményről. Aztán nagyot sóz a tarkómra.

– Mit mondasz egy mosdáshoz, dominus? Grimmus illatosan szereti a foglyait, he!

Megpöcköli a szájkosaramat, amelyet azután csatoltak a képemre, hogy próbáltam beléjük harapni, ahogy leemeltek az asztalról. A nyakamra elektromos nyakörvet erősítettek, és a bilincset se szedték le a csuklómról. Így rángatott végig a folyosón a tucatnyi kommandós keménylegény. Mint egy zsák szart.

Egy másik Szürke felránt a nyakörvemnél fogva, míg Danto egy elektromos slagért megy a falhoz. Több mint egy fejjel alacsonyabbak nálam, de drabálisak és erősek. És harcedzettek. Kemény lehet az életük – kalózokra vadásznak a Peremen, szakszervezeti bérgyilkosokat üldöznek a Lunán, Arész Fiait gyilkolják a bányákban…

Rühellem, hogy hozzám érnek. A hangokat, ami kijön a szájukon, a nyögéseiket. Túl sok. Túl veszett és túl durva. Minden mozdulatukkal fájdalmat okoznak. Ahogy rángatnak. Ahogy megcsapkodnak. Megfeszülök, hogy visszafogjam a könnyeimet, de nem tudom, meddig bírom. Mind a tizenketten körém gyűlnek, és úgy figyelik Dantót, aki megcéloz a slaggal. Három Obszidián is van velük, mert a legtöbb zsoldosegységhez beosztanak közülük. A vízsugár felrúg, akár egy ló. Mintha mellbe taszítottak volna egy buzogánnyal. A bőröm is felszakad. A betonpadlón vergődöm, próbálok csúszkálva menekülni, míg végül a falhoz szorulok. A koponyám a falnak csapódik. Csillagok táncolnak a szemem előtt. Nyelem a vizet. Fuldokolva igyekszem a mellkasomra hajtani a fejemet, hogy legalább az arcomat ne érje a sugár, mert a karjaim még mindig a hátam mögé vannak bilincselve.

Miután vége, még hosszasan hörögve levegő után kapkodok, a szájkosár se könnyíti meg a dolgomat. Leoldják a bilincset, fekete rabkezeslábast húznak rám, és újra megkötöznek. Csuklya is van, azt is mindjárt a fejemre rángatják, hogy a megmaradt, morzsányi emberi mivoltomtól is megfosszanak. Egy székbe löknek. Bilincseimet a székhez erősítik, mozdulni se tudok. Minden hiába, minden mozdulatomat árgus pillantások lesik. Úgy vigyáznak rám, mintha még mindig az lennék, aki voltam. Pedig milyen rég volt az már. Vaksi, könnyes szemekkel hunyorgok rájuk. A szempilláimról csöpög a víz, szipogni próbálok, de az orromat eldugítja az alvadt vér. Akkor törték el, amikor a szájkosarat adták rám.

A Minőségellenőri Testület irodájában vagyunk, itt vezetik a Sakál erődje alatti börtön nyilvántartását. Az épület ugyanolyan betonkocka, mint általában a kormányzati hivatalok épületei. A világítás gyilkos, mindenki két lábon járó hullának látszik a sápasztó fényáradatban, a pórusok tágak, mint a Hold kráterei. A Szürkéken, Obszidiánokon és egy Sárga orvoson kívül egyetlen szék, egy vizsgálóasztal és egy slaug van a helyiségben. De a hely lelke és igazi arculata egyértelmű a fémlefolyó körüli tócsákból és a széken éktelenkedő karmolásokból. Itt kezd az élet a végéhez közeledni.

Cassius soha nem kerülhetne hasonló szobába. Egyáltalán, nem sok Arany juthat ilyen sorsra, hacsak nem keveredtek végzetesen rossz társaságba, nem szereztek végzetesen megátalkodott ellenségeket. Ez itt az óramű belseje, ahol a gépezet forog és csattog. Hogy viselkedhet bárki is bátran egy ilyen embertelen lyukban?

– Tiszta őrület, mi? – kérdi Danto a társaitól. Engem fürkész. – Egész életemben nem láttam még soha ilyen furát.

– Az a Faragó alsó hangon is rápakolt vagy egy mázsát – morog egy másik.

– Többet is. Láttad a vértjében? Rohadt egy szörnyeteg volt.

– Mibe, hogy fájt másodszor megszületni? – pöcköli meg a szájkosaramat tetovált ujjával Danto. – Eztet csak tiszteljük, mer’ a fájdalom egyetemes nyelv. Igaz-e, Vörhenyes?

Mivel nem válaszolok, acélsarkú bakancsával meztelen lábamra tipor. Felszakad a körmöm. Vér és fájdalom önti el a nagyujjamat, a fejem félrecsuklik, ahogy levegő után kapok.

– Igaz-e?

Könny szivárog a szememből, de nem a fájdalomtól, hanem ettől a nyers kegyetlenkedéstől. Egészen aprónak érzem magam tőle. Hogy lehet, hogy egy ilyen apróság ekkora fájdalmat okozhat? Ki is hagy tőle az agyam.

– Ez csak egy kifényezett majom, haggyad már – mondja egy társa. – Nincs ennek agya.

– Nincsen agya? – kérdez vissza Danto. – Nagy szart. Az urat bírta játszani. Aztat hitte, hogy ugráltathat bennünket – guggol le elém Danto, hogy belenézzen a szemembe. Próbálom elkapni a tekintetemet, félek, hogy megint bántani fog, de vasmarokkal elkapja a fejemet, két ujjal szétfeszíti a szemem, hogy összenézhessünk. – Két húgom veszett oda abba’ a te Esődbe, Vörhenyes. Sok barátom hagyta ott a fogát, vili? – És valami fémmel oldalról megüti a fejemet. Csillagokat látok. Érzem, ahogy folyik el a vérem. A háta mögött a centúriójuk a kargépére pillant. – Bírnád, ha a gyerekeimmel is ez lenne, he? – kérdi Danto, és a tekintetemben keresi a választ. De ott aztán nem találhat semmit.

Ez a Danto is ugyanolyan veterán legionárius, mint a többiek, durva, mint a szétrozsdált csatornafedő. Fekete harci vértjén elektronikus kacskaringók vegyülnek a tekergőző, lila sárkánydíszítéssel. A szemében optikai implantát-hőkamerák, amelyekkel a térképet is jobban tudja értelmezni. A bőre alatt is akad még bőven beépítés, amelyekkel Aranyakra és Obszidiánokra is vadászhat. A nyakukon tekergő tengerisárkány-tetoválás a XIII-as számot öleli, kisebb hamukupaccal a tövében. A XIII-as Drakoniánus légióból valók, a Hamu Lovagjának, és most már lányának, Ajának a kedvenc Pretoriánusai. A civilek egyszerűen csak sárkányoknak nevezik őket. Musztáng mindig is gyűlölte a beteges fanatizmusukat. Aja maga válogatja össze azt a harmincezer katonát, akiket az Uralkodó személyes hadseregébe, távolban lecsapó acélöklébe alkalmasnak talál.

Engem gyűlölnek.

Minden aljaSzínt gyűlölnek, olyan zsigerekből áradó rasszizmussal, amilyet még az Aranyaknál se tapasztalni.

– A fülét célozd, Danto, ha bömbölni akarod hallani – javasolja az egyikük, az ajtónál ácsorgó nő. Diótörésre is jó állkapcsával gumibuborékot csócsál. Szürke haját rövid irokézfazonra nyíratta, a kiejtése álmos földi fajta. Egy ásító férfi mellett támasztja a fémfalat, akinek az orra olyan finom vonású, mintha nem is katona, hanem Rózsaszín lenne. – Ha domború marokkal odacsapsz neki, a nyomás kipukkantja a dobhártyáját.

– Kösz, Holi.

– Örülök, ha segíthetek.

Danto öblösíti a tenyerét:

– Valahogy így? – kérdi, és a fülemre csap.

– Kicsit legyen domborúbb.

– Danto! Grimmusnak egészben kell – csettint az ujjaival a centúrió. – Szállj le róla, hadd vizsgálja meg a doki.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel.

A kövér Sárga orvos felém baktat, és táskás, okker szemekkel szemügyre vesz. A fentről érkező sápadt fényben csupasz koponyája úgy ragyog, mint a fényesre suvickolt, viaszolt alma. Elhúzza a mellkasomon a bioszkópját, és a szemébe épített digitális implantátumon figyeli az adatokat.

– Na, doki? – kérdi a centúrió.

– Figyelemre méltó – suttogja a Sárga. – A csontsűrűség jó, és a szervek is meglehetősen egészségesek az alacsony kalóriabevitel dacára. Az izmok elsorvadtak, ahogy azt már a laboratóriumi kísérletekben is megfigyelhettük, de annyira nem, mint a természetes Aureált-szövetek.

– Azt mondja, jobb, mint az igazi? – kérdi a centúrió.

– Nem ezt mondtam – csattan fel az orvos.

– Nyugi, itt nincsenek kamerák, doki. Ez adminisztrációs szoba. Mi az ítélet?

– Utazhat a cucc.

– A cucc? – nyögöm kísértetiesen halkan a maszkom alól.

A doki meghökkenten húzódik el. Meglepi, hogy tudok beszélni.

– És a hosszú szedáció? Innen három hét a Luna.

– Nem lesz gond – pislog felém riadtan az orvos. – De a biztonság kedvéért tíz milligrammal növelném a dózist, Kapitány. Ennek a cuccnak abnormálisan erős keringési rendszere van.

– Rendben – biccent a centúrió a nőnek. – A tiéd, Holi. Dugd szépen ágyba. Aztán gurítsuk fel a járgányra, és induljunk. Maga húzhat vissza a selymes kapucsínóvilágába, doki. Innentől átvesszük a…

Pukk. A centúrió fél homloka elszáll. Valami fém csapódik a falba. Csak bámulom döbbenten, fel nem foghatom, hova lett hirtelen az arca. Pukk. Pukk. Pukk. Pukk. Mintha ujjpercek pattognának. A legközelebbi sárkányfejekből vörös köd permetez a levegőbe, lebukom. A ködön át látom, ahogy a diótörő állkapcsú nő könnyedén végigsuhan a társai mellett, és egyenként fejbe lövi őket. A maradék hiába is igyekszik nagy szitkozódva fegyvert rántani, mert egy másik Szürke, aki az ajtó mellett áll, egy sorozattal ötöt lekaszál az ódivatú, lefűrészelt csövű puskájával. Hangtompító van rajta, a pukkanás alig hallható. Minden szinte némán zajlik. Az Obszidiánok hullanak el elsőként, csordogál belőlük a vörös vérük.

– Tiszta – jelenti a nő.

– Itt még kettő – feleli rá a férfi. Lelövi az ajtó felé kúszó Sárga orvost, majd bakancsos lábával Danto mellkasára lép. A Szürke felnéz, az álla alatt vérzik.

– Trigg… miért…

– Arész üdvözletét küldi, seggfej – nyesi oda a Szürke válaszul, és Danto taktikai sisakja alá célozva a két szeme közé ereszti a golyót. Megpörgeti a fél kezében a puskát, kifújja a csövéből a füstöt, majd a combjára erősített tokba dugja. – Tiszta.

– Kik… maguk… – próbálok valami értelmeset kinyögni a szájkosaram alatt.

A Szürke nő félrerúg egy holttestet az útjából.

– Holiday ti Nakamura, jelentem. Ez meg itten Trigg, az öcsikém – int sebhelyes szemöldökének egyetlen rántásával a társa felé. Széles arca csupa szeplő, orra lapos, szeme sötét és ferde vágású. – A kérdés, hogy te ki vagy.

– Ki vagyok? – morgom.

– Mi ugyanis az Aratóért jöttünk. De ha te vagy az, hát vissza kéne reklamáznunk a pénzünket – fejtegeti, majd hirtelen kacsint egyet. – Csak vicceskedem, uram.

– Dugulj el, Holiday – tolja félre Trigg védelmezően a nővérét. – Nem látod, hogy ki van ütve? – folytatja, majd felém indul lassan, csitító kézmozdulatokkal. – Magával minden tökély, uram. Azért jöttünk, hogy megmentsük – a hangja reszelősebb, nem olyan csengő, mint Holidayé. Ahogy még közelebb lép, összerezzenek, a szemem a kezét lesi, hol a fegyver. Bántani akar. – Csak eloldozom. Semmi több. Azt nem bánná, nem?

Hazudik. A Sakál trükkje ez is. Rajta is ott a XIII tetkó. Ezek is Pretoriánusok, nem Arész Fiai. Hazugok. Gyilkosok.

– Ha nem akarja, nem oldozom el.

Nem. Nem, hiszen megölte a többit. Segíteni jött. Nyilván azért. Kelletlenül biccentek Triggnek, mire ő megkerül. Nem bízom benne, egy sunyi tűre számítok, vagy hogy kicsavarja a karomat. De ehelyett megkönnyebbülést érzek, ahogy a bilincseim lekattannak a csuklómról, és kilenc hónapja először nyögve húzom előre a két karomat a hátam mögül. A vállízületeim recsegnek-ropognak, a karom remeg a fájdalomtól. A körmeim hosszúra nőttek, visszapöndörödnek. De végre megint a saját kezeim lettek. Talpra ugrok, hogy meneküljek, de menten a földre rogyok.

– Huhú… – emel vissza a székre Holiday. – Lassíts, vitézünk. Rohadtul lecsoffadtak az izmaid. Rád fér egy olajcsere.

Trigg megáll előttem, féloldalas mosolyával, nyílt arcával egészen kisfiús a képe, nem olyan félelmetes, mint a nővéréé. Pedig a jobb szeme alá két arany könnycsepp van tetoválva. Még így is olyan, mint egy hűséges kutyus. Óvatosan leoldja a képemről a szájkosarat, aztán hirtelen eszébe jut valami.

– Hoztam valamit magának, uram.

– Ne most, Trigg – pislant az ajtó felé Holiday. – Erre most nincs időnk.

– Szüksége van rá – motyogja Trigg, de kivárja, míg a testvére beleegyezően biccent, csak akkor húz elő a hátizsákjából egy kis bőrcsomagot. Felém nyújtja. – A magáé, uram. Fogja – mondja, de rögtön megérzi a kételyeimet. – Na, az előbb se hazudtam, eloldoztam, nem?

– De…

Kinyújtom a kezeimet, és beleteszi a pakkot. Remegő ujjakkal oldom el a bőrszalagot, és mielőtt meglátnám a gyilkos ragyogást, átjár az erő. Kis híján elejtem a csomagot, mert legalább annyira megrémiszt, amit a kezemben tartok, mint korábban a szemembe hasító fény.

A beretvám az. Musztángtól kaptam, és már kétszer is elveszítettem. Egyszer Karnus vette el tőlem, másodszor pedig a Sakál a Diadalom napján. Fehér és sima, mint egy tejfog. A kezem végigsimítja a hideg fémet és a sós borjúbőr markolatot. Az érintés rég elillant erő és még régebben elfeledett melegség fájó emlékeit idézi. Mogyoróillat dereng az orromba, ami Lorn gyakorlótermébe repít, ahol vívni tanított, miközben legkedvesebb unokája a szomszédos konyhában a sütés fortélyait sajátította el.

A beretva sziszegve kunkorodik a levegőbe, olyan szépséges és oly álnok, ahogy hatalmat ígér. Azt susogja a füledbe, hogy isten vagy, előttem élt férfiak generációinak egész sorával hitette el csalfa hazugságait, de én már átlátok rajta. Tudom, milyen borzalmas árat fizet az ember ezért a gőgért.

Megrettent, hogy újra a kezemben tarthatom.

És ahogy parittyaPengévé görbül, úgy csördül, mint a párját szólító lándzsavipera. Utoljára még sima és üres volt, de most képek villannak a fehér fémen. Megbillentem, hogy lássam a karcolatokat. Döbbenten bámulom: a markolat felett közvetlenül Eót látom, valaki belevéste a fémbe az alakját. Nem azt a megtört, semmi kis figurát, amivé az akasztófán lett, hanem azt a lányt, akit szerettem. Egy hemantusz mellett kuporog, a haja kócosan omlik a vállára, és mosoly játszik az ajkain, ahogy felnéz rám a virággal a kezében. Eo felett pedig az apám búcsúzik anyámtól a házunk ajtajában. A penge hegye felé pedig ott van Leanna és Loran meg én, éppen Kierant kergetjük egy alagút gyomrában októberéji maszkjainkban.

Bárki volt is a művész, alaposan ismer engem.

– Az Aranyak hőstetteiket vésik a pengébe. A grandiózus, erőszakos szarságokat. Arész viszont azt gondolta, hogy szívesebben látnád rajta azokat, akiket szeretsz – mondja halkan Holiday Trigg háta mögül. Közben az ajtóra sandít.

– Arész meghalt – mondom, és az arcukat fürkészem, hogy leleplezzem végre a csalást. Hogy megpillantsam a szemükben azt a gonosz villanást. – Titeket a Sakál küldött. Ez csapda. Hazugság. Hogy elvezesselek a Fiakhoz – markolom meg a beretva markolatát. – Csak használni akartok. Hazugok vagytok.

Holiday elhátrál a közelemből, aggodalmasan pislog a beretvámra. De Trigget láthatóan mélyen megsebzik szavaim.

– Hogy mi, hazugok, uram? Hogy mi megcsalnánk? Magát? Ha kell, meghalunk magáért, uram. Perszephonéért is meghaltunk volna… Eóért – hebegi. Nagy küzdelemmel keresi a szavakat, bizonyára általában a nővére beszél helyette is. – A falakon túl egy hadsereg vár uramra, világos? Egy sereg várja vissza a… lelkét– hajol felém könyörgőn, miközben Holiday az ajtót figyeli. – A Dél-tengerekről jöttünk, a Föld segglyukából. Azt gondoltam, ott fogok elpusztulni, a gabonasilók tövében, amelyeket őriztünk. De itt vagyok, a Marson vagyok. És egyetlen feladatunk, hogy magát hazavigyük…

– Hallottam már ennél jobb hazugságokat is – vicsorgok rá.

– Baszd meg – nyúl Holiday a kargépéért.

– Arész azt mondta, hogy csak vészhelyzetben használjuk – próbálja leállítani az öccse. – Ha meghekkelik a jelet…

– Nézz már rá. Mi ez, ha nem vészhelyzet – tépi le a karjáról Holiday a kargépét, és hajítja nekem. Már fut is a hívás, kéken villog a kijelző, mindjárt felveszi a hívott. Ahogy felveszem, lándzsás napfelkeltét mintázó sisak rajzolódik ki a levegőben, apró, mint az öklöm. Baljós, vörös szempár villan rám.

– Fitchner?

– Még kettőt találgathatsz, seggfej – jön a válasz.

Képtelenség.

– Sevro? – zokogom szinte.

– Hú, öcskös, olyan vagy, mintha egy csontváz rozoga seggéből bújtál volna elő.

– Élsz… – habogom, ahogy a sisak hologramja átalakul baltafejű barátom arcává. Fűrészfogaival rám mosolyog. A kép zizeg.

– Nincs az a nyamvadt Pixi, aki engem elintézne – kacarászik. – No, ideje volna már, hogy hazagyere, Arató. De én nem mehetek érted, neked kell idejönnöd. Vágod?

– De hogy? – törlöm ki a szememből a könnyeket.

– Bízzál a Fiaimban. Menni fog?

A testvérpárra pillantok, és bólintok.

– De a családom… a Sakál elfogta őket.

– Egy nagy szart fogott el az az emberevő köcsög. A családod nálam van. Miután téged elkaptak, már mentem is értük a Lykosra, és idehoztam őket. Anyád alig várja már, hogy találkozzatok.

Erre megint elbőgöm magam. Ekkora megkönnyebbülés már elviselhetetlen.

– De nem ártana összekapnod magad, öcskös. És felemelni végre a segged – oldalra pillant. – Add már vissza egy percre Holidayt. Ha megy, játsszátok tisztán. Ha nem, mindent bele. Vágod? – utasítja már a Szürkét.

– Vágom.

– Törd szét a láncokat.

– Törd szét a láncokat – visszhangozzák a Szürkék, ahogy Sevro képe egy utolsót vibrál, majd végleg elenyészik.

– Láss túl a Színünkön – fordul hozzám Holiday. Tetovált kézzel nyúl felém, én meg csak bámulom a Szürke Szimbólumot a kézfején. Aztán felnézek szeplős, durva arcába. A fél szeme bionikus, azzal nem pislog. Annyira idegenül hangoznak az ő szájából Eo szavai. És mégis ettől tér vissza testembe a lelkem. Az eszem még nem, abban még mindig érzem a tátongó repedéseket. Azt a sziszegő, kételkedő sötétséget. De a remény, az visszatér. Megmarkolom apró kezét.

– Törd szét a láncokat – felelem rekedten. – Kénytelenek lesztek a vállatokra venni – mérem végig hasznavehetetlen lábaimat. – Fel se tudok állni.

– Azért hoztuk ezt a fincsi koktélt – húz elő egy injekciós tűt Holiday.

– Mi ez?

– Olajcsere – nevet fel Trigg. – De tényleg. Jobb, ha nem tudja – vigyorog. – Ez a szar egy hullát is táncra perdítene.

– Ide vele – tolom eléjük a csuklómat.

– Fájni fog – figyelmeztet Trigg.

– Nagyfiú már – lép közelebb Holiday.

– Harapjon rá, uram – nyomja Trigg a kezembe a kesztyűjét.

Már nem vagyok olyan tökös, amikor összeharapom Trigg sós bőrkesztyűjét, de azért odabiccentek Holidaynek. Elnyúl a csuklóm felett, és egyenesen a szívembe döfi a tűt. Fém hasít a húsba, ahogy a cucc szétárad bennem.

– Szentséges szarság – próbálok üvölteni, de csak hörgök. Az ereimben tűz lobog végig, a szívem dübög. Lepillantok, félig-meddig arra számítok, hogy áttöri a szarveretes bordáimat. Minden izmomat érzem. A testem minden egyes sejtje berobban, szétveti a kinetikus energia. Öklendezem. Arcra zuhanok, a mellkasomat markolom, zihálok, epét okádok, a földet karmolom. A Szürkék elhátrálnak rángatózó testemtől. A széket félig kiszakítom lebetonozott helyéből. Olyan szitokáradat szakad fel a számból, hogy Sevro is belepirulna. Aztán remegve nézek fel két szabadítómra:

– Ez… meg… mi volt?

– Anyu kígyómarásnak hívja – igyekszik Holiday visszafojtani a nevetését. – A te anyagcseréddel alig fél óráig hat.

– Azt anyukád kotyvasztotta?

– Földiek volnánk – vonja meg a vállát Trigg.

4

2187-es cella

Rabként kísérnek végig a folyosókon. A fejemen csuklya, a karjaimat megint a hátam mögé rögzítették, de már kioldott bilincsben. Balomon Trigg, jobbomon a nővére. Támogatnak. A kígyómarásnak hála, tudok járni, de nem vagyok túl virgonc. A gyógyszerekkel telepumpált testem még így is mintha egy zsák krumpli lenne. Gyenge lábaimat és széttiport lábujjamat alig érzem. Vékony talpú rabcipőmben csoszogok a padlón. A fejem szédül ugyan, de az agyam lenyűgözően begyorsult. Az őrület kikristályosodott. Összeharapom a nyelvem, hogy ne duruzsoljak magamban, koncentrálnom kell, hogy már nem a sötétben vagyok. A testem egy betonfolyosón araszol előre. A szabadság felé. A családom felé, Sevro felé.

Nincs ember, aki feltartóztatna két Tizenhármas sárkányt, pláne, hogy Aja parancsait hajtják végre, aki személyesen van itt. Szerintem a Sakál embereinek nagy része nem is sejti, hogy még egyáltalán életben vagyok. A termetemből, halálos sápadtságomból majd azt gondolják, hogy valami nyomorult Obszidián rab vagyok. De azért magamon érzem a pillantásokat. Ez már paranoia. Tudják. Tudják, hogy hullákat hagytunk magunk után. Mikor nyit be abba a terembe valaki? Mikor jönnek rá? Az agyam a lehetséges forgatókönyveket, a lehetséges végkifejletet térképezi fel. Mi minden sülhet el rosszul. De ez csak a gyógyszer. Csak a rengeteg gyógyszer bennem.

– Nem felfelé kellene mennünk? – kérdem, ahogy egyre mélyebbre ereszkedünk egy gravLiften a citadellabörtön gyomrába. – Vagy van egy alsó kikötő is?

– Talált, uram – néz rám elismerően Trigg. – Odalenn vár ránk egy hajó.

Holiday a gumit rágja.

– Van valami barna az orrodon, Trigg. Ott ni…

– Dugulj már el. Nem én vörösödtem el, amikor meztelen volt.

– Tuti biztos, tesó? Csend – zárja le hirtelen, mert a gravLift lassít. A testvérek befeszülnek. Hallom, ahogy ujjaik kioldják a fegyverek biztonsági reteszét. Az ajtó kinyílik, valaki beszáll.

– Dominus – üdvözli halkan, tisztelettel Holiday az újonnan érkezettet, és engem félretaszít, hogy helyet adjak. Arany vagy Obszidián visel ilyen nehéz csizmát, de egy Obszidiánt egyetlen Szürke se szólítana dominusnak. És nincs az az Obszidián, akiből fahéj-és szegfűszegillat áradna.

– Őrmester – hasít az agyamba a hang. A gazdája valaha fülekből fűzött nyakéket magának. Vixus. A néhai Titus bandájából. Ő is ott volt a Diadalomon, ő is részt vett a mészárlásban. A gravLift oldalába olvadok, ahogy tovább ereszkedünk lefelé. Vixus fel fog ismerni. Kiszagol. Már épp szimatol, érzem. Hallom abból, ahogy a gallérja susog. – Tizenhármas légió? – kérdi váratlanul. Nyilván most szúrta ki a tetkóikat. – Ajához vagy az apjához tartoztok?

– Ezen az úton a Fúriáé, dominus – feleli Holiday higgadtan. – De szolgáltunk a Hamu Lovag alatt is.

– Akkor ott voltatok múlt évben a deimosi csatában?

– Igen, dominus. Grimmus oldalán harcoltunk a parazitaSuhanó előőrsben, a Telemanusokra vadásztunk, mielőtt még au Fabii elkapta őket és Arcos hajóit. Az öcsém beleeresztett egy sorozatot a vén Kavax vállába. Nem sokon múlott, csak hát Augustus és Kavax felesége közbeavatkozott.

– Nohát, nohát – csettintett elismerőn Vixus. – Vérveretesen szép húzás lehetett volna pedig. Még egy dicső sebhellyel szaporodhattak volna a vágásaid, légiós. Én a Hetesekkel hajtottam azt az Obszidián kutyát. A Hamu Lovag nem semmi díjat tűzött ki a rabszolgájára – folytatja, majd felszippant valamit az orrába, olyasmi lehet, mint Tactus porai. – Ez meg kicsoda?

Rám érti.

A szívem a fülemben kalapál.

– Grimmus Prétor ajándéka cserébe a… csomagért, amit hazaviszünk – feleli Holiday. – Ha érti, uram.

– Csomag. Inkább csak fél csomag lesz az – kuncog a saját viccén. – Ismerem? – kérdi, és a keze a csuklyám pereméhez ér. Elhúzódom. – Igazán szívmelengető lenne egy Vonító. Csak nem Kavics? Vagy Bohóc? Nem, ahhoz túl magas.

– Csak egy Obszidián. Bár Vonító lenne – vágja rá Trigg sietve.

– Huhh – kapja el a kezét Vixus, mintha fertőző lennék. – Várjatok – támad egy ötlete. — Dugjuk egy cellába a Julii szukával. Hadd ugorjanak egymás torkának a vacsoráért. Na, Tizenhármas? Benne lennétek a tréfában?

– Szedd le a kamerát, Trigg – kiáltom élesen a csuklya alól.

– Mi van? – fordul felém Vixus.

Pukk. Már él is a zavarMező.

Nehézkesen, de gyorsan mozgok. Kirántom a kezeimet a bilincsekből, kirántom a ruhám alól a beretvámat, a másik kezemmel pedig a csuklyát tépem le a fejemről. Átdöföm Vixus vállát. A falhoz szegezem, és lefejelem. De még a kígyómarással se vagyok a régi. Megszédülök. Megbotlok. De ő nem, és mielőtt még bármit tennék, mielőtt még fókuszálna a szemem, előrántja a beretváját.

Holiday a saját testével véd, félretaszít, mire eldőlök. Trigg még ennél is gyorsabb, a lefűrészelt puskája már Vixus pofájában van. Az Arany lemerevedik, csak pislog a fém felett, a nyelve nekifeszül a puskacsőnek. A beretvája centikre van Holiday fejétől.

– Csss – súgja Trigg. – Dobd el a beretvát.

Vixus megteszi.

– Mi a fenét képzelsz? – ordít rám Holiday dühödten. Zihálva szedi a levegőt, ahogy felsegít. A fejem még mindig szédül. Hebegve bocsánatot kérek. Megvetem a lábamat, és végigmérem Vixust, aki elborzadva bámul. A lábam remeg, kénytelen vagyok megkapaszkodni a gravLift egyik korlátjában. A szívem kalapál a kígyómarástól. Ezt a baromságot, hogy harcolni próbáltam. Meg ez a zavarMező is baromság. A Zöldek a kameráik mögött nyilván mindent összeraknak. Szürkéket menesztenek a kihallgatószobába. És megtalálják a hullákat.

Igyekszem összerakni a szétzilált gondolataimat. Koncentrálni.

– Victra él? – nyögöm ki. Trigg annyival kijjebb húzza a puskacsövet, hogy Vixus beszélni tudjon. De egyelőre nem szólal meg. – Tudtad, mit művelt velem? – kérdem. Csak pillanatnyi konok hallgatás előzi meg Vixus biccentését. – És…? – de nem tudom folytatni, a nevetés belém fojtja a szavakat. Mintha jég repedne végig hosszan, vészesen, ezer irányba repesztve a hófehér felületet. Végül kénytelen vagyok a nyelvembe harapni, hogy leálljak végre. – És… és mégis van merszed kivárni, hogy másodszor is megkérdezzem?

– Él.

– Mindjárt értünk jönnek, Arató. Kiszúrják a zavart – pillant Holiday a kis kameralyuk felé a lift mennyezetén. – Nem változtathatunk a terven.

– Hol van? – forgatom meg a pengét Vixus vállában. – Hol van?

– 23-as szint, 2187-es cella – szisszen fel fájdalmában Vixus. – Nem lenne hülyeség engem életben hagyni. Berakhatnátok helyette a cellájába. És menekülhetnél. Megmondom, merre menjetek, Darrow – úgy vergődnek, rángatóznak a vénák és izmok a nyakán a bőr alatt, mint kígyók a homokban. Zsír az nincs rajta sok. Kevés se. – Két bérgyilkos Pretoriánussal nem jutsz messzire. Egy egész sereg lapul ebben a hegyben. És a városban meg a légtérben egész légiók. Harminc Sebhelyes. Csontlovasok Dél-Attikában – int az egyenruháján díszelgő apró madárkoponyára. – Rémlik?

– Nincs rá szükségünk – játszik Trigg a ravasszal.

– Nincs? – kuncog egyre magabiztosabban Vixus, ahogy felméri gyengeségemet. – Mégis mihez kezdesz, ha egy Olümposzi Lovaggal találod szembe magad, bádogos? Jaj, nem is, hiszen ketten is vannak épp a háznál.

– Csak ahhoz, amihez te is, aranyfürt. Lábakat a nyakba, és futás.

– 23-as szint – utasítom Trigget.

Trigg beüti a számot a lift irányítópultjába, máris ugrott a menekülési terv. A kargépén térképet ránt elő, Holidayjel sietve tanulmányozzák.

– 2187-es cella. Kóddal nyílik. És kamerák is lesznek.

– És a kijárattól is messze van – feszül meg Holiday szája. – Ha arra megyünk, nekünk annyi.

– Victra a barátom – mondom. És eddig azt hittem, hogy meghalt, de valahogy túlélte a húga lövéseit. – Nem hagyom itt.

– Nincs választásunk – ingatja a fejét Holiday.

– Mindig van választás – mondom, de még én is hallom, mennyire haloványak a szavaim.

– Ugyan, ember, nézz már magadra. Egy roncs vagy!

– Szállj le róla, Holi.

– Az az Arany szuka nem tartozik közénk. Nem hagyom itt érte a fogam.

Victra azonban kész lett volna meghalni értem. A sötétben sokat gondoltam rá. Arra a gyerekes örömre a szemében, amikor átadtam neki a Sakál szalonjában a kristályüveg petrichort.

– Én nem tudtam, Darrow, nem tudtam – ezek voltak az utolsó szavai, amikor Roque elárult bennünket. Körülöttünk acsargott a halál, a gerincét szétlőtték, de neki csakis az számított, hogy még a végén, a halálban se gondoljak rosszat róla.

– Nem hagyom itt a barátomat – mondom határozottan.

– Én magával vagyok – csatlakozik Trigg. – Bármi legyen is, Arató. Én az embere vagyok.

– Trigg, Arész azt mondta… – próbálkozik Holiday.

– Nem Arész kavarta a vihart – int felém Trigg. – Hanem ő. Oda megyünk, ahová ő.

– És ha így bukjuk az ablakunkat?

– Akkor nyitunk magunknak másikat. Van elég robbanószerünk.

Holiday szeme elüvegesedik, az állkapcsát gépiesen mozgatja. Ismerem ezt a pillantást. Ő nem olyannak látja a testvérét, mint én, nem a zsoldost és gyilkost látja benne. Hanem a kisöccsét, akivel felnőtt.

– Legyen. Benne vagyok – böki ki nagy kelletlenül.

– Mi legyen a Páratlannal? – kérdi Trigg.

– Ha megadja a kódot, életben hagyjuk – felelem. – Ha trükközik, golyót neki.

A 19-es szinten szállunk ki a liftből. A fejemen megint rajta van a csuklya, Holiday rabként kísér előre, mintha a cellámba vezetnének. Vixus megy elől, Trigg a puskájával a hátában kíséri. Sehol senki, csak a lépéseink vernek visszhangot. A csuklyától sokat nem látok.

– Ez az – áll meg Vixus egy ajtó előtt.

– Üsd be a kódot, seggfej – utasítja Holiday.

A kód megvan, az ajtó sziszegve kinyílik. Iszonyatos zaj támad. A hangszórókból förtelmes recsegés jön, jéghideg van idebenn, és minden hófehér. A mennyezet annyira ragyog, hogy elkapom róla a tekintetemet. A cella sorvadt lakója az egyik sarokban kuporog magzatpózban, az ajtónak háttal. A hátán régi sebhelyek éktelenkednek, korbács hasította vörös szalagszerű hegekkel. A fényességtől egyedül csapzott haja védi valamennyire a szemét. Ha nem látnám a két golyónyomot a lapockái közt a gerincén, nem ismerném fel.

– Victra! – kiáltok, de a zajtól nem hallja a hangom. – Victra!

Éppen ahogy másodjára is a nevét kiáltom, elhal a recsegés, hogy mindjárt újabb hang keljen életre. Szívdobogás. Hangokkal és fényekkel kínozzák. Ahogy engem a sötéttel. Most már meghallja a hangomat, a feje felénk fordul. A kusza hajzat alól vadállatian villannak elő az aranyszemek. Azt hiszem, nem ismer fel. Régebben Victra olyan kihívóan viselte meztelenségét. Ez a merészség elenyészett, most szégyenlősen takargatja magát, ahogy tudja. Rémült és kiszolgáltatott.

– Állítsd talpra – taszít egyet Vixuson Holiday. – Lépnünk kell.

– Le van bénulva… – mondja Trigg tétován. – Ugye?

– A francba. Akkor visszük.

Trigg már indul is felé, de megállítom. Victra még ebben az állapotában is képes tőből kiszaggatni a végtagjait, puszta kézzel. És még élesen emlékszem a saját rémületemre, amikor felcibáltak sötét börtönömből. Lassan közelítek a lányhoz, saját rettegésem visszavonul, a harag telepedik a helyébe, amikor látom, mit művelt vele a saját húga. És tudom, hogy az egész az én hibám.

– Én vagyok az, Victra. Darrow – mondom, de mintha meg se hallana. Lekuporodom mellé. – Kiviszünk innen. Most felemelünk…

Rám veti magát, a karjaival löki magát előre.

– Vedd le az arcodat! – üvölti. – Vedd le az arcodat!

Holiday már mögé is került, és kisebb sokkolót nyom a nyakához. Victra rángatózik. De az áram kevés.

– Bukj le! – kiált Holiday. Victra telibe találja a mellvértjét, és a Szürke métereket repül, a falnak csapódik. Trigg két nyugtatólövedéket lő a combjába a sokfunkciós karabélyából. Ez egyből hat, bár nem kábul el tőle, csak zihálva elnyúlik a földön, és engem néz összeszűkült szemmel. Végül elernyed a teste.

– Holiday… – kezdem.

– Prímán vagyok – tápászkodik fel morogva a nő. Victra ökle nyomán behorpadt középen a vértje, most azt csodálja elismerően. – Van ereje a Pixinek. Ez a páncél elvileg egy mozdonynak is ellenáll.

– Julii-gének – mormolja Trigg. – Mázli, hogy diétásan kajált – emeli a vállára, és már indul is a nővére után ki a folyosóra. Vixust a cellában hagyjuk. Élve, ahogy ígértem.

– Megtalálunk – ül fel a földön, ahogy rázárom az ajtót. – Te is tudod. Mondd meg a kis Sevrónak, hogy jövünk. Egy Barcát már elkaptunk, meglesz a másik is.

– Mit mondtál? – lépek vissza hirtelen a cellába, mire a szemében rémület gyullad. Ugyanezt a rémületet érezhette Lea is, amikor ő meg Antonia az Intézetben megkínozták, hogy engem előcsalogassanak. Vixus akkor teli torokból kacagott azon, ahogy a szegény lány vérét felitta a moha. És amikor a barátaim évekkel később elhullottak a kertben. Azért akarja, hogy megkíméljem az életét, hogy később megint vadászhasson ránk. A gonosz a könyörületességből táplálkozik.

A beretvám szikrázva parittyaPengévé görbül.

– Kérlek – könyörög remegő ajkakkal, hogy én is a valaha volt kisfiút lássam benne. Tudja már, hogy hibázott. És mutatja, hogy valaki még így is szereti őt, valakinek még mindig csak az a kutyaütő kissrác, vagy a kisbaba a bölcsőben. Bárcsak megmaradt volna akkorának. Bár mind maradtunk volna gyerekek. – Legyen szíved, Darrow. Te nem vagy gyilkos. Te nem Titus vagy.

A cellában egyre mélyül a szívdobogás. Fehér fény rajzolja körbe a földön heverő testét.

A szánalmamra hajt.

De a szánalmam a sötétben maradt.

A Vörös dalok hősei könyörületesek és dicsők. Életben hagyják az embereket, hogy a bűn ne mocskolja be őket, ahogy én is életben hagytam a Sakált. Legyen csak a gonosztevő a romlott. Járjon feketében, és próbáljon hátba döfni, ahogy óvatlanul elfordulok, hogy majd akkor pördüljek meg elégedetten, és végezzek vele, hogy ne kelljen a bűntudattal beszennyeznem örömömet. De nem egy dalban vagyunk. Hanem háborúban.

– Darrow…

– Üzenetet kell hagynom a Sakálnak.

Felhasítom Vixus nyakát. És ahogy elnyúlik a torkából felbugyogó vértócsában, tudom, hogy retteg, mert nem vár rá semmi a másik oldalon. Hörög. Nyüszít, mielőtt meghal. És én nem érzek semmit. A cellában hallatszó szívdobogást elnyomja a riasztó vijjogása.

5

C terv

– Picsába! – szalad ki Holiday száján. – Mondtam, hogy erre nincs időnk.

– Minden rendben – nyugtatja Trigg.

Megint a liftben vagyunk. Victra a földön hever, Trigg a fekete esőköpenyét adja rá, hogy legalább valamit viseljen. A kézfejem kifehéredett, annyira szorítom a beretvámat. Vixus vére vörösre festi a pengén futó alakjainkat a testvéreimmel, ahogy Kierant kergetjük, végigcsorog apámon és anyámon, végül vörösre színezi Eo haját, mire végre beletörlöm a rabruhámba. El is felejtettem, milyen semmiség elvenni mások életét.

– Magadért élj, magadban halj – mondja halkan Trigg. – Az ember azt gondolná, hogy a sok eszükkel rájöttek már, hogy ne legyenek ekkora seggfejek – fűzi hozzá, majd a haját kisodorva bádogszín szeméből, megtoldja még: – Bocs, uram, ha pöcs vagyok. Mer’ ha barát volt…

– Barát? Soha egyetlen barátja se volt – ingatom a fejemet.

Victra fölé hajolok, finoman kisimítom arcából a haját. Békésen alszik. Az arca beesett az éhezéstől. Ajkai elvékonyodtak, szomorúak. De még így is van valami drámai szépség benne. Ugyan mit művelhettek vele? Szegény mindig olyan erős és vad volt, mindig úgy igyekezett leplezni szíve kedvességét. Abból maradt még valami vajon?

– Jól van? – kérdi tőlem Trigg, de nem válaszolok. – A barátnője volt?

– Nem – felelem, és a szakállamba túrok. Utálatos érzés a szőr az arcomon, viszket és büdös. Bár levágta volna ezt is Danto. – Nem vagyok túl jól.

Nincs bennem remény. Nincs bennem szeretet.

Látva, mit műveltek Victrával, velem. Nem maradt bennem érzés.

Csak a gyűlölet.

Gyűlölöm azt is, amivé váltam. Magamon érzem Trigg pillantását. Tudom, hogy csalódott. Aratóért jött ide, és én csak kósza árnyéka vagyok annak, ami voltam. Végigsimítok a bordáimon. Micsoda nyamvadtság. Túlságosan is nagyot ígértem ezeknek a Szürkéknek. Mindenkinek. Különösen Victrának. Ő hű volt hozzám. Közben meg én is csak egy voltam azok közül, akik kihasználták. Azok közül, akiktől óvta az anyja, hogy tartsa magát távol tőlük.

– Tudja, mi kellene, de nagyon? – kérdi Trigg.

Belenézek a szemébe.

– Igazság?

– Egy jó hideg sör.

Nevetés robban ki belőlem. Túlságosan is hangos, magam is megijedek tőle.

– A szarba. A szarba. A szarba – ütögeti Holiday a műszerfalat.

– Mi van?

Beragadtunk a 24. és a 25. szint közé. A Szürke lázasan nyomogatja a gombokat, de a lift váratlan rántással elindul felfelé.

– Kívülről irányítanak bennünket. Nem lefelé megyünk a hangárba. Eltérítettek bennünket… – Rám néz, mély levegőt vesz, és kiböki: – Fel az elsőre. A szarba. Szarba. Szarba. Zsoldosok várnak odafenn, Obszidiánok… talán Aranyak is – mondja, aztán elhallgat. – Tudják, hogy itt vagy.

Küzdök a kétségbeeséssel, amely a gyomromat markolja. Vissza nem megyek. Bármi történhet, de vissza nem megyek. Inkább megölöm Victrát meg magamat is, de többet nem kerülünk a kezeik közé.

Trigg a nővére fölé magasodik.

– Meg tudod hekkelni a rendszert?

– Mégis mikor a pokolban tanultam volna ki az ilyesmit?

– Bár itt lenne Ephraim. Ő meg tudná oldani.

– Na, hát én nem vagyok Ephraim.

– És ha kimásznánk?

– Ha légypiszok akarsz lenni a liftakna fenekén.

– Akkor csak egy lehetőség maradt, mi? – nyúl a zsebébeTrigg. – Jöhet a C terv.

– Rühellem a C tervet.

– Jól van, babám, szokd meg gyorsan a szívást. És csomagold a pogányt.

– Mi a C terv? – teszem fel halkan a kérdést.

– Totális eszkaláció – mondja Trigg, és aktiválja a komCsatornáját. Biztonságos frekvenciára csatlakozik, kódok pörögnek a kijelzőjén. – Útonálló a Haragmadárnak, veszed az adást? Útonálló a…

– Haragmadár vettem – jön a kísérteties válasz. – Echo engedélykódot kérek. Vége.

Trigg a kargépére pillant:

– 13439283. Vége.

– Kód rendben.

– Másodlagos kivonást kérünk, öt perc. Nálunk a hercegnő plusz egy személy, kettes stádium.

A vonal másik végén csend, de utána még a zavaros kapcsolat dacára is érezhető a megkönnyebbülés.

– Késedelmes értesítés.

– A gyilkosság nem éppen pontos műfaj.

– Tíz perc, és ott vagyunk. Tartsátok életben.

És a kapcsolat megszakad.

– Istenverte amatőrök – morogja Trigg.

– Tíz perc – ismétli Holiday.

– Voltunk már nagyobb szarban is.

– Mikor? – kérdi, de nem kap választ. – Okosabb lett volna egyenesen a rohadt hangárba menni.

– Én mit tegyek? – kérdem, mert megérzem a rémületüket. – Tudok segíteni?

– Ne halj meg – bújik ki a hátizsákjából Holiday. – Mert akkor szart se ért az egész.

– És cipeld a barátodat – teszi hozzá Trigg, miközben a vértje kivételével mindent leszerel magáról. A pakkjából két újabb ősrégi fegyver kerül elő, két pisztoly a nagyfeszkós gázfegyver mellé. Egy pisztolyt megkapok. Remeg a kezem. Tizenhat éves korom óta, amikor a Fiak kiképeztek, nem fogtam puskaporos fegyvert. Nem sokat érnek, ráadásul nehezek, és akkorát visszarúgnak, hogy attól csak még pontatlanabbul lőnek.

Holiday nagy műanyag dobozt vesz ki a zsákjából. Ujjai egy pillanatig haboznak a záron.

Ahogy kinyitja, fémhengert látok, a közepén pörgő higanygömbbel. Csak bámulom. Ha ezzel elkapják, nem éri meg a holnapot. A Társadalomban az ilyen cucc totálisan törvénytelen. A gravLift kijelzőjét lesem. Még tíz szint. Holiday a megragadja a henger távirányítóját. Nyolc szint.

Cassius vár odafenn? A Sakál? Vagy Aja? Nem, ők a hajójukon vannak, vacsorához készülődnek. A Sakál éli az életét. Nem tudhatják, hogy miattam van a riasztás. És még ha értesülnek is róla, mire ideérnek, már úgyis késő. Persze nélkülük is akadhat félnivaló bőven. Egy Obszidián puszta kézzel szétszaggatja ezt a két Szürkét. Trigg tisztában is van vele. Lehunyja a szemét, négy ponton könnyedén megérinti a testét, keresztet vet. Holiday is észreveszi, de ő nem követi.

– Ez a mi munkánk – mondja halkan a fülembe. – Kicsit nyeld vissza a büszkeségedet, és maradj mögöttünk. Trigg-gel mindent lerendezünk.

Trigg megropogtatja a nyakát, megcsókolja a bal gyűrűsujján a gyűrűt: – Ne maradjon le, fejet a segghez, uram. Csak semmi félénkség.

Három szint.

Holiday jobb kezébe gázpisztolyt markol, és tiszta erőbedobással rágja a gumit. Bal hüvelykje a távirányító gombján. Még egy szint. Lassítunk. A kettős ajtót nézem. Victra lábait a hónom alá fogom.

– Szeretlek, öcskös – mondja Holiday.

– Én is, babám – morogja vissza feszülten, gépiesen Trigg.

Jobban félek, mint mikor a csillagÖltönyben a köpőCsőben vártam a kilövést az Acéleső előtt. Nemcsak magamat féltem, hanem Victrát és ezt a testvérpárt is. Akarom, hogy életben maradjanak. Hogy meséljenek nekem a Dél-tengerekről. Meg hogy hogyan ugratták az anyjukat. Hogy volt-e kutyájuk, városban éltek-e vagy vidéken…

A gravLift szusszanva megáll.

Felvillan az ajtófény. És a vaskos fémajtó, amely a Sakál elitegységétől eddig elválasztott bennünket, sziszegve kitárul. Két világító bénítóGránát gurul be és koppan a falon. Pitty. Pitty. Most Holiday megnyomja a hengeres szerkezet gombját. Mély robbanás szakítja fel a lift csendjét, ahogy a lábunknál kushadó elektromágneses gömbből impulzus tör ki. A gránátok behalnak. A fények kihunynak kint is, bent is. És az ajtón túl várakozó high-tech impulzusFegyverekkel megrakott Szürkéket és elektronikus sisakokba és ízületes vértekbe bújt Obszidiánokat arcon csapja a Középkor.

Csak Holiday és Trigg őskori fegyverei működnek. Gonosz vízköpőkként kuporodnak puskáikra, előlépnek a liftből, és beindul a mészárlás. Két kiképzett lövész centikről végez ki egy egész egység lebénított és védtelen Szürkét a folyosón. Nincs menedék, csak villanások szabdalják a folyosó sötétjét. A puskák iszonyatos dörrenései. Kocog a fogam. Bénultan állok a liftben, mire végül Holiday rám üvölt, akkor Victrát magam után cibálva Trigg nyomába eredek.

Holiday egy antik gránáttal három Obszidiánt intéz el egyszerre. Bumm. Hatalmas lyuk nyílik a mennyezeten, záporozik a vakolat. Por. És székek meg Rezek zuhannak utána a fenti helyiségből. Ezerrel ver a szívem, levegő után kapkodok. Egy férfi feje hátracsapódik. Egy test pördül meg a földön. Egy Szürke menekülne végig a kőfolyosón, fedezéket keres. Holiday gerincen lövi, mire úgy terül el, mint kisgyerek a jégen. Mindenfelé mozgás, oldalról egy Obszidián támad ránk.

Elsütöm a pisztolyomat, de förtelmesen célzok. A golyó lepattan a mellvértjéről. Kéttonnás férfi lendíti ionFejszéjét felém. A töltés kisült belőle, de az éle nem tompult. Azt a sajátos torokhangon feltörő csatadalt harsogja, amit szokásuk, és sisakjából vörös köd száll fel. Golyó fúródik a sisak szemmezejébe. A teste előredől, zuhan. Kis híján maga alá temet. Trigg már rég másokra vadászik, olyan kitartó türelemmel tolja a fémet a testekbe, mint ács a szeget a fába. Semmi szenvedély, semmi művészet, csak tiszta kiképzés és testi erő.

– Haladjunk, Arató! – ordítja Holiday, és végigrángat a folyosón, ki a tébolyból, miközben Trigg egy tapadógránátot hajít egy fegyvertelen Arany combjához, aki már négy lövése elől kitért. Bumm. Csont és hús mállik semmivé.

A testvérek futtában töltenek újra, Trigg közben még Victrát is a vállára nyalábolja, miután a tömegből kijutottunk. Én próbálok nem elájulni, összecsuklani.

– Jobbra ötven lépés, aztán fel a lépcsőn – ugatja Holiday. – Hét percünk van.

A folyosók kísértetiesen kihaltak. Nem üvölt sziréna, nincsenek fények. Nem zümmög a meleg levegő a szellőzőkből. Csak a bakancsunk csattog, és a távolból hallatszanak még kiáltások, ízületeink ropognak, tüdőnkből zihál a levegő ki-be. Elfutunk egy ablak mellett. Sötétlő, irányíthatatlan hajók potyognak az égből. Ahol már lezuhantak, kisebb tüzek lobbannak. A mágneses síneken villamosok állnak bénán. Csak a két legtávolabbi csúcsról látszódnak még fények. A technikai egységek hamarosan akcióba lendülnek, de nem tudják, hol a zavar, hol keressék a hibát. A behalt kamerarendszerekkel és kipurcant biometrikus szkennerekkel Ajának és Cassiusnak lövése se lesz, merre keressenek. És így talán megmenekülünk.

Fel a lépcsőn. A jobb vádlim és combhajlítóm begörcsöl. Feljajdulok, majdnem elesem. Holiday támogat, szinte teljesen ránehezedem. Erős nyaka támasztja a hónom alját. Egy hosszú márványlépcső tövéből három Szürke szúr ki bennünket. Holiday félrelök, kettőt leszed a puskájával, de a harmadikat elvéti, aki visszalő. Golyók fúródnak mellettünk a falba.

– Vannak gáztartalékaik – üvölti Holiday. – Mozogjunk! Haladjunk már!

Még két jobbos, elfutunk sok tátott szájjal bámuló aljaSzín között a hatalmas márványboltozatok alatt, görög szobrok között, csarnokokon át, ahol a Sakál a lopott műkincseit tartja. Itt mutatta meg egyszer a Függetlenségi Nyilatkozatot és az utolsó amerikai birodalom uralkodójának mumifikált fejét.

Égnek az izmaim, kiszakad az oldalam.

– Erre! – kiáltja végre Holiday.

Egy oldalfolyosón a személyzeti kijárathoz érünk, amelyen át kijutunk a hideg napfénybe. Ki a szabadba. Magába szippant a szél. Jeges fogak tépik a rabruhámat, ahogy a Sakál erődjének oldalában rohanunk egy fémjárdán. Jobboldalt a sziklából nő ki a modern acél-és-üveg építmény. Balra ezerméteres mélység. Hó kavarog, szél süvölt. A járdán félig megkerüljük az erődöt, míg végül egy fémhídhoz érünk, amely egy elhagyatott leszállópályához visz. Olyan, mintha fém csontvázkar tartana havas betontálcát a semmibe.

– Négy perc – üvölti túl a szelet Holiday, miközben átcipel a hídon a leszállóplaccra. Amikor átérünk, a földre zuhanok. Trigg lerakja mellém Victrát. A beton csúszós és füstösszürke a ráfeszülő jégburoktól. A derékmagas betonmellvédek tövében meggyűlik a hó, mögöttük ezerméteres szakadék.

– A hosszúcsövűben még nyolc van, az ősleletben hat – jelenti a testvérének Trigg. – Aztán kifogytam.

– Nekem még van tizenkettő – pottyant Holiday a földre egy kisebb dobozt, az kipukkan, és zöld füst kanyarog belőle magasan a levegőbe. – Tartanunk kell a hidat.

– Van hat aknám.

– Rakd ki őket.

Trigg visszarohan a hídon, amely vaskos, robbanásbiztos ajtókban végződik, szélesebbekben, mint az a szervizjárda, amin mi jöttünk. Reszketve, vaksin a hóban, közelebb rángatom magamhoz Victra testét, hogy a fal tövében védve legyünk a széltől. A fekete esőruhán megáll a hó. Úgy pereg le róla, mint a pernye, amely akkor hullott az égből, amikor Cassiusszal és Sevróval felgyújtottuk Minerva várát, és elraboltuk a szakácsukat.

– Minden rendben lesz – mondom Victrának. – Sikerülni fog.

Lekukkantok az alacsony mellvéden át a városra. Furcsán békés minden. Az EMP elnémította minden zaját-baját. Egy nagyobb hópehely kavarog felém a szélben, és megül a kézfejemen.

Hogy jutottam ide? A bányák gyermekéből lett reszkető, bukott hadúr az elsötétült város felett, aki mást sem remél, mint hogy mindennek dacára egyszer hazajuthat végre. Lehunyom a szemem. Bár megint a barátaimmal, a családommal lehetnék.

– Három perc – hallom Holiday hangját a hátam mögül. Kesztyűs kezét biztatásul a vállamra teszi, miközben az eget kémleli ellenségeink után. – Három perc, és kint vagyunk. Már csak három perc.

Bárcsak hihetnék neki, de elállt a hó.

6

Áldozatok

Felsandítok Holiday mellett, így épp látom, ahogy az irizáló védelmi pajzs a helyére pattan Attika hét dombja felett az égen, elvágva így tőlünk a magas eget és a fellegeket. A pajzsgenerátor ezek szerint kívül esett az EMP hatósugarán. Fentről ugyan nem jut le hozzánk a segítség.

– Trigg! Vissza! – kiált a testvérének, miközben a férfi az utolsó aknát is elhelyezi a hídon.

Egyetlen puskalövés rázza meg a téli délelőttöt. Szárazon és hidegen csattan, visszhangzik. Aztán még több. Ropogás. Felverődik körülötte a hó. Holiday fedezi, míg visszasprintel közénk. A puskája nagyokat rúg a vállán. Kínlódva emelkedem fel. A szemem hasogat, ahogy a napfényben erőltetem. Előttem repeszeket szaggatnak a lövedékek a betonfalból. Szilánkok verődnek az arcomba. Lebukom, remegek félelmemben. A Sakál emberei megtalálták a tartalék fegyvereket.

Ismét kikukkantok, és hunyorogva látom, hogy Trigg a híd közepén, félúton a földhöz szegeződött, gázüzemű puskákkal támadó Szürke egységekkel vív tűzharcot. Csak úgy ömlenek ki az erőd széles vasajtaján, amelyet időközben kitártak a híd túloldalán. Ketten elesnek. Másik kettő aknára lép, és ahogy Trigg a lábuk elé tüzel, máris füstként pöffennek a levegőbe. Holiday is leszed egyet, ahogy Trigg fedezékbe bukik, de közben a vállát eltalálják. Gyors mozdulattal egy adag stimet döf a combjába, és már folytatja is a harcot. Egy golyó megpattan előttem a betonon, gellert kap, és Holiday hóna alatt, pont a vértje felett húsos cuppanással hasít a bordái közé.

A földre kerül. A golyózáporban kénytelen vagyok mellékuporodni, zuhog ránk a beton. Vért köp, a légzése valahogy nedvesen visszhangossá válik.

– Tüdőbe kaptam – lihegi, miközben előhalászik egy stimet a nadrágja zsebéből. Ha a páncélzata áramkörei nem sültek volna ki, a gyógyszer automatikusan kerülne a szervezetébe. Így most kénytelen kézzel feltörni egy ampullát, és beadagolni magának. Segítek kihúzni a mikrotűt a sorból, és a nyakába döfni. A pupillája kitágul, a légzése lassul, ahogy a gyógyszer bekerül a véráramba. Victra mellettem még mindig csukott szemmel hever.

Abbamarad a fegyverropogás. Óvatosan kikukkantok. A Sakál Szürkéi mellvédek és acéloszlopok fedezékébe húzódtak, vagy hatvan méterre lehetnek. Trigg épp újratölt. Csak a szél fütyülése hallatszik. Valami nem stimmel. Az eget fürkészem, a hirtelen támadt nyugalom aggasztó. Egy Arany közeledik, érzem a csata lüktetésében.

– Trigg! – üvöltöm minden erőmet megfeszítve. – Fuss!

Holiday észreveszi a pillantásomat. Nagy nehezen feltámaszkodik, fájdalmasan nyögve, ahogy Trigg kiugrik a fedezéke mögül, és a csúszós jégen botladozva próbál felénk iramodni a hídon. Elesik, megint felkel, rémülten igyekszik felénk. De késő. Mögötte Aja au Grimmus csörtet ki a kitárt ajtón, el a Szürkék mellett, el az árnyékban meghúzódó Obszidiánok mellett. A fekete egyenruháját viseli. Hosszú lábával most éri el Trigget. Soha ilyen szomorú látványban nem volt még részem.

Lövök. Holiday is tüzel. De csak a levegőt lyuggatjuk. Aja kilép oldalra, táncol, elhúzódik, és amikor Trigg már csak tízlépésnyire van tőlünk, felnyársalja a beretvájával. Az acél nedvesen csillan elő a szegycsontjánál. Szeme döbbenten kerekedik el, a szája némán kap levegő után. És ahogy a levegőbe emelkedik, felsikolt. Aja úgy emeli a pengéjén a magasba, ahogy kisfiú a tóból a fából faragott nyársra döfött pontyot.

– Trigg… – suttogja Holiday.

Indulnék botorkálva előre, beretvával a kezemben, de visszaránt a mellvéd mögé, mert ismét ostromol bennünket a Szürkék tüze. Megint betonszilánkok repkednek körülöttünk. A hó megolvad Holiday csepegő vérétől.

– Semmi ostobaság – ordítja vicsorogva az arcomba, ahogy ereje maradékával a földhöz passzíroz. – Rajta már nem segíthetünk.

– De az öcséd!

– Nem ő a küldetés célja. Hanem te.

– Darrow! – rikoltja Aja a hídról. Holiday kikandikál. Aja higgadtan, sápadtan áll ott a testvérével. Egy kézzel tartja a magasba a Szürke testét. Trigg vergődik. Lassan csúszik le a pengén a markolat felé. – Lejárt a bujkálás ideje, jóember. Lépj elő mások háta mögül.

– Ne – morogja Holiday.

– Lépj elő – ismétli Aja, és Trigget lerázza beretvájáról a híd alatti szakadékba. Kétszáz métert zuhan, végül egy gránitpárkányon zúzza szét szegény testét. Holiday rekedten hördül fel. Felemeli üres puskáját, és vagy tucatszor meghúzza a ravaszt Ajára. A nő lebukik, de aztán rájön, hogy nincs golyó a tárban. Lerántom Holidayt, ahogy a háttérből ismét lőni kezdenek ránk, és egy golyó eltalálja feleslegessé vált fegyverét, kisodorja kezéből, és egy ujját is szétroncsolja vele. Remegve ülünk, hátunkat a betonnak vetve. Victra kettőnk közt hever.

– Sajnálom – sikerül kinyögnöm. De már nem hall. A keze még az enyémnél is jobban remeg, a távolba meredő szemében semmi könny. Ráncokba gyűrt arcából kiszállt minden szín.

– Mindjárt itt lesznek – mondja kis idő múlva, megtörve a rémes némaságot. Tekintete a zöld füstöt keresi. – Muszáj.

Vére átáztatja a ruháját, már a szája sarkán bugyog, le a nyakára, ahol lassan megdermed. Megmarkolja a bakancsába rejtett kését, próbálna felállni, de elfogyott már az ereje. Szörcsögve, rekedtesen lélegzik, vérszaga van.

– Eljönnek.

– Mi a terv? – kérdem, de a szeme lecsukódik. Megrázom. – Hogyan jönnek?

A leszállópálya pereme felé biccent.

– Hallgasd.

– Darrow! – hozza most Cassius hangját a szél. Csatlakozott Ajához. – Lykosi Darrow, jöjj elő! – Telt hangja egyáltalán nem illik a pillanathoz, túlságosan is fejedelmi és nemes, nem érinti a minket elnyelő szomorúság. Letörlöm a könnyeimet. – Végül csak dűlőre kell jutnod, hogy mi is vagy, Darrow. Előlépsz, ahogy egy férfihoz illik? Vagy cibáljunk elő, mint valami patkányt az alagút mélyéből?

A harag összeszorítja a mellkasomat, de nem akarok felállni. Valaha, amikor még az Aranyak vértjét viseltem, megtettem volna, mert akkor még hittem benne, hogy Eo gyilkosa fölé magasodhatom, lángba borult városaik fényében felfedhetem az igazi énemet, hogy úgy nézzem végig népük vesztét. De a vértem oda. Arató maszkját felemésztette a kétely és a sötétség. Csak egy fiú vagyok, fázom és elbújok ellenségeim elől, mert már ismerem a bukás árát, és rettenetesen félek. Rettegek.

De nem hagyom, hogy elkapjanak. Nem leszek az áldozatuk, és azt sem hagyom, hogy Victrát ismét elfogják.

– Csesszétek meg – ennyi a válaszom.

Aztán megmarkolom Holiday gallérját és Victra kezét, és minden erőmet megfeszítve a leszállóplacc túlsó pereméhez vonszolom őket. Csillagok táncolnak hunyorgó szemeim előtt, vakít a hó és a fény, az arcom elgémberedett. Már csak a szél süvölt megint.

Ellenségeim hallgatnak.

Micsoda látvány lehetek – botladozó, fekete alak, ahogy kiéhezett, vén démonpofával, beesett szemekkel, szakállasan, röhejesen és szánalmasan cibálom magammal a barátaimat. Mögöttem húsz méterre, a híd végében, ahol eléri a leszállóhelyet, ott tornyosul délcegen a két Olümposzi Lovag, körülöttük vagy ötven Szürke és Obszidián, akik végül kijöttek a nyomukban a fedezékből. Aja ezüstberetvájáról csepeg a vér. Méghozzá nem is a saját pengéje az, hanem Lorné, amelyet a holtteste mellől lopott el. Lábujjaim lüktetnek átázott mamuszomban.

A hatalmas sziklaerőd előterében apróknak látszanak az embereik. Acélfegyvereik nevetségesek és kisstílűek. Jobbra pillantok, el a híd mellett. Több kilométernyire katonák egységei szállnak fel a távoli hegyről, odáig nem ért el az EMP. Az alacsony fellegek között megindulnak felénk. Egy sárkánySzárny száll mögöttük.

– Darrow – szólal meg újra Cassius, ahogy Ajával elindul felénk. – Nem menekülhetsz – mondja, miközben le nem venné rólam kiismerhetetlen tekintetét. – A pajzs fent van, az eget lezártuk. Nem jut át rajta egyetlen hajó sem, hogy kimenekítsen. Fogadd el a sorsodat – vet egy kurta pillantást a leszálló peremén a dobozból felfelé kavargó zöld füstre.

Közöttünk a szél vonít, széthordja a sziklákról felkavart havat.

– A boncolást? Mert szerinted ezt érdemlem?

– Terrorista vagy. Ezzel el is veszítetted a jogaidat.

– A jogaimat? – üvöltöm Victra és Holiday felett. – Az olyanokat, hogy megránthatom a feleségem bokáját a kötélen? Hogy végignézhetem apám halálát? – Köpni próbálok, de az ajkamhoz tapad a nyál. – És téged mi jogosít fel arra, hogy elvedd őket tőlem?

– Ez nem vita tárgya. Terrorista vagy, ezért bűnhődnöd kell.

– Akkor meg minek állsz egyáltalán szóba velem, te szarveretes hipokrita?

– Mert a becsület még most is, így is számít. A becsület hagy nyomot.

Az apja szavai. De éppolyan üresen csengenek a szájából, mint amilyen üresen az én fülemben visszhangoznak. Ez a háború mindenétől megfosztotta. Látom a pillantásán, hogy a lelke megtört. Hogy mennyire igyekszik méltó lenni az apjához, a fia lenni. Ha tehetné, legszívesebben visszarepülne időben a tábortűz mellé, amelyet még az Intézetben raktunk a fennsíkon. Visszatérne a dicsőséges napokhoz, amikor még olyan egyszerű volt az élet, amikor még igaznak tűntek a barátok. De a múltba révedés még nem mossa le egyikünk kezéről sem a vért.

Hallgatom a völgy mélyén nyögő szelet. A sarkam a peremhez ér, mögöttem már csak a levegő. A levegő és a hegyoldal változatos felszíne meg a város kétszáz méterre lenn, a völgy mélyében.

– Le fog ugrani – mondja Aja halkan Cassiusnak. – Kell a teste.

– Darrow… ne – kiált Cassius, de a tekintete mást mond, az arra biztat, hogy ugorjak, hogy azt az utat válasszam, nehogy megadjam magam, hogy a Lunára vigyenek, és lehámozzanak rólam sorjában minden réteget. Ez a nemes út. Ismét rám terítené a köpenyét.

Gyűlölöm ezért.

– Azt hiszed, becsületes vagy? – sziszegem. – Azt gondolod, jó vagy? Ki maradt neked, aki még szeret? Akit szerethetsz? Kiért harcolsz? – mondom, és a hangomba bekúszik a harag. – Magányos vagy, Cassius. De én nem. Akkor se voltam az, amikor az öcséddel kellett szembetalálkoznom az Átjáróban. Akkor sem, amikor megbújtam köztetek. Sem amikor a sötétben kuporogtam. És még most se vagyok az – markolom meg, ahogy csak bírom, Holiday ájult testét, miközben ujjaimat a vértje szíjaira kulcsolom. Szorítom Victra kezét. A sarkam csikorog a beton peremén. – Hallgasd csak a szelet, Cassius. Hallgasd a szarveretes szelet.

A két Lovag oldalra biccenti a fejét. De még most sem értik azt a furcsa mormogást, amely a völgy mélyéből száll fel, mert Aranyak fia és lánya honnan is ismerné a sziklát tépő karomFúró hangját? Honnan is tudhatnák, hogy az enyéim nem az égből jönnek értem, hanem a bolygó mélyéből?

– Viszlát, Cassius – mondom. – És számíts rám.

Azzal ellököm magam a peremről, és magammal rántom Victrát és Holidayt a ritka levegőbe.

71

Dongók

A hófedte város közepén megolvadt szem felé zuhanunk. Ott, a gyárak és meghúzódó kis házak között a föld felfelé hullámzik. Csövek tekeregnek nyögve a szabadba, gőz sziszeg fel a felszakított aszfalt testéből. Gázrobbanások gombája pöffen felfelé, a hullámzó, hintázó utcák mentén itt is, ott is tüzeket lobbant, mintha maga Mars nyújtózna hat emelet magasságba, hogy megszüljön egy ősi szörnyeteget. És akkor, amikor már se a város, se a föld nem nyúlik tovább, egy karomFúró tör fel a téli levegőbe – gigászi fémkar olvadt ujjakkal –, gőzpárát köp pillanatnyi látomás gyanánt, majd ismét visszahull a bolygó gyomrába, és magával ránt a mélybe fél háztömbnyi felszínt.

Túl gyorsan zuhanunk.

Túl korán ugrottam el.

Rohan felénk a föld.

És akkor a levegő hangrobbanással meghasad.

Még egyszer. És megint, míg végül egész kis kórus felelget egymásnak a karomFúró ásta lyuk sötétjéből, ahonnan egy kisebbfajta hadsereg tör felfelé. Kettő, húsz, ötven gravCsizmás alak üvölt felénk az alagútból. Balra is, jobbra is. Vérvörösre festett, áradó impulzusTűz. A hajam égnek áll, ózonszag csapja meg az orromat. A túlhevült lövedékek kéken hasítanak, ahogy utat tépnek maguknak a levegőmolekulák között. Vállakra erősített miniágyúk köpnek halált.

A feltörő Arész Fiak közül kiválik az apja csúcsos sisakját viselő, vörösre festett vértezetű férfi, és elkapja Victrát, pillanatokkal azelőtt, hogy egy felhőkarcoló tetejébe csapódna a teste. Sisakja megafonjából farkasvonítás tör fel. Arész az, személyesen. Legeslegjobb barátom nem feledkezett meg rólam. Eljött értem birodalombuktató, terrorista, hitehagyott légiósaival, a Vonítókkal. Tucatnyi acélba burkolt férfi és nő repül vele a szélben suhogó farkasprémben. A leghatalmasabb hófehér vértet viseli, mellkasán és karjain kék tenyérnyomok. Fekete köpenyének hátán vörös csík fut keresztbe. Egy pillanatra azt hiszem, maga Pax tért vissza értem a halálból, de ahogy zuhantunkban felfog engem és Holidayt, már látom a rovátkákat a kéznyomok kékjében. A Mars déli pólusának rovátkái ezek. Ragnar Volarus, a Valkűr tornyok hercege. Holidayt átpasszolja egy másik Vonítónak, engem pedig a hátára igazít, hogy a nyakába kapaszkodjam, ujjaimat belemélyesztem vértje szegecseibe. Aztán kanyart ír le a füstölgő völgyváros felett, hogy visszaforduljon az alagútba, és közben hátrakiált nekem: – Kapaszkodj erősen, kistesó!

És lebukik. Sevro tőlünk balra szorosan fogja Victrát, körülöttünk mindenütt Vonítók, gravCsizmák süvöltenek, ahogy beleszáguldunk a sötét járatba. Az ellenség üldözőbe vesz bennünket, iszonyatos hangok hallatszanak. A szél süvít. Sziklák robbannak, ahogy impulzusFegyverek tüze kaszálja a falat mindenütt. A fogaim vacognak Ragnar acélvállán. A gravCsizmája végsebességen bőg. A vértezetét díszítő villámok belém vájnak. A fara feletti akkumulátor belemélyed az ágyékomba, ahogy a koromsötétben csak egyre száguldunk lefelé. Egy acélcápa hátán hasítok le a dühödt tenger feneketlen mélyére. A fülem bedugul, pattog. A szél süvít, a homlokomnak kavics csapódik. Vér csorog az arcomon, marja a szememet. Csak a csizmák izzása és a fegyverek tüze ad némi fényt.

Jobb vállam bőre fájdalmasan ég. Üldözőink impulzusTüze centikre fütyül mellettem. A bőröm bugyog és füstöl, a karomon lángra is lobbantja a rabruhát. De a szél gyorsan eloltja a tűznyalábokat. A impulzusTűz azonban nem áll le, az előttünk repülő Arész Fi csizmáját találja el, és egyetlen fémtömbbé olvasztja a lábát. Röptében összerándul, a falnak csapódik, és teste összeroskad. A sisakja leszakad róla, és egyenesen felém száguld.

Szemhéjamon átlüktet a vörös fény. Füstöt érzek. Hússzagot. A torkom kapar. Megpörkölődött, ropogósra égett zsírszövet szagát érezni. A mellkasom fájdalmasan tüzel. Körülöttem mindenki az anyja után üvölt és vonít. És még valami zaj. Dongók döngése a fülemben. Valaki fölém hajol. A vörös fényben már látom is, ahogy felnyitom a szemem. Beleordít az arcomba, és maszkot szorít a számra. Nedves farkasbőr lóg le acélválláról, a nyakamat csiklandozza. Még több puha érintés. A világ megremeg, inogni kezd.

– Jobbra kormányozz! Jobbra kormányozz! – kiáltja valaki, mintha víz alól hallatszana.

Haldoklók vesznek körül. Égett, összetöpörödött páncélzatok, vértek. Kisebb termetű emberek hajolnak föléjük, akár a keselyűk, a kezükben izzás, azzal hámozzák le a páncélt, igyekeznek kiszabadítani azokat, akik bent égnek, haldokolnak. De a vért szorosan rájuk olvad. Kéz ér a kezemhez. Egy fiú hever mellettem. A szeme tágra nyílt, a vértje megfeketedett. Arcbőre bársonyos és hamvas a korom és a könnyek alatt. Szája már nem húzódik mosolyra. Egyre kurtábban, szaporábban kapkodja a levegőt. A nevem tátogja.

És meghal.

8

Otthon

Egyedül vagyok, távol a borzalmaktól, súlytalanul és tisztán állok a moha-és földszagú úton. A talpam alatt a föld, de nem érzem. Körülöttem a szélgyötörte lápok zöld gyepe. Az égen a távolban villámok cikáznak. A kézfejemről eltűnt a Szimbólum, és csak megyek előre a kőfal mentén, amely két oldalról szegélyezi az utam. Mikor indultam el? Valahol a távolban égő fa füstje tekereg. Megyek az úton, mert úgy érzem, nincs más választásom. A dombokon túlról egy hang üti meg a fülem:

Ó, sírbolt, ó, nászágy, kiürült ház,

Mely örökké figyeli nyomom, követi utam.

Népemhez, kik ott vannak már mind,

Perszephoné vette magához őket.

Utolsóként én is, sorsverte bolond,

Követem őket a mélybe, ha lejár az időm.

S ha odaérek vár majd rám apám,

S te drága szép anyám és öcsém, te is.

Mindhárman éreztétek a halálban hideg kezemet, Mostam testetek…

A nagybátyám hangja. Ez lenne a Völgy? Az utolsó út, amelyen végighaladok, mielőtt meghalok? Nem lehet. A Völgyben már nincs fájdalom, az én testem viszont sajog. A lábam hasogat. De akkor is hallom a hangját, von maga után a ködbe. A férfi hangja, akitől táncolni tanultam apám halála után, aki vigyázott rám, és aki Arészhoz küldött. Aki utána maga is meghalt egy tárnában, és már a Völgyet járja.

Azt gondoltam, Eo fogad majd. Vagy az apám. Nem Narol.

– Olvass tovább – suttogja egy másik hang. – Dr. Virany azt mondta, hall bennünket. Csak vissza kell találnia hozzánk.

Hiába megyek az úton, egy ágyat érzek magam alatt. A levegő hűvös, metsző. Az ágynemű puha és tiszta. Az izmok rángatóznak a lábamban. Mintha apró méhek szurkálnának. És minden egyes szúrással távolodik az álomvilág, és visszasiklom a testembe.

– De ha olvasni akarunk neki, legalább valami rendes Vörös legyen az a könyv. Ne ez a Lila zöldség.

– Táncos szerint ez az egyik kedvence.

Kinyitom a szememet. Ágyban fekszem. Fehér lepedők között, a karomba infúzió csatlakozik. A takaró alatt érzem a lábaimra tapasztott hangyányi csomókat, amelyek elektromos árammal bombázzák sorvadt izmaimat. Egy barlangban vagyunk. Mindenütt orvosi felszerelések, gépek, és ott áll egy terrárium is.

Tényleg Narol bácsikámat hallottam álmomban. De nem a Völgyből. Nem halt meg. Ott ül az ágyam mellett teljes életnagyságban, és Mickey egyik régi könyvébe bandzsít. Még egy Vöröshöz képest is agg és aszott. Göcsörtös, érdes kezeivel igyekszik finoman forgatni a sárgult lapokat. Megkopaszodott, és az alkarja meg a tarkója napégette. Mintha valami régi, repedezett, cserzett bőrből tákolták volna össze, olyan. Negyvenegy éves lehet most. Öregebbnek látszik. És vadabbnak. Veszély lengi körül, amelyet az övén függő elektromágneses pisztoly látványa csak erősít. Fekete katonai zubbonyára a fejre állított Társadalom Szimbóluma fölé – Arany talapzat és Vörös piramidon – parittyaPengét varrtak.

Megjárta a háborút.

Mellette anyám ül. Hajlott hátú, törékeny asszony. Az agyvérzés tehet róla. Hányszor láttam magam előtt, ahogy a Sakál, kezében fogókkal fölé tornyosul… És közben végig biztonságban volt. Görcsösen merev ujjaival szakadt zoknikat foltoz, lyukakat stoppol. Már nem olyan ügyes, mint régen, a kor és a betegség erejét szegte. De a lelke nem az a megtört váz, mint a teste. Belül délceg, akár egy Arany, szívós, mint egy Obszidián.

Ahogy ott ül az ágyam mellett és némán tesz-vesz, csak még erősebb vágy ébred bennem, hogy megóvjam minden veszélytől. Meg akarom gyógyítani. Megadni neki mindent, amiben soha nem lehetett része. Annyira szeretem, hogy fogalmam sincs, mit mondhatnék. Hogy mutathatnám ki, mennyire szeretem.

– Anya… – suttogom.

Felnéznek. Narol ledermed a székben, anyám megfogja a kezét, és lassan felemelkedik ültéből. Lassan, óvatosan lépeget.

– Szervusz, gyermek.

Fölöttem áll, szeméből lenyűgöző szeretet árad. A kezem nagyobb, mint a feje, de azért csak finoman megérintem az arcát, mintha meg akarnék bizonyosodni róla, hogy itt van, hogy valóságos. Ujjam végigcirógatja a szarkalábakat a szeménél, a halántékára hulló ősz hajszálakat. Kisfiúként apámat szerettem jobban. Anyám néha megpofozott. Gyakran sírdogált magában, és közben úgy tett, mintha minden rendben volna. Most viszont nincs más vágyam, mint hogy a dudorászását hallgassam, ahogy a konyhában szorgoskodik. Csak azokat a gyerekkori, békességes estéket sírom vissza.

Visszaforgatnám az időt.

– Úgy sajnálom… – hallom a saját hangomat. – Annyira nagyon sajnálom…

Megcsókolja a homlokomat, feje az enyémhez simul, lágyan ringatózunk. Rozsda-, izzadság-és olajszaga van. Otthonszag. Azt mondja, hogy a fia vagyok. Hogy nincs miért bocsánatot kérnem. Hogy biztonságban vagyok. Hogy szeretnek. Hogy itt van az egész család. Kieran, Leanna meg a gyerekek is mind. Már alig várják, hogy találkozzunk. Megállíthatatlanul zokogok, kiadok minden fájdalmat, amelyet a magányban magamba kellett fojtanom. Könnyeim ékesebben beszélnek, mint bármilyen szó, amelyre nyelvem találhatna. Végképp kimerülök, ő megint a homlokomat csókolja, és felegyenesedik. Narol lép mellé, kezét a karomra teszi.

– Narol…

– Szevasz, kis gazember – mondja nyersen. – Apád fia maradtál, mi?

– Azt hittem, meghaltál.

– Nem a’! Megrágott valamicskét az a halál, de aztán kiokádta a szaros seggemet. Mer’ hogy volna még itt ölnivaló ebben a világban, no meg az elvadult véremet is meg kék menteni – vigyorog le rám. A száján a régi seb mellett éktelenkedik két újabb is.

– Alig vártuk már, hogy magadhoz térj – folytatja anyám. – Már két napja meghoztak a hajóval.

Még mindig érzem az orromban az égett hús füstjét, ami a torkomat marta.

– Hol vagyunk?

– Tinosban. Arész városában.

– Tinos… – súgom, majd hirtelen felülök. – Sevro… és Ragnar…

– Életben vannak – tol vissza morogva Narol az ágyra. – Nehogy kiszaggasd a csöveket meg a húsTapaszokat. Dr. Virany órákig foltozott az után a véres mentés után. Az EMP hatósugarának fel kellett volna tartóztatnia a csontlovasokat. Elvileg. Gyakorlatilag meg darabokra téptek bennünket az alagútban. Csakis Ragnarnak köszönheted, hogy élsz.

– Ott voltál te is?

– Mégis, ki vezette volna a fúrógárdát, aki meglékelte Attikát? Lykosi vér kellett oda, Lambda meg Omikron.

– És Victrával mi lett?

– Nyugalom, fiam – csitít, és a tenyerét a mellkasomra nyomja, nehogy felpattanjak megint. – A doki vigyáz rá. A Szürkére is. Mindketten élnek, épp foldozzák őket.

– Ellenőrizz, Narol. Mondd meg a dokiknak, hogy ellenőrizzenek, keressenek sugárzásmérőket, implantátumokat. Lehet, hogy szántszándékkal hagytak futni, hogy megtalálják Tinost… beszélnem kell Sevróval.

– Jól van má’! Csak lassan a testtel! – dörren rám élesen a nagybátyám. – Már ellenőriztünk. Volt benned két implantátum, az EMP kisütötte mindkettőt. Nem követtek. Arész pedig nincs itt. Még kint van a Vonítókkal, épp csak a sebesülteket hozták be, és már mentek is vissza.

Vagy tucatnyian voltak farkasbőrben. Vagyis toborzott új tagokat. Bogáncs elárult bennünket, de Vixus említést tett Kavicsról meg Bohócról. Vajon Fanyarpofa is itt van?

– Arész mindig úton van – jegyzi meg anyám.

– Van dolga bőséggel. És belőle csak egy van – vágja rá Narol védekezőn. – Keresik a túlélőket. De hamarosan hazatérnek. Reggelre itt lesznek, ha kitart a szerencse.

Anyám éles pillantással fojtja belé a szót.

Elernyed a testem, kimerültem a sok beszédtől. A puszta látásuktól. Már a szavakat is nehezen formálom. Pedig mennyi mondandóm lenne! Mennyi meghatározhatatlan érzelem cikázik bennem. És én meg csak fekszem, kifulladva, szaporán szedem a levegőt. Anyám szeretete megtölti a szobát, de mögötte még most is érzem a sötétséget. Rajta ül a családon, amelyről azt hittem már, hogy vége, elveszítettem, most meg reszkethetek érte, hogy hogyan óvjam meg a veszélyektől. Túlságosan is hatalmasak az ellenségeim. Túlságosan sokan vannak. És én túl gyenge vagyok. Megrázom a fejemet, ujjammal a kézfejemet masszírozom.

– Azt hittem, soha nem látlak viszont benneteket.

– És mégis itt vagy – jelenti ki anyám. Valahogy sikerül távolságtartóan mondania, hűvösen. Mennyire jellemző anyámra, hogy a két könnyes szemű, elfúló szavú férfi között ő ül száraz arccal, higgadtan. Soha nem értettem, hogy élhettem túl az Intézetet. Rohadtul nem az apám miatt. Ő kedves ember volt. Anyámtól örököltem a belső tartásomat. Ő bennem az acél. És most úgy markolom meg a kezét, mintha egy ilyen egyszerű gesztussal mindent ki lehetne fejezni.

Halkan kopogtatnak az ajtón. Táncos dugja be a fejét. Pokolian jóképű még mindig, az egyetlen Vörös, akinek az öregség is jól áll, aki még így is szívdöglesztő. Hallom, ahogy sántikál a hasznavehetetlen fél lábán. Húzza maga után. Anyám és a bácsikám tisztelettel biccent felé. Narol készségesen átadja neki a helyét az ágyam mellett, de anyám nem mozdul.

– Úgy fest, ennek a Pokolfúrónak még nem harangoztak – szorítja meg Táncos a kezemet. – De alaposan ránk hoztad a frászt.

– Szarveretesen jó viszontlátni téged, Táncos.

– Ahogy téged is, fiam. Ahogy téged is.

– Köszönöm. Hogy vigyáztál rájuk – biccentek anyámék felé. – És hogy támogattad Sevrót…

– Erre való az ember családja. Hogy vagy?

– Fáj a mellkasom. Meg minden más is.

Könnyedén felnevet.

– Nem is csoda. Virany azt mondja, a Nakamurák kotyvaléka kis híján végzett veled. Volt egy infarktusod.

– De figyelj, Táncos, hogy jött rá a Sakál? Mivel szóltam el magam? Minden nap ezen gondolkodtam, apróra cincáltam mindent, hogy milyen baklövést követtem el, ami elárulhatott.

– Nem te tehetsz róla. Harmónia volt.

– Harmónia… – suttogom. – Az nem lehet. Gyűlöli az Aranyakat.

De miközben ezt mondom, már érzem, tudom, hogy nincs igazam. Mert parttalan a gyűlölete. És bizonyára bosszúra szomjazott, amikor megtudta, hogy nem robbantottam fel a bombát, amelyet azért adott, hogy a Lunán végezzek az Uralkodóval és az egybesereglett Aranyakkal.

– Úgy érzi, eladtuk a lázadást – magyarázza Táncos. – Hogy túl sok a megalkuvás. És elmondta a Sakálnak, hogy ki vagy.

– Már akkor tudta, amikor utoljára nála jártam. Amikor az ajándékot vittem…

– Hogy megjelentél, igazolta Harmónia vádjait – biccent fáradtan. – Ezért a Sakál hagyta, hogy megmentsük őt is a többiekkel együtt. Visszahoztuk őket a bázisra, de a gyilkos osztag érkezése előtt egy órával Harmónia lelépett.

– Fitchner miatta halt meg. Pedig ő mutatott távlatokat neki… Azt még megértem, hogy engem miért árult el, de hogy Arészt? Hogy tehette?!

– Rájött, hogy Arany. Ezért adta fel. Biztosan megadta a bázis koordinátáit is.

Pedig Arész volt a hőse, az istene. Miután a gyerekeit elveszítette a bányában, Arész adott új értelmet az életének, a harcának. És akkor rájött, hogy tulajdonképpen Arész maga az ellenség, ezért megölette. Lesújtó, hogy ezért kellett meghalnia.

Táncos némán méreget. Világos, hogy nem erre számított. Anya és Narol óvatosan fürkészi őt is, engem is. Hasonló következtetésekre jutnak.

– Tudom, hogy nem vagyok már az, aki régen – mondom lassan.

– Nem, fiam, megjártad a poklot. De nem erről van szó.

– Hanem?

– Biztos benne? – pillant anyámra.

– Tudnia kell. Mondja meg neki – feleli anyám, és Narol is bólint.

Táncos még mindig habozik, keres magának egy széket, de Narol a gyorsabb, már oda is húz neki egyet az ágyamhoz. Táncos hálásan biccent, és ahogy leül, egyből fölém hajol, ujjaival kis piramist formáz.

– Túl sokáig voltál olyanok közt, akik mindenfélét elhallgattak előled. Ezért tiszta lappal akarom veled újrakezdeni, nincs többé titkolózás. Öt nappal ezelőttig azt hittük, meghaltál.

– Nem sokon múlott.

– Nem, nem így értem. Kilenc hónapja már nem is kutattunk utánad.

Anyám keze megszorítja az enyémet.

– Három hónappal azután, hogy elfogtak, az Aranyak a HK-n élőben közvetítették a kivégzésedet. Árulásért. Egy hozzád minden ízében hasonló fiút kivonszoltak az égeai Citadella lépcsőjére, és a fejére olvasták a bűneidet. Úgy tettek, mintha Arany lennél. Próbáltunk kiszabadítani, de csapda volt. Több ezer emberünk veszett oda – pillantása a számra, a hajamra siklik. – Ugyanilyen szeme, ugyanilyen sebhelyei, a megszólalásig hasonló szarveretes arca volt. És végig kellett néznünk, ahogy a Sakál levágja a fejedet, és lerombolja a Mars-mezőn az obeliszkedet.

Csak bámulok rájuk, nem egészen értem.

– Meggyászoltunk, gyermek – mondja anyám vékonyka hangon. – A teljes klán. A város. Én magam vezettem a Lassuló Siratót, Tinos felett, az alagutak mélyén temettük el a bakancsodat.

Narol összefonja két karját, próbálja távol tartani az emléket.

– Pont olyan volt, mint te. Ahogy ment. Az arca. Azt hittem, megint végignézem a halálodat.

– Valószínűleg húsMaszk volt, vagy faragtak valakit, esetleg digitális effektekkel érték el – magyarázza Táncos. – De már mindegy is. A Sakál Aureáltként végzett ki. Nem Vörösként. Ostobaság lett volna a részükről, ha felfedik, ki vagy. Mert azzal a mi malmunkra hajtják a vizet. Inkább egy maradtál a sok Arany közt, akit megöltek, mert király akart lenni. Te voltál az újabb figyelmeztetés.

A Sakál a szavát adta, hogy megbánják még ezt az enyémek. Most látom csak, mennyire megtartotta, amit ígért. Anyám arca eltorzul, az eddig visszatartott fájdalom és keserűség ott csillog a szemében. Kiül az arcára a bűntudat.

– Lemondtam rólad – mondja elfúló hangon. – Lemondtam.

– Nem tehetsz róla. Nem tudhattátok.

– Sevro tudta.

– Ő soha nem adta fel, egyre csak kutatott utánad – mondja Táncos. – Őrültnek tartottam. Váltig állította, hogy nem haltál meg. Hogy érzi. Hogy tudná, ha igen. Még arra is megkértem, hogy adja át a sisakot másnak. Mert annyira eltántoríthatatlanul kutatott utánad.

– És meg is talált a gazember! – szakad ki Narolból.

– Úgy ám. Megtalált. Én tévedtem. Hinnem kellett volna benned. És benne. Benne is hinnem kellett volna.

– De hogy találtatok meg végül?

– Theodora vezetett egy hadműveletet.

– Itt van ő is?

– Hírszerzőként dolgozik nekünk. Annak a nőnek aztán vannak kapcsolatai. Az egyik informátora egy Gyöngybárban meghallotta, hogy két Olümposzi Lovag egy csomagot visz a Lunára az Uralkodónak. Sevrónak meggyőződése volt, hogy te vagy az a csomag, és a forrásaink javát erre a támadásra tartalékolta, felégette két mélységi tárnánkat is…

Miközben Táncos beszél, én anyámat nézem, ahogy az egyik hunyorgó villanykörtét bámulja a mennyezeten. Milyen érzés lehet ez neki? Anyaként látni, hogy a gyerekét mások megtörték? Látni a sebekkel a bőrébe vésett, hosszú hallgatásokkal ki nem mondott, távolba vesző pillantásokba rejtett fájdalmat? Hány anya imádkozik, hogy a lánya és a fia hazatérjen a háborúból, és amikor viszontlátja őket, csak akkor jön rá, hogy a testük ugyan megjött, de a háború beléjük mart, és valamit elsorvasztott bennük, hogy a világ megmérgezte őket, és már soha nem lesznek a régiek.

Anyám kilenc hónapon át gyászolt engem. És most fojtogatja a bűntudat, hogy lemondott rólam, és a kétség, hogy a háború ismét magába fog szippantani. Mert tudja, hogy nem tehet ez ellen semmit. Az elmúlt években oly sok emberen átgázoltam, hogy megszerezzem, amiről azt hittem, hogy akarom. Ha ez itt az utolsó esélyem az életben, akkor most végre helyesen akarok cselekedni. Muszáj.

– …és most már nem az anyagiak jelentik az igazi gondot, hanem a csapatok. Harcosokra van mindennél nagyobb szükség.

– Elég lesz, Táncos.

– Elég? – ráncolja zavartan a homlokát, Narolra sandít. – Mi a baj?

– Nincs baj. De ezt majd reggel beszéljük meg.

– Reggel? A világ a nyomdokaidat követi, Darrow. A többi Vörös egység elszakadt tőlünk. A Fiak már egy évig se bírják, mielőbb át kell látnod a helyzetet, vissza kell térned.

– Élek, Táncos – nyugtatom meg. Ezernyi kérdés rajzik a fejemben, mindet fel kellene tennem, a háborúról, a barátaimról, hogy mi történt velem, Musztángról. De azok a válaszok még várhatnak. – Tisztában vagy vele, mekkora mázlim volt? Hogy mégis viszontláthatlak még ebben az életben? Hat éve nem láttam a testvéreimet. Holnap meghallgatom a beszámolódat, holnap visszakaphat a háború. De ma a családomé vagyok.

Már a folyosóról hallom a gyerekeket, és egyszeriben mintha valaki más álmába csöppennék. Nem illek én a gyerekek világába. De a kérdésben nekem nem osztott anyám lapot, azon kapom magam, hogy kerekes széken begurít egy zsúfolt hálóterembe, ahol mindenfelé vaságyak, tele gyerekekkel, samponillattal és ricsajjal. Öt kisgyerek, a véreim mind, a hajuk még nedves a mosakodástól. Aprócska szandálok hevernek a padlón szerteszét, ők öten pedig az egyik ágyra telepedtek. A két kilencéves összefog a két hatévessel szemben, egy egészen csöpp kislány meg az egyik nagyfiú combját fejeli le sorozatosan. Egyelőre nem vették észre az erőfeszítéseit. A szobában van egy hatodik gyerek is. Emlékszem rá a Lykoson tett látogatásomról, amikor anyámmal beszéltem. A kislányra, aki nem tudott elaludni. Kieran kislányára. Ő egy távolabbi ágyról tartja szemmel a többieket egy fényes, nagy könyv lapjai fölött gubbasztva. Ő vesz észre elsőként.

– Apu – kiáltja elkerekedett szemmel –, apu…

Kieran felugrik a kockajáték mellől, amikor megpillant, Leanna megfontoltabban követi.

– Darrow – rohan a székemhez. Ő is szakállas, huszonéves. Már nem görbíti a vállát, és a szeméből ragyog a jóság és kedvesség, ami miatt régebben kissé ostobának tartottam, de most már a bátorságot látom benne. Észbe kap, odainti a gyerekeket. – Reagan, Iro, srácok, gyertek, bemutatom a kistestvéremet. Ő itt a bácsikátok.

A gyerekek esetlenül sorakoznak fel mellette. A szoba végéből kisbaba nevetése hallatszik, és a fiatal anyuka most kecmereg elő mellőle az ágyból, mert szoptatta éppen.

– Eo? – suttogom.

Jelenés a múltból. Törékeny, szív alakú az arca. A haja dús lobonc. Az a fajta, ami esős-párás napokon borzasra összeugrik, mint ahogyan Eónak is. De ő nem Eo. A szemei apróbbak, az orra akár egy manóé. Törékenyebb, nem olyan szenvedélyes. És igazi asszony, nem az a lány, akit én vettem feleségül. Húszéves lehet, ha jól számolom.

Furcsán bámulnak rám.

Azon tűnődnek, hogy talán megbolondultam.

Mindenki, csak Eo húga, Dio nem, akinek mosolyra nyílik az ajka.

– Ne haragudj, Dio – hadarom. – Annyira… hasonlítasz rá.

Nem hagyja, hogy kínosan érezzem magam, belém fojtja a magyarázkodást: hogy ennél kedvesebbet nem is mondhattam volna.

– No és ő kicsoda? – kérdem a babáról a karjában. A kislány haja egészen bizarr, rozsdavörös, és a feje tetején varkocsba fogva úgy meredezik, akár egy antenna. Sötétvörös szemeivel izgatottan vizsgálgat engem.

– Ez az apróság? – kérdi Dio, ahogy közelebb jön. – Hát őt már azóta szeretném megmutatni neked, amióta Deanna elárulta, hogy mégis életben vagy – pillant szerelmesen a testvéremre, és belém nyilall a féltékenység. – Ő a mi elsőszülöttünk. Megfogod?

– Hogy én? Nem, azt nem lehet…

A kislány dundi kis keze már nyúl felém, és Dio az ölembe teszi, mielőtt még tovább ellenkezhetnék. Belekapaszkodik a pulóverembe, gügyögve fészkelődik, míg kényelmesen el nem helyezkedik. Tapsikál és kacag. Fogalma sincs róla, mi vagyok. Hogy miért olyan hegesek a kezeim. Csak örül a nagy lapáttenyeremnek és az Arany Szimbólumot nézegeti. Elkapja a hüvelykujjamat, próbálja a fogatlan ínyével csócsálni.

Az ő világában ismeretlenek az enyém borzalmai. Ez a kisded csak a szeretetet látja. A bőre sápadt és puha, ellentétben az enyémmel. Ő habos fellegekből van, én kőből. A szeme hatalmas és fényes, mint az anyjáé. Viselkedése és keskeny ajka az apjáé. Egy másik életben lehetne akár a mi kislányunk is Eóval. A feleségem nagyot nevetne, ha tudná, hogy végül nem mi ketten öregedünk meg együtt, hanem az ő húga és az én bátyám. Mi vihar voltunk, amely hamar elül. Dio és Kieran talán kitartanak.

Még jóval azután is, hogy a fények kialudtak, hogy ne terheljék a generátorokat, a szoba végében, az asztalnál üldögélünk a bácsikámmal meg Kierannel. Kieran arról mesél, hogy tanul a Narancsoktól sárkánySzárnyakat és űrhajókat javítani. Dio már lefeküdt, de a kicsit itt hagyta az ölemben. Békésen alszik, közben izeg-mozog, ahogy álmodik.

– Igazán nem olyan pocsék itt, nem azt mondom – folytatja Kieran. – Jobb, mint odalenn a tárnákban. Van étel. Vizes zuhany. Nem az az ocsmány csapató. Azt beszélik, egy tó van felettünk. Szarveretesen döbbenetesek ezek a zuhanyok, a srácok odavannak érte – pillant a félhomályban a gyerekek felé. Kettesével alszanak egy-egy ágyban, nyugalmasan. – Csak az baj, hogy nem tudom, velük mi lesz. Bányászok lesznek vajon? A hálódában dolgoznak majd ők is, mint az anyjuk? Mindig úgy hittem, ez a sors, ez az élet. Hogy átadhatok nekik valamit, egy mesterséget, valamiféle küldetést. Érted? – Biccentek. – Mondjuk a fiaimat Pokolfúrónak szántam, mint te is voltál. Mint apu. De… – elakad, megvonja a vállát.

– Ez most már nem jelent semmit, hogy felnyílt a szemed – biztatja Narol. – Ha az ember tudja, hogy mások semmibe veszik, kiüresedik az élete.

– Úgy ám – bólogat Kieran. – Pusztuljunk el harmincévesen, csak hogy azok fenn száz évig is élhessenek. Ez szarveretesen nem jó így. Én csak azt szeretném, ha a gyerekeimnek ennél több jutna, testvér – mered rám erélyesen, és az jut az eszembe, ahogy az anyám azt kérdezte, hogy a forradalom után hogy lesz majd. Milyen világ jön majd el? Musztáng is ezt kérdezte. Eónak ez soha nem jutott az eszébe. – Ennél több jár nekik. És Arészt mindennél jobban szeretem, az életemet köszönhetem neki. A gyerekeim életét. De… – elhallgat, csak a fejét ingatja, mint aki szívesen mondana még többet is, de Narol súlyos pillantása belé fojtja a szót.

– Folytasd – biztatom.

– Nem tudom, tudja-e, hogy utána mi lesz. Ezért örülök, hogy megint itt vagy, öcsém. Mert tudom, hogy neked van terved. Tudom, hogy te megmenthetsz bennünket.

Mennyi hit és bizalom árad a szavaiból, a hangjából!

– Persze hogy van tervem – felelem, mert tudom, hogy ezt akarja hallani. De ahogy a bátyám megkönnyebbülten tölti újra a poharát, a nagybátyám tekintete összeakad az enyémmel, és tudom, hogy átlát a hazugságon, tudom, hogy mindketten érezzük a ránk nehezedő sötétség terhét.

9

Arész városa

Kora reggel van, a kávémat kortyolgatom és a zabpelyhet eszegetem, amelyet anyám hozott az ellátóból. Még nem állok készen a közös étkezdére, a tömegre. Kieran és Leanna már elmentek dolgozni, így csak anyámmal és Dióval maradunk, míg a gyerekek öltözködnek. Hamarosan indulnak az iskolába. Jó jel. Ha egy nép már nem taníttatja a gyerekeket, abból lehet tudni, hogy feladta. Elfogy a kávém, anyám tölt még.

– Elhoztál egy egész kannával?

– A vezető ragaszkodott hozzá, kettőt akart volna rám tukmálni.

– Majdnem olyan, mintha igazi lenne – iszogatom.

– Mert az is – bólogat Dio. – Van ez a kalóz, aki ellát bennünket mindenféle rabolt holmival. A kávé a Földről van, azt hiszem. Jamakai, azt mondják.

Nem javítom ki.

– Hohó! – hallatszik éles kiáltás a folyosóról, mire anyám összerándul. – Arató! Arató! Bújj elő, gyere játszaniii!

Csörömpölés és bakancsok dübögése hallatszik.

– Emlékszel, Deanna azt kérte, hogy kopogjunk? – mondja most egy mennydörgő hang.

– Milyen egy idegesítő alak vagy te. Na, jó, legyen – és óvatos kopogás zörög az ajtón. – Halihó! Sevro bácsi és a Mérsékelten Barátságos Óriás megérkezett!

Anyám int az egyik izgatott unokahúgomnak:

– Legyél olyan drága, Ella!

Ella az ajtóhoz viharzik, és beengedi Sevrót. Ahogy beront, egyből felkapja a kislányt, aki boldogan visong. Fekete aláöltözékében van, amilyet a katonák az impulzusVért alá húznak. A hónalján fehéren üt ki a sós izzadságnyom. A szeme táncra perdül, ahogy meglát, Ellát az egyik ágyra hajítja, és már rohan is felém kitárt karokkal. Furcsa nevetés szakad fel a torkából, balta arca torz vigyorba húzódik. A haja mocskos, izzadt taraj.

– Óvatosan, Sevro! – figyelmezteti anyám.

– Aratócskám! – csapódik be a barátom, a székem oldalra billen, a fogaim összecsattannak, és szinte felemel ültömben. Régebben nem volt ilyen erős. Dohány-, üzemanyag-meg izzadságszaga van. Egyszerre sír és nevet a mellemhez tapadva, mint valami izgatott kiskutya. – Tudtam, hogy élsz. Szarveretesen biztos voltam benne. A kis Pixi köcsögök engem nem vezetnek meg. Te szarveretes gazember – mér végig széles vigyorral.

– Vigyázz a szádra! – szól rá anyám.

– Meg a bordáimra – nyögök.

– Jaj, a szarba is, bocs, testvér – enged vissza a székre. Letérdel elém, hogy belenézhessen a szemembe. – Egyszer már elmondtam, most elmondom másodszor. Két istenverte dolog van a világon, amit képtelenség elpusztítani. Az egyik a gomba a pöcsömön, a másik a szarveretes Mars Aratója! Hehe!

– Sevro!

– Bocs, Deanna, bocs!

Elhúzódom tőle.

– Förtelmesen büdös vagy, Sevro.

– Öt napja nem mosdottam – vakarja meg a tökét. – Itt fortyog a fincsi Sevro-leves, öcskös – röhög, majd csípőre vágja a kezét. – Hát tudod, egészen… pocsékul festesz.

Egy férfi lép be a szobába, és mindenre árnyék borul, mert kitakarja az ajtó melletti lámpát. A gyerekek örvendezve sereglenek Ragnar köré, aki így szinte lépni se tud.

– Szevasz, Arató – harsogja túl a kiáltozást.

Rámosolygok. Az arca kifejezéstelen, mint mindig. Csupa tetoválás a sápadt bőre, amelyet jeges otthonában kicserzett a szél. Akár egy orrszarvúé. Fehér szakálla négy fonatba fonva, a feje, egy hosszú, fehér farkat nem számítva, amelybe vörös szalagot fontak, le van borotválva. A gyerekek nyaggatják, hogy hozott-e ajándékot.

– Sevro – hajolok közelebb hozzá –, ez a szem…

– Tetszik? – mutatja a hegyes, ferde arcába ágyazott szemeit, amelyek már nem abban a koszosarany árnyalatban fénylenek, hanem vörösek, mint a Mars földje. Felhúzza még a szemhéját is, hogy alaposabban megnézhessem. Nem kontaklencsék, és már a jobb se bionikus.

– Azt a szarveretes mindenedet. Átfaragtattad magad?

– Méghozzá a szakma legprofibbjával. Bejön?

– Szarveretesen fantasztikusak. Passzol hozzád, mintha mindig is ilyen lett volna.

Összecsapja a két kezét:

– Hogy örülök, hogy ezt mondod. Mert éppenséggel a tieid.

– Mi van? – sápadok le.

– A tieid.

– Mijeim?

– A szemeid.

– Az én szemeim…

– Fejre ejtett a nagy mentőhadjáratban a Barátságos Óriásod? Mickey egy kriobokszban tartotta a yorktoni kecójában – durva egy hely amúgy –, és amikor kipakoltuk a készleteket, ezt is elhoztuk ide Tinosra. Gondoltam, te úgyse veszed már hasznát, szóval… – ránt egyet kissé kínban a vállán – szóval megkértem, hogy rakja be nekem, vágod? Hogy ha meghalsz, is láss. Ez még jobban összehoz bennünket. Szuvenír tőled. Annyira azért nem bizarr, ugye?

– Én mondtam neki, hogy bizarr – mennydörgi Ragnar. Éppen egy kislány kapaszkodik fel a lába szárán.

– Szeretnéd visszakapni? – kérdi hirtelen aggodalmasan Sevro. – Mert visszaadom szívesen…

– Nem, dehogy. Csak elfelejtettem, mennyire hibbant vagy.

– Ja! – nevet megkönnyebbülten, és megcsapkodja a vállamat. – Helyes. Azt hittem, már komoly. Szóval akkor megtarthatom a szemeidet?

– Legyen a szemem a becsületes megtalálóé – vonok vállat.

– Lykosi Deanna, kölcsönkérhetjük a fiadat a Mars ügyeinek megbeszélésére? – fordul Ragnar az anyámhoz. – Rengeteg a dolga. Sok mindenről kell értesülnie.

– Csak ha egy darabban hozzátok vissza. És vigyetek magatokkal kávét is. Ezeket a zoknikat meg a mosodába – nyom anyám egy nagy kupac koszos zoknit Ragnar karjába.

– Ahogy óhajtod.

– Hát az ajándékok? – kérdi az egyik unokaöcsém. – Nem hoztál semmit?

– Én hoztam valamit – szólal meg Sevro.

– Ne, Sevro! – kiabál kórusban az anyám és Dio.

– Mi van? – húz elő egy kis zacskót a barátom. – Ez most csak egy kis cukorka.

– …na és akkor Ragnar rálépett Kavicsra, mire hátrafelé kizuhan a járgányból – meséli Sevro. – Mint valami pöcsfej – majszolja közben két pofára a csokit a fejem felett. A kőfolyosón tol előre lendületesen a székemben, sprintel, mint az őrült, majd felpattan a szék hátuljára, mintha rollerezne. Aztán nekirohanunk a falnak. Összerándulok fájdalmamban. – Szóval Ragnar egyenesen a tengerbe pottyan, ami ezerrel hánykolódik éppen. Akkora hullámok csapkodnak, akár a hegy. Úgyhogy utánaugrok, mer’ gondoltam, nem árt a segítség, pont, hogy az a bazi nagy izé, hogy a pokolba hívják, na, valami Faragott Szörnyecske…

– Démon – korrigálja a háta mögül Ragnar. Észre se vettem, hogy mögöttünk van. – Tengeri démon volt, a Hel harmadik szintjéről.

– Na, az – veszünk be egy kanyart Sevróval, de olyan élesen, hogy a térdem viszi a falat, és a nyelvem harapom össze a kíntól. Egy seregnyi Arész-pilótát ugratunk szét, hosszasan bámulnak utánam, ahogy távolodunk. – És ez a tengeri micsoda… démon – pillant hátra Ragnarra – nyilván fincsi falatnak gondolja Ragnart, mert amint bepottyant, már be is nyelte, hamm. Na és ahogy látom, hát szétröhögöm magam Fanyarpofával, mert az egész szarveretesen vicces, és hát Fanyarpofával tudod mekkorákat lehet röhögni, marhára vevő az ilyen poénokra. Csakhogy akkor a szörnyike lebukik, én meg vágtatok utána, és üldözöm, és közben az impulzusÖklömmel bombázom a tengeri – megint Ragnarra pislant – démont, az meg lemerül a rohadt Termál-tenger mélyére. Egyre növekszik a nyomás. Az öltönyöm vinnyog. És már arra gondolok, hogy na, nekem kapáltak, amikor Ragnar kivágja magát a pikkelyes rohadékból – fejtegeti, és közelebb hajol. – De nem találod ki, hol bújt elő. Gyerünk, tippeld meg. Gyerünk!

– Mondd csak, Sevro, a tengeri démon segglyukán bújt ki? – kérdezem.

– Ott bizony, de ott ám! – visít Sevro a röhögéstől. – Egyenesen a nagy büdös seggén. Úgy lőtt ki belőle, mint egy darab szar…

A kerekes székem megáll. Sevro elhallgat, puffanás követi, majd földön csúszást hallani. Aztán a járgány megindul alattam újra, de ahogy hátranézek, már Ragnar tolja ártatlan pofával. Sevro meg sehol. A folyosón se. A homlokomat ráncolom, hogy hova lehetett, míg váratlanul elő nem bukkan egy oldalfolyosóról.

– Te! Idebagózz, te troll – ordítja. – Terrorista hadúr vagyok! Nem hajigálhatsz, vágod? Még a csokimat is elejtettem! – teszi hozzá, miközben a kőpadlót pásztázza. – Várjál már! Hol van? A fene egye meg, Ragnar! Hol van a mogyorós csokim? Tudod, hány embert kellett lemészárolnom érte? Hatot! Vágod? Hatot!

Ragnar állkapcsa némán mozog felettem, csak rág és rág, és azt hiszem, jól látom, hogy mosolyog.

– Fogat mostál, Ragnar? Ragyogó a fogsorod.

– Kösz – illegeti magát, már amennyire egy két és fél méteres óriástól telik mogyorós csokival a szájában. – A varázsló kivette a régieket. Mert fájtak nagyon. Ezek újak. Hát nem szépségesek?

– Mickey a varázsló?

– Úgy bizony. Mielőtt elment Tinosból, olvasni is megtanított – meséli Ragnar, és be is bizonyítja, mert mostantól minden egyes feliratot és figyelmeztetést hangosan felolvas. Tíz perc, mire a hangárba érünk. Sevro végig utánunk kullog, és folyamatosan a csokiját siratja. A hangár a Társadalom léptékéhez képest zsúfoltnak nevezhető, pedig közel harminc méter magas és legalább hatvan széles. Lézerfúrókkal vájták a sziklába, a padlózat fekete a gépektől és hajóktól. Több legyalázott hajó mellett három csillogó sárkánySzárny sorakozik. Két Narancs vezetésével több Vörös szereli épp őket, de ahogy elgurulok mellettük, tátott szájjal megbámulnak, még a munka is elakad. Idegennek érzem magam.

Az egyik ütött-kopott hajó felől szedett-vedett katonák érkeznek. Némelyiküknek még ott lóg a vértjén a farkasbőr, mások már kibújtak a felsőruhájukból, és aláöltözetben vannak, vagy meztelen a felsőtestük.

– Főnök! – kiált oda Kavics Bohóc karja alól. Duci mint mindig, rám vigyorog, és nógatja Bohócot, hogy szedjék már a lábukat. A lobonca izzadtan a fejéhez tapad. Szabályosan rátámaszkodik a nálánál alacsonyabb lányra. Ragyogó képpel járulnak elém, mintha mit se változtam volna. Kavics eltolja magától Bohócot, hogy megöleljen, aki a maga részéről nevetségesen mélyen meghajol előttem.

– Vonítók szolgálatra jelentkezünk, Primus – mondja. – Elnézést a felfordulásért.

– Folyós lett a szar – magyarázza Kavics, mielőtt még szóhoz jutnék.

– Rohadtul folyós. Valahogy megváltozál, Arató – vágja Bohóc csípőre a kezét. – Olyan… karcsú lettél. Levágattad a hajad? Ne, várj, kitalálom! A szakáll teszi… rohadtul karcsúsít.

– Kedves, hogy észrevetted – biccentek. – És az is, hogy maradtatok.

– Mármint azért, mert öt éven át a képünkbe hazudtál?

– Igen, hát ja.

– Nos… – kezdi Bohóc, és már épp ledorongolna, amikor Kavics megveregeti a vállát.

– Naná, hogy maradtunk, Arató – mondja cukin. – Ez a családunk…

– De persze volna néhány igényünk – folytatja az ujját ingatva Bohóc –, már ha igényt tartasz a szolgálatainkra. De… most lépünk. Félő, hogy repesz ment a seggembe. Szóval, távozz, kérlek. Gyere, Kavics, irány a sebész.

– Csaó, főnök! – integet Kavics. – Örülök, hogy élsz.

– Vacsora nyolckor, ne késsetek. A seggrepesz nem kifogás, Bohóc – kiáltja utánuk Sevro.

– Igen, uram!

– A tököknek a szemük se rebbent, amikor közöltem velük, hogy Vörhenyes vagy – fordul most felém Sevro vigyorogva. – Jöttek velem meg Rezsivel szó nélkül a családodért. De azért nekik piszkosul melós volt elmondani, hogy mi az ábra. Erre gyertek.

Ahogy elhaladunk a hajó mellett, amelyből Kavics meg Bohóc előmászott az előbb, bebámulok a gyomrába a rámpán túl. Két fiú szorgoskodik odabenn, egy slaggal mossák épp a padlót. A barnásvörös víz lefolyik a gépről a padlóra, de nem tűnik el a lefolyóban, hanem egy csatornán a hangár széle felé áramlik, és ott túlbukik a peremen.

– Egyes apák hajókat és nyaralókat hagynak a gyerekükre. A seggfasz Arész ezt a nyomorult és toplák rémületkupacot hagyta rám.

– A szarveretes mindenit… – szalad ki a számon, ahogy leesik, hogy mit is látok.

A hangáron túl függőcseppkövek erdeje meredezik. Csillog a föld alatti hajnalban. Nemcsak a síkos, szürkés felszínükre csepegő víz ragyog, hanem a hangár fényei is visszaverődnek róluk, és feltűnnek Arész gigászi erődjének pislogó érzékelői. A sokszoros dokkokban szállítóhajók lebegnek. – Ez egy cseppkőbarlang – nevetek álmélkodva.

De aztán lepillantok a peremen, és a lenti borzalom súlya ezerrel zuhan a vállamra. A függőcseppkövek alatt száz meg száz méterrel egy menekülttábor terül el. Valaha a Mars húsából kivájt föld alatti kőváros lehetett, olyan mély utcákkal az épületek erdejében, hogy inkább mini kanyonoknak látszanak. És az óriási barlangban kilométereken át, terjengősen elnyúlik, a távolban pedig a falaknál méhkaptárszerű épületek magasodnak. A homokkő falban meredek utcák kúsznak felfelé. Felette pedig egy új, fedetlen város – a menekülteké. Sáros bőrök, anyagok és lebegő szőr, mintha valami bizarr hústenger hullámozna. Az emberek a tetőkön alszanak. Kinn az utcán. A lépcsőkön, a falakon. Tákolt Szimbólumok mindenütt: Gamma, Omikron, Üpszilon. Mind a tizenkét klán, amelybe népemet osztják.

– Hányan vannak? – kérdezem elképedten.

– A szar se tudja. Alsó hangon is húsz bányából valók. És Lykos töredéke csak a nagyobb H-3-lelőhelyek közelében fekvő telepeknek.

– Négyszázhatvanötezren. A nyilvántartás szerint.

– Csak félmillióan? – súgom.

– Rohadtul többnek tűnik, nem?

– Mit keresnek itt? – kérdem.

– Be kellett fogadnunk őket. A szerencsétlen dudvák azokból a bányákból menekültek, amelyeket a Sakál kifüstölt. Ha csak felmerül, hogy Fiak lehetnek a környéken, máris megy az akhlüsz-9 a szellőzőrendszerbe. Láthatatlan népirtás.

Megborzongok.

– A Megsemmisítési Protokoll. A Minőségellenőri Testület intézkedése a fertőzött bányákkal kapcsolatban. Hogy tudod titokban tartani? Zavarókkal?

– Ja. És persze rendesen lenn vagyunk a föld alatt. Az öregem megbuherálta a Társadalom adatbázisában a topográfiai térképeket. Az Aranyak szemében ez a régió egy több mint háromszáz éve kimerített hélium-3-tárna, masszív alapkőzet. Ez átmenetileg jó is nekünk.

– És hogy eteted őket?

– Nem etetjük. Mármint rajta vagyunk, de Tinosban már vagy egy hónapja nem láttak egy patkányt se. Az emberek meg mint a szardíniák a dobozban. Elkezdtük áttelepíteni őket a függőcseppköves csarnokba, de járványok is felütötték már a fejüket. Orvos meg kevés. És azt nem kockáztathatom, hogy a Fiaim lebetegedjenek. Nélkülük fogatlanok vagyunk. Nélkülük csak kólikás tehén vagyunk a vágóhíd kapujában.

– És fellázadtak – szól közbe Ragnar.

– Fellázadtak?

– Ja, azt el is felejtettem. Le kellett felezni a fejadagot. Pedig már amúgy se volt nagy. De azok a hálátlan seggfejek ott lenn nem rosszul viselték.

– Sokan meghaltak, mielőtt alászálltam.

– Tinos Pajzsa – bólogat Sevro. – Népszerűbb nálam, az fix. Nem őt okolják a szaros fejadagok miatt. De én meg Táncosnál vagyok menőbb a durván jó sisakom miatt, ő ráadásul azokért a csip-csup szarságokért felel, amihez én nem értek. Az emberek olyan sötétek. Megszakadunk értük, ők meg azt gondolják, hogy valami tompa agyú aranyásó vagy.

– Mintha ezer évvel visszaestünk volna – jegyzem meg elkeseredetten.

– Nagyjából, a generátorokat nem számítva. A kőpadlat alatt vízfolyás hömpölyög, vagyis víz van, tisztálkodás, áram… alkalomadtán. És persze ott van a sok bűnös szarság is, lopások, rablások, gyilkosságok, erőszak. A Gamma seggeket külön kell tartanunk. A múlt héten is Omikronok felkötöttek egy Gamma kissrácot, a mellére az Arany Szimbólumot karcolták, a kézfejéből kivágták a Vöröset. Azt állították, hogy lojalista volt, Aranyoska. Tizennégy éves volt.

– Nem oltjuk le soha a fényeket, még éjjel sem.

Émelygek.

– Ja. Ha lekapcsolod, odalenn minden… túlvilági – pillant le Sevro kimerülten. A barátom ismeri a csatát, de ez egy teljesen másféle harc.

Lenézek, de nem találom a megfelelő szavakat. Úgy érzem magam, mint a rab, aki egész életén át vájta az alagutat a börtönfalba, és amikor végre kiér, kiderül, hogy csak egy másik cellában találja magát. Mindig vannak újabb cellák. Ezeknek az embereknek nem élet az élete. Ők csak a véget próbálják egyre kijjebb tolni, elhalasztani.

– Eo nem erről álmodott – mondom.

– Ja… hát nem – vonja meg a vállát Sevro. – Álmodni könnyű. Háborúzni sokkal nehezebb – rágcsálja elmélyülten a szája szélét. – Cassiust láttad?

– Egyszer. A legvégén. Miért?

– Ő nyírta ki az öregemet – fordul felém. A szeme szikrázik.

10

A háború

– Társadalmunk hadban áll… – mondja Táncos Arész Fiainak parancsnoki termében. A puszta sziklába vájt, kupolás csarnok sápadt, kékes fényekben fürdik: beizzították a központi holografikus kivetítő számítógépeket. Oldalt áll, a kivetített marsi Termál-tenger kék tükröződésében. Velünk van még Ragnar, több idősebb Arész Fi, akiket nem ismerek, és Theodora, aki lágy ajakcsókkal fogadott, ahogyan az a lunai felsőbbSzín körökben dívik. Még a fekete egyenruha is elegánsan áll rajta, határozottan tekintélyt parancsoló nőalak a teremben. Augustus őt se hívta meg a Diadalom utáni fogadásra a Kertbe, ahogy a Vonítókat sem. Nem voltak elég fontosak, hála az égnek. Sevro Kavicsot küldte érte a Citadellába, amikor minden taccsra ment. Azóta is Arésszal van, a hírszerzésben és propagandában dolgozik Táncos keze alá.

– Nem csak az Arany erőket támadó Lázadásról beszélek, és a Rendszer egészében munkálkodó többi sejtünk tevékenységéről. Az Aranyak is csatároznak egymással. Miután Arcosszal és Augustusszal és persze legerősebb támogatóikkal végeztek a Diadalod napján, Roque és a Sakál együttes csapással megszerezte a bolygó körüli pályán álló hajókat. Attól tartottak, hogy a Telemanusok Virginiával karöltve átveszik majd a kertben legyilkolt Aranyak hajóin az irányítást. Virginia így is tett. Nemcsak az apja hajóit vette át, hanem Arcoséit is, meg a három sógornőjének parancsnoksága alatt állókat is. Deimosznál zajlott a csata. És Roque flottája a túlerő dacára is megfutamította őket. Musztáng menekülni kényszerült.

– Vagyis életben van – mondom, mert tudom, hogy mind tartanak tőle, hogyan fogadom majd a híreket.

– Ja – bólogat Sevro. Ő is szemmel tart, mint a többiek. – Amennyire tudjuk, életben van – folytatja, és nem hagyja, hogy Ragnar félbeszakítsa. – Mutasd meg neki a Jupitert, Táncos.

Nem veszem le a szemem Ragnarról, miközben Táncos intésére a kivetítőn testet ölt a hatalmas gázóriás, a Jupiter márványos gömbje. Körötte hatvanhárom kisebb, aszteroidaszerű műhold meg a Jupiter négy nagyobb, saját holdja: az Európé, az Io, a Ganümédész és a Kallisztó.

– A Sakál és az Uralkodó tisztogató hadművelete döbbenetes léptékű volt, és nem korlátozódott a Kertben elkövetett harminc gyilkosságra. Naprendszer-szerte háromszáz embert öltek meg. Leginkább az Olümposzi Lovagok és a Prétorok végeztek velük. A Sakál tervezte meg és javasolta az Uralkodónak, hogy kiirtsa a Marsról való legfőbb ellenségeit, de persze a Lunán és a Társadalomban mindenütt tisztogatást tartottak. Egy hatalmas hibát azonban elkövettek. A Kertben megölték Revus au Raat és kilencéves unokáját.

– Io Főkormányzóját – bólintok. – Üzenet lett volna a HoldKirályoknak?

– Igen, de visszafelé sült el. A Diadal után egy héttel a Lunán túszként fogva tartott gyermekek, akikkel az Uralkodó a szüleiket, a HoldKirályokat belekényszerítette az együttműködésbe, megszöktek. Két napra rá Raa örökösei ellopták a teljes Classis Saturnust. Az egész Nyolcadik Flottát helyőrségestül, mindenestül a Kallisztó dokkjaiból. A ganümédészi Cordovanok segítségével. A Raak ezután kihirdették az Io meg a Jupiter valamennyi holdjának függetlenségét, szövetségre léptek Virginia au Augustusszal meg Arcos örököseivel, és hadüzenetet küldtek az Uralkodónak.

– Egy Második Holdlázadás. Hatvan évvel a Rhea felperzselése után – mondom, és lassan mosolyra húzódik az arcom, ahogy arra gondolok, hogy Musztáng egy egész bolygórendszer hadseregének élére állt. Még ha engem el is hagyott, és üresség tátong miatta a szívem táján, azért ez jó hír. Nem mi vagyunk az Uralkodó egyetlen ellensége. – A Szaturnusz és az Uránusz is csatlakozott? Mert a Neptunusz biztosan.

– Mind beszálltak.

– Mind. Hiszen akkor van remény…

– Ja, azt hihetnénk, ja – motyogja Sevro.

– A HoldKirályok is elkövettek egy nagy hibát – fejti ki Táncos. – Arra számítottak, hogy az Uralkodót leköti majd a Mars, és a Magban dúló aljaSzín lázadások felőrlik az erejét. Ezért azt feltételezték, hogy még vagy három évig nem fog tudni akkora flottát küldeni hatszázmillió kilométernyi messzeségbe, amely eltiporhatja a lázadásukat.

– De hulla nagyot tévedtek – morogja Sevro. – Az idiótái. Letolt gatyával ütöttek rajtuk.

– Mennyi időbe telt, míg odaért a flottája? – kérdem. – Fél év?

– Hatvanhárom nap.

– Az képtelenség. Csak az üzemanyag-ellátás… – kezdem, de elhallgatok, mert bevillan, hogy a Hamu Lovagja már úton volt kisegíteni a Bellonákat, mielőtt elfoglaltuk volna a bolygót. Hetekre volt akkor tőlünk. Nyilván egyszerűen folytatta az útját a Peremre, követte Musztángot.

– Neked aztán mindenkinél jobban kéne ismerned a Társadalom Haditengerészetének hatékonyságát. Ez egy háborús gépezet – bólogat Táncos. – A szállítmányozásuk meg az operációs rendszereik is tökéletesek. Minél több időt kap a Perem a felkészülésre, annál nehezebben boldogulnak vele. Ezzel az Uralkodó is tisztában volt. Így hát a teljes Kard Ármádia egyenesen a Jupiter pályájára tért, és vagy tíz hónapot tartózkodtak ott.

– Roque trükkös volt, szemét mód trükkös – szúrja közbe Sevro. – Előresurrant, elszakadt a flottától, és elkötötte azt a holdTörőt, amelyet az öreg Nero próbált tavaly meglovasítani.

– Elkötött egy holdTörőt.

– Ja, tudom. Kolosszusnak nevezte el, és az lett a zászlóshajója. A stricije. Mocskos egy fémdarab, komoly holmi. Mellette a Pax is eltörpül.

Felettünk a holón Roque flottája közelít a Jupiterhez, ahol a holdTörő várja. A háború napjai, hetei és hónapjai gyorsan leperegnek.

– Az egész spektruma… tébolyító – bólogat Sevro. – Több ezer utánpótlást szállító jármű, több száz hadihajó. Minden egyes flotta egymagában is kétszer akkora, mint a Koalíció, amelyet te trombitáltál össze, hogy lenyomjuk Bellonát – mondja és mondja, de én rég elvesztem a lepergett események között, ahogy tudatosult bennem, mennyi minden elszáguldott mellettem, amíg fogva tartottak.

– Octavia soha nem küldené oda a Hamu Lovagját – jegyzem meg színtelen hangon. – Hacsak az Aszteroidaöv közelébe megy, kizárt a megbékélés. A Perem soha nem adná fel. Ki vezeti őket? Aja?

– Roque au Seggnyaló Fabii – vicsorog Sevro.

– Egy egész flottát rábíztak? – nézek nagyot.

– Tudom, persze. De a Mars ostroma és a deimoszi csata után szarveretes istenkirály lett a Magban. Régmúltak évkönyveiből előcibált Valóságos Acélos Arany. Az nem számít, hogy te mennyire megvezetted. Vagy hogy milyen egy röhej volt az Intézetben. Mert csak három dolog megy neki: a siránkozás, mások hátba szúrása és flották taccsra vágása.

– Úgy hívják, a Deimoszi Poéta – dübörgi Ragnar. – Csatában verhetetlen. Még Musztáng és a Titánok se bírnak vele. Nagyon veszedelmes.

– Musztángnak nem a flottahadviselés a műfaja – mondom, mert Musztáng tud harcolni, de az ő asztala a politika. Ő összefogja az embereket. De a nyers taktikázás inkább Roque terepe.

A bennem élő hadúr siratja, hogy ilyen sokáig kellett távol maradnia a harctól. Hogy lemaradtam egy olyan eseményről, mint a Második Holdlázadás. Hatvanhét állig felfegyverzett hold, amelyek közül négy több mint százmillió lelket számlál. Flottaütközetek. Bolygóbombázások. Aszteroidamegszállások, csillagÖltönyös hadseregek. Nekem kitalált játszótér. De a bennem megmaradt ember tisztában van vele, hogy ha nem kuporogtam volna a márványdobozomban, többen nem lennének most itt ebben a teremben.

Most esik le, hogy túlságosan magamban gondolkodom, nem ártana kicsit kihangosítani magam. Kommunikatívabbnak lenni.

– Kifutunk az időből, igaz?

– Roque a múlt héten elfoglalta a Kallisztót – bólint Táncos. – Már csak a Ganümédész és az Io tart ki. Amint a HoldKirályok megadják magukat, a teljes hadsereg és az összes légiója visszatér, és felsorakoznak a Sakál mellett. A Társadalom egyesült katonai erejének egyesített, nagy közös célpontjává válunk, letörölnek bennünket a Mars színéről.

Ezért utálta Fitchner a bombákat. Magukra vonják a tekintetet, felriasztják az alvó óriást.

– És mi van a Marssal? A mi háborúnk hogy áll? A pokolba is, egyáltalán van háborúnk?

– Egy szarveretes ganédomb ez, nem háború – sommázza Sevro. – Vagy nyolc hónapja fajult nyílt háborúskodássá. A Fiak kitartanak. De hogy Orion merre jár, gőzünk sincs. Halott, felteszem. A Pax és a többi hajód megsemmisült. Végük. És most ráadásul félkatonai seregek lázadoznak északon, akiknek semmi közük Arészhoz, civileket ölnek halomra, és a légiók repülős egységei leradírozzák őket a bolygóról. Tucatnyi városban tömeges sztrájkok és tiltakozások kezdődnek, a börtönök tömve vannak politikai rabokkal, átmeneti rabtáborokba telepítik őket, ahol tömeges kivégzéseket tartanak, ez bizonyított tény.

Táncos újabb holókat húz elő, sivatagokban, erdőkben fotózott elmosódott képeket hatalmas börtöntáborokról. Ráközelít, aljaSzínek fegyverrel szállítják le a rakományokban érkező rabokat, és betontömbökbe zárják őket. Aztán szemetes utcák következnek. Maszkos, vörös karszalagos emberek lőnek kiégett villamosokat. Aranyak landolnak közöttük, a kép elsötétül.

– Keményen fogjuk őket, rajtuk ütünk. Elloptunk tucatnyi hajót, két rombolót – magyarázza Sevro. – Megsemmisítettünk egy Hőirányító Állomást…

– Amit most újjáépítenek – egészíti ki Táncos.

– Hát leromboljuk majd megint.

– Mikor még egy várost se tudunk megtartani?

– Ezek a Vörösök nem harcosok – szakítja félbe az egyre hevesebb vitát Ragnar. – Repülni, lőni tudnak, meg bombákat robbantani. Szembeszállni Szürkékkel. De ha jön egy Arany, akkor köddé válnak.

Mélységes csend követi a szavait. Arész Fiai gerillaharcosok, szabotőrök, kémek. De ebben a háborúban… Arcos szavai visszhangoznak a fejemben: „Hogy ölik meg a birkák az oroszlánt? Vérbe fojtják.”

– Minket okolnak minden marsi civil haláláért – töri meg végül Theodora a csöndet. – Egy lőszergyár lebombázásával kettőt pusztítunk el, azt állítják, hogy ezren haltak meg. Minden egyes sztrájkra és tüntetésre beszivárognak a Társadalom ügynökei, Arész Fiainak adják ki magukat, és orvul megölnek Szürke katonákat, öngyilkos merénylőként felrobbantják magukat. És ezek a képek jutnak ki a HK-ra, ezekkel fokozzák a cirkuszt. És amikor a Szürke katonák betörnek ártatlanok házába, és elviszik a szimpatizánsainkat, a kamerák nincsenek sehol. Mert ezek a szimpatizánsok általában alja-és középSzínek. Nem számítanak. Ők szítják úgyis a feszültséget. Északon már nyílt felkelés dúl, ahogy Sevro is mondta.

– Egy magát Vörös Légiónak nevező csoport válogatás nélkül mészárol le minden útjába akadó felsőSzínt – toldja meg Táncos komor arccal. – Egy régi barátunk is csatlakozott hozzájuk. Harmónia.

– Nem meglepő.

– És ellenünk hangolja őket. Már nem hajlandóak engedelmeskedni nekünk, ezért nem is küldünk nekik több fegyvert. Kezd elkopni az erkölcsi alapunk.

– A leghangosabb és legvadabb uralja a világot – mormolom.

– Arcos? – kérdi Theodora, és bólintok. – Bárcsak itt lenne velünk.

– Nem vagyok biztos benne, hogy segítene.

– Sajnálatos módon úgy tűnik, hogy nem lehet elég hangos, aki nem tud vad lenni – jegyzi meg Rózsaszín, és elegánsan keresztbe veti lábait. – Egy lázadás legnagyobb fegyvere a spiritusz. A változás szele. Az a kis magocska, amely reményt vet a szellemben, és ott virágba borul. Csakhogy ellopták tőlünk a lehetőséget, hogy jó kertészek legyünk, ellopták még a magokat is. Elorozták az üzenetünket. A Sakál a tolvaj, a nyelvünket is kimetszi. Elnémultunk.

Theodorára mindenki figyel. Nem azért, hogy a kedvére tegyenek, nem illemből, ahogy az Aranyak tennék, hanem mert számít, amit mond. Majdnem annyira tisztelik, mint Táncost.

– Ennek így semmi értelme – fakadok ki. – Egyáltalán, mi robbantotta ki a nyílt háborúskodást? Hiszen a Sakál nem tette közzé Fitchner halálát. Ő csendesen akarta megsemmisíteni a Fiakat. Akkor mi volt a szikra? És ugye azt mondod, elnémultunk. Fitchnernek azonban megvolt a maga kommunikációs hálózata, eljutott a bányákba, eljutott mindenhova minden, amit üzenni akart. Eo haláláról is értesült mindenki, a tömegek is. Ő tette a Lázadás arcává. Ezt is elvette tőlünk a Sakál, vagy mi? – nézek körbe az aggodalmas arcokon. – Valamit eltitkoltok előlem.

– Még nem mondtátok el neki? – teszi fel a nagy kérdést Sevro. – Mi a halált vacakoltatok, amíg én a szakadt seggeteket mentettem?

– Darrow a családjával akart lenni – vágja rá Táncos élesen. Aztán nagy sóhajjal hozzám fordul: – Arész halála után a hálózatunk nagy része odalett a Sakál tisztogatásainak idején, mialatt te fogoly voltál. Sevrónak még sikerült bennünket figyelmeztetnie az utolsó pillanatban, mielőtt a zsoldosai lecsaptak ránk az égeai bázison, és mi mentettük a menthetőt, de nagy volt a veszteség. Sok ember ottmaradt, több ezren. Kiképzett műszakiak. Az utána következő három hónap arra ment el, hogy téged kerestünk. Eltérítettünk egy Lunára tartó szállítmányt, de nem voltál rajta. Átkutattuk a börtönöket, lefizettük, akit lehetett. De úgy felszívódtál, mintha soha a világon se lettél volna. És aztán a Sakál kivégzett a Citadella lépcsőjén.

– Ezt már tudom.

– Azt viszont nem, mit lépett utána Sevro.

– Mit tettél? – nézek a barátomra.

– Amit kellett – mondja, és magához veszi a hologram-távkapcsolót, eltakarítja előlünk a Jupitert, és én jelenek meg a helyén. Tizenhat évesen, vékonyan, sápadtan, meztelenül, kiterítve Mickey asztalán a körfűrészei között. Borzongás fut végig a gerincemen, ami még csak nem is a saját gerincem. Már nem. Már a forradalomé, ezeké az embereké. Ahogy felfogom, mit tett, elhatalmasodik rajtam az érzés, hogy… kihasználtak.

– Közzétetted.

– Kurvára közzé – vágja rá Sevro indulatosan, és magamon érzek minden tekintetet. Már értem, miért virít ott Tinos minden házfalán, a katonákon az én parittyaPengém mázolmánya. Mert már tudják, hogy valaha Vörös voltam. Tudják, hogy valaki közülük Acélesővel meghódította a Marsot.

Én robbantottam ki a háborút.

– Minden bányában leadtam a Faragásodról készült filmet, minden egyes holoBlokkban lenyomtam. A szarveretes Társadalom minden áldott milliméterén látták. Az Aranyak azt hitték, megölhetnek, hogy megtörhetnek, és semmitmondóvá tehetik a halálodat. De rohadjak el, ha ezt hagyom – csap két tenyérrel az asztalra Sevro. – Rohadjak el, ha hagyom, hogy arctalanul elnyeljen a gépezet téged is, ahogy az anyámat. Egyetlen Vörös sincs a Marson, aki ne ismerné a nevedet, Arató. Nincs egyetlen lélek se a digitalizált univerzumban, aki ne ismerné a Vörös történetét, aki herceg lett az Aranyak között, aki meghódította a Marsot. Mítoszt csináltam belőled. És most, hogy visszatértél a halálból, már nemcsak egy mártír leszel, hanem maga a szarveretes messiás, akire a Vörösek egész életükben vártak.

11

A népem

A hangár szélén ülök, a lábam a semmibe lóg, alattam a nyüzsgő menekültváros. A sokezernyi hang moraja olyan, mint a szélben susogó levéltenger. A menekültek tudják, hogy élek. ParittyaPengéket mázolnak a falakra, a tetőkre. Egy elveszett nép elkeseredett, néma kiáltása. Hat éve vágyakozom vissza közéjük. Ám ahogy most lenézek, és látom a nyomorukat, fülemben ott csengenek Kieran szavai, és úgy érzem, a reményük agyonnyom.

Túlságosan is sokat várnak tőlem.

Nem fogják fel, hogy ebben a háborúban nem győzhetünk. Arész pedig még azt is tudta, hogy kiállni sem tudunk az Aranyakkal szemben. De akkor hogyan emelhetném fel őket? Hogy mutathatnék nekik utat?

Félek. Nemcsak attól, hogy képtelen leszek megadni nekik, amire vágynak. Attól is, hogy már nincs visszaút. Azzal, hogy Sevro közzétette a felvételt, felégetett minden hidat, nincs visszakozás.

És akkor mit jelent ez a családnak? A barátaimnak és ezeknek az embereknek? Annyi kétséget és kérdést zúdított rám, hogy megtudtam, Sevro hogyan használta fel azt a felvételt, hogy szó nélkül otthagytam őket. Elég gyerekes.

Ragnar kerüli meg a kerekes székemet, és ül le mellém. Az ő lába is lelóg a peremen. Bakancsa nevetségesen hatalmas. Egy elhaladó hajó kavarta szél belekapaszkodik a szakállába font szalagokba. Egy szót se szól, neki jó barátja a csend. Biztonságos érzés, hogy itt van mellettem. A tudat, hogy velem van. Erre az érzésre számítottam Sevróval, de ő megváltozott. Túlságosan is nyomja Arész sisakja.

– Kisfiú koromban folyton azon versengtünk, hogy melyikünk a legbátrabb – kezdem. – Éjjel kiosontunk a házból, a mélyalagutakba futottunk, és megálltunk a legnagyobb sötétségben. Ha csendben maradtunk, hallottuk a lándzsaviperákat. De azt nem lehetett tudni, milyen közel vannak. A legtöbb fiú egy percnél tovább nem nagyon bírta, elszeleltek. Legföljebb ötöt ha elviselt némelyik. Mindig én maradtam a legtovább. Amíg Eo meg nem tudta – csóválom meg a fejemet. – Most egy percet se tudnék elviselni.

– Mert már tudod, milyen sokat veszíthetsz.

Ragnar fekete szemében súlyos történetek árnya rebben. Közel negyvenéves. Jég és mágia világában nevelkedett, a népe az ő szabadsága árán vásárolta meg magának az életet, Aranyak rabszolgája lett, és hosszabb időt töltött szolgaságban, mint amióta én élek. Mennyivel többet ért már az életből, mint én!

– Még mindig hiányzik az otthonod? A húgod?

– Igen. Hiányzik a nyár hevében lehulló első hó, ahogy rátapadt Sefi csizmáján a szőrmére, miközben a vállamon cipeltem, hogy lássuk, ahogy áttöri a tavaszi jeget Níðhöggr.

Níðhöggr egy sárkány, aki az Ősi Norvég társadalmak világfája tövében élt, és Yggdrasil gyökerét rágta. Sok Obszidián törzs hisz abban, hogy tavasszal feltör a tengerek mélyéből, hogy átszakítsa a jeget, és így nyisson utat hódító hajóik előtt az enyhülettel. Neki küldik hálából az Ostara ünnepén, vagyis az első igazi tavaszi fény napján a tenger fenekére a bűnözők tetemét.

– Elküldtem barátaimat a Tornyokhoz és a Jégbe, hogy terjesszék szavaidat. Hogy elmondják a népemnek, hogy hamisak az isteneik. Hogy béklyókban élnek, de hamarosan elmegyünk felszabadítani őket. És tudni fogják Eo dalát.

Eo dala. Milyen esendő butaságnak tűnik most.

– Már nem érzem őt, Ragnar – pillantok hátra a hangárban szorgoskodó Narancsokra és Vörösökre. Érzem magamon a tekintetüket. – Tudom, hogy azt gondolják, hogy én vagyok hozzá a kapocs. De elveszítettem őt a sötétben. Régebben azt gondoltam, hogy figyel engem. Beszéltem hozzá. De már… idegen lett – szegem le a fejemet. – És ez leginkább az én hibám, Ragnar. Ha nem lettem volna ilyen büszke, észrevettem volna a jeleket. Akkor Fitchner is élne még. És Lorn is.

– Azt hiszed, ismered a sors fonalait? – kacag nagyot a gőgömön. – Nem tudhatod, mi történt volna, ha még mindig életben lennének.

– De azt tudom, hogy nem az vagyok, és nem is lehetek az, akire ezeknek az embereknek szüksége van.

– De honnan tudod, mire van szükségük, amikor félsz tőlük? – ráncolja a homlokát. – Amikor még csak a szemedet se mered rájuk emelni – kérdi, és nem tudom, mit felelhetnék. Aztán hirtelen felpattan, a kezét nyújtja. – Gyere velem.

A kórház valaha kávézó volt. Most hordágyak és tábori ágyak sorai töltik meg zsúfolásig, köhögéstől és komoly suttogástól hangos, ahogy a Vörös, Rózsaszín és Sárga ápolók sárga műtősruhában sürgölődnek az ágyak és a betegek között. A terem hátsó felét műanyag válaszfal szigeteli el, azon túl helyezték el az égési sérülteket. Egy nő sikoltozik odaát, verekszik az ápolóval, aki injekciót próbál adni neki. Két másik társa siet a segítségére, hogy lefogják a nőt.

Elnyel a hely sterilizált szomorúsága. Sehol semmi testnedv, nem csepeg vér a padlóra, pedig ez az attikai menekülésem szövedéke. Még a Mickey-hez hasonlóan jó Faragók sem tudnak ezeken az embereken segíteni. Akik most üres tekintettel merednek a kőmennyezetre kötéseik közül, és azon tűnődnek, hogyan tovább. Ez az érzés járja át a szobát. A megrázkódtatásé. Nem a hús sérülése, hanem a derékba tört életé és álmoké.

Legszívesebben sarkon fordulnék, és menekülnék innen, de Ragnar egyre beljebb gurít, míg egy fiatalember ágyához nem érünk. Amióta bejöttünk, engem figyel. A haja rövid, arca kövérkés és nem túl sármos a kiálló felső fogsora miatt.

– Helyzet? – kérdem, mert a hangom magától visszatalál a bányába.

– Csak tapsolom elfelé az időt, vágod? – vonja meg a vállát.

– Vágom – biccentek, majd kezet nyújtok. – Darrow, Lykosból.

– Tudjuk – mondja. A keze olyan aprócska, hogy az ujjai át sem érik az enyémet, fel is kuncog a nevetséges látványon. – Vanno, Karosból.

– Éjszakai vagy nappali?

– Nappali műszak, te disznópecér. Hát úgy festek én, mint valami sápkóros képű éjszakás?

– Na, hát az ember sose tudhatja…

– Az is igaz. Omikron vagyok. Hármas fúrólegény, második osztag.

– Vagyis a te tárnádba buktam bele.

Elvigyorodik.

– A Pokolfúrója folyvást csak lefelé bambul – legyint lustán. – Tanuld meg végre fölemelni a tekintetedet, te.

Nagyot nevetünk.

– Mennyire fájt? – biccent a testemre. Először azt gondolom, arra gondol, amit a Sakál művelt velem, de aztán leesik, hogy a kézfejembe ágyazott Szimbólumra érti. Amit a pulóverem ujjával próbáltam eddig takargatni. Most megmutatom neki. – Tiszta őrület – piszkálja meg az ujja hegyével.

Körbenézek, most veszem csak észre, hogy nem egyedül Vanno figyel, hanem mindenki, az egész terem. Még az égési részlegen is feltámaszkodnak a Vörösök az ágyban, hogy lássanak. A félelmemet belül nem látják. Csak azt, amit látni akarnak. Ragnarra pillantok, de el van foglalva, egy nővel beszélget. Holidayjel. Most idebiccent ő is. A gyász ott ül minden vonásán, szegény öccsét siratja. A pisztolya az oldalán, a lefűrészelt csövű puskája a falnak támasztva. A Fiak lehozták a testét, hogy illően eltemethessük.

– Hogy mennyire fájt? – ismétlem meg a kérdést. – Úgy képzeld el, Vanno, mintha bezuhannál a karomFúróba. De centinként ám. Először csak a bőröd égeti le. Utána a húst. Végül a csontot. Nem nagy ügy.

Vanno füttyent, és szinte unott képpel pillant le a lábcsonkjára:

– Ezt még csak nem is éreztem. Az öltönyöm annyi hidrofónt fecskendezett belém, hogy kiütött volna egy olyat is – int a szemével Ragnarra, majd a fogai közt szívja be a levegőt. – Legalább a pöcsöm megmaradt.

– Kérdezd meg azt is – sürgeti egy másik férfi a szomszédos ágyról. – Azt is, Vanno…

– Dugulj el – sóhajt nagyot emez. – A srácok azon kattognak, na. Megtarthattad?

– Mit?

– Azt – pillant az ágyékomra. – Vagy azt is… vágod, na… arányosították?

– Komolyan érdekel?

– Na, nem személyesen, nem úgy értem. Csak tettem rá némi pénzt.

– Hát akkor – hajolok közelebb hozzá komoly képpel. Vanno, meg az ágyszomszédai is felém dőlnek. – Ha komolyan érdekel, akkor kérdezd meg anyádat.

Vanno mélyen a szemembe néz, aztán hahotázni kezd. A szomszédok is röhögnek, és a vicc terjedni kezd a teremben, már a legtávolabbi sarokban is nevetnek. És ebben a kurta pillanatban minden megváltozik. A fullasztó sterilitást széthasítja a jókedv meg a malacviccek. Hirtelenjében röhejesnek tűnik a nagy suttogás, diszkrét csendesség. Feldob a változás, és megértem, hogy az egész egyetlen nevetésen múlt. Már nem akarok elbújni a tekintetek elől, inkább eltávolodom Ragnartól, beljebb megyek, ismerkedem, kikérdezem a sebesülteket, ki honnan jött, tanulom a neveket, köszönetet mondok. És most igazán hálás lehetek a magasságosnak a jó memóriámért. Mert ha elfelejted valaki nevét, könnyen megbocsát ugyan, de ha emlékszel rá, mindörökre számíthatsz rá.

A legtöbben uramnak vagy Aratónak szólítanak. Szívem szerint kijavítanám őket, hogy Darrow vagyok, de tudom, hogy mennyit számít a tisztelet, a távolság a vezér és az emberei közt. Mert hiába nevetek most együtt velük, hiába segítenek feldolgozni, hogy megtört bennem valami, még nem a barátaim. És nem a családom. Most még nem. Amíg még lehet, nem azok. Hanem a katonáim. És nekik is éppannyira szükségük van rám, mint nekem rájuk. Én vagyok az Arató, az ő Aratójuk. Ragnarnak kellett erre emlékeztetnie. Kedélyes vigyorral jutalmazza, hogy végre mosolyogni, nevetni lát ezekkel a katonákkal. Soha nem voltam egy víg kedélyű ember, ahogy nem voltam harcos sem, vagy kőszikla a viharban. És független se, amilyen Lorn. Csak úgy tettem, mintha az lennék. Közben pedig a szívem mélyén, igazi valómban mindig is olyan voltam, akit a társai tesznek teljessé. Érzem, ahogy duzzad bennem az erő. Milyen rég nem éreztem már ezt. Nem csak azért, mert most megint érzem a szeretetet. Nem. A hit. Hogy hisznek bennem. Nem a maszkomban, mint az Intézetben. Nem a hamis bálványban, amivé Augustus mellett nőttem ki magam. Hanem a férfiban, aki mindezek mögött van. Lehet, hogy Lykos feledésbe merült. Hogy Eo elnémult. És Musztángtól is egy világ választ el. És Arész Fiai is lehetnek végveszélyben. Én akkor is érzem, ahogy a lelkem szivárog, csordogál vissza belém, mert itthon vagyok végre.

Ragnarral végül visszatérünk a parancsnoki terembe. Táncos és Sevro komoran hajol mindenféle térképek fölé, Theodora a sarokban levelezéseket folytat. Meglepetten látják, hogy mosolygok, és hogy a saját lábamon állok. Nem egymagam, Ragnarnak kell támogatnia, de a széket a kórházi teremben hagytam, és a barátomat kértem meg, hogy támogasson vissza. Alig egy órája menekültem el innen, és mintha nem ugyanaz az ember lennék. Talán nem is az vagyok, aki a sötétség előtt voltam, de ez még a javamra is válhat. Már van bennem alázat, amelyet korábban hallomásból se ismertem.

– Bocsássatok meg a viselkedésemért – kérem a barátaimat. – Rám zúdult… minden. Tudom, hogy megtettétek, amit tudtatok. A körülmények között ennél többre senki se lett volna képes. Életben tartottátok a reményt. És megmentettetek. A családomat is – mondom, és szünetet tartok, hogy átérezzék, mennyire fontos ez nekem. – Tudom, hogy nem erre számítottatok. Azt hittétek, haraggal és tűzzel telve térek vissza közétek. De már nem ugyanaz vagyok. Egyszerűen nem – hallgattatom el Sevrót egy pillantással, mert nem kell, hogy kijavítson. – Bízom bennetek. A tervetekben. És segíteni akarok, ahogy csak tudok. De így nem lehetek a hasznotokra – emelem a magasba vékony karjaimat. – Három dologban kérem hát a segítségeteket.

– Mindig ez a drámai hang – sóhajt Sevro. – Halljuk hát az óhajaidat, Hercegnő.

– Először is követet akarok küldeni Musztángnak. Tudom, hogy azt gondoljátok, hogy elárult, de tudnia kell, hogy élek. Talán van rá esély, hogy ez mindent megváltoztat. Hogy esetleg a segítségünkre siet.

Sevro felhorkan:

– Egyszer már adtunk neki egy lehetőséget. Kis híján végzett veled és Rezsivel.

– De csak kis híján – hangsúlyozza Ragnar. – Megéri a kockázatot, ha esetleg tényleg segít. Magam leszek a követ, hogy ne kételkedjen a szavunkban és szándékainkban.

– Egy fenét – ordít Sevro. – Az egyik legnagyobb vérdíj a te fejeden van az egész Rendszerben. És az Aranyak csakis az engedélyezett forgalmat tűrik meg. Két perc se kellene, hogy lebukj, még ha maszkot veszel is.

– Küldjük az én egyik kémemet – javasolja Theodora. – Tudom is, ki legyen az. Nagyon profi, és egy mázsával kevésbé feltűnő, mint te, Tornyok Hercege. Ráadásul már úgyis egy kikötővárosban van.

– Evey-re gondolsz? – kérdi Táncos.

– Pontosan – pillant rám Theodora. – Mindent megtesz, hogy helyrehozza múltbéli bűneit. Még azokat is, amelyekről nem is tehetett. Nagyon nagy hasznunkra van. Mindent elrendezek, Táncos, ha ez neked megfelel.

– Legyen – vágja rá Sevro gyorsan, bár Theodora Táncos engedélyét várja.

– Köszönöm – bólintok. – Azt is szeretném, ha Mickey-t visszahoznátok Tinosba.

– Minek? – kérdi Táncos.

– Hogy újra fegyvert gyúrjon belőlem.

– Na, ez már beszéd – kacarászik Sevro. – Kerüljön némi gyilkos izom a csontjaidra. Elég ebből az anorexiás madárijesztő imázsból.

— Mickey félezer mérföldre van Varosban, a kis projektjén dolgozik. Rá ott van szükség. Neked étel kell, nem Faragó. Ebben az állapotodban akár még veszélyes is lehet.

– Azt bízd csak Aratóra. Csütörtökre itt lehet Mickey a bazárjával együtt. Virany egyébként is értekezett vele rólad. Repkedni fog a gyönyörtől, hogy láthat.

Táncos erőltetett türelemmel méri végig Sevrót.

– És mi lenne a harmadik kérésed?

– Az a gyanúm, hogy ezt imádni fogjátok – vigyorgok.

12

Julii

Victra egymagában fekszik a szobájában, amelynek ajtaja előtt több Arész Fi strázsál. A lába túllóg a fém betegágyon. Épp a HK-n nézi a Társadalom hírcsatornájának adását, ahogy egy derék Légió megsemmisít egy terroristaegységet, akik felrobbantottak egy gátat a Mystos-folyó völgyében. A kiáradó víz elmosta két Barna farmer gazdaságát, az egész családot ki kellett telepíteni. Szürkék katonai járművek hátuljából segélyszállítmányt osztanak. Vörösök is felrobbanthatták azt a gátat. Vagy a Sakál. Ki tudja?

Fehér-arany haját szoros lófarokba kötötte a tarkóján. Minden végtagját, még a lebénult lábait is az ágyhoz bilincselték. Idelenn nem kifejezetten bíznak a fajtájában. Fel se néz rám, ahogy az újabb blokkban Roque au Fabii, a Deimoszi Poéta életútjáról beszélnek, a legújabb üdvöskéről. Bemutatják a múltját, szenátor anyjával meséltetnek róla, az Intézet előtti tanárai is megszólalnak, láthatjuk kisfiúként a vidéki birtokukon.

– Roque a természetet mindig is szebbnek találta a városnál – mondja bele az anyja a kamerába. – Annyira csodálta a természet tökéletes rendjét. A könnyed magától értetődőséget, ahogy hierarchikus rendszerbe szerveződik. Azt hiszem, a Társadalmat is azért tartotta már akkor olyan nagyra…

– Mennyivel jobban nézne ki ez a nő egy pisztollyal a szájában – motyogja Victra, és lenémítja a készüléket.

– Az elmúlt hónapban nagy eséllyel többször mondta ki a fia nevét, mint egész gyerekkorában – bólintok.

– Persze, a politikusok soha nem pazarolhatnak el egy népszerűvé vált családtagot. Mit is mondott egyszer egy fogadáson Roque Augustusról? „Jaj, hogy keringenek a keselyűk a hatalmasok körül, hátha felkapkodhatják a cafatokat, amelyeket maguk mögött hagynak” – villan rám Victra harcias pillantása. A korábbi tébolya csitult, de még nem múlt el teljesen. – Akár rólad is mondhatta volna.

– Tény.

– Te vezeted ezt a kis terroristabandát?

– Nekem is megvolt rá az esélyem, de elcsesztem. Most Sevro a főnök.

– Sevro – dől hátra. – Ez komoly?

– Mert? Viccesnek tartod?

– Nem. Valami miatt még csak meg se lep igazából. Mindig is nagyobbat harapott, mint amennyire ugatott. Amikor megismertem, épp Tactus seggét rúgta szét.

– Azt hiszem, adósod vagyok egy magyarázattal – lépek közelebb hozzá.

– A picsába is, nem ugorhatnánk át ezt a fejezetet? Annyira uncsi.

– Ugorjuk?

– A mentegetőzést, a vádaskodást – sóhajt nagyot. – A sok szart, amiben az emberek tocsognak, csak mert bizonytalanok. Nem tartozol nekem magyarázattal.

– Hogy raktad össze?

– Mindannyian rábólintunk a Társadalmi Szerződésünkre azzal, hogy a csodás Társadalomban élünk. Az én népem elnyomja a te aprócska fajtád népét. A ti munkátok gyümölcsét faljuk. Úgy teszünk, mintha a világon se lennétek. Ezért ti harcoltok. Általában elég gyatrán. Én személy szerint úgy gondolom, hogy ehhez minden jogotok megvan. Ez nem rossz vagy jó kérdése. Így tiszta. Megtapsolnám az egeret, ha megölné a sast. Te nem? Ügyes húzás lenne. Elég abszurd és álságos az Aranyaknak azért siránkozni, mert a Vörösök végre erősebbek lettek – nevet nagyot a meglepett képemen. – Mi van, aranypofám? Azt vártad, hogy majd üvöltözök, őrjöngök és tüzet okádok, mint azok a két lábon járó nyílt sebek, mint Cassius meg Roque?

– Kicsit talán…

– Azért, mert te sokkal érzelmesebb vagy nálam. Én Julii vagyok, az ereimben jéghideg vér csörgedezik – forgatja a szemét, amikor megpróbálok közbeszólni. – Ne kérd, hogy másmilyen legyek, csak mert önigazolást keresel. Ez egyikünkhöz se lenne méltó.

– Soha nem voltál annyira érzéketlen, mint mondod.

– Mit tudsz te rólam? Már azelőtt is léteztem, hogy te beléptél volna az életembe. Az anyám lánya vagyok.

– Annál sokkal több.

– Ha te mondod.

Nem játssza meg magát, nem próbál befolyásolni. Musztáng csupa taktika és finom játszmázás. Victra faltörő kos. A Diadal előtt már kezdett puhulni. Már nem volt annyira résen. De most visszatért a régi énje, éppolyan távolságtartó, mint amikor megismertem. De ahogy beszélgetünk, észreveszem az őszes szálakat a hajában, már nem csupa halványArany. Az arca beesett, a jobb keze, amelyik távolabb esik tőlem, a lepedőt markolja.

– Tudom, miért hazudtál nekem, és tiszteletben tartom. Csak azt nem értem, miért mentettél ki Attikából. Szánalomból? Vagy valami taktikából?

– Mert a barátom vagy.

– Ugyan kérlek.

– Inkább meghaltam volna, miközben menteni próbállak, mint hogy otthagyjalak megrohadni. Trigg meg is halt érted.

– Trigg?

– Az egyik Szürke, aki velem volt, amikor bementünk a celládba. A másik a nővére volt.

– Nem kértem, hogy mentsetek meg – mondja keserűen, hogy mossa kezeit Trigg halála miatt. Elkapja a tekintetét. – Tudtad, hogy Antonia azt gondolta, hogy te meg én szeretők vagyunk? Megmutatta, ahogy kifaragtak. Gúnyolt. Mintha undorodnom kéne attól, ami vagy. Ahonnan jöttél. Ahogy hazudtál nekem.

– És? Undorodtál?

– Mit érdekelne, hogy mi vagy? – húzza el a száját. – Engem csakis az érdekel, hogy ki mit tesz. Meg az igazság. Akkor se tettem volna semmit máshogyan, ha elmondod nekem. Megvédtelek volna – mondja, és én elhiszem. És hiszek a fájdalomnak a szemében. – Miért nem mondtad el?

– Mert féltem.

– Lefogadom, hogy Musztángnak elmondtad.

– Igen.

– És neki miért, ha nekem nem? Ezt legalább csak tudhatom?

– Nem tudom.

– Azért mert hazug vagy. A folyosón, emlékszel, azt mondtad, nem vagyok romlott. De a szíved mélyén te sem hitted el. És soha nem bíztál bennem.

– Nem. Tényleg nem. Hibáztam. És a barátaim az életükkel fizettek ezért. Ez… ez a bűntudat volt az egyetlen társaságom a márványdobozban, ahol kilenc hónapon át tartottak. – A pillantásából látom, hogy nem tudta, mit tettek velem. – De most kaptam egy második esélyt. Amit nem akarok eltékozolni. Tartozom neked. Szeretném, ha beállnál közénk.

– Arész Fiának? – nevet nagyot.

– Igen.

– És komolyan gondolod? – nevet bele a szemembe. Ez is csak védekezés. – Az öngyilkosság soha nem vonzott, aranypofám.

– A régi világodnak vége, Victra. A húgod ellopta tőled. Anyád és a barátaid nincsenek többé. A Házad immár az ellenséged. Számkivetett vagy a saját néped közt. Ez a gond ezzel a Társadalommal. Hogy felfalja a saját vérét. Egymás ellen uszít bennünket. Nincs hová menned…

– Na, hát tényleg értesz hozzá, hogy vegyél le egy nőt a lábáról.

– Családot akarok adni neked, ahol senki sem döf hátba. Értelmes életet akarok neked. Tudom, hogy jó ember vagy, még ha a szemembe nevetsz is, mert ezt mondom. De hiszek benned. Persze… ez az egész nem számít. Hogy én mit hiszek és mit akarok. Csakis az számít, hogy te mit akarsz.

– Én mit akarok? – néz bele a szemembe.

– Ha el akarsz innen menni, megteheted. Ha ebben az ágyban akarsz feküdni, azt is megteheted. Csak mondd ki, mit akarsz, és megkapod. Ennyivel tartozom.

Gondolkodik egy kicsit.

– Nem izgat a lázadásod. És a halott feleséged se érdekel. Az se, hogy családom legyen, vagy értelme az életemnek. Csak aludni szeretnék, anélkül, hogy telenyomnának nyugtatókkal, Darrow. Szeretnék megint álmodni. El akarom felejteni anyám bevert fejét, a rángatózó ujjait és az üveges tekintetét. Adrius nevetését. Szeretnék megfizetni neki meg Antoniának a vendéglátásért. Fölébük akarok magasodni, és a fölé a szardarab Roque fölé, ahogy zokogva kérik a halált, és én kiszúrom a szemüket, és a helyébe olvadt aranyat öntök, hallgatom a kiáltásaikat, nézem a vergődésüket, ahogy összevizelik a padlót maguk alatt, és megbocsátásért könyörögnek, hogy valaha is azt hitték, hogy Victra au Juliit egy vérveretes ketrecbe zárhatják – mosolyog vadul. – Bosszút akarok.

– A bosszú üres cél.

– Én pedig jelenleg egy üres csaj vagyok.

Tudom, hogy nem az. Hogy ennél több. De azt is tudom, bárkinél jobban tudom, hogy a sebek nem gyógyulnak be egy nap alatt. Én magam se forrtam össze még teljesen, pedig nekem itt van az egész családom.

– Ha ezt akarod, hát ezzel tartozom neked. A Húsfaragó, aki Aranyat csinált belőlem, három nap múlva megérkezik. Visszafarag bennünket olyanokká, amilyenek voltunk. Helyrehozza a gerincedet. Ha akarod, visszakaphatod a lábaidat.

– És megbízol bennem? Azok után, hogy úgy ráfizettél a bizalomra? – pislog.

Előveszem a mágneskulcsot, amit a kinti őröktől kaptam, és a bilincse zárjába dugom, mindbe egymás után. Kiszabadítom a karjait és a lábait is.

– Ostobább vagy, mint amilyennek látszol.

– Lehet, hogy nem hiszel a lázadásunkban. De láttam, ahogy Tactus megváltozott, mielőtt elvették tőle a jövőt. Láttam, ahogy Ragnar végül lerázza a kötelékeit, és rájön, mit akar ettől az élettől. Láttam, ahogy Sevro férfivá válik. Tapasztaltam, ahogy én magam is megváltozom. Őszintén hiszem, hogy magunk döntjük el, mivé szeretnénk lenni az életben. Semmi sem eleve elrendelt. Tőled tanultam meg, mi a hűség, nem Musztángtól vagy Roque-tól. Ezért hiszek benned, Victra. Úgy, ahogy csak hinni tudok egy emberben – nyújtom felé a kezemet. – Legyél a családom, és soha nem hagylak el. Soha nem hazudok neked. A testvéred leszek, amíg csak élsz.

Ez a hideg nő meghökkenten néz fel rám. A hangom hevessége lerombol minden falat köztünk, felülemelkedik a múlton. Egy másik életben lehettünk volna egy pár. Érezhettem volna iránta a lángot, amit Musztáng és Eo lobbantott fel bennem. De nem ebben az életben.

Victra nem lágyul el, nem potyognak a könnyei. A harag még mindig ott tombol benne. Jeges szívét még mindig marokra fogja a nyers gyűlölet, a sok árulás, indulat meg veszteség. De erre a pillanatra lerázta magáról. Ebben a pillanatban ünnepélyesen elfogadja a kezem, megmarkolja. És érzem, ahogy felizzik bennem a remény.

– Légy üdvözölve Arész Fiai között.

MÁSODIK RÉSZ

HARAG

Gyülemlik a szar.

Sevro au Barca

13

Vonítók

– Vérveretesen dühítő ez a sötétben tapogatózás – motyogja Victra, ahogy segít visszaengedni a súlyt a fekvenyomópad feletti rúdra. Az edzőterem kőfalai visszaverik a hangját. Csak izom és csont. Fémsúlyok. Gumikerekek. Kötelek. Meg a többhavi izzadságom szaga.

– Lehet, hogy nem tudják, ki vagy? – ülök fel.

– Jaj, dugulj már el. Nem te alapítottad meg a Vonítókat? Nincs ráhatásod, hogy bánjanak velünk? – Morog, és lelök a padról, hogy ő nyúlhasson végig rajta. Felnyúl a súlyzóért. Leemelek a rúdról egy-két tárcsát, de olyan villámokat szór a szeme, hogy gyorsan vissza is teszem.

– Gyakorlatilag nincs.

– Jaj, de most komolyan! Mit kell itt egy lánynak tenni, hogy kapjon egy vacak farkasprémet? – mondja, és erős karja lendületesen kilöki a súlyt. Háromszáz kiló. És közben jár a szája. – Két küldetéssel ezelőtt főbe lőttem egy Legátust. Egy Legátust. És láttam a Vonítóidat. Az egy szem… Ragnart nem számítva kis bolhák. Kéne közéjük még… nehézsúlyú, ha tényleg… le akarják nyomni Augustus Csontlovasait vagy az Uralkodó… Pretoriánusait. – Az utolsó ismétlésnél már csikorgatja a fogait, de segítség nélkül engedi vissza a súlyt az állványra. Aztán feláll, és megnézi magát a tükörben. Erős, masszív alkat, a vállai szélesek, járása erőteljes és nemes. – Fektemben és álltomban egyaránt tökéletes fizikumú példány vagyok, Sevro értelmének csúf kritikája, hogy nem használ megfelelően.

– Bizonyára az önbizalomhiányod aggasztja – forgatom a szememet.

– Pont olyan idegesítő vagy, mint ő – vágja hozzám a törülközőjét. – Az ég szerelmére mondom, ha még egyszer a „maszületett szegénységemmel” jön nekem, meg hogy szoknom kell még az érzést, hát egy vérveretes kanállal fűrészelem le a fejét – füstölög. Csak figyelem egy ideig, igyekszem nem kinevetni. – Mi van? Akarsz valamit?

– Az égvilágon semmit, jóasszony – emelem fel megadón a kezeimet, ő meg sasolja őket. – Egy kis guggolás?

Amióta Mickey megfaragott bennünket, ez a hevenyészett tornaterem a második otthonunk. Heteken át lábadoztunk a beavatkozás után, Victra idegeinek újra kellett tanulniuk a járást, és persze mindkettőnknek hízni is kellett dr. Virany felügyelete mellett. De most is Vörösök és Zöldek lesnek bennünket árgus szemekkel a terem sarkából. Már két hónap eltelt, és még mindig újdonság, hogy két genetikailag és kémiailag módosított Páratlan Sebhelyes mit meg tud emelni.

Pár hete Ragnar berontott hozzánk, hogy jól lealázzon bennünket. A bunkó egy szó nélkül felpakolta az összes tárcsát a rúdra, ami csak ráfért, kinyomta, aztán intett, hogy csináljuk utána. Victra a földtől se tudta elszakítani, én a térdemig emeltem. Aztán hallgathattuk azt a vagy száz dilinyóst, ahogy révülten kántálják a nevét legalább egy órán át. Később kiderült, hogy Narol bácsi fogadást szervezett, hogy mennyivel tud többet emelni Ragnar nálam. Még a saját bácsikám is ellenem fogadott. Ami jó jel, még ha a többiek nem is érzik annak. Az Aranyak nem nyerhetnek meg mindent.

Mickey és dr. Virany segítségével nyertük vissza Victrával az uralmat a testünk felett. De az is legalább olyan nagy küzdelem volt, hogy terepen visszataláljunk önmagunkhoz. Kis lépésekkel haladtunk, az első küldetésünknek Holidayjel meg egy tucat testőrrel vágtunk neki, akik nem az eltérítendő és megszerzendő rakományra vigyáztak, hanem rám. Nem a Vonítók kísértek.

– Ki kell vívnod, hogy bekerülj az A osztagba, Arató – paskolta meg az arcomat Sevro. – Ahogy Juliinak is.

Victra nagyot csapott a kezére, mielőtt még őt is megpaskolgathatta volna.

Két hasonló kalóztámadással, két szabotázzsal és három gyilkossággal később Sevro végre elhitte, hogy Victrával és Holidayjel együtt készen állunk a B osztagra, vagyis a Lándzsaviperákra, akiket Narol bácsi vezet. Aki mellesleg az itteni Vörösök körében valóságos kultusszá lett. Ragnar olyan, mint egy isten. De a bácsikám csak egy roggyant vénember, aki túlságosan sokat iszik és füstöl, és mégis meghökkentően jó a harcban. A Lándzsaviperái vegyes bagázs, igazi fenegyerekek, akiknek a szabotázsakciók és a lopás a szakterületük. A felük volt Pokolfúró, a többiek meg más aljaSzínekből verbuválódtak. Velük három küldetést teljesítettünk: laktanyát semmisítettünk meg, és több légiós kommunikációs állomást. Kár, hogy képtelen vagyok kiverni a fejemből a képet, hogy olyanok vagyunk, mint a saját farkába harapó kígyó. A Társadalom kommunikációs gépezete a fonákjára fordítja az összes támadásunkat. Minden tűhegynyi kárral, amit okozunk, légiókat vonunk magunkra meg a Mars bányáira, kisebb városaira.

Úgy érzem, vadásznak ránk.

Sőt, lázadónak érzem magam. Pedig eddig csak egyszer éreztem ezt, amikor a Lunán bombával a testemen sétáltam be arra a gálára.

Táncos és Theodora folyamatosan győzködte Sevrót, hogy vegyük fel a kapcsolatot a szakadárcsoportokkal, hogy kellenek a szövetségesek. Sevro végül nagy nehezen belement. Ezért a hét elején elküldött a Lándzsaviperákkal az északi Arabia Terrára, Ismenia kikötőjébe, ahol a Vörös Légió megerősített bázisa volt. Táncos abban reménykedett, hogy én talán magunkhoz tudom édesgetni őket, hogy alkalmasabb vagyok a feladatra Sevrónál, és talán kivonhatom őket Harmónia befolyása alól. De nem szövetségesekre találtunk, hanem tömegsírra. Egy szürke, földig szétbombázott városra. Még most is látom magam előtt a felpüffedt tetemek halmait, amelyeken nyüzsögnek a rákok és férgek, végig a parton, a háttérben az egekbe kígyózó füstgomoly, a háború ősi, néma jajszava.

Azóta is kísért a látvány. Victra viszont láthatólag túllépett az emléken, csak az edzés érdekli. Nyilván ezt is az agya rejtekébe rekesztette, ahol a sok ocsmányságot és gonoszságot tárolja, amelyekkel megkínálta már az élet. Idekerül nála a fájdalom is. Bár nálam is így működne. Bár ne éreznék ennyi mindent, bár ne félnék ennyire. De ahogy visszagondolok arra a füstgomolyagra, csakis baljós előérzetek kavarognak bennem. Mintha a világegyetem akarna jelet küldeni a végről, amely felé rohanunk.

Késő éjszaka van, a tükrök egészen bepárásodtak izzadó testünk gőzétől. Végül letusolunk. Közben a műanyag válaszfalak felett egymásra pillantva beszélgetünk.

– Gondold azt, hogy ez már a haladás jele – biztatom. – Legalább már szóba áll veled.

– Egy fenét. Anyád utál engem. Mindig utálni fog. Bármit is teszek.

– Esetleg ha megpróbálnál udvariasabb lenni.

– Tökéletesen udvarias vagyok – vágja rá Victra sértetten. Elzárja a vizet, és kilép a zuhany alól.

Én a sampont mosom le a hajamról, a szemem csukva. Kíváncsi vagyok, mit mond még. De nem szól semmit, ezért végzek én is gyorsan, és elzárom a vizet. Kész vagyok. Átsuhan rajtam az érzés, hogy valami nincs rendben, aztán megpillantom a meztelen Victrát a földön: keze, lába összekötözve a háta mögött. A fején csuklya. Valami mozdul mögöttem. Megperdülök, de csak féltucatnyi szellemKöpeny suhanását érzékelem a párában. Aztán valami embertelenül erős megragad hátulról, karjait fogóként fonja körém, mozdulni se tudok. A nyakamban érzem a leheletét. Rémület sikolt bennem. A Sakál ránk talált. Belopóztak. De hogyan?

– Aranyak! – ordítom teli tüdőből. – Aranyak!

Tiszta víz vagyok, csúszik a testem. A padló is. Ezt kihasználom, kicsusszanok a szorításból, mint egy angolna, és belekönyökölök a támadóm arcába. Nyögés. Fordulok egyet, a lábam kicsúszik alólam, elesem, a térdem beverem a betonpadlóba. Felpattanok. Ketten rohannak le balról. Köpenyesek. Lebukom az egyik karja alá, vállammal kiütöm a térdét. Átzuhan a fejem felett, neki az egyik műanyag falnak a zuhanyzók között. A másikat torkon ragadom, hárítok egy ütést, és a mennyezet felé hajítom. Egy újabb rohan belém oldalról, a lábamat célozza, hogy kibillentsen az egyensúlyomból. Átveszem a lendületét, a levegőbe ugrok, és kravatmozdulattal csavarok a testemen, ezzel ő billen ki a súlypontjából, és mindketten a földre zuhanunk. Feje a két combom közt. Csak tekernem kell rajta, és eltörik a nyaka. De újabb kezek ragadnak meg, az arcomat ütik, a lábaimat húzzák. SzellemKöpenyek suhognak a gőzben. Üvöltök, csapkodok, köpködök, de túl sokan vannak, és mocskosul kemények, ütik a térdhajlatomat, hogy ne tudjak rúgni, és a vállamban az ideget, amitől ólomsúllyal nehezednek el a karjaim. Aztán csuklyát húznak a fejemre, és hátrakötik a karjaimat. Lihegve, mozdulatlanul és halálra rémülten fekszem a kövön.

– Térdre velük – morogja egy elektronikus hang. – Fel a szarveretes térdükre!

Szarveretes? Ó, a picsába! Lassan derengeni kezd, ki ez, és már hagyom, hogy feltérdeltessenek. Leveszik a csuklyámat. Sötét lett, viszont többtucatnyi gyertyát gyújtottak, ott pislognak mindenütt a fürdő padlóján. Victra mellettem térdel, a szeme dühödten villog. Immár görbe orrából vér csepeg. A jobbomon Holiday, ki tudja, honnan került ide. Ő ruhában van, de ugyanígy gúzsba kötve, két fekete ruhás alak cipeli be és kényszeríti térdre. Szélesen vigyorog.

A tusolás gőzében tíz, feketére festett pofájú démon néz le ránk farkasbőrök alól, amelyek leérnek a combjukig. Ketten a falnak támaszkodnak, sérüléseket szenvedtek, hála a heves védekezésemnek. Sevro mellett Ragnar tornyosul medvebőrben. A Vonítók új tagokért jöttek, és rohadtul félelmetesek.

– Legyetek üdvözölve, rusnya görények – morogja Sevro, de már nem a hangtorzítóba. Közelebb lép a sötétből, és megáll előttünk. – Eljutott hozzám a hír, hogy őrülten vad, veszett és gonosz teremtmények vagytok, akik valódi tehetséget mutatnak a gyilkolás, bántalmazás és káoszkeltés művészetében. Ha tévednék, most szóljatok.

– Összeszartuk magunkat a rémülettől, Sevro – vágja a fejéhez Victra. – Mi a pokol bajod van?

– Ne gyalázd meg a pillanatot – dörren rá fenyegetően Ragnar.

– Eltörted az orromat – köpi Victra.

– Az igazából én voltam – vallja be Sevro, majd int egy sovány Vonítónak, akinek a csuklóján Vörös Szimbólum virít. – Álmos segítségével.

– Te kis törpe…

– Nem kellett volna annyit ficánkolni, édeske – szólal meg valahol a Vonítók közt Kavics. Annyira visszhangos a helyiség, hogy nem lehet megállapítani, melyikük beszél.

– És ha nem fogod be, kipeckeljük a szádat, és csiklandozni fogunk – fenyegetőzik sötéten Bohóc. – Szóval… csitt.

Victra megrázza a fejét, de nem szól többet. Próbálok nem nevetni a pillanat ünnepélyességén, és Sevro már folytatja is. Fel-alá járkál előttünk.

– Szemmel tartottunk benneteket, és most magunk közé hívunk. Ha elfogadjátok meghívásunkat, hogy testvériségünk soraiba lépjetek, akkor hűségesküt kell tennetek. Mostantól mindörökre hűséggel tartoztok testvéreiteknek, nem hazudhattok nekik, nem árulhatjátok el őket. Bűneitek, sebhelyeitek és ellenségeitek mostantól a mieink is. A mi terhünk, osztozunk bennük. Szerelmetek, családotok már csak a második lehet utánunk, mert az elsők mi leszünk. Ha ezt nem tudjátok elfogadni, ha ez a kötelék nektek túl terhes, most szóljatok, és mehettek.

Kivár. Még Victra se szól semmit.

– Helyes. És most, ahogy szabályzatként szent könyvünkben írva vagyon… – emel a magasba egy fekete, szamárfüles könyvecskét, amelynek fehér, vonító farkasfej díszeleg a borítóján – meg kell tisztulnotok eddigi esküitektől, és bizonyítanotok kell, hogy méltóak vagytok. Utána esküt tehettek. Kezdődjék hát a megtisztulás.

A Vonítók hátraszegik a fejüket, és őrülten vonítani kezdenek. Ami ezután következik, zavaros furcsaságok ködös sora. Valahonnan zene lüktet. Térdelnünk kell, a kezünk összekötve marad. A Vonítók megrohannak. Üvegeket tolnak a szánkhoz, és amíg mi iszunk, ők valami bizarr, darabos dallamot kántálnak Sevro trágárul magabiztos vezetésével. Ragnar elégedetten felüvölt, amikor végre kiürül az üvegem. Nem sokon múlik, hogy ki is okádjam, amit belém diktáltak. Égeti, marja a nyelőcsövemet és a gyomromat. Victra köhög. Holiday csak nyeldekel, és a Vonítók ujjongva veszik el a szájától az üres üveget. Némán imbolygunk, ők pedig Victra köré gyűlnek, és csak skandálnak, míg ő levegő után kapkodva küzd az italával. A fele az arcára ömlik. Köhög.

– Ennyire futja, Nap leánya? – bömböli Ragnar. – Igyál!

Amikor végre nagy nehezen elfogy a pia, elragadtatottan bődül el:

– Hozzátok a kígyókat és a csótányokat!

Victra egyre csak köpköd és anyázik, a Vonítók meg szélütött pap módjára dajdajozva kísérik Kavicsot, aki egy vödröt rak le elénk. Közelebb lökdösnek bennünket egymáshoz, hogy mindhárman hozzáférjünk a vödörhöz, és a derengő, bizonytalanul imbolygó fényben meg is látjuk a vödörben kavargó életet. Vaskos, fényes hátú, szőrös lábú és szárnyú csótányok áramlanak egy lándzsavipera körül. Hátrahőkölök, részegen is megmarkolja a szívem a rettenet, Holiday viszont nem késlekedik, belemarkol a vödörbe, kikapja a kígyót, és addig csapkodja a padlóhoz, amíg ki nem purcan.

Victra döbbenten mered rá.

– Mi a…

– Fenékig, vagy jön a doboz – jelenti ki Sevro.

– Ez meg mi a fenét akar jelenteni?

– Fenékig, vagy jön a doboz! Fenékig, vagy jön a doboz! – éneklik. Holiday fogai beletépnek a döglött kígyóba.

– Igen! – rikoltja Ragnar. – Ennek Vonító lelke van! Ez az!

Annyira berúgtam, hogy látni se nagyon látok. Belekanalazok a markommal a vödörbe, borzongva érzem a karomon felfutó csótányokat. Elkapok egyet, és a számba gyömöszölöm. Még mozog. Kényszerítem az állkapcsomat, hogy rágjon, nem sokon múlik, hogy üvöltsek. Victra öklendezve bámul. Lenyelem, megragadom a kezét, és belenyomom a vödörbe. Hirtelen összerándul, de túl tompa vagyok, hogy rögtön felfogjam, mi jön. A vállamra rókázik. A szagától én is beadom a kulcsot, már nem tudom tartani. Holiday csak rág. Ragnar teli torokból magasztalja.

Mire kivégezzük a vödröt, szánalmasan részeg, bogárdarabkákban és hányásban fetrengő kupac vagyunk. Sevro előttünk áll, és magyaráz, közben előre-hátra imbolyog. Lehet, hogy inkább én dülöngélek. Miről beszélhet? Valaki hátulról megrázza a vállamat. Elaludtam volna?

– Ez a mi szent könyvünk – mondja kis termetű barátom. – Tanulmányozzátok a szent szöveget. Hamarosan kívülről megtanuljátok majd. De ma elég, ha csak a Vonítók Első Szabályát ismeritek meg.

– Soha ne hajts fejet – mondja Ragnar.

– Soha ne hajts fejet – visszhangozzák a többiek.

Bohóc lép elő, a kezében három farkasbőr. Pont, mint az Intézetben, ezek az irhák is alkalmazkodnak a környezetükhöz, ebben a félhomályos gyertyafényben sötét színűek. Az elsőt Victrának nyújtja. A többiek eloldozzák a kötelékeit, ő próbál talpra állni, de nem boldogul. Kavics segítőn nyújtja a kezét, de Victra tudomást se vesz róla. Ismét próbálkozik, már fél térdre emelkedik. Akkor Sevro letérdel mellé, úgy nyújtja a kezét. Victra csapzott haja alól bámul rá, horkanó nevetéssel nyugtázza, hogy miről is van szó. Elfogadja Sevro kezét, és a segítségével sikerül is két lábra egyenesednie. Így képes odabattyogni, hogy átvehesse a köpenyt. Sevro kiveszi Bohóc kezéből, és maga kanyarintja Victra pucér vállára. A pillantásuk összetalálkozik, a kelleténél kicsit hosszabban néznek egymás szemébe, majd félrehúzódnak, hogy Holiday is megkaphassa a jussát. Őt Kavics emeli fel a földről, engem pedig Ragnar támogat, ő takar be a köpenyemmel.

– Legyetek üdvözölve, testvéreink, a Vonítók között!

A Vonítók hátraszegik a fejüket, és fenséges vonításba fognak. Én is csatlakozom a kórushoz, és legnagyobb meglepetésemre Victra se fogja vissza magát. Minden fenntartás és gátlás nélkül átadja magát a sötétségnek és az üvöltésnek. De akkor hirtelen felkapcsolódnak a fények. A vonítás elhal, és zavartan nézünk körül. Táncos sántít be a zuhanyzóba Narol bácsikámmal.

– Mi a szarveretes fene folyik itt? – kérdi Narol, ahogy a tekintete felméri a csótány-és kígyómaradványokat meg az üres üvegeket. A Vonítók kínosan feszengenek, kissé röhejes a helyzet.

– Titkos, okkult szertartást ünneplünk éppen – jelenti ki fensőbbségesen Sevro –, amelybe hívatlanul bepofátlankodtál, alárendelt.

– Értem – bólogat Narol kissé zavartan. – Elnézést, uram.

– Egy Rózsaszínünk Égeában ellopta egy Csontlovas kargépét – fordul Táncos komoran Sevróhoz. – Megtudtuk, ki az.

– De durva! – kurjant fel Sevro. – És? Igazam volt?

– Kicsoda? – kérdem részegen. – Kicsodáról beszéltek?

– A Sakál csendestársáról – mondja kurtán Táncos. – Quicksilver az. Igazad volt, Sevro. Az ügynökeink szerint jelenleg a céges főhadiszállásán van, Phoboszon. De nem marad ott sokáig, két nap múlva indul a Lunára. Ott már nem férünk hozzá.

– Akkor indul a Feketepiac hadművelet – rikkantja Sevro.

– Indul – bólint rá kelletlenül Táncos.

Sevro a levegőbe öklöz.

– Juhé, a szarba is! Hallottátok, Vonítók! Mosdás, józanodás, kaja, aztán indulás. El kell rabolnunk Quicksilvert, össze kell omlasztanunk a gazdaságot – pillant rám vad vigyorral. – Pokoli jó nap lesz. Pokoli jó.

14

A vámpírhold

Phobosz annyit tesz, rettegés. A mitológia szerint Aphrodité és Arész fia volt, a szerelem és háborúskodás gyermeke. Nagyon is passzol ez a név a Mars nagyobbik holdjára.

Jóval az ember születése előtt meteorit csapódott az öreg Mars apó testébe, és a leszakadt törmelék bolygó körüli pályára állt. A hosszúkás hold is úgy keringett egymilliárd éven át, mint egy élettelen, elhagyatott hulla. Most fortyog rajta az élősködő élet, amely az egész Arany birodalom ereibe pumpálja romlott vérét. A Mars felszínéről éjjel-nappal rajokban indulnak az apró, duci szállítóhajók, hogy táplálják a két hatalmas, szürke kikötőt, amelyek a hold körül keringenek. Ott átrakodják a marsbéli javakat a kilométer hosszú kozmoSzállítókra, s azok bejárják a hatalmas Julii-Agos karavánutat a messzi Peremig, vagy éppenséggel az ellenkező irányba indulnak, hogy a Magba cipeljék kincseiket, ahol a falánk Luna mindent elnyelő szája tátong.

A Phobosz kopár sziklatestét üregesre vájta az ember, és acéllal bélelte ki. Legszélesebb pontján is alig tizenkét kilométer széles, de a pályáján a két, fehér rovátkás fekete fémből készült dokk egymásra merőlegesen kereng, és vörösen pislogó fénnyel fogadja a befutó hajókat. Mágneses vonatok és szállítóhajók hemzsegnek rajtuk. Alattuk, és alkalomadtán melléjük emelkedve a hegyes tornyos Kaptár, a foltváros, amelyet nem a neoklasszikus Arany esztétika, hanem a nyers gazdasági racionalitás hívott életre, túl minden gravitációs hatáson. Hatszáz éve halmozódó épületegyüttesek növekednek a Phobosz testén. Hatalmasabb tűpárnát ember nem épített még. És az a szakadék, amely a Tűhegyeken élő gazdagok és a hold belébe vájt üregekben tengődő szerencsétlenek közt húzódik, szinte már röhej.

– Ha az ember nem hadihajó hídján áll, nagyobbnak látszik – jelenti ki Victra a hátam mögött. – Jogfosztottnak lenni annyira rohadtul unalmas.

Átérzem a fájdalmát. Utoljára az Oroszláneső előtt láttam a Phoboszt magam is. Akkor egy egész ármádiám volt, mellettem állt Musztáng és a Sakál, és sokezernyi Páratlan Sebhelyes várta a parancsaimat. Olyan tűzerőt uraltam, amitől egy bolygó is megremeg. Most viszont annyira ősrégi, rozoga szállítóhajón osonok az árnyékban, hogy még mesterségesgravitáció-generátorunk sincs. Csak Victra és három Arész Fi ércbányász van velünk, meg Vonítók egy kisebb egysége a raktérben. És ezúttal nem én osztom a parancsokat. A nyelvem az öngyilkosfogat piszkálgatja, amit a Vonítóvá avatásom után ültettek a jobb hátsó őrlőmbe. Minden Vonítónak van. Jobb, mintha élve elkapnak, vallja Sevro. Ezzel kénytelen vagyok egyetérteni, de azért csak furcsa érzés.

A menekülésem után a Sakál rögtön teljes repülési zárlatot rendelt el a Marson minden engedély nélkül pályára álló hajóra. Úgy vélekedett, hogy a Fiak haladéktalanul megpróbálnak majd kicsempészni a bolygóról. Szerencsére Sevro nem ilyen ostoba. Ha az lenne, már rég a Sakál kezén lennék megint. Persze még a Főkormányzó se tudja túl hosszasan a felszínre kárhoztatni a kereskedelmet, ezért a zárlat nem tartott sokáig. De a piacra gyakorolt hatása még így is érezhető volt: minden perccel többmilliárdos veszteséget írhattak jóvá a befagyasztott hélium-3-szállítmányok miatt. Ebből Sevro is ihletet merített.

– Ennek mekkora része Quicksilveré? – kérdem.

Victra mellém tempózik a nulla gravitációban, fehér, csapzott haja lebegő koronaként övezi a fejét. Kihidrogénezték, a szemébe pedig fekete lencse került, mert Obszidiánként mégiscsak könnyebb a Kaptár magasabb szegleteiben mozogni, és ahhoz túlságosan is termetes, hogy más Színnek álcázhattuk volna. Nem úgy, mint általában a Vonítókat.

– Tippem sincs. Az Ezüstök trükkösek a vagyonukkal. Annyi falcége van, meg nem nyilvántartott bankszámlája, hogy szerintem még az Uralkodónak sincs pontos képe a teljes vagyonáról.

– Vagy arról, hogy kinek van még benne részesedése. Ha igaz a pletyka, hogy Aranyak is vannak a birtokában…

– Nyilván – vonja meg a vállát Victra, amitől kissé hátrébb sodródik a teste. – Mindenben benne van a keze. Anyám szerint azon kevesek egyike, akik annyira gazdagok, hogy megölni se lehet őket.

– Gazdagabb, mint anyád volt? Mint amilyen gazdag te vagy?

– Voltam – javít ki, aztán megrázza a fejét. – Annál azért több esze van – mondja, majd elhallgat. – De talán gazdagabb.

Tekintetem a legnagyobb phoboszi tornyot, a három kilométer magas, acél és üveg, kettős spirál építményt keresi, tetején az ezüst félholddal, oldalán az ezüst szárnyas saru jellel. Hány Arany szeme akadt már meg rajta irigyen? Hányukat kell a markában tartania vagy lefizetnie, hogy megóvják a többiektől? Talán elég egyetlenegyet. A Sakál felemelkedésének mindenesetre lényeges állomása volt, hogy szövetségre lépett vele. Hogy épp Quicksilver csendestársa lett. Mert ő segítette titokban uralma alá vonni a kommunikációs ipart és a médiát. Nagyon sokáig hittem azt, hogy ez a társ Victra és az anyja, és hogy a Kertben a gyilkosságokkal ezt a kört zárta rövidre. De most kiderült, hogy a Sakál legnagyobb szövetségese él és virul. Egyelőre.

– Harmincmillió ember – motyogom. – Hihetetlen.

– Nem helyesled Sevro tervét, igaz? – mér végig Victra.

A hüvelykujjammal szórakozottan piszkálgatok egy darabka rózsaszín gumit a rozsdás válaszfalon. Ha elraboljuk Quicksilvert, azzal információhoz és általa tömérdek hadüzemhez jutunk, de az már aggasztóbb, hogy Sevro az egész gazdaságra tör.

– Sevro tartotta életben Arész Fiait, nem én. Ezért engedelmeskedem neki.

– Hm – méreget még mindig kétkedőn. – És mióta mosod össze a látomást és a szart?

– Hahó, szararcok – brekeg a mikrofonon a fülembe Sevro. – Ha a turistáskodással vagy kamatyolással vagy pöcsöm tudja, min dolgoztok éppen, szóval ha végeztetek, neki is lódulhatnánk végre.

Fél órával később már mi ketten is ott kuporgunk a Vonítókkal a raktérben egy hélium-3-konténerben. Érezzük a hajó rázkódását, ahogy rácsatlakozik a dokk gyűrűs felszínén a mágneses dokkolóra. A kikötőben az elektromos rakodóruhás Narancsok már várják a szállítmányt, amit a gravitációmentes térben súlytalanul pakolnak át a mágneses vonatokra, amelyek azt a kozmoSzállítót töltik fel utánpótlással, amely hamarosan indul a Jupiterhez, hogy feltankolja Roque-ot a Musztáng és a HoldKirályok ellen vívott háborúban.

Mielőtt azonban a rakomány útnak indul, Réz és Szürke felügyelők vizsgálják át. A Kékjeink majd lefizetik őket, hogy negyvenkilenc konténert vegyenek fel a nyilvántartásba ötven helyett. Aztán egy Narancs, akit szintén jó előre lefizettünk, segít majd lepottyanni az ötvenedik konténernek, amelyben mi lapulunk – bevett gyakorlat ez az illegális drogok vagy vámmentes áruk becsempészésére. Egy alsóbb szinten fogja lerakni, ahová az alkatrészek kerülnek, a Fiak kontaktja idejön majd értünk, és innen visz bennünket a biztonságos házba. Legalábbis ez a terv. De most még csak várakozunk.

Egyszerre visszatér a gravitáció, ami azt jelzi, hogy már bent vagyunk a hangárban. A konténerünk nagy puffanással landol, mi belekapaszkodunk a hélium-3-tartályokba. Hangokat hallunk a konténer fémfalán túlról. A rakodó pittyegve válik le rólunk, és vezeti vissza impulzusMezejét az űrbe. Aztán csend. Nem tetszik ez nekem. Ráfogok a dzsekim ujjában a beretvám bőrmarkolatára. Az ajtó felé lépek, Victra a nyomomban. Sevro elkapja a vállamat:

– Megvárjuk a kontaktunkat.

– Nem is ismerjük.

– Táncos kezeskedik érte. – Csettint, hogy másszak vissza a helyemre. – Várunk.

Látom, hogy a többiek is bennünket figyelnek, ezért befogom és visszaülök. Tíz perccel később halljuk meg a magányos léptek kopogását kinn a padlón. A zár fordul a konténer ajtaján, és a félhomályban rendezett, kecskeszakállas Vörös bukkan fel. A szájában fogpiszkáló. Sevrónál fél fejjel alacsonyabb. Egyenként megszemlél bennünket, Ragnaron kissé elakad a pillantása, a fél szemöldöke felszalad a homlokán. Aztán a másik is, ahogy meglátja Sevro fegyverét. De nem hátrál. Nem beszari.

– Mi nem pusztul el soha? – morogja Sevro a legprofibb Obszidián kiejtésével.

– A gomba Arész zacskója tövében – mosolyog a férfi, majd hátrapillant a válla felett. – Lejjebb engednéd azt a dögöt? Mozdulni kék, de rögvest. A Szakszervezettől vettem kölcsön ezt a dokkot. Csak épp ők nem tunnak róla, szóval, ha nem akartok a hivatásos dögök pofájába belemászni, akkor cipzárazzuk be a pofánkat, és húzzunk. És a rögvest az rögvest.

A kontaktunk neve Rollo. Inas, gacsos lény, de a szeme csillogó és vidám, a nőkkel szapora a nyelve, pedig a feleségét minden második percben felemlegeti, hogy nem járt még annál szebb asszony az egész Marson. Bár már nyolc éve nem látta. Azóta van itt a Kaptárban, hegesztőként dolgozik az űrtornyokon. Ő elméletileg nem rabszolga, mint nálunk a bányában a Vörösek, mert szerződéses munkája van. Gyakorlatilag bérrabszolga, heti hat nap, tizennégy órás munkaidővel a Kaptár megalitikus tűhegyein hegesztővassal a kézben a semmi és a semmi közé felfüggesztve, folyamatosan imádkozva, hogy csak munkahelyi balesetet ne szenvedjen, mert akkor nem fog tudni dolgozni, és ha nem dolgozik, nem keres, és ha nem keres, hát nem is eszik.

– Nagyon el van telve magától – súgja Sevro halkan Victrának, miközben Rollo kalauzol bennünket.

– Nekem bejön a kecskeszakálla – vágja rá Victra.

– A Kékek Kaptárnak hívják a helyet – magyaráz Rollo, ahogy egy graffitimocskos villamos felé tartunk a leroggyant karbantartószinten. Gépzsír-, rozsda-és húgyszag érződik. A félhomályos fémcsarnokokban rongyos hajléktalanok foltjait látni. Rángó takarókupacok és rongyhalmok, amelyeken Rollo nemtörődöm megszokással lép át, bár a keze erősen markolja pisztolya műanyag markolatát. – Nekik talán az is. Vannak iskoláik, lakásuk. Kis légfejű közösségeik, szektáik, ahogy nevezik, ahol repülni tanulnak, meg a gépekkel szinkelni. De majd én megmondom, mi ez a hely igazából: egy daráló. Emberek jönnek, tornyok épülnek – mondja, majd a fejével a padló felé biccent. – Alul meg megy ki a hús.

A csavargók egyéb életjelet nem is adnak, csak a lélegzet párája kavarog fel kupacaikból, mint lávamezők repedéseiből a gőz. Megborzongok szürke dzsekim alatt, és megigazgatom a vállamon a felszerelésemet. Befagy az ember feneke ezen a szinten. Biztos kopott már a szigetelés. Kavics párát pöffent maga elé, ahogy a felszerelést tolja egy kis kocsiban, közben szánakozva nézeget jobbra-balra a nyomorultakra. Victra már nem ilyen együttérző, a bakancsával rúgja félre a kocsi elől az útban heverőket. Az egyik férfi felszisszen, és felnéz rá, és fel és még feljebb, míg végül tekintete befogadja a két méter húszcentinyi ingerült gyilkos látványát. Akkor elpucol előle, sziszegve kapkodja tovább a levegőt. Ragnar és Rollo meg se érzi a hideget.

Egy lerobbant villamosmegállóban és a villamoson is Arész Fiak várnak bennünket. Jobbára Vörösök, de szép számmal akadnak köztük Narancsok is, meg egy Zöld és egy Kék. Szedett-vedett fegyvereik vannak, és idegesen kapkodják a fejüket a megállóhoz vezető folyosók irányába. Ahogy közeledünk, bennünket is villogó szemekkel méregetnek, hogy ki a halál lehetünk. Soha még ennyire nem örültem az Obszidián lencséimnek és álcámnak.

– Gond lesz? – méri végig a puskáikat Sevro.

– Az utóbbi hónapokban a Szürkék tisztogatnak néha idelenn. De nem a körzeti üresfejű bádogok, hanem a húzósabb fajta. Légiósok. Néha Tizenhármasok és Tízesek meg Ötösök – mondja, majd halkabban folytatja. – Rusnya hónapunk volt, szarveretesen megtizedeltek bennünket. Megszállták az Üregben a főhadiszállásunkat, szakszervezeti keményfiúkat állítottak ránk. Pénzért a sajátjukra vadásznak. A legtöbbünknek fel kellett szívódni, másodlagos biztonságos házakba menekülni. A Fiak fővonala az állomás Vörös lázadóit segíti, nyilván, de a speciális erőink eddig a kisujjukat se mozdították. Nem akarunk kockáztatni. Világos? Arész szerint valami fontos ügyben vagytok itt…

– Arésznek van esze – legyint Sevro könnyedén.

– Csak néha kissé hisztis – toldja meg Victra.

Ragnar bizonytalanul megtorpan a villamos ajtajában, a szeme megakad az egyik betonoszlopra ragasztott antiterrorista plakáton. „Ha látsz valamit, hallasd a hangod.” Rajta sápatag Vörös, gonoszan villanó vérszín szemmel és a bányászok szokásos rongyos ruhájában, ahogy egy „Tilos a bemenet” feliratú ajtó körül sündörög. Más nem is látszik belőle a lázító graffitiktől. De aztán leesik, hogy Ragnar nem a plakátot nézi, hanem a férfit, aki alatta kuporog a földön, és akit eddig észre se vettem. A fején csuklya. A bal lába ósdi mechanikus pótlás. Az arca felét megbarnult kötés fedi. Pöffenés hallatszik, kiszabadul a gáz a nyomás alól. A férfi borzongva dől hátra, fekete fogsorral vigyorog ránk. Műanyag stimes töltény gurul a földre. Kátránypor.

– Miért nem segítetek ezeken az embereken? – teszi fel a kérdést öblösen Ragnar.

– Mégis hogy? – kérdez vissza Rollo. Látja az óriás arcán a részvétet, de nem nagyon tud rá mit mondani. – A saját véreinknek is alig tudunk juttatni, ember. És ezekkel nem vezet jóra osztozni, vágod?

– De ez itt egy Vörös. A családotok…

Rollo a homlokát ráncolja a kellemetlen igazság hallatán.

– Vegyél vissza a sajnálatból, Ragnar – figyelmezteti Victra. – Szakszervezeti cuccot lőtt be épp magának a tag. A legtöbb egy lebegős délutánért átvágná a torkodat. Ezek csak üres hús meg bőr.

– Üres mi? – kapom fel a fejemet.

Váratlanul éri a hangom éle, de soha nem visszakozna. Inkább ösztönösen rátesz még egy lapáttal.

– Üres hús, aranypofám – ismétli. – Az embert részben a méltóság teszi emberré. Nekik olyan nincs. Kivágták magukból. Ez az ő saját döntésük, nem az Aranyaké, pedig őket a legkönnyebb okolni mindenért. Akkor meg mit pazaroljam rájuk a sajnálatomat?

– Mert nem lehet mindenki olyan, mint te. Vagy nem születhetett oda, ahova te.

Erre Victra már nem felel. Rollo megköszörüli a torkát, kezdenek benne kétségek ébredni az álcánkkal kapcsolatban.

– A torokátvágós résszel a hölgynek tökéletesen igaza van. A legtöbben vendégmunkások voltak. Mint amilyen én. A feleségemet nem számolva hármat etetek odalenn Új-Thébában. Küldöm haza a pénzt, de menni nem mehetek, amíg a szerződésem él. Van még négy évem. Ezek a tagok már feladták, hogy valaha is visszajutnak.

– Még négy év? – néz rá Victra kétkedőn. – Nem az van, hogy már nyolc éve itt gályázol?

– Az utamat is ki kell fizetni valamiből.

Victra csak bámul rá kérdőn.

– A cég azt nem fedezi. Nem ártott volna elolvasni az apró betűs részt. De ja, az én döntésem volt, hogy feljöttem. Ahogy az övéké is – biccent a csavargóra. – De amikor az éhezésen túl más választás nincs… – mondja, majd egyszerűen csak ránt egyet a vállán, mintha a folytatás világos lenne mindenkinek. – Ezeknek itt pechjük volt a melóval. Otthagyták a lábukat. Karjukat. A cég nem fizeti a pótlásokat. Vagy legalábbis tisztességes protézist nem ad…

– Ott vannak a Faragók, nem? – vetem fel.

– És szerinted kinek fér bele a pénztárcájába a húspótlás? – horkan megvetően.

Az ár eszembe se jutott. Ez is csak azt mutatja, mennyire nem ismerem azokat, akikért elvileg harcolok. Íme egy Vörös, egy a népemből nagyjából, és még csak azt se tudom, milyen ételeket esznek feléjük.

– Melyik cégnél dolgozol? – kérdi Victra.

– Melyiknél, hát a Julii Konszernnél, hol máshol.

Ahogy a villamos kizötykölődik az állomásról, a koszos duroÜvegen át a kinti acélerdőt nézem. Victra mellettem ül, az arca zavart. De fényévekre járok tőle, barátom. Az emlékeim mélyén. Jártam már korábban is a Kaptárban a Főkormányzóval és Musztánggal. Elhozta a Lándzsásait, hogy a Társadalom gazdasági minisztereivel tárgyaljunk a hold infrastruktúrájának modernizálásáról. A megbeszélések után Musztánggal ellógtunk a híres akváriumba. Abszurd összegért kibéreltem, és az orkák előtt ebédeltünk és boroztunk elegánsan, csak ő meg én. Musztáng mindig is jobban szerette a természetes élőlényeket, mint a faragottakat.

Az ötvenéves borokat és a Rózsaszín felszolgálókat egy sokkal komorabb világra cseréltem azóta, a rozsdálló csontok és a lázadó bunkók világára. Az igazira. Ez nem az az álom, amiben az Aranyak élnek. Ma átérzem az évezredeken át lábbal tiport civilizációk néma sikolyát.

Utunk az Üreg peremén visz, a hold középpontja közelében, a gravitáció nélküli ketreclakások nyomornegyedei mentén. Ott benn a szakszervezeti utcaháborúba keverednénk, amelyet régóta vívnak Arész Fiai ellen. Feljebb viszont, a középSzínek terein a Társadalom tengerészgyalogosait meg a holoSzkennerek és kamerák biztonsági rendszerét vonnánk magunkra.

Maradunk inkább a senkiföldjén, a karbantartási hátországban, ahol Vörösek és Narancsok tesznek róla, hogy az Üreg és a Tűhegyek holdja soha ne álljon le. A villamosunk minden állomáson keresztülhajt, egy szimpatizáns villamosvezető vezeti. A várakozó munkások arca egybeolvad a peronon. Csupa szemkavalkád. És szürke arcok tömege. Nem acélszürke, hanem a szétrugdalt tábortűz hamujának szürkéje. Hamuarcok. Hamuruhák. Hamuéletek.

Ahogy azonban az alagút elnyeli a szerelvényt, mindenfelé színek robbannak. A repedezett és kopott falak valaha szürke torkából sokévnyi harag színei ordítanak elő. Tizenöt nyelven megfogalmazott közönségesség. Tucatnyi, sötét módszerekkel felhasogatott Arany hulla rajza. És az Octavia au Lune-t lefejező parittyaPenge képe mellett Eo lóg az akasztófán véresen izzó, digitális festékkel felfújva. A haja lángol, mellette átlósan felirat: Törd szét a láncokat. A gyűlölet gyomnövényei között nyíló szépséges virág. Torkomban gombóc.

Félórával az indulás után végül megállunk egy kihalt aljaSzín ipari központban, ahol több ezer munkásnak kellene kora reggel a műszakba igyekezni. De most sehol senki, akár egy temetőben. A fémpadlón szemét. A HK-kon most is a Társadalom hírcsatornáinak képei peregnek. Egy kávézóban az egyik asztalon elhagyatott csésze gőzölög. Alig pár perccel ezelőtt ürítették ki a helyet a Fiak. Ez megmutatja a befolyásukat.

Ha továbbálltunk, az élet is visszatérhet. De mi lesz, ha felrobbantottuk a bombákat, amelyeket magunkkal hoztunk? Ha megsemmisítjük az ipart, mi lesz ezekkel a nőkkel és férfiakkal? Nem válnak ugyanolyan szerencsétlen munkanélküliekké, mint az odalenn látott csavargók? Ha létezésük egyetlen oka a munka, mi lesz, ha megszüntetjük az okot? Szeretném megfogalmazni Sevrónak a kétségeimet, de ő megfeszített íj. Amilyen én magam is voltam. Dogmatikus. Mindenki füle hallatára megkérdőjelezni a döntéseit a barátságunk elárulása lenne. Legalábbis úgy érzem. Ő mindig vakon megbízott bennem. Ezek szerint én nem vagyok elég jó barát, mert kételkedem?

Több gravLifttel feljutunk egy garázsba, ahol szemétszállítók rostokolnak, ami szintén Julii vállalkozás. Elcsípem, ahogy Victra letörli a koszt az egyik ajtón a Julii címerről. A lándzsás Nap kopott, megfakult. A néhány tucatnyi Vörös és Narancs alkalmazott úgy tesz, mintha észre se venne bennünket, ahogy bemegyünk az egyik rakodókikötőbe. Ahol a két hatalmas rakodó tövében egy kisebb hadsereg vár ránk: több mint hatszáz Arész Fi.

Nem katonák. Nem olyanok, mint mi. Javarészt férfiak, de akad köztük pár fiatal nő is, Narancsok és Vörösek, akik kényszerből jöttek ide dolgozni, hogy a Marson élő családjukat támogassák. Hitvány fegyvereik vannak. Vannak, akik ácsorognak, mások kisebb csoportokban üldögélnek és beszélgetnek. Ahogy befutunk, mindenki elhallgat, felénk fordul, meglepetten figyeli a tucatnyi, fegyverekkel megpakolt Obszidián harcost, akik két kis kocsit is tolnak magukkal. Szomorúság növekszik bennem. Bármit tesznek is, de bármit, az életüket örökre bemocskolja ez a nap. Ha nekem kellene hozzájuk szólni, figyelmeztetném őket, milyen terhet vesznek magukra, miféle gonoszt engednek be az életükbe. Elmondanám, hogy sokkal szebb a dicsőséges győzelmekről szóló regéket hallgatni, mint személyesen is átélni őket. Mint minden reggel átérezni az ágyban heverészés furcsa valószerűtlenségét, amikor már öltél embert, amikor meghalt a barátod.

De nem szólok semmit. Már Victra és Ragnar mellett a helyem, Sevro mögött, aki kiköpi a gumit a szájából, rám kacsint, és a könyökével oldalba bök, miközben a kis sereg elé áll. Az ő serege. Obszidián férfinak apró, de sebhelyes, fülig tetovált és rémisztő látvány ezeknek a kicsiny kezű szemeteseknek és görnyedt hátú toronyhegesztőknek a szemében. A fejét előreszegi, a szeme izzik a fekete lencse alatt. Az ipari fényben gonoszul villannak sápadt bőrén a farkastetkók.

– Üdv, zsírmajmok – morog halkan, akár egy fenevad. – Biztosan kíváncsiak vagytok, miért küldött Arész egy magunkfajta harcedzett, gonosztevő bandát erre a bádog trágyadombra. Arész Fiai idegesen pillantgatnak egymásra.

– Nem jópofizni jöttünk. Nem azért, hogy lelkesítsünk benneteket, vagy hogy uncsi, segg hosszú beszédeket nyomjunk nektek, mint a szarveretes Arató – szögezi le, majd csettint. Kavics és Bohóc előgurítja a két kocsit, és felnyitja a tetejét. A ládák nyikorogva mutatják meg tartalmukat: robbanóanyag. – Azért jöttünk, hogy szétrobbantsunk itt minden szart – tárja szét vigyorogva a két karját. – Van kérdés?

15

A vadászat

A szemétgyűjtő hátuljában lebegek a Vonítókkal. Sötét van. Az éjjellátó-optikánkkal látjuk a körülöttünk zöldesen kerengő szemetet. Banánhéj. Játékdoboz. Kávézacc. Victra öklendezik a mikrofonba, amikor egy darab vécépapír tapad az arcára. DémonSisak maszkja van. A pupillája fekete, és az egész, mint egy sikoltó démon pofája, az enyém is ilyen. Fitchner lovasította meg őket még a lunai fegyvertárból egy éve. Mindenféle spektrumban látunk velük, van bennük hangtorzító és -erősítő, követhetjük egymás koordinátáit, térképeket, és észrevétlenül kommunikálhatunk egymás közt. Körülöttem mindenki fekete. Nem viselünk mechanikus vértet, csak hajszálvékony skaraBőrt, amelyen nem hatol át a penge és az eltévedt lövedékek. Nincs se gravCsizmánk, se impulzusVértünk. Semmi, ami lelassítana, zajt csapna, vagy beindítaná az érzékelőket. Az oxigénpalackunkban negyvenpercnyi levegő. Megigazítom Ragnaron a szíjakat, és a kargépemre pillantok. A régi szemétgyűjtőt irányító két Vörös visszaszámol. Amikor tízhez érnek, Sevro megszólal:

– Zsákot szorít, köpenyt kibont.

Aktiválom a szellemKöpenyt, és a világ zizegni kezd, eltorzítja a köpeny. Olyan, mintha koszos vízen néznék keresztül, és az aksi már most elkezdi melegíteni a farcsontomat. A köpeny rövid akciókra való. Mert a kisebb aksikat, amilyeneket mi hoztunk, gyorsan kiégeti, és utána nem árt hűlnie, és újratöltődnie. Sevro és Victra kezéért nyúlok, csak sikerül időben megmarkolni őket. Mindenki más is megtalálja a partnerét. Nem rémlik, hogy az Acéleső előtt is ennyire be lettem volna ijedve. Akkoriban még bátrabb lettem volna? Vagy csak naivabb.

– Kapaszkodjatok. Mindjárt indul a banzáj – mondja Sevro. – Három, kettő… – megszorítom a kezeket – …egy.

A szemétgyűjtő ajtaja hangtalanul megnyílik, máris egy közeli felhőkarcoló óriási HK-jának borostyánfényében fürdünk. Megcsap a levegő, a világ pördül egyet, ahogy a szemétgyűjtő kibocsátja magából a tartalmát. Úgy hullunk alá a városra, mint a szántóvető magjai. Tornyok és reklámok kaleidoszkópjában pörgünk a szemét közt. A sugárutakon több száz hajó száguld, minden összemosódik, folyékony suhanás. Szélsebesen pörgünk, hogy ne lehessen értelmezni a jelenlétünket.

A fülemben egy Kék forgalom-ellenőrző reklamálását hallom, kiakadt a szemét miatt. Már érkezik is egy Réz társaság járműve, hogy kilője a béna irányítókat. De a mosolyom leginkább annak szól, amit nem hallok. A rendőrségi csatornákon a szokásos szövegek mennek, egy szakszervezeti kalózakcióról a Kaptárban, egy véres gyilkosságról a Park Plaza közelében az ókori művészetek múzeumában, egy adatközpontrablásról a Bankblokkban. Nem szúrtak ki bennünket a szemétben.

Fokozatosan lassítjuk a pörgést, a sisakunkba épített tolómotort használjuk. A levegőlöketek lassan egyenesbe fordítanak bennünket. Némán a vákuumban. Már ráfordultunk a célra. A szeméttel együtt egy acéltorony oldalába fogunk becsapódni. Vigyázni kell. Victra szitkozódik, ahogy egyre közelítünk. Nekem remegnek az ujjaim. Ne bukfencezz. Csak ne bukfencezz.

– Elereszt – rendelkezik Sevro.

Kihúzom a kezem a kezükből, és már be is csapódunk az acélba. A szemét körülöttünk visszapattan, bizarr szögekben pörög el a semmibe. Sevro és Victra gond nélkül feltapad a fémre, hála a mágneskesztyűknek, de engem egy visszapattanó szemétdarab eltérít a céltól, hátralök, mielőtt még elérné a kezem a felületet. Ahogy kibillenek, vészesen kavarok a karjaimmal, ettől pedig bepörgök, és a talpammal fogok falat. Aztán szentségelve visszapattanok az űrbe.

– Sevro! – kiáltom.

– Kapd el, Victra.

Egy kéz kapja el a lábamat, és visszaránt. Ahogy lenézek, láthatatlan alak markolja a bokámat. Victra. Óvatosan visszahúzza súlytalan testemet, hogy végre én is rámágneseződjek az acéltoronyra. Foltok táncolnak a szemem előtt. A város alattunk, körülöttünk, felettünk, mindenütt ott van. Szörnyen nyomasztó ezzel a nagy némaságával és színkavalkádjával, az embertelen, acél tájképpel. Inkább mondanám idegen lények ősi alkotásának, mint emberlakta helynek.

– Vegyél vissza – recseg a sisakomba Victra hangja. – Hiperventilálsz, Darrow. Lélegezz velem együtt. Ki. Be. Ki…

Kényszerítem a tüdőmet, hogy együtt lélegezzem vele. A foltok nemsokára eltűnnek. Kinyitom a szemem, az arcom centikre van a fémtől.

– Összeszartad a csillagbőrt, vagy mi? – kérdi Sevro.

– Nincs gond. Csak kicsit berozsdásodtam.

– Aha. Jó poén.

Ragnar a többi Vonítóval vagy harminc méterrel alattunk landolt, Kavics felinteget:

– Indulás, Pixik, még vagy háromszáz méternyi mászásunk van.

Quicksilver kettős spiráltornyán mindenütt égnek odabenn a fények. Vagy kétszáz szint iroda kapcsolja egymáshoz a két tornyot. Kivehetően látszanak kintről az odabenn a terminálok között mozgó alakok. Ha az optikámmal rájuk zoomolok, tisztán látom az asztaluknál szorgoskodó tőzsdeügynököket, a cirkáló asszisztenseiket, a holografikus kereskedőtáblákon őrülten mutogató elemzőket, akik a lunai piacokkal állnak kapcsolatban. Ezüstök egytől egyig. Szorgos hangyáknak tűnnek.

– Szinte hiányoznak a srácok – sóhajt Victra.

Idő, míg leesik, hogy nem az Ezüstökről beszél, hanem arról a régi kalandról, amikor hasonló módszerrel akcióztunk. Akkor ott volt Roque és Tactus. Az Akadémián hatoltunk be Karnus főhajójára a vákuumból, miközben egy aszteroidabázison vett fel üzemanyagot. El akartuk rabolni, hogy így fejezzük le a csapatát és iktassuk ki őket a játékból. De hiába vágtuk át kívülről a hajója páncélzatát, csapdába estünk, és csak a barátaimnak köszönhettem, hogy megúsztam. Egy kartörés volt az ára.

Öt perc alatt kapaszkodunk fel a torony csúcsára, ahol a gigászi félholdban folytatódik. Igazából nem lehet ezt mászásnak nevezni, mert nem emeljük el a kezünket, hanem a kesztyű mágneses mezeje váltakoztatja a pozitív és negatív pólust, ezért könnyűszerrel csúsztathatjuk, mintha kerekek lennének a tenyerünkön. A mászás legmunkásabb szakasza, amikor már a félholdon kapaszkodunk a nullagravitációban a torony csúcsán. Egy keskeny támasztógerendán kell függeszkednünk, amely az üvegmennyezeten vág keresztül, mint egy átlátszó levél főerezete. A hasunk és az üveg alatt Quicksilver híres múzeuma bújik meg a sötétben. Felettünk pedig, túl a dupla torony csúcsán a Mars.

A bolygóm nagyobbnak tűnik, mint maga az űr. Nagyobb bármi másnál. Milliárdnyi ember világa, emberszabta óceánokkal, hegységekkel és sokkal nagyobb öntözhető szárazföldfelülettel, mint amekkorát a Földön találni. Ezen az oldalán éjszaka van. Az meg végképp nem látszik, hogy a gyomrában többmilliónyi kilométer hosszan kígyózik a végtelen alagútrendszer. A felszínen a bolygó Ezer Városának fényei vibrálnak láthatatlan lüktetéssel, mintha emelkedne az ár. Innen békésnek tűnik. A háború távolinak, képtelenségnek hat. Ugyan mi jutna most erről eszébe egy költőnek? Mit suttogna a helyemben Roque a semmibe? Talán a vihar előtti csendről valamit. Vagy a mélységben doboló szívről. De ekkor villan valami odalenn. Meghökkentő. Fénycsóva, amely fehéren izzik fel, majd ördögi neonzöldbe fordul, és a gombafej kinő a bolygó fekete hátteréből.

– Láttátok ezt? – kérdem a mikrofonomba, és igyekszem kipislogni a szememből az időközben elhamvadt parázsló vakítást. A mikrofonunk recseg az átkoktól, ahogy a többiek is odapillantanak.

– A szent szarba – mormolja Sevro. – Új-Théba volt?

– Nem, annál északabbra – feleli neki Kavics. – Az Aventini-félsziget környéke. Nagy eséllyel Cyprion. A legutolsó infók szerint a Vörös Légió a város felé nyomult.

Újabb villanás. Mozdulatlanul kuporgunk az épület oldalán az űrben, és csak bámuljuk, ahogy az előző robbanástól alig körömnyire kivirágzik még egy atomfelhő.

– A szarveretes mindenit. Ezek mi vagyunk? Sevro!

– Honnan tudjam? – vágja rá Sevro türelmetlenül.

– Nem tudod? – kérdez vissza Victra.

Hogy lehetséges, hogy nem tudja? Üvölteni volna kedvem. Ehelyett emésztem a választ, és Táncos szavai kísértenek: „Nem Sevro irányítja ezt a háborút.” Mondta a sok közül az egyik elvetélt küldetésünket követően, úgy egy hete. „Ő csak az, aki olajat önt a már lobogó tűzre.” Eddig talán nem fogtam még fel, mennyire elszabadult ez a háború, milyen mélységes a káosz.

Hibáztam volna, hogy vakon megbíztam benne? Kifejezéstelen maszkjára meredek. A vértje bőre beissza a körben pulzáló színeket, nem tükröz vissza semmit. Fénycsapda vagyunk. Lassan elfordul a lenti látványtól, és folytatja a mászást. Már tovább is lépett.

– A holoHírekben már benne is van – informál bennünket Kavics. – Rohadt gyorsak. A Vörös Légió vetett be atomot Cyprion közelében Arany erőkkel szemben. Legalábbis ezt állítják.

– Szarveretes hazudozók – csattan fel Bohóc. – Már megint egy kamu akció. Tiszta átverés.

– Mégis honnan szedne a Vörös Légió atomot? – teszi fel a nagy kérdést Victra. – Harmónia már rég bevetette volna, ha lenne neki. Mibe, hogy inkább az Aranyak robbantották fel a Légiót?

– Nekünk most aztán halál mindegy. Pofa be – zárja le az eszmecserét Sevro. – Nekünk így is, úgy is le kell zavarni, amiért jöttünk. Vontassátok felfelé a seggeteket.

Ernyedten engedelmeskedünk. Amint elérjük a félholdon a bemeneti zónát, működésbe lép a begyakorolt rutin: Victra hátizsákjából előveszek egy kis üveg savat. Sevro egy körömnél nem nagyobb nanokamerát bocsát fel a térbe, ott zümmög az üveg felett, és detektálja, van-e élőlény a múzeumban. Semmi, ami nem kifejezetten meglepő hajnali háromkor. Elővesz egy impulzusGenerátort, és kivárja, míg Kavics végez a kargépén a feladatával.

– Mi van már, Kavics? – türelmetlenkedik.

– A kódok prímák, bent vagyok a rendszerben. Már csak a megfelelő zónát keresem. Meg is van. Lézerrács… kiiktatva. Hőkamerák… befagyasztva. Szívverés-érzékelők… kikapcsolva. Gratula mindenkinek. Hivatalosan is kísértetek vagyunk. Legalábbis addig, míg valaki kézzel be nem indítja a riasztót.

Sevro erre aktiválja az impulzusGenerátort, kisebb színjátszó buborék pattan fölénk, hogy velünk együtt az űr és a vákuum ne hatolhasson be az épületbe. Az viszonylag gyorsan lebuktatna bennünket. Kisebb szívócsészét helyezek az üveglapra, és kinyitom a savas üveget, a csésze körül kétszer kétméteres négyzetet rajzolok a savhabbal. A sav pezsegve marja át az üveget, és odabentről kisebb léghuzat nyomja fel a kivágott üveglapot az impulzusMezőnkbe, Victra elkapja, nehogy kirepüljön az űrbe.

– Rezsi megy elöl – utasít Sevro. Száz méterre van alattunk a múzeum padlója.

Ragnar egy csörlőt erősít az üveg peremére, és a mágneses kötélhez rögzíti a hámját. Kirántja a beretváját, újraélesíti a szellemKöpenyét, és már bent is van a lyukban. Megbolygatja az érzékszerveimet, ahogy az a majdnem láthatatlan alak egyre gyorsulva tart a padló felé, már elkapta a felhőkarcoló mesterséges gravitációja, míg mi idekinn változatlanul lebegünk. Olyan, mint a nyári forróságban a sivatag homokja felett lebegő izzásból testet öltött démon.

– Tiszta.

Sevro a következő.

– Lábtörést – biztat Victra, és már lök is bele a lyukba következőnek. Lefelé szállok, és akkor egyszerre megragad a gravitáció. Siklani kezdek lefelé a kötélen, egyre gyorsabban és gyorsabban. A gyomrom a hirtelen nyakamba szakadó súlytól megindul felfelé, a kaja imbolyog bennem. Rendesen becsapódom a talajba, kis híján kimegy a bokám, de már elő is rántom a tompítós puskámat, és keresem a többieket. A többi Vonító is gyorsan földet ér. Egymásnak vetjük a hátunkat, úgy kuporgunk a széles csarnokban. Alattunk szürke márványpadló. A csarnok hosszát képtelenség megsaccolni, mert a félholddal együtt görbül felfelé, kisiklik a látóterünkből, megtréfálja a gravitációt, egészen beleszédülök. Mindenfelé hatalmas fémtárgyak, régi rakéták az úttörő korszakból. A Luna cég címere feszül egy szürke szondán Ragnar mellett. Határozottan emlékeztet Octavia au Lune családi címerére.

– Szóval ilyen érzés dagadtnak lenni – horkant nagyot Sevro, és szökell egyet a sűrű gravitációban. – Elég undorító.

– Quicksilver földi – magyarázza Victra –, ott sokkal nagyobb a gravitáció, mint nálunk. Ráadásul, ha alacsony gravvilágból jönnek hozzá tárgyalni, még jobban fel szokta csavarni.

Háromszor olyan erős, mint amihez a Marson szoktunk, és nyolcszorosa az Io és az Európé tömegvonzásának. Viszont Mickey, amikor most újra összekalapálta a testemet, kétföldnyi gravra csavarta fel a szimulátorokat. Elég pocsék érzés több mint négymázsásnak lenni, de az izmokat megakolosszálisan megdolgozza.

Lekapjuk a hátunkról az oxigénpalackot, és egy birodalom előtti amerikai zászlót viselő ősrégi űrhajó hajtóművének pereme alá spájzoljuk el. Csak a kis hátipakkunk marad, a skaraBőr ruha, a démonSisak és a fegyvereink. Sevro előkapja Victra vázlatos térképét a tornyok belsejéről, és Kavicsot kérdi, hogy megtalálta-e már Quicksilvert.

– Nem, nincs sehol. Ami furcsa. A legfelső két szinten le vannak kapcsolva a kamerák. Meg a biometrikai szkennerek. Nem működik a terv, nem találom.

– Lépünk? – vetem fel.

– Lehet, hogy orgiázgat, vagy csak kiveri magában, és nem akarja, hogy a biztonságiak azt mozizzák – morogja félvállról Sevro. – Valamit rejteget, az a lényeg. Szóval ott a helyünk.

Sevro személyes vonalára kapcsolok, hogy a többiek ne halljanak bennünket:

– Nem kóvályoghatunk itt ötletszerűen – kifogásolom. – Ha elkapnak bennünket a folyosón…

– Nem is kóválygunk – zárja rövidre, és már át is vált a közös csatornára, hogy minden Vonító hallja. – Fel a köpenyeket, hölgyeim. Beretvát és hangtompítós puskát készíts, impulzusÖklöt csakis végszükség esetén vessünk be. Utánam, Vonítók – üvölti szordínóban, és áttetszővé válik.

Sevro nyomában kiosonunk a múzeumból, és nem e világi folyosók labirintusába keveredünk. A padló itt már fekete márvány, a falak üvegből. A tíz méter magas mennyezet impulzusMezőből van, akváriumra állítva. Hosszú karokat lebegtető korallok vibrálnak a fejünk felett. Emberarcú, méter hosszú, hüllőszerű, szürkés bőrű és koronaforma koponyájú sellők úszkálnak az éleskék és vadnarancs birodalomban. Undok kis varjúszemekkel sandítanak le ránk.

A falak üvege hangulatLap, finoman váltakozó színekben lüktet. Egyszer magenta szívdobogás, utána kobalt-ezüst hömpölygés. Mint egy álomban. És a labirintust kis beugrók szabdalják, ahol miniatűr galériákban kortárs pontholográf remekművek és huszonegyedik századi hivalkodmányok díszelegnek a visszafogottabb neoklasszikus románkodó műalkotások helyett, amelyek a Páratlan Sebhelyesek ízlésvilágában most annyira élenvalók. Miután újratöltöttük a szellemKöpenyeink akkuját, léggömbállatot utánzó, merészlila fémkutyába botlunk egy ilyen kis beugróban.

– Azt a vérveretest… – sóhajt Victra. – A tagnak olyan ízlése van, mint valami ponyvacelebnek.

– Mi ez? – biccenti oldalra a fejét Ragnar a kutya előtt.

– Művészet – feleli Victra. – Elméletileg.

Victra leereszkedő hangsúlya felkelti az érdeklődésemet. Egyébként az egész épület is. Ordít róla a mesterségesség. Minden, a műalkotások, a falak, a sellők azt a tökéletes elképzelést hozzák, amilyennek egy Páratlan egy újgazdag Ezüst világát gondolja. Quicksilver nyilván bensőségesen ismeri az Aranyak lelkét, ha hagyták ennyire meggazdagodni. Nem lehet, hogy ebben a nagy kicsapongásban valami mélységesen okos húzást kell sejteni? Nem olyan magától értetődő maszk ez, hogy mindenki elégedetten bólogat a láttán, és eszébe se jut mögé pillantani? Sok mindent beszélnek Quicksilverről, de butának még soha senki nem nevezte. Vagyis ez a tiritarka álomvilág talán nem is neki szól. Sokkal inkább a vendégeinek.

Ebből aztán az következik, hogy valami nagyon nincs rendben ezen a helyen. Épp egy sötét átriumban vagyunk, ahol a fényezetlen homokkő padlóból rózsaszín jázminbokrok nőnek, V alakban közelítve a dupla ajtót, s mögötte Quicksilver személyes lakosztályát. Kikapcsoljuk a köpenyeket, hogy jobban lássunk. A beretvánk kiegyenesítve, a pengéje centikre a homokkő felett.

Ez itt nem egy otthon. Hanem színpad. Ahol mesterkednek. Gyászosan számító szándékkal hozták létre. Nagyon nem tetszik. Megint ráállok Sevro sávjára:

– Valami nem stimmel itt. Hol vannak a szolgák? Az őrök?

– Talán csak szeret magában lenni.

– Szerintem meg csapda.

– Csapda? Ezt most az agyad vagy az ösztöneid mondják?

– Az ösztöneim.

Hallgat egy sort, az is lehet, hogy közben másik sávon egyeztet valaki mással. Vagy mindenki mással.

– És szerinted mi legyen?

– Lépjünk le. Elemezzük a helyzetet, hogy…

– Lépjünk le? – horkan fel. – Amikor nagy eséllyel épp most pottyantottak atomot a mieink fejére?! Szükségünk van rá – hőbörög, és hiába próbálok közbeszólni. – A szarba is, tizenhárom akciót futtattam, csak hogy mindent kiderítsek erről az ezüstös seggfejről. Ha most lelépünk, akkor cseszhetjük. Tudni fogják, hogy itt jártunk. Még egy ilyen esélyünk nem lesz. Ő a kulcs a Sakálhoz. Bíznod kell bennem, Arató. Bízol bennem?

Visszafojtok egy káromkodást, kiszállok a vonalból, mert már abban se vagyok biztos, hogy rá vagyok-e dühös, vagy magamra. Vagy azért, mert a Sakál kiölte belőlem a szikrát, amitől régebben annyira más voltam. Mások szemében minden gondolatom gyengécske és puhány. Csak mert a lelkem mélyén már tudom, hogy a skaraBőr és a démonmaszk alatt elveszett kisfiú bújik meg, aki retteg egymagában a sötétben.

Ahogy luxushajó halad el a torony mellett, lila fény füröszti a helyiséget. Gyorsan rendeződünk az ajtó két oldalán, hogy behatoljunk Quicksilver hálószobájába. Közben figyelem az elúszó hajót. Az egyik fedélzeten fény villog, és több száz Pixi vonaglik lunai slágerekre, valami etruszk klub ütemére dobálják magukat, mert a messzi Lunán most ez a menő, mintha ennek a holdnak a bolygóján nem épp háború tombolna. Mintha nem épp arra készülnénk, hogy felforgassuk az életüket. Földi pezsgőt vedelnek a Vénuszon készült ruháikban a Marsról származó üzemanyaggal haladó hajón. És csak kacarásznak, esznek meg basznak, és tesznek a következményekre. Sok kis sáska. Bennem is ott lobog Sevro jogos dühe.

A szenvedés az ő szótárukban nem jelent semmit. A háború nem létezik. Ez is csak egy szó, és más embereket érint, akik a digitális hírfolyamon ölik egymást. Csak egy sor kellemetlen kép, amitől általában elfordítják a fejüket. Észre se veszik az egész hatalmas fegyver-, hadianyag-és hadihajóipart meg a rendszereket, amelyek mindezt mozgatják, működésbe hozzák, hogy ezeket az ostoba lényeket megóvják az emberi lét valóságának minden szenvedésétől és kínjától. De hamarosan megismerik ezt is.

És a halálos ágyukon is emlékezni fognak a ma estére. Tudni fogják, kivel töltötték, mit csináltak, amikor az a bizonyos szó a hat betűjével elcsípte őket, és soha többé el sem eresztette már. Az Aranykor utolsó gesztusa ez a kéjhajó, ez a beteges dekadencia.

Mennyire szánalmas gesztus.

– Persze, hogy bízom benned – markolom meg a beretvámat. Ragnar kettőnket figyel, pedig nem is hallja a beszélgetésünket. Victra már alig várja, hogy betörhesse végre az ajtót.

A fények eltávolodnak, a hajót elnyeli a város. Meglepő, hogy nem is érzek elégtételt attól, ami most következik. Hogy tudom, nemsokára leáldozik nekik. És az sem vidít fel, ha arra gondolok, hány meg hány hasonló város fénye homályosul el majd birodalomszerte, ahogy az ember hanyatlani kezd, hogy a hajók már nem cirkálnak majd olyan sebesen, és hogy a ragyogó Aranyaknak is bealkonyul omladozó, romlásnak induló épületeik közt. Bár hallhatnám Musztáng véleményét a tervről. Eddig az illata hiányzott, az ajka érintése, most sokkal nagyobb megnyugvást hozna az, hogy egy rugóra jár az elménk. Amikor mellette voltam, nem éreztem ennyire egyedül magam. Valószínűleg a szemünkre hányná, hogy sokkal inkább arra koncentrálunk, hogy hogyan verjük szét a világot, mint arra, hogy hogyan építhetnénk újjá.

Miért érzem így vajon? Itt vannak velem a barátaim, és lecsapunk az Aranyakra, amire mindig is vágytam. És közben valami nem hagy nyugodni. Bármit mond is Sevro, itt valami nem stimmel. Nemcsak az épülettel nem, hanem az egész tervvel. Én magam vajon így terveztem volna meg ezt az akciót? És Fitchner? És ha sikerrel járunk, mi hasznunk lesz belőle, ha már elült a por, és leáll a hélium-3-termelés? Hogy eljön egy újabb sötét kor? Sevro önveszélyes. A dühe hegyeket omlaszt le.

Én is ilyen voltam valaha. És mire jutottam.

– Végezzetek az őreivel, bénítsátok le a Rószaszíneket, csípjétek el, és már nyomás is – utasítja a Vonítókat Sevro.

Megmarkolom a pengémet. Jelt ad, Ragnar és Victra már bent is van az ajtón. Mi pedig surranunk utánuk a sötétbe.

16

Az ágyas

Semmi fény. Síri csend. Az előszoba üres. Egy asztalon elektronzöld medúza lebeg akváriumban, különös árnyakat vet. Bemegyünk a hálóba, áttörünk az aranyfaragványokkal díszített ajtón. Kaviccsal az ajtónál maradok, fél térdre ereszkedve fedezzük a többieket, egyik karunkon hangtompítós fegyver, a másikban a beretva. A baldachinos ágyban egy férfi alszik. Ragnar megragadja a lábát, és kirántja a takarók alól. Meztelenül hever a padlón. A levegőben tért magához, néma ordításra nyílik a szája.

– A picsába, ez nem ő – szólal meg mögöttem Victra. Ahogy hátrapillantok, a férfit nem látom, a mellette térdeplő Ragnar kitakarja.

– Hajnali három. Hol a pokolban van? – töri ketté ingerülten az ágy egyik tartóoszlopát Sevro.

– Lunán délután négy óra, kereskedési idő – feleli Victra. – Talán az irodájában van. De kérdezd meg a rabszolgát.

– Hol van a gazdád? – kérdi Sevro, a maszkja torzítja a hangját, olyan, mintha fémkábeleket ütnének acélbunkóval. Én az előteret tartom szemmel, de ahogy a Rózsaszín feljajdul, odakapom a tekintetemet. Sevro épp ágyékon rúgja a térdével. – Csini pizsi, öcsi. Kíváncsi vagy, milyen pirosban?

A hang hidegétől összerándulok. Túl jól ismerem ezt a hangsúlyt, eleget hallottam Attikában, amikor a Sakál kínzott.

– Hol van a gazdád? – darálja a Rózsaszín ágyékát a térdével Sevro. Szerencsétlen nyüszít fájdalmában, de nem beszél.

A Vonítók némán figyelik az eseményeket, sötét árnyak a félhomályban. Senki sem szól. Itt már nincsenek erkölcsi aggályok, már a helyükön vannak a bombák. Tudom, hogy korábban is csináltak már ilyet. Mocskosnak érzem magam a felismeréstől, ahogy a Rózsaszín zokogását hallgatom. Pedig a háború ilyen, nem harsonaszó és csillagrombolók parádéja. Hamar elfeledett, néma és kegyetlen pillanatok sora.

– Nem tudom – zokogja. – Nem tudom.

Ez a hang. Ismerős a múltból. Bénító a meglepetés, de gyorsan magamhoz térek, és beugrok az ágyhoz, lerántom Sevrót a Rózsaszínről. Mert ismerem ezeket a lágy vonásokat. A hosszú, szögletes orrot, a rózsakvarc szempárt és a sötét, mézszínű bőrt. Legalább akkora része van abban, ami belőlem lett, mint Mickey-nek. Mert Matteo az. A szépséges és törékeny, jelenleg épp törött karral a földön ziháló Matteo. A szája vérzik, és az ágyékát szorongatja.

– Mi a pokol van veled? – üvölt rám Sevro.

– Ismerem.

– Mi van?!

Matteo kihasználja, hogy egy pillanatra egymásra figyelünk, és persze csak a démonsisakunkat látja, ő nem tudja, honnan jön a veszély, az ágyra vetődik, és próbál megragadni egy kargépet. De Sevro gyorsabb nála. A legnagyobb csontsűrűségű faj példánya nagy lendülettel állkapcson vágja a világegyetem legpuhább csontú lényeinek egyikét. Sevro ökle úgy roppantja el Matteo törékeny állát, mintha egy virág szára lenne. Elakad a lélegzete, rángatózva zuhan a földre, elveszíti az eszméletét. Ködös tekintettel bámulom a szükségtelen erőszaknak ezt a hideg, primitív és olyan végtelenül könnyű gesztusát. Az izmok és csontok mozgása, semmi több. De nem a megfelelő módon és irányban. Azon kapom magam, hogy Matteóhoz ugrok, Sevrót félretaszítom, és a rángatózó testet ölelem.

– Ne nyúlj hozzá! – üvöltöm. Szerencsére Matteo nincs magánál. De hogy milyen károsodást szenvedett… az is lehet, hogy a gerince is oda. Vagy agykárosodás érte. Megérintem immár őszülő, göndör haját. Kékes árnyalatú. Kezei ökölben, mint egy kisgyereknek, egyik ujján finom ezüstkarika. Hol járhatott az évek során? És miért van éppen itt? – Ismerem – ismétlem suttogva.

Ragnar is óvón hajol fölé, nem mintha tehetnénk érte bármit is. Bohóc Sevrónak hajítja a kargépet.

– Pánikgomb.

– Hogyhogy ismered? – kérdi Sevro.

– Ő is Arész Fia – mondom kábultan. – Vagy legalábbis régebben az volt. Ő volt az egyik tanárom az Intézet előtt. Ő készített fel Aureált kultúrából.

– A véres pokolba – motyogja Fanyarpofa.

Victra a lábfejével megböki Matteo csuklóját, ahol a Rózsaszín Szimbólumon apró virágok ékeskednek.

– A Rózsakertből van, mint Theodora – mondja, és Ragnarra sandít. – Kerül annyiba, mint te, Pecsétes.

– Biztos, hogy ő az? – kérdi tőlem Sevro.

– Szarveretesen biztos, naná. Matteónak hívják.

– De akkor mit keres itt? – teszi fel a nagy kérdést Ragnar.

– Nem úgy néz ki, mintha fogoly lenne – elmélkedik Victra. – Elég drága a pizsamája. Valószínűleg egy ágyas. Végül is, Quicksilver nem épp a remete életmódjáról híres.

– Nyilván átállt – mondja élesen Sevro.

– Vagy még apád megbízásából van itt.

– Akkor miért nem vette fel velünk a kapcsolatot? Átállt. Vagyis Quicksilvernek lehetnek emberei a Fiak közt – pördül Sevro az ajtó felé. – A rohadt életbe, talán Tinosról is tud. Még akár erről a szarveretes akcióról is.

Veszettül zakatol az agyam. Vajon tényleg Arész küldte ide Matteót? Vagy önszántából hagyta el a süllyedő hajót? Lehet, hogy éppen Matteo beszélt nekik rólam… Mintha kést döfnének a gyomromba, olyan érzés ez a lehetőség. Hosszasan nem volt ugyan közünk egymáshoz, de fontos volt nekem. Kedves ember, kevés hozzá hasonló van. És most tessék, mit műveltünk vele.

– El kéne húznunk innen – szólal meg Bohóc.

– Quicksilver nélkül nem megyünk sehova – szögezi le Sevro.

– Fogalmunk sincs, hol van – vetem ellen. – Itt valami többről lesz szó. Várjuk meg, míg Matteo magához tér. Van valakinél egy stim?

– Neki egy adag is halálos lehet – figyelmeztet Victra. – A Rózsaszínek keringése nem tud mit kezdeni a katonai drogokkal.

– Nincs most idő a csevegésre – ugatja Sevro. – Nem kaphatnak el itt bennünket. Mozogjunk – utasít, és hiába jönnék az ellenvetéseimmel, már Bohócra néz, aki a kargépet vizsgálta át közben. – Mit találtál, Bohóc?

– Találtam egy ételrendelést a belső rendszer konyhai egységében. Valaki egész hadseregnyi bárányos, csatnis szendvicset rendelt a C19-es helyiségbe.

– Te mit gondolsz, Arató? – kérdi Ragnar.

– Csapda is lehet. Pontosítani kellene…

Victra megvetően felröhög, nem hagyja, hogy végigmondjam.

– Még ha az is, megéri. Keresztülgázolunk ezen a szarságon.

– Szarveretesen igazad van, Julii – indul Sevro az ajtó felé. – Fanyarpofa, hozd a Rózsaszínt. Elő a bárdokkal. Ragnar és Victra előre. Jöjjön a vérfürdő.

Egy szinttel lejjebb belefutunk az első biztonsági erőkbe. Egy tóként hömpölygő, széles üvegajtó előtt strázsál vagy fél tucat zsoldos. Fekete öltönyt viselnek a katonai vértek helyett. A bal fülük mögött ezüst sarut formázó implantátum. Ezen a szinten már nemcsak ők vannak, de csakis biztonságiakat látni, szolgákat nem. Pár perccel korábban ugyanilyen öltönyös Szürkék betoltak egy nagy kávébárszekrényt az egyik ajtón. Furcsa, hogy nem Rózsaszínek vagy Barnák szolgálják fel a kávét. Nagyon erős a biztonságvédelem. Bárki legyen is Quicksilver irodájában, fontos személy. Vagy legalábbis paranoiás.

– Nem szarakodunk – rendelkezik az üvegajtótól úgy harminc méternyire, egy sarkon túl Sevro, mielőtt akcióba lendülünk. – Semlegesítjük az öltönyös szarcsimbókokat, aztán be az ajtón.

– Fogalmunk sincs, ki van odabent – jegyzi meg Bohóc.

– De csak egy módja van, hogy kiderítsük – vágja rá Sevro. – Indulás.

Ragnar és Victra lép ki elsőként a folyosóra, a szellemKöpeny suhanása meghajlítja a teret. Mi meg sprintelünk a nyomukban. Az egyik Szürkének feltűnik valami, a szembogarába ültetett hőkamera vörösen felizzik, kiszúrta az aksinkból áradó hőt.

– SzellemKöpenyek! – üvölti.

Hat gyakorlott kéz lendül fegyverért, de túl késő. Victra és Ragnar már le is csap rájuk, Ragnar a beretvát lendíti, az egyik férfinek lecsapja a karját, a másiknak a nyaki ütőerét vágja fel. Vér fröccsen az üvegfalra. Victra a hangtompítós puskával tüzel, két fejbe fúródik a mágneses meghajtású, halálos lövedék. A földre zuhanó testek között csusszanok át, a pengémet egy férfi bordái közé döföm, érzem, ahogy a szíve pukkan, és vége. Elernyesztem a beretvát, hogy kirántsam, és máris merev megint a penge.

Egyetlen lövést se sikerült leadniuk. Egyikük viszont megnyomott egy gombot a kargépén, és a torony riasztója felbőg, visszhangozva veri fel a folyosók csendjét. A falak vörösen pulzálnak, vészhelyzetet jeleznek. Sevro ezzel a Szürkével is végez.

– Be a terembe! Most! – üvölti.

Valami nem tiszta, minden csontomban érzem. De Sevro és Victra megállíthatatlan. Ragnar berúgja az ajtót. Én meg a lendület nagymestereként vetődöm utána.

Quicksilver konferenciaterme nem olyan díszesen mesterkélt, mint a felsőbb szintek. A mennyezet tíz méter magasan van, a falak előtt ezüstös füst gomolyog. A gigantikus ónix konferenciaasztal két oldalán, azzal párhuzamosan két márványoszlopsor. Az asztal közepén fehér, kiszáradt fa magasodik. A terem túlvégében széles panorámaablak nyílik a Kaptár nyüzsgő iparnegyedére. És az ablak előtt ott áll maga Regulus ag Sun, akit az univerzumban a Merkúrtól a Plútóig mindenki csak Quicksilverként ismer, húsos ujjai között egy vörösboros poharat dédelget.

Kopasz. A homloka ráncos, mint egy mángorlófa. Bokszolószája van. Púpos, majomszerű vállaiból hosszú karok csüngenek alá. A Vénuszon szőtt türkiz tunikából, amelyet hímzett almafák díszítenek, húsos hentesujjak ágaskodnak elő. Hatvanéves lehet. A bőre bronzbarna. Kecses kecskeszakáll és bajuszka igyekszik formát adni az arcának, amelyet Faragók sokat nem érinthettek. A lábfeje meztelen. De a legszembetűnőbb rajta a három szeme. Nehéz szemhéjai alól ebből kettő ezüstösen kandikál ki. Hatékony, földi árnyalat. A harmadik ezüstkeretbe foglalt arany, és kövérkés jobb keze középső ujján ragyog.

Egy megbeszélést szakítottunk félbe.

Közel harminc Ezüst és Réz van a teremben, két félként, az asztal két oldalán, egymással szemben ülnek, előttük kávéscsészék, boroskancsók és kargépek. A két párt között kék holoDokumentum lebeg az asztal lapja felett, nyilvánvalóan erre koncentráltak, amíg rájuk nem törtük az ajtót. Most eltolják magukat az asztaltól, de egyelőre fel se fogják, mi történik, még idejük se volt berezelni, de szinte nem is látnak még bennünket a szellemKöpenyeinkben. De nemcsak Ezüstök és Rezek ülnek ott.

– Ó, a szarba is! – suttogja Victra.

Hat állig impulzusVértbe csomagolt Arany lovag magasodik a dolgozó Színek fölé. Mind a hatukat ismerem. Balra egy idősebb, sötét képű férfi a Halál Lovagjának sötét vértjét viseli, a két oldalán a dundi arcú Moira, egy másik Fúria, Aja nővére, és a jó öreg Cassius au Bellona. A jobb félen Kavax au Telemanus és Daxo au Telemanus veszi közre a lányt, akit utoljára a Mars ősi bányatárnáiban láttam a porban térdepelve.

Musztáng.

17

Aranymészárlás

– Le a fegyvert! – üvöltöm, és lecsapom Victra puskáját, de közben Sevro is parancsokat osztogat, és Victra máris újra felemeli a fegyvert. Kissé megrogyva vesszük fel az alakzatot, és fogjuk az Aranyakra impulzusÖkleinket és puskáinkat. Nem lövünk, mert élve akarjuk Quicksilvert, és azt is tudom, hogy Sevrót éppannyira leblokkolta, hogy itt látja a Telemanusokat és Musztángot, mint engem.

– Földre, vagy végetek! – visítja a démonMaszk földöntúlira erősített torzítóján. A Vonítók is beszállnak, a riasztó bömbölését igazi kakofonikus tébollyá fokozza a lárma. A vérem megfagy. Gőzöm sincs, mit kellene tennem, mindenesetre a legveszedelmesebb Aranyra, Cassiusra szegezem az impulzusÖklömet. Tudom, mit érezhet Sevro, szemtől szemben apja gyilkosával. A sisakom összeszinkel a fegyverrel, de a tekintetem csakis Musztángot követi, aki a szokásos kecses nyugalommal teszi le a kávéscsészét, és lép el az asztaltól. Bal kesztyűjén lassan kibomlik a beépített impulzusÖköl.

Az eszem és a szívem birokra kel egymással. Mi a halált kereshet itt? Hát nem a Peremen van? Sem ő, sem a többi Arany nem törődik velünk. A maszkunk miatt fogalmuk sincs róla, kik vagyunk. A farkasbőrünket otthon hagytuk. Hátrálva mérlegelik a helyzetet, mi lenne a helyes lépés. Cassius beretvája a jobb karján sistereg. Kavax is lassan feláll a székből, Daxo követi a példát. Quicksilver lázasan integet.

– Elég legyen! – kiabálja, de a hangját kis híján elnyeli az általános ricsaj. – Ne lőjenek, ez egy diplomáciai megbeszélés! Azonosítsák magukat!

Csak most esik le, hogy valamiféle tárgyalás kellős közepébe csöppentünk. Talán Musztáng adja meg magát? Vagy szövetségre lépnek? Feltűnő, hogy a Sakál nincs itt. Ahogy az Uralkodó sincs. Ezért ilyen kihalt minden, ezért nincsenek szolgák, csak a biztonságiak. Quicksilver csakis olyanokat engedett a titkos tárgyalás közelébe, akikben százszázalékosan megbízhat, hiszen a szövetségese orra előtt tért külön utakra.

A gyomrom összerándul, ahogy leesik, itt nyilván mindenki azt gondolja, hogy a Sakál küldött bennünket. Ami azt jelenti, hogy ölni jöttünk, és akkor csakis egyféleképpen végződhet ez az akció.

– Mindenki a vérveretes földre! Hasra! – ordítja Victra.

– Mi legyen? – kérdi a belső hálózaton Kavics. – Arató?

– Bellona az enyém – harsan rögtön Sevro hangja.

– Csak bénítófegyvereket használjatok. Musztáng az…

– Ezen a vérten az szart se ér – vág közbe Sevro. – Ha bárki fegyvert ránt, végezzetek a pöccsel. Teljes töltetet. Nem kockáztatunk.

– Figyelj, Sevro. Beszéljük meg! – De nem folytathatom, mert lekapcsol a hálózatról. Hallani hallom őket, de beleszólni már nem tudok.

– Megállj, Bellona – kiáltja Bohóc. – Mondom, állj!

Musztánggal szemközt Cassius lassan elindult az Ezüstök és Rezek takarásában, hogy közelebb férkőzzön hozzánk. Érzem, ahogy Victra megfeszül, vibrál benne a vágy, hogy végre rávethesse magát valakire, aki felelős az anyja haláláért. De tele a terem civilekkel, és itt van Quicksilver is, akit nem szalaszthatunk el.

Az Ezüstök és Rezek kigömbölyödött arcát méregetem. Itt aztán nincs egyetlen elnyomott, kizsákmányolt áldozat se. Itt még egyetlen gyomor se korgott éhesen. Ezek mind a hatalom szolgái. Sevro egy ráérős óráját szívesen töltené azzal, hogy egy rozsdás késsel egyenként megskalpolja mindet.

– Arató… – mondja Ragnar halkan, és tőlem vár utasítást.

– El a kezeddel a beretvától – üvölt Cassiusra Victra. Semmi válasz, csak araszol előre, lassan és biztosan, mint valami gleccser. Moira és a Halál Lovagja mögötte. Kavax sisakja a fejére siklik. Már Musztáng arcát is rostély borítja, impulzusÖklét aktiválta, de a földre szegezi.

Közeli ismerősöm már a halál, most se kerüli el a figyelmemet, ahogy mély lélegzetet vesz, mielőtt táncra perdülne.

– Kavax, Musztáng! – kapcsolom be a külső hangszóróimat. – Álljatok meg, én vagyok…

– Megállj, te szarcsimbók! – morran Victra. Cassius mosolyog, és már lendül is. Ragnar furcsán balra sasszézik, és mellőlem hajítja egyik beretváját könnyed ívben a Halál Lovagjának homlokába. Az Ezüstök álla leesik, ahogy a hírhedt Olümposzi Lovag a földre rogy.

– KAVAX AU TELEMANUS – mennydörgi Kavax, és Daxóval a nyomában lerohan bennünket. Musztáng oldalról támad, Moira az impulzusÖkléből nyit tüzet.

– Vágjátok le mind! – hörgi Sevro.

A terem felrobban. A Vonítók tüzet nyitnak, a levegő izzani kezd, porlik a márvány. A székek szilánkokra törnek, fém és csont robban a térbe, és a levegő vörös ködbe borul, ahogy Ezüstök és Rezek kerülnek a tűzkeresztbe. Sevro elhibázza Cassiust, aki egy oszlop mögé ugrik. Kavaxot legalább tucatnyi lövedék éri, de csak jön és jön, pedig a vértje is túlhevült már. Sevróba és Victrába csapódna be éppen, amikor Ragnar oldalról vállal úgy felökleli a kisebb férfit, hogy az több métert repül. Daxo hátulról vetődik Ragnarra, és a három óriás a két menekülő Rezet hegyomlásként maga alá temetve folytatja a küzdelmet a terem oldalában. A Rezek üvöltenek, a lábuk péppé zúzódott.

Kavax mögött Musztáng is kapott két lövést a mellkasába, de az impulzusVértje kitart. Megbotlik, de már viszonozza is a tüzet, Kavicsot találja el a combján. Kavics a falnak csapódik, a lábának annyi. Üvöltve szorongatja, Bohóc és Victra már fedezi is, Musztángot sorozzák, miközben Kavics az egyik oszlop mögé húzódik. Fanyarpofa és még négy másik Vonító, akik eddig az ajtó előtt a folyosót felügyelték, most csatlakoznak a tűzharchoz.

Oldalra zuhanok, teljesen elveszek a káoszban, a lábam alatt remeg a márványpadló. Az asztal alatt Ezüstök lapulnak, mások őrülten rúgják fel a székeket, és iszkolnak a biztonságosnak vélt oszlopok védelmébe. Mögöttük, közöttük és a fejük felett hiperszonikus impulzusLövések zúgnak. Az oszlopok is rogyadoznak. Quicksilver két Réz pajzsa mögött menekül, de repeszek találják el mindkettőt, és véres masszaként rogynak a földre.

Moira, a Fúria hátulról akarja felnyársalni Sevrót, miközben a barátom a két Telemanusszal vívó Ragnart igyekszik kikerülni, hogy Cassius közelébe férkőzzön. Megsorozom a Fúria oldalát, mielőtt még elérné a célpontját. Az első lövéseket még állja a vértje, villódzó kék burokba vonja minden becsapódásnál. Épp csak kibillen az egyensúlyából, és ha nem lőném tovább, holnap épp csak kevéske zúzódás maradna emlékül az oldalán. De a középső ujjam hozzátapadt a ravaszhoz. Ez a némber az elnyomás egyik kiötlője, az egyik legagyasabb koponya az Aranyak között. És meg akarta ölni Sevrót. Rossz húzás.

Addig lövöm, amíg a vértje be nem horpad, és Moira üvöltve térdre nem roskad. Rángatózik, mert a bőre és a szervei túlhevültek. Fortyogó vér lövell a szeméből és az orrából. A vértezete és a húsa egy főzetté olvad, és bennem a harag vadul tombol, elnyom minden mást, a félelmet, a józan észt, az együttérzést. Most az az Arató vagyok, aki Cassiust legyőzte. Aki Karnust lemészárolta. Akit az Aranyak nem ölhetnek meg.

Moira ujjai összeolvadnak, rázsugorodnak az impulzusÖkölre, ami vadul tüzelni kezd. Először a levegőbe, a mennyezetet sorozza, majd eldől, és a tömeget kaszálja, ész nélkül osztja a halált a teremben. Két menekülő Ezüst szétrobban. A terem végében a panorámaüveg, amely az űrbe nyílik, veszedelmesen megreped. A Vonítók is menedékbe vetődnek, míg végre szétolvad Moira kezén a fegyver is, és az utolsó, végezetes sóhaját követően elszenesedett tetemként hever a lábunknál az Uralkodó három Fúriájának legokosabbika.

Csak azt bánom, de nagyon, hogy nem Aja az.

Megfordulok, haragom újabb célpontot keresne, de már csak a barátaim elégíthetnék ki a vérszomjat. Vagy legalábbis a volt barátaim. Kiüresedve borzongok meg, ahogyan a haragom elszáll, gyorsabban, mint ahogy feltámadt bennem. A helyébe rémület ül, ahogy nézem, mint próbálja leölni egyik barátom a másikat. A rendezett sorok high-tech káoszba fúltak. A lábunk kicsúszik alólunk. Vállak csapódnak a falnak, impulzusÖklök csatáznak az oszlopok között. A padlón kezek és lábak csattognak menekülve, miközben fentebb impulzusÖklök sivítanak, pengék sziszegnek és vágnak.

És csak most, most azonban rettentő világossággal dereng fel bennem a felismerés, hogy egyetlen közös pont feszül mind között. Nem egy eszme. Nem a feleségem álma, se nem szövetség, bizalom vagy Szín.

A közös pont én vagyok.

Ha én nem vagyok, ezt teszik egymással. Nélkülem Sevro nem több ennél. Micsoda elkerülhetetlen veszteség! Mert halál halált hoz.

Véget kell ennek vetnem.

A terem közepén Cassius űzi Victrát a vértől iszamós padlón felborogatott székek közt, ropogó üvegszilánkszőnyegen. Victra szellemKöpenye megsérült, vibrálva dereng a látható és láthatatlan peremén, mint valami sejtelmes démon. Cassius megvágja a combját, és Bohóc felé perdül, aki rálő, de most fejvágást kap egyetlen szemvillanás alatt, és Cassius figyelme már megint Victrára irányul, ügyet se kell vetnie rá közben, hogy kitérjen a terem túlsó végéből tüzelő Kavics lövedékei elől. Victra az asztal alá vetődik, közben Cassius bokájára súlyt. Cassius erre az asztalra ugrik, és addig lövi az ónixlapot, amíg rá nem omlik Victrára, így csapdába nem szorul. Már éppen végezne vele, amikor Sevro hátulról telibe találja. A vértje ugyan hárít, de a becsapódás oldalra taszítja. Több métert repül.

Jobbra Kavax, Daxo és Ragnar vív titáni küzdelmet. Ragnar Kavax fél karját a falhoz szegezi a beretvájával, és közben Daxóba lő az impulzusÖköllel. Daxo vértje ellenáll, de a pengéje elvéti a vágást, és Ragnar karja helyett a falból hasít le egy darabot. Ragnar eltalálja Daxo ízületét, és már épp kitörné a nyakát, amikor Kavax, a családnevét üvöltve, a vállába döfi a beretváját. Pecsétes barátom segítségére iramodom, de közben megérzek valakit a balomon.

Épp időben fordulok meg, hogy lássam a lehúzott sisakkal, előreszegezett beretvával felém repülő Musztángot. Ketté akar hasítani. Az utolsó pillanatban kirántom a pengémet. Acél feszül acélnak. Beleremeg a karom. Lassabb vagyok, mint régen, az izmaim sokat veszítettek erejükből a sötétségben, még Mickey minden erőfeszítése és a Victrával töltött edzések se hoztak formába teljesen. És Musztáng is gyorsabb lett.

Visszaszorít. Próbálom megkerülni, de úgy forog a kezében a beretva, mint aki az elmúlt egy évet ezzel töltötte. Megkísérlek egy Lorn-féle oldalra siklást, de nem jön össze. Okosan vív, kihasználja az oszlopok és a törmelék adta terepet, hogy sarokba szorítson. Be vagyok szorítva, peng rajtam az acél. Nem omlik össze a védelmem, de gyengül, ahogy igyekszem védeni a törzsemet.

A bal vállamon kétcenti mély vágást ejt. Mar, mint a lándzsavipera nyelve. Szitkozódom, ő meg csak vág. Szeretnék rákiáltani, hogy hagyja abba, a nevemet ordítani az arcába, ha egy lélegzetvételnyi pillanatom lenne a rohamban, de másra nem futja, mint a védelmem fenntartására. Hajszálon múlik, ahogy elrántom a fejemet. A nyakamon felmetszi a skaraBőr ruhát. A jobb karomon a hajlatnál jön három gyors vágás, ezeknek se sok híja. Elkapta a ritmust. A hátam már a falhoz szorul. Vág. Vág. Szúr. Tűz virágzik a húsomban. Itt fogok meghalni. Segítséget kérek a mikrofonon, de Sevrót feltartóztatják.

Nagyobbat markoltunk, mint amennyivel elbírunk.

Tehetetlen dühvel kiáltok fel, ahogy Musztáng három bordámat döfi keresztül. Megpörgeti a pengét, és visszakézből lendületet vesz, hogy lecsapja a fejemet. Sikerül hárítanom, a feje az enyém előtt. Lefejelem, de a sisakja keményebb, mint az én duroPlasztik maszkom. Hátrarántja a fejét, és ellenem fordítja a saját taktikámat, most ő fejel le engem. Fájdalom hasít a koponyámba, majdnem elájulok. Minden homályba borul, de még talpon vagyok. Érzem, hogy a maszkom kettéhasadt, a fele leesett az arcomról. Az orrom is eltört már megint. Csillagokat látok. A maszk teljesen elhagyja magát, és védtelenül nézek bele Musztáng sisakjának vérszomjas lópofájába, ahogy épp végezni készül velem.

A beretvát forgató karja a feje fölé emelkedik, mindjárt lesúlyt a gyilkos vágás. De nem, megáll a levegőben. Megremeg, ahogy az arcomba bámul. A sisakja hátracsusszan. A haja izzadtan tapad a homlokába. A pillantása vad, és bár mondhatnám, hogy örömtől vagy szerelemtől tébolyult. De nem. Leginkább elborzadás van ezekben a szemekben, ahogy hátratántorodik, és szabad kezével a levegőbe kap.

– Darrow…?

A válla felett végigméri a termet, ahol még mindig dúl a vérengzés, csak mi állunk egy hirtelen támadt buborékban. Cassius menekülőre fogja, eliszkol egy oldalajtón, hátrahagyva a Halál Lovagjának és Moirának tetemét. Mielőtt távozna, a pillantásunk összetalálkozik. Victra üldözőbe venné, de Sevro leállítja. A Vonítók mind Musztángra merednek. Felé lépnék, de a beretvája hegye megállít, ahogy a mellkasomnak feszül.

– Láttam, ahogy meghaltál.

A nagyajtó felé hátrál, talpa alatt csikorog az üveg.

– Kavax, Daxo! – kiáltja, hogy duzzadva feszül meg az ér a nyakán. – Visszavonulás!

Telemanusék vergődve igyekeznek szabadulni Ragnartól, tisztára össze vannak zavarodva, hogy kerülhettek szembe ilyen ellenféllel, hogy vérezhetnek ennyi sebből. Igyekeznek Musztánghoz felzárkózni, sietve, de ahogy elhaladnak mellettem, hirtelen ötlettől vezérelve lasszóként Kavax nyakára tekerem a beretvámat. Nem hagyhatom Musztángot így elmenni. Kavax levegő után kap, próbálna szabadulni, de nem eresztem. Egyetlen gombnyomás elég lenne a markolaton, hogy a penge hurka lemetssze a fejét, de nem akarom megölni. Ragnar elkaszálja a lábát, a földre zuhan. Csak ekkor adja meg magát. Fanyarpofa és még többen is rávetik magukat, leszorítják.

– Ne öljétek meg! – kiáltom.

Fanyarpofa ismerte Paxot. Harcolt együtt a Telemanusokkal, ezért ügyel, hogy az ifjú Vonítók is visszatartsák a pengéiket. Daxo sietne az apja segítségére, de Ragnarral elálljuk az útját. Daxo csillogó szeme zavartan mered rám.

– Menj, Virginia! – kiáltja. – Menekülj!

– Orion él, velem van – mondja kétségbeesetten Musztáng a körülöttem gyülekező Vonítóknak, akik őt és Daxót akarnák lefogni. – Ne bántsátok Kavaxot, kérlek.

Aztán már csak bocsánatkérő pillantást vet Kavaxra, és eltűnik.

18

Mélység

– Mit akart azzal mondani, hogy Orion él? – kérdezem Kavaxot, aki legalább annyira össze van zavarodva, mint én. Idegesen lesi a szobában kutakodó Vonítókat. Veszteségünk nincs, de nem vagyunk jó bőrben. – Kavax!

– Amit mondott, csakis azt. Hogy Pax biztonságban van.

– Darrow! – kiált rám Sevro, ahogy az oldalsó ajtón Victrával visszatér. Végül is megpróbálták elfogni Cassiust, de csak egy kis sántikálással térnek vissza. Cassius sehol. – Hozzám!

Lenne még bőven kérdésem Kavaxtól, de Victra megsebesült. Az ónixasztalnak dől, felhasított karját dédelgeti. Hozzájuk rohanok. Levette a maszkját, és eltorzult arccal injekcióz magába éppen fájdalomcsillapítót meg véralvadás-fokozót, hogy elállítsa a vérzést. A csont fehéren kivillan a véres izmok közül.

– Victra…

– A picsába! – röhög fel sötéten. – A haverod gyorsabb, mint volt. A folyosón majdnem elcsíptem, de gyanús, hogy Ajától megtanult ezt-azt a híres Fűz-változatodból.

– Nekem is ez volt a benyomásom. Jól vagy?

– Értem ugyan ne aggódj, aranypofám – kacsint rám, miközben Sevro már megint értem kiált. Bohóccal vizsgálgatják Moira füstölgő tetemét. Őfőterroristaságát kicsit se hatja meg a vérengzés, amit összehoztunk.

– Az egyik Fúria. Jól kisült – morogja Bohóc.

– Szépen megfőzted, Arató – gratulál nekem Sevro. – A szélein ropogós, belül még véres. Pont így szeretem. Aja be fog rágni.

– Lekapcsoltál a hálózatról – támadok rá dühödten.

– Mert hülyeségeket beszéltél. Összezavartad az embereimet.

– Hülyeségeket beszéltem? Mi a halál van veled? Próbáltam volna az eszemet használni agyament mészárlás helyett. Többre jutottunk volna, ha nem nyírjuk ki a fél termet.

A szeme sötétebb és kegyetlenebb, mint a régi baráté.

– Ez háború, öcskös. A játék neve gyilkolás. Azon meg ne bánkódj, hogy jók vagyunk benne.

– De ő Musztáng volt! – lépek közelebb hozzá. – És ha megöltük volna? – böködöm meg a mellkasát, de csak vállat von. – Tudtad, hogy itt lesz? De az igazat akarom.

– Nem én – mondja lassan. – Dehogy tudtam. Szállj le rólam, öcskös.

Hetykén méreget, mint akinek nem lenne ellenére, ha behúzhatna egyet. Nem szállok le róla.

– Mi dolga volt itt?

– Honnan a pokolból tudjam? – kérdi, és Ragnarra pillant, aki épp Kavaxot terelgeti a Vonítók között a helyiség közepére. – Készüljetek a kitörésre. Egy hadseregen kell áttörni, ha szabadulni akarunk erről a trágyadombról. Kiürítés tíz szinttel följebb, a fekete oldalon.

– Hol a zsákmány? – kérdi Victra, miközben felméri a mészárszéket. Mindenfelé tetemek. Fájdalomtól vonagló Ezüstök. Törött végtagjaikat vonszolva kúszó Rezek.

– Talán megsült.

– Esélyes – ért velem egyet Bohóc, és együttérzőn néz rám. Eltávolodunk Sevrótól, a holttesteket vizsgálgatjuk. – Rohadt egy vérontás volt ez.

– Tudtad, hogy Musztáng itt lesz? – teszem fel neki is a kérdést.

– Dehogy. Tényleg nem, főnök – nyugtat meg, majd hátrasandít Sevróra. – Hogy értetted azt, hogy lekapcsolt?

– Elég a pofázásból, találjátok meg azt a szarveretes Ezüstöt – vakkantja hangosan a terem közepén Sevro. – Valaki hozza be a Rózsaszínt a folyosóról.

Végül Bohóc találja meg Quicksilver mozdulatlanul heverő testét a terem belső felén, a Phoboszra néző nagy ablak tövében, egy ledőlt oszlop alatt, amely félig az üvegfalnak támaszkodik. Mások vére mocskolja be türkiz tunikáját. Az ökléből üvegszilánkok meredeznek. Megnézem a pulzusát, van neki. Él. Akkor legalább nem szúrtuk el totálisan a hülye küldetést. De a homlokán egy repesz ütött sebet. Ragnarért és Victráért kiáltok, ők ketten a legerősebbek a társaságban, együtt talán lerángathatjuk róla az oszlopot.

Ragnar a Halál Lovagjának homlokába hajított beretvát az oszlop alá tolja, egy darab törmeléket használ támasztékként, és emelni kezdi az oszlopot. Már épp lebillentenénk Quicksilverről, amikor Victra váratlan kiáltása megálljt parancsol:

– Azt nézzétek! – mutat a falra, ahol az eldőlt oszlop teteje nekifeszül. A fal tövében kékes derengés látszik, és egymással párhuzamosan két vonalban folytatódik is felfelé. Egy rejtekajtó. Quicksilver itt akart kereket oldani, amikor rádőlt az oszlop. Victra az ajtóra tapasztja a fülét, a szeme lassan összeszűkül.

– ImpulzusFáklyák – jelenti kisvártatva. Aztán elneveti magát. – Hohó! Az Ezüst testőröket dugott ide, ha esetleg elfajulna a helyzet. Tagnául beszélnek.

Obszidiánnyelv. És éppen átvágják a falat, befelé törekszenek. Ha ez az oszlop nem dőlt volna ki, már rég hullák lennénk.

A puszta szerencse óvta meg a bőrünket. Mindhárman belátjuk. Ez csak fokozza a Sevro iránti dühömet. És talán enyhít egy keveset Victra vadságán. Most döbben rá, mekkora ostobaság volt ez az egész. Rendes tervrajzok nélkül nem lett volna szabad lerohannunk a helyet. Sevro pontosan azt tette, amit én tettem volna egy évvel ezelőtt. Ugyanazzal az eredménnyel. Ugyanaz motoszkál mindhármunk agyában, ahogy a nagyajtó felé pillantunk. Nincs sok időnk.

Kirángatjuk Quicksilvert. Még mindig nincs magánál, a lába ernyedten lóg, ahogy Victra a terem közepére cipeli. Eltört neki. Sevro épp Bohócot és Kavicsot utasítja a kitörésre két foglyunkkal. De Matteo ájult, Kavax pedig tátott szájjal mered rám. Kavics nem tud ráállni a lábára. Rossz bőrben vagyunk mind.

– Túl sok a foglyunk – mondom. – Így nem lehetünk elég gyorsak. És most nincs nálunk EMP.

Nem mintha annak bármi hasznát vennénk légkör nélkül, amikor csak pár centi vastag falak és szellőzőberendezések választanak el bennünket az űrtől.

– Akkor a dagadt itt marad – indul Sevro a megkötözve, sebesülten a földön ücsörgő Kavax felé. Az arcába tolja az impulzusÖklét. – Ne vedd magadra, nagy ember.

Meghúzza a ravaszt, épp csak sikerül félretaszítanom. A lövedék elsüvít Kavax feje mellett, az ernyedten heverő Matteo mellett csapódik be, és kis híján leszakítja a szerencsétlen lábát. Sevro megpördül, rám fogja az Öklöt.

– Vidd azt innen a pofámból – szólok rá. A fegyverből áradó hő marja a szememet, kénytelen vagyok félrefordulni.

– Mi a fenét gondolsz, ki ez? – vicsorog rám Sevro. – Talán a barátod? Mert nagyon nem az.

– Élve kell nekünk. Jó alkupozíció. Mert lehet, hogy Orion tényleg él.

– Jó alkupozíció? – horkant nagyot Sevro. – Hát Moira? Őt gond nélkül megsütötted, akkor meg tőle mit akarsz? – pislog rám Sevro, és leengedi a fegyvert. Kusza fogai kivillannak. – Ja, persze, Musztángot. Hát hogyne.

– Ő Pax apja.

– Pax viszont halott. És miért? Mert folyton életben hagyod az ellenséget. Ez már rég nem az Intézet, öcskös. Ez háború – mondja, és az ujját a képembe nyomja. – Márpedig a háború szarveretesen egyszerű. Öld meg az ellenséget, amikor teheted, amilyen gyorsan csak tudod. Vagy ő öl meg téged.

Sevro elfordul, mert megérzi, hogy már mindenki minket figyel, egyre aggodalmasabban.

– Tévedsz.

– Képtelenség magunkkal cipelni mindet.

– A folyosón nyüzsögnek a Szürkék, főnök – szólal meg az ajtóból Fanyarpofa. – Lehetnek vagy százan. Eléggé cseszhetjük.

– Ha nem viszünk felesleget, átvághatjuk magunkat – vágja rá Sevro.

– Száz emberen? Főnök… – próbálkozik Bohóc.

– Pofa be – pillant Sevro sokatmondón az impulzusÖklére.

Nem. Nem hagyom, hogy Sevro rövidlátása tönkrevágjon mindent.

– Cseszd meg – mondom. – Kavics, hívd Holidayt. Mondd neki, hogy a kiürítés bajos. Add meg a koordinátáinkat. Álljon egy kilométerre az üvegtől, seggel a képünkbe.

Kavics nem nyúl a kargépéért, bizonytalanul pillant Sevróra, hogy akkor most kinek engedelmeskedjen.

– Visszatértem, itt vagyok, Kavics. Tedd, amit mondok.

– Csináld, Kavics – morran Ragnar.

Victra is biccent, mire Kavics Sevróra kínosan grimaszol:

– Bocs, Sevro.

Aztán felveszi a kapcsolatot Holidayjel. A Vonítók engem figyelnek. Fájó, hogy így csikartam ki belőlük a választást.

– Bohóc, fogd Moira kargépét, ha nem sült ki, és vadászd le az adatokat a műszereikről, ha megy. Tudni akarom, miről tárgyaltak – teszem hozzá gyorsan. – Fanyarpofa, Álmossal fedezzétek a visszavonulást. Kavax a tiéd, Ragnar. Ha menekülni próbál, vágd le a lábát. Maradt még nálad mászókötél, Victra? – kérdem, és amikor bólint, folytatom: – Kötözz egymáshoz mindannyiunkat, és mindenki ide, a terem közepébe. Szoros legyen – teszem hozzá, és Sevróhoz fordulok. – Helyezz az ajtóba aknákat. Társaságot kapunk.

Nem szól semmit. Nem harag van a szemében. Hanem a sarjadó bizonytalanság és a bimbózó félelem. Gyűlölet kúszik a pillantásába. Ismerős tekintet. Túlságosan gyakran éreztem már a saját szememben. Elveszem tőle azt az egyet, ami valaha is komolyabban érdekelte. A Vonítóit. Azok után, amit tett, most választásra kényszerítem őket, pedig szerinte még nem állok készen. Megkérdőjelezem a vezetését, felszítom az önmagával kapcsolatos kétségeit, amelyek apja nyomdokain haladva egyébként is kínozzák.

Nem így kellett volna lennie. Azt mondtam, követem őt, és tessék. Ez az én saram. De ez most nem az a pillanat, amikor finomkodhatunk. Próbáltam beszélni vele, próbáltam a barátságunk felől megközelíteni, kijózanítani, de amióta visszatértem, csakis az erőszakból és az erőből ért. Akkor most majd a szarveretes nyelvén beszélek hozzá. Lépek egyet felé.

– Hacsak nem akarnál itt pusztulni, mozdulj.

Ráncos kis arca megkeményedik, ahogy a Vonítói szerteszeladnak, hogy tegyék a dolgukat.

– Ha megöleted őket, azt sosem bocsátom meg neked – mondja.

– Akkor már ketten vagyunk. Most eredj.

Már rohan is az ajtóba, hogy a megmaradt robbanószert elhelyezze. Felmérem a szétvert termet, a káoszból végre szervezettség támad, a barátaim higgadtan végzik a feladatukat. Mostanra mindenki kitalálta, mit tervezek. Pontosan tudják, mekkora őrültség.

De az odaadás, amellyel teszik a dolgukat, életet lehel belém. Bíznak bennem. Ahogy Sevrónak sem ártott volna. De azért látom, hogy Ragnar milyen kétkedve pillantgat az ablak felé. A ruhánk tönkrement. Egyikünk se lesz képes a vákuumban irányítani a mozgását. Nekem még maszkom sincs. Holidayen múlik most az életünk. Bárcsak uralhatnék minden bizonytalansági tényezőt. De ha valamit megtanultam a Sakálnál a sötétben, akkor az az, hogy a világ mindig nagyobb, mint te. Meg kell bízni a többiekben.

– Mindenkin legyen zavaró – tapogatom meg a sajátomat az övemen. – Nem akarom, hogy bárki arcát is lekapja odakinn a kamera.

– Holiday irányba állt – jelenti Kavics.

Ahogy kipillantok az ablakon, látom is az előtte lebegő szállító járművünket. Ebből a távolságból alig nagyobb egy tollhegynél.

– Ha jelt adok, mindenki az ablak közepét kezdi lőni – adom ki az ukázt a barátaimnak, és ügyelek, hogy ne remegjen a hangom a félelemtől. – Fanyarpofa, Álmos, vissza! Tegyétek a maszkotokat az ájult foglyokra.

– Ó, a vérveretes szarba – motyogja Victra. – Mennyire reméltem, hogy ennél valami jobb terved van.

– Ha megpróbáljátok visszatartani a lélegzetet, szétrobban a tüdőtök. Szóval amint kitörik az üveg, belégzés. Üssétek ki magatokat, álmodjatok szépeket, és imádkozzatok, hogy Holiday olyan villámgyors legyen, mint Bohóc az ágyban.

Nevetve húzódik össze a kis csoport, és Victra úgy fűz bennünket egymáshoz az övünkön át, mintha egy fürt szőlő lennénk. Sevro is lerakta már az összes robbanószert, és Fanyarpofával meg Álmossal együtt megindul felénk. Ahogy Victra hozzám hajol, hogy Ragnarhoz hurkoljon, felzeng a falakba épített hangszóró:

– Figyelem! Alec ti Yamato vagyok, a Sun Konszern biztonsági igazgatója. Bekerítettük magukat. Dobják el a fegyvert, engedjék szabadon a túszokat, vagy kénytelenek leszünk tüzet nyitni. Öt másodpercet kapnak.

Csak mi vagyunk a teremben. Az ajtókat bezártuk. Sevro is rohan vissza.

– Igyekezz, Sevro – üvöltöm.

De még pár lépés választja el a csoportunktól, amikor úgy a padlóhoz tapad, mint egy üres sörösdoboz, amire bakancs tiport. Engem is földhöz vág ugyanaz az erő. A térdek megrogynak. A gigantikus gravitáció összepréseli a csontokat, tüdőket, torkokat. Elhomályosul a szemem. A fejemben belassul a vér, hiába próbálom megemelni a karomat, több mint másfél mázsa. A biztonságiak felcsavarták a terem gravitációját, és egyedül Ragnar nem zuhant el. Ő fél térden, megrogyott vállakkal erőlködik, mint a világot tartó Atlasz.

– Mi a pokol ez… – nyögi Victra a padlóról, próbál az ajtó felé fordulni. Mert kinyílt, és nem Szürke, vagy Obszidián vagy Arany lép be rajta, hanem egy hatalmas fekete tojás. Akkora, mint egy kisebb ember, oldalazva gurul. Sima, fényes és apró fehér számok futnak az oldalán. Egy robot. Ez is illegális, mint az EMP vagy a nukleáris robbanófejek. Augustus rettegésének fő forrása. Mintha valami olajfoltból öltene testet, úgy alakul át a tojás fém oldala, nyúlik elő belőle egy kis csövecske, mint egy ágyú torka. Sevrót veszi célba. Próbálok felemelkedni, megemelni az impulzusÖklömet, de leküzdhetetlen ez a gravitáció. Célozni is képtelenség. Victra se tud mozdulni. Sevro hörögve kúszik felénk, el a gépezet elől.

– Az ablakot – préselem ki nagy nehezen. – Ragnar, lőjj az ablakra.

Kínkeservvel kezdi emelni a karját, már remeg mindene. A torka azt a kísérteties harci dalt dünnyögi, ami olyan, mint a lavina dübörgése a távolban. A hang egyre erősödik, másvilági bőgéssé érik, miközben egész teste ráng az erőfeszítéstől, de már megemelte a karját, és felfénylik a csillag a markában, ahogy az impulzusÖköl betölti folyékony tüzét.

A barátom egész testében megremeg, de az ujja meghúzza a ravaszt. A karja visszarándul. Az impulzusTűz süvöltve csapódik az üvegfelületbe. Csillagok repkednek szerteszét, ahogy az ablak kerete kifelé görbül, és az üvegen repedésháló terül szét.

– Kadir njar laga… – bömböli Ragnar.

Az üveg betörik. Az űr kiszippantja a szobából a levegőt, minden csúszni kezd. Egy Réz üvöltve száguld el mellettünk, de ahogy eléri a légüres teret, egyből elnémul. Mások, akik eddig meghúzták magukat, most az asztal peremébe kapaszkodnak. Oszlopok törzsére fonódnak. Vérző ujjak, repedező körmök. A levegőben úszó lábak. Ernyedő fogások. Hullák száguldanak ki a semmibe, ahogy a vak mélység mohón magába szippant mindent, amit az épülettől elragadhat. Sevro a levegőbe perdül, elsodródik a robot közeléből. Könnyebb, mint a mi összekötözött csoportunk. Nyúlok érte, belemarkolok kurta tarajába, míg végül Victrának sikerül a lábaival átkulcsolnia a derekát, és berántania közénk.

Halálos rémülettel a szívemben csúszunk a kitört ablak felé. A kezem remeg. Most, hogy szemtől szembe belebámulok a sors pofájába, hirtelen kétségeim támadnak. Mégiscsak Sevrónak volt igaza. Az épületen át kellett volna kitörnünk, Kavaxot pajzsként használhattuk volna. Vagy végezhettünk volna vele. Bármit inkább, mint a jeges űrt. Bármit, mint a Sakál sötétségét, amiből épp csak sikerült kiszabadulnom.

Ez csak a félelem, nyugtatgatom magam. Csak a félelemtől pánikolok. Átterjed a rettegésem a barátaimra. Látom az arcukon. Ahogy rám néznek, és rajtam is ugyanazt a rémületet látják, mint amit éreznek. De nem félhetek, már így is túl sok időt töltöttem bénult rezeléssel. Túl sok erőmet elpazaroltam a veszteségeimre. Mindenfélére, csak hogy ne kelljen önmagamnak lennem. És akár tényleg én vagyok az Arató, akár csak egy maszk ez is, a lényeg, hogy viselnem kell, nem is csak a kedvükért, hanem önmagamért.

– Omnis vir lupus!

Kiáltom, és hátravetem a fejemet, úgy vonítok tiszta erőből, hogy kiürüljön a tüdőmből az utolsó csepp levegő is. Mellettem Ragnar szeme vad eksztázisba kerekedik. Kitátja óriási száját, és olyan üvöltés szakad fel a torkán, hogy még a jégbe fagyott ősei is meghallják sírboltjukban. Aztán bekapcsolódik Kavics és Bohóc, sőt, a fejedelmi Victra is. A harag és a félelem hasad ki testünkből. Még ha az űr von is magához bennünket jeges karjaiba. Még ha a halál kaparint is meg végül bennünket. Itt vagyok otthon, ebben a bizarr, vonító emberi masszában. Ahogy bátorságot tettetve bátorrá leszünk. Mindannyian, Sevrót kivéve, aki némán repül ki velünk a semmibe.

19

Nyomás

Nyolcvan kilométer per órás sebességgel száguldunk ki a légüres térbe. A csend elnyeli vonításunkat. Olyan érzés, mintha jeges vízbe zuhannék, sokkoló. A testem összerándul. Az oxigén felduzzasztja a véremet, ettől levegő után tátogok, pedig az aztán nincsen sehol. A tüdő nem tágul, összeszottyadt, rostos zsákocska csupán. A testem oxigénért ráng. De ahogy peregnek a másodpercek, és a sötétben az alattunk elnyúló phoboszi fémtájat nézem, és az egymáshoz drótozott barátaimat, hihetetlen békesség száll meg. Ugyanaz a nyugalom, amit Musztánggal éreztem a hóban, amikor az Intézetben a Vonítókkal meghúztuk magunkat a mélyedésekben, és titokban kecskehúst sütöttünk, és hallgattuk Quinn történeteit. És lassan belemerülök egy másik emlékbe. Nem Lykosra, Eóra, de nem is Musztángra gondolok. Hanem arra a hűvös kikötőhangárra az Akadémián, ahol Tactusszal, Victrával és Roque-kal először hallhattuk egy sápatag Kék professzor szájából, hogy mit tesz a testtel az űr.

„A lecsökkent nyomás következtében buborékok keletkeznek a testnedvekben, ez az ebullizmus. A legsúlyosabb velejárója az, hogy a test szöveteiből elpárolog a víz, ezért a test felduzzad…”

„Édes légfejűm, én aztán hozzá vagyok szokva a duzzadáshoz, ezt anyád is tanúsíthatja. Meg apád is. És persze a nővéred” – hallom most is Tactus szavait. És Roque nevetését, emlékszem, hogy elpirult a durva tréfán. És eltűnődöm, hogy miért is volt olyan jóban Tactusszal, miért izgatta a kicsapongó élete, az önpusztítása. És hogy miért siratta olyan hosszasan a ravatalánál.

„…tíz másodperc alatt sokszorosan megnövekszik a test térfogata, s ezt keringési rendellenességek kialakulása követi.”

Álmos vagyok, pedig a szemem feszül, torzul a látásom, ahogy ott is feldagadnak a szövetek. Fagyott ujjaimban is növekszik a nyomás, és sajog a szétdurrant dobhártyám. A nyelvem hatalmasra duzzad a számban, és jeges, mintha jégkígyó próbálna lecsusszanni a torkomon a gyomromba, ahogy egyre párolog belőlem a folyadék. A bőr megnyúlik, felfúvódik. Az ujjaim banánok. A beleimben a gáz felfújja a hasamat. Eljött értem a sötétség, már kopogtat. Sevróra sandítok mellettem. Az arca rémisztő, kétszeresére duzzadt. Victra igazi szörnyeteg, ahogy lábait még mindig a derekára kulcsolja. Magánál van, rajzfilmszerű, véreres szemekkel nézi Sevrót, úgy kapkod levegő után, mint a partra vetett hal. A kezük szorosan összefonódik.

„… a víz és a feloldott állapotú gáz a főbb erekben buborékokat képez, ezek gátolják a vér áramlását, és tizenöt másodpercen belül ájulást okoznak…”

A testem elenyészik. A másodpercek örökkévalóvá nyúlnak, minden lelassul, minden olyan céltalan és semmis, egyszerre mennyire törékennyé válik az ember. Minden erőnk bolhacirkusz. Kikerülünk a kis légbuborékunkból, és mivé válunk? Körülöttünk az acéltornyokat mintha jégből faragták volna. A villogó HK-képernyők és a világítás mintha a beléjük fagyott sárkányok pikkelyei lennének.

A Mars ott pöffeszkedik mindenhatón a fejünk felett, de a Phobosz gyors keringése miatt máris egy olyan rész felett járunk, ahol hajnalodik, és a fény félholdat hasít ki a sötétségből. Ahol a két atombomba robbant, még mindig olvadtan izzanak a sebek. És utolsó pillanataimban azon tűnődöm, hogy bolygónk nem bánja-e, hogy felmarjuk testét, és elraboljuk kincseit, ha egyszer tudja, hogy mi ostoba, meleg kis lények úgyis csak egy kurta sóhaj vagyunk kozmikus életében. Vagy még az sem. Megnőttünk és elszaporodtunk, dühödten fosztogatunk és meghalunk. És amikor belőlünk már csak acélemlékeink és műanyag bálványaink maradnak hátra, az ő felszínén ugyanúgy suttog majd a szél, kavarog a homok, és ugyanúgy kering tovább, végképp elfeledve a merész, pucér majmokat, akik azt hitték, járna nekik a halhatatlanság.

Megvakultam.

Alattam acél. Az arcomon valami műanyagot érzek. Testek mozgolódnak. A fedélzet alatt ridegen dörmög a meghajtó. A testem rángatózik, remeg. Nyelem az oxigént. Olyan, mintha valami beszippantotta volna a fejem. Mindenem fáj, de minden egyes szívdobbanás enyhít a fájdalmon. Az ujjaim visszatöpörödtek. Összedörzsölöm őket, próbálok talajt fogni. Reszketek, de már érzem magamon a melegítőtakarót, ahogy kezek dörzsölnek, hogy helyreálljon a keringésem. Balról Kavics hangját hallom, ahogy Bohócot szólongatja. Pár percig vakon fekszünk mind, amíg látóidegeink újra nem kalibrálják magukat. Rekedtes választ kap, mire majdnem sírva fakad.

– Victra – hallom Sevro hadarását –, ébredj már! Ébredj!

A felszerelése zörög, ahogy rázza a testét.

– Ébredj fel! – mondja, majd arcon üti. Victra levegő után kap, majd magához tér.

– Picsába! Te épp megütöttél?

– Azt hittem…

Victra pofon vágja Sevrót.

– Ki ez? – kérdezem a kéz gazdájától, aki a vállamat dörzsölgeti a takarón át.

– Holiday, uram. Négy perccel ezelőtt csippentettünk fel benneteket.

– Mennyi ideig voltunk odakinn?

– Vagy két és fél percig. Szar ügy volt. Ki kellett ürítenünk a rakteret, és hátramenetben rátok tolatnunk, és reptünkben nyomáskiegyenlíteni. Ezek a parék katonának ugyan nem jók, de rohadtul jól viszik a szemeteshajókat. Viszont ha nem lettetek volna egymáshoz kötözve, a legtöbbeteknek kampó lett volna. Most a teljes szektorban szemét meg hullák lebegnek mindenütt. HK-sok filmeznek mindent.

– És Ragnar? – kérdem félve, mert az ő hangját még nem hallottam.

– Megvagyok, barátom. Még nem kér belőlünk a semmi – neveti el magát. – Egyelőre nem.

20

Nézeteltérés

Bajban vagyunk, és ezzel Sevro is tisztában van. Ahogy Arész Fiainak egy lerobbant, de biztonságos dokkolójában landolunk, egyből visszaveszi az irányítást. Az ipari negyed mélyén vagyunk valahol. A még mindig eszméletlen Matteónak és Quicksilvernek ellátást rendel, Kavaxot pedig zárkába dugják a parancsára. Rollóval és a Fiakkal közli, hogy támadásra készüljenek. A Fiak csak bámulnak. Obszidián álcánk lemállott rólunk a viszontagságok során, a fekete kontaktlencse megsemmisült az űrben, a hajunkról az izzadságunk leáztatta a fehér festéket, nekem még a pótlásaim is leestek harc közben. De a kesztyűm legalább megvan. Persze azon ez sem változtat, hogy ezek a Vörösek most már nem egy csapat Obszidiánt látnak bennünk. Hanem Aranyakat és legalábbis egy szellemet.

– Az Arató… – suttogja valaki.

– Hallgass – rivall rá Bohóc hangja. – Egy szót se senkinek.

De számít is, mit beszél. A pletyka gyorsan terjed. Arató él. Bármilyen hatása legyen is a hírnek, ez most semmiképpen sem a megfelelő pillanat. Még ha nem is eredt egyelőre a nyomunkba a rendőrség, az elrabolt személy társadalmi befolyása és a két nagy hatalmú Páratlan meggyilkolása mindenképpen beindítja a Sakál teljes terroristaellenes gépezetét. A támadás helyszínén már nyilván most ott vannak a Pretoriánusok és az Antiterrorista Biztonsági Egységek. Hamar rájönnek, hogy jutottunk be, hogyan menekültünk el, és kik lehetnek a cinkosaink. Minden fegyvert, felszerelést és hajót lenyomoznak. A Társadalom gyorsan és kegyetlenül lecsap majd a helyi aljaSzínekre.

És ha elemzik majd a vákuumon át végrehajtott kitörésünket, Sevro arcát meg az enyémet látni fogják. Akkor pedig maga a Sakál is befut majd, vagy legalábbis elküldi Antoniát vagy Lilathot a Csontlovasaival, hogy vadásszanak le.

Ketyeg az óra.

Ez persze az a forgatókönyv, amikor a hatóságok azt gondolják, hogy csak Quicksilvert raboltuk el. Nem tudom, miért jött létre ez a találkozó Musztáng és Cassius között, de azt biztosra veszem, hogy a Sakál nem tudott róla. Ezért is használtuk a zavaróinkat. Így a külső biztonsági kamerák Kavaxot nem azonosíthatták be. Mert ha a Sakál felfedezné itt, rögtön tudná, hogy valami megbomlott az Uralkodóval és Quicksilverrel való szövetségében. Márpedig ezt az ütőkártyát meg akarom tartani magunknak, amíg rá nem jövök, hogyan vehetném hasznát, vagy amíg nem beszélhetek személyesen Musztánggal.

De mit lép majd az Uralkodó, ha Cassius közli vele, hogy Moira halott? És hol jön Musztáng a képbe? Túl sok a kérdés. Túl sok mindent nem tudok. De ahogy az acélfolyosókon sietünk végig, és a barátaim a sebeiket kötözik, és amint elhaladunk a fegyverraktárak alőtt, ahol Narancsok, Vörösek és Barnák rakodják a lőszert és osztják a vértezetet, leginkább az foglalkoztat, amit mondott:

– A családodat védtem.

Ez Musztángnál tucatnyi dolgot jelenthet, a kört csakis Kavax tudja leszűkíteni. Őt kell megkérdeznem, de Ragnar már elvitte egy másik csarnokba, ahol a Vörösök bezárják, engem meg Sevro nyaggat az utasításaival:

– Le fognak csapni ránk, Arató, méghozzá kíméletlenül – mondja. – Te sokkal jobban ismered nálam a légiós katonai eljárást. Ugorj be az adatbázisba, de tempósan. Menetrendet és támadási tervet kérek. Megállítani nem tudjuk őket, de időt nyerhetünk.

– Mire?

– Felrobbantani a bombákat, és elhúzni erről a szikláról – teszi a kezét a karomra, ahogy felfogja, hogy Arész Fiai bennünket figyelnek. Nekem is csak most tűnt fel. – Pörögj fel, kérlek – teszi még hozzá, és a Vonítókkal együtt már magamra is hagy. Csak Holiday tart velem. Összenézünk.

– Te kiigazodsz a légiós stratégiában – adom tovább az utasítást. – Bújj be az adatbázisba. Teremts a Fiaknak taktikai hátteret.

Sevro után néz, épp most fordul be a kanyarban, és tűnik el előlünk.

– Nem gond? – kérdem.

– Nem, uram. Te hova tartasz?

– Felteszem a kérdéseimet, hogy válaszokat kapjak – igazítom meg a kesztyűt a kezemen.

– Miután Virginia otthagyott téged, elmondta nekünk is, hogy Vörös vagy. Ezért nem mentünk el a Diadalodra – néz fel rám Kavax.

Egy acélcsőhöz kötözték, a lábai szétvetve a földön. Még mindig rajta van a vértje, aranyvörös szakálla ragyog a sötétben. Fenyegetően igyekszik nézni, de meglep a nyílt pillantása. Hogy mennyire mentes minden gyűlölettől. És hogy mennyire izgatottan meséli nekem és Ragnarnak a történetüket, azt az orrcimpái tágulása is elárulja. Sevro figyelmeztette a Fiakat, hogy Ragnart senki sem láthatja, de ez az Aratóra, úgy tűnik, nem vonatkozik. Tiszta mázli. Egyelőre nincs tervem, de az fix, hogy Sevróé nem működik. Az érzelmeire és a belső küzdelmeire most nincs energiám. A gépezet zakatol, és nekem mindent tudnom kell.

– Nem tudta, mit tegyen, így hát tette, amit már kislányként is: megfogadta a tanácsunkat – regéli Kavax. – A hajómon voltunk, a Reynardon, épp báránysültet eszegettünk Szophoklésszel, és ponzuszószt, bár neki a szósz nem ízlett, amikor az égeai irányítóközpont jelentette, hogy az Uralkodó lojalista emberei támadást intéztek a Diadalünnepen ellenetek. Virginia hiába próbált veled vagy az apjával kapcsolatba lépni, puccstól tartott, ezért minket Daxóval meg a katonáinkkal elküldött, hogy hagyjuk el a bolygópályát. Amikor Daxóval már épp kiléptünk az atmoszférából, sikerült Roque-kal beszélnie. Ő addig a bolygó pályáján maradt. Roque közölte vele, hogy az Uralkodó megtámadott benneteket, és az apját meg téged súlyosan megsebesítettek. Biztatta, hogy ő is szálljon át az egyik hajójára, ahová téged kimenekített, mert a felszín nem biztonságos.

Feldereng, ahogy a hajón észleltem, hogy Roque beszél valakivel, de a Sakál fölém hajolt, és nem hallottam rajta kívül semmi mást. Egy hajóra vittek. Az Uralkodó is ott volt. Soha nem is ment el a Marsról, Roque flottája bújtatta. Ott volt végig az orrom előtt.

– De Virginia nem rohant a betegágyadhoz – folytatja kedélyes vigyorral Kavax. – Egy ostoba szerelmes azt tette volna. De Virginia okos. Átlátott Roque-on, tudta, hogy az Uralkodó nem támadná meg csak úgy a Diadalt. Alaposan kidolgozott terv kellett hozzá. Ezért üzent Orionért és az Arcos-Ház asszonyainak, hogy államcsínyt követtek el, és Roque összeesküvő. Így amikor a gyilkosok lecsaptak Orionra és a hajó hű parancsnokaira, ők készen álltak. Minden hajón tűzharc folyt, Oriont csúnyán meglőtték. A karján, de túlélte, és akkor Roque hajói tüzet nyitottak ránk, és a flotta szétszakadozott…

Ugyanekkor Sevro meg Ragnar azzal szembesültek, hogy Fitchnert megölték, és Arész Fiainak legfőbb bázisát megsemmisítették. Én pedig bénultan hevertem Aja űrhajójának padlóján, és mindennek vége volt. Nem, nem mindennek.

– Musztáng megmentette a legénységet – mondom ki, mert most értem meg. – Őket értette a család alatt.

– Igen, a legénységed életben van, mindenki, akit Sevróval felszabadítottatok. Sőt, a Légiód nagy része is, akiket a Sakál és az Uralkodó támadása előtt sikerült kimenekítenünk a Marsról.

– És hol vannak bebörtönözve? A Ganümédészen? Vagy az Ión?

– Bebörtönözve? – bukik ki Kavaxból a hahota. – Ugyan, fiam. Dehogy vannak bebörtönözve. Senki egy pillanatra se hagyta el az állását. A Pax ugyanolyan, mint amikor te eltűntél. Orion parancsnokol rajta, a többiek pedig teszik, amit mond.

– Ezt nem értem. Musztáng hagyja, hogy egy Kék legyen a parancsnok?

– Gondolod, életben hagyott volna benneteket abban az alagútban a porban, ha nem hinne az új világotokban?

Bénultan csóválom a fejemet, el se tudom képzelni a választ.

– Ha Virginia az ellenséget látja akkor meg bennetek, ott helyben végzett volna veletek. De amikor kislányként a kandallónknál üldögélt Paxszal, mit gondolsz, milyen történeteket olvastam nekik? Görög mítoszokat talán? Történeteket az erős emberekről, akik a saját dicsőségükre viszik véghez nagyszerű tetteiket? Nem, fiam. Artúr királyról, a Názáretiről és Visnuról hallgattak meséket. Erős emberekről, akik mindent csakis azért tesznek, hogy megvédjék a gyengébbeket.

És Musztáng eszerint él. Sőt, a gyámoltalanok védelménél még többet is tett. Bebizonyította Eo igazát. De nem miattam. Nem a szerelem miatt. Hanem azért, mert ez a helyes, és mert a nagyszerű Kavax ezerszer inkább volt az édesapja, mint a sajátja valaha. Könnyek gyűlnek a szemembe.

– Igazad volt, Darrow – teszi Ragnar a vállamra a kezét. – Emelkedik az ár.

– De akkor ma mit kerestetek itt, Kavax?

– Vesztésre állunk. A HoldKirályok jó, ha két hónapig bírják még. Virginia tisztában van vele, mi történik a Marson. Tud a megsemmisítésről. A testvére minden gazságáról. És a Fiak nem elég erősek ahhoz, hogy mindenütt ott legyenek. És a Mars nemcsak az ő örökségük, hanem a miénk is. És egy háború nem ér meg bármit. Így amikor Quicksilver békét kínált, készen álltunk tárgyalni.

– Milyen feltételekkel?

– Az Uralkodó kész megbocsátani Virginiának és minden szövetségesének. Ő lesz a Mars Főkormányzója, Adriust és a szélsőségeseit pedig egy életre börtönbe vetik. És bizonyos reformok valóra válhatnak.

– De a rend marad a régi.

– Igen.

– Ha ez így van, beszélnünk kell vele – mondja Ragnar sietve.

– Lehet, hogy csapda – állítom le.

Kavaxot figyelem, tudom, hogy a bumfordi arc leleményes elmét leplez. Szeretnék bízni benne. Szeretném elhinni, hogy az igazságérzéke felér a szeretettel, amelyet iránta érzek, de mély vizeken hajózunk, és tudom, hogy nem csak az ellenségeink hazudhatnak. A barátaink is becsaphatnak bennünket. Ha Musztáng nem a mi oldalunkon áll, pontosan ilyen taktika szerint játszik. Mert így előcsalogathat. Márpedig bármilyen céllal is érkezett erre a holdra, az biztos, hogy a kísérete nem ismer tréfát.

– Egyvalaminek nincs értelme ebben az egészben, Kavax. Ha ez mind igaz, miért nem léptetek kapcsolatba Sevróval?

Kavax döbbenten pislog rám.

– Megtettük. Hónapokkal ezelőtt. Nem is szólt?

Mire Ragnarral visszatérünk a készenléti helyiségbe, a Vonítók már szedelődzködnek.

– Micsoda szar – morogja épp Sevro, miközben Victra húsTapasszal látja el. Savanykás füst szállong a sebből, ahogy kiég. Sevro félredobja a kargépét. A sarokból Fanyarpofa szedi össze, és visszahozza Sevrónak. – Semmi sem szállhat fel, még a létfenntartó hajók sem.

– Nem gáz, főnök, valahogy majd kicsusszanunk – nyugtatgatja Bohóc.

Csendben csatlakoztam hozzájuk, és odabiccentettem Sevrónak, hogy szeretnék beszélni vele, de tudomást se vett rólam. A terve kész káosz. Eredetileg úgy volt, hogy egy üres héliumos konténerben csempésznek vissza bennünket a Marsra. Eredetileg már rég elhúztunk volna, mielőtt bárkinek is feltűnik, hogy Quicksilvert elrabolták, és kintről az űrből robbantottuk volna fel a korábban elhelyezett bombákat. De most, hogy Sevrót idézzem, nagy szar minden.

– Itt semmiképpen se maradhatunk, ez világos – mondja Victra, ahogy végez a húsTapasszal. Annyi DNS-t otthagytunk a toronyban, hogy százszor is életfogytiglanra ítélhetnek bennünket fejenként. Ráadásul a képünk is ott villog minden HK-n. Adrius egy egész Légiót küld ránk, ha kiderítik, hogy itt vagyunk.

– Vagy épp semmivé lövik a Phoboszt az űrből – morogja Holiday.

Egy orvosi eszközökkel teli rekeszen ül Bohóccal, és térképeket tanulmányoznak. Kavics az asztal mellől figyeli őket. A lába gélGipszben van, de még nem forrt össze a csont. Ahhoz, hogy teljesen helyrehozzuk, amit Musztáng egy lövéssel szétroncsolt, Sárgák és nővérek kellenek majd. Pedig Kavicsnak mázlija volt, hogy rajta volt a skaraBőr, így legalább az égési sérülés minimális. De még így is fájdalmai vannak. A sok narkotikumtól kitágult a pupillája, és a gátlásai is elillantak. Láthatóan Victrának is feltűnik, ahogy a Holidayhez közel hajoló Aranyat féltékenyen méregeti.

– A hélium-3 Adrius életereje – tiltakozik Victra. – Nem áldozná be ezt az állomást.

– Volna egy perced, Sevro? – kérdem.

– Most épp egy másodpercem sincs – mondja, és Rollóhoz fordul. – Más módon nem lehet szabadulni erről az átkozott szikláról?

A Vörös a helyiség szürke falának támaszkodik egy vénuszi fehér homokos strandon heverésző Rózsaszín modell képe mellett.

– Itt csak szállítóhajók szállnak le – mondja, és látom, hogy a lefoszlott Obszidián álcánkat méregeti. Meg ami utána maradt. De nem látszik meglepettnek, hogy Aranyak vagyunk. Vagy jól leplezi. Engem mindenesetre elég alaposan megbámul. – De senki se szállhat fel. A Tűhegyek között luxusjáratok és magánjachtok is cirkálnak, de ha oda felmentek, két perc alatt végetek. Két okból. Először is minden villamoson van arcfelismerő kamera. A reklámholókon meg retinaszkennerek. És még ha ezeken át is csusszantok, és feljuttok valamelyik hiperjáratra, még mindig ott van a felső ellenőrzés. Nagyon nem könnyű innen biztonságba röppenni.

– A kiröppenés pedig jól jönne – morogja Bohóc.

– Eltérítünk egy jachtot, átvesszük a biztonsági rendszerüket, és már itt se vagyunk – vágja rá Sevro. – Csináltunk már ilyet.

– Lelőnének – vetem el kurtán a felvetést. Dühít, hogy nem hajlandó két szót váltani velem kettesben.

– Legutóbb se lőttek le.

– Mert legutóbb ott volt velünk Lysander – emlékeztetem.

– Most meg itt van Quicksilver.

– A Sakál beáldozná, csak hogy velünk végezhessen. Ebben biztos lehetsz.

– Ha egyenesen becsapódunk a felszínbe, akkor nem. A Fiaknak kiterjedt alagútrendszere van odalenn, berepülünk az egyik nyílásba, és minden meg van oldva.

– Én abba nem megyek bele – szólal meg most Ragnar kongó hangja. – Vakmerőség. És ezeket a bátor férfiakat és nőket érné miattunk a bosszú.

– Rezsivel értek egyet – jelenti ki Holiday. Közben távolabb húzódott Bohóctól, és már a rendőrségi frekvenciákat figyeli a kargépén.

– Tegyük fel, hogy elhúztok. Mi a következő lépés? – veti fel Rollo. – Amikor a Sakál rájön, hogy itt járt Arató és Arész, darabokra cincálja az állomásunkat. Az itt maradó Fiaknak egy hét leforgása alatt annyi lenne. Erre nem gondoltatok? – húzza el kiábrándultan a száját. – Tudjuk, kik vagytok, rájöttünk, ahogy Ragnar belépett a hangárba. De eddig nem hittem, hogy a Vonítók csak a saját irhájukat mentenék. És azt se gondoltam, hogy Aratónak bárki parancsolhat.

– Tudsz más lehetőséget, seggfej? – lép felé Sevro. – Vagy csak a szádat szellőzteted?

– Tudok – bólint Rollo. – Maradjatok itt, és segítsetek nekünk elfoglalni a holdat.

A Vonítók csak röhögnek.

– Elfoglalni a holdat? És mégis milyen sereggel? – kérdi Bohóc.

– Az övével – néz rám a Vörös. – Fel nem fogom, hogy lehetsz még mindig életben, Arató… de épp tésztát ettem éjfél felé, amikor a Fiak leadták a holót a Faragásodról. A Társadalom kiberrendőrsége csak két perc múlva kapcsolta le az adást. De ha egyszer kikerült, már millió oldalon meg lehetett találni, még a tésztámmal se végeztem, és már ötször végignéztem. Ezzel már nem bírtak. Csak aztán a phoboszi szerverek összeomlottak. És tudjátok, miért?

– Mert a terrorelhárító kiberesek kihúzták az áramból – mondja Victra. – Ez a standard eljárás.

– Azért omlottak össze – ingatja Rollo a fejét –, mert harmincmillióan próbáltak egyszerre hozzáférni a holoNethez az éjszaka közepén. És a szerverek nem bírták a terhelést. Az Aranyak csak ezután kapcsolták ki az áramot. Ezzel csak annyit akarok mondani, hogy ha kimasírozol a Kaptárba, és az aljaSzínek látják, hogy életben vagy, akkor be tudjuk venni Phoboszt.

– Ennyire egyszerű lenne? – vonja fel kétkedőn a szemöldökét Victra.

– Ennyire. Jó huszonötmillió aljaSzín vergődik ezen a szikladarabon, egymást tapossák minden négyzetcentiért, fehérjefejadagokért, a szakszervezeti koncokért. De ha Ragnar megmutatná a képét nekik, elfelejtenék a taposást, a vergődést, a küszködést. Csak egy vezetőre várnak. És ha a Mars Aratója úgy dönt, hogy éppen itt tér vissza a halottaiból… akkor, ember, nem egy sereged lesz, hanem egy egész áradat. Ami megfordíthatja a háborút. Vágod?

Beleborzongok a szavaiba. De Victra még mindig kétkedve néz, Sevro pedig mélyen hallgat. Meg van bántva.

– Tudod, mit művel egyetlen Társadalmi Légió a gyülevész csőcselékkel? – szegezi neki Victra. – A fegyvereiket arra találták ki, hogy vértezett katonákat öljenek velük. ImpulzusÖklök. Beretvák. Amikor tömegekkel szemben vetik be a sortüzelőket vagy a géptüzelőket, egyetlen ember ezer lövést adhat le egyetlen perc alatt. A hangja olyan, mintha papírokat szaggatnál cafatokra. Még csak nem is félelmetes, nem ehhez a hanghoz vagyunk hozzászokva. De mikrohullámot is bevethetnek, ami túlmelegíti az emberi sejten belüli vizet. És ezek még csak a Szürke tömegoszlató fegyverek. És ha Obszidiánokat eresztenek rátok? Vagy ha az Aranyak szállnak harcba teljes vértezetben? És ha egyszerűen elzárják az oxigénellátást? A vizet?

– És ha mi zárnánk el az övékét? – veti ellen Rollo.

– Azt is meg tudjátok oldani? – nézek nagyot.

– Ha okot adsz rá – pillant Victrára, és a tekintetén látom, a hangja csípősségén hallom, hogy tudja a vezetéknevét. – Lehet, hogy ezek igazi katonák, domina. Lehet, hogy képesek annyi vasat pumpálni másodpercek alatt a testembe, hogy elvérzek ott helyben. De én már négyévesen négy perc alatt szétszedtem és összeraktam egy gravCsizmát. Már harmincnyolc vagyok, és egyetlen csavarhúzóval meg egy elektromos kütyüvel tíz módját is tudnám, hogy gyilkoljam távolból halomra őket. És unom már, hogy nem láthatom a családomat. Hogy rám taposnak, hogy fizetnem kell a levegőért, a vízért, az életért – hajol előre üveges tekintettel. – És az ajtó túloldalán huszonötmillió ilyen toporog.

Victra a szemét forgatja a szónoklatra:

– Te vagy az aranyszájú hegesztő!

Rollo előrelép, ingerülten sodor a földre néhány kacatot. Ahogy nagy lármával szétgurulnak a földön, az addig a kargépeikbe merült Bohóc és Holiday is felkapja a fejét. Rollo feldúltan néz Victra szemébe. Jó fejjel alacsonyabb nála, de a tekintete ugyanolyan állhatatos.

– Mérnök vagyok, nem hegesztő.

– Elég! – kiáltja Sevro. – Nem kell a szarveretes vita. Majd Quicksilver lejuttat minket a holdról. Vagy egyenként vágom le az ujjait. Utána pedig felrobbantjuk a bombákat…

– Sevro… – kezdi Ragnar.

– Én vagyok Arész, nem te – döf az ujjával Ragnar mellkasába, aztán rám mutat. – És nem is te. Fejezzétek be a szarveretes csomagolást. Most.

Kiviharzik a szobából, mi meg csak állunk kínos csendben.

– Én nem hagyom el ezeket az embereket – mondja végül Ragnar. – Segítettek nekünk. Ők is a mi népünk.

– Arész meghibbant – jelenti ki Rollo. – Elmentek neki otthonról. Kell egy…

Rávetem magam, fél kézzel a magasba emelem a kis embert, és a mennyezethez préselem:

– Egy szót se róla. Ne vedd a szádra a nevét.

Rollo elnézést kér, mire lerakom a földre.

– Mindenki itt marad, mindjárt jövök – fordulok a Vonítókhoz.

Sevro épp a régi garázsba menne be, amely már csak generátorok tárolására jó, és ahová most Quicksilvert zártuk. Az őrökkel együtt fordul hátra a közeledésem zajára.

– Mi van, egyedül már nem is engedsz be hozzá? Nem bízol bennem? – vicsorog. – Szép, mondhatom.

– Beszélnünk kell.

– Hogyne. Majd ha vele végeztem – feleli, és már be is nyit a garázsba. Átkozódva megyek utána. Csupa rozsda a hely, csoda, hogy még egyáltalán áll. Még a lykosi gépeknél is régebbi a felszerelés. Az egyik éppen az Ezüst mögött pöfög, köhögve gyártja az áramot, amelynek fényében a nagydarab férfi ül. A helyiség közepén egy fémszékhez kötözték. Karjait hátrakötötték, türkiz ruhája véres és gyűrött. Türelmes buldogszemekkel méreget. Széles homloka izzadt és a gépzsírtól vastagon fekete.

– Kik vagytok? – sziszegi ingerülten. Nem fél. Az ajtó csattanva csukódik be mögöttünk. A férfi határozottan ingerült a sorsa miatt. Nem tiszteletlen vagy dühös, hanem ki van akadva, hogy milyen vendégszeretettel bánunk vele, és mekkora kényelmetlenségeket okozunk neki. Az arcunkat nem látja, mert a fény egyenesen a szemébe világít.

– Szakszervezeti kutyák? A HoldKirályok porhintői? – próbálkozik, de mivel nem kap választ, nagyot nyel. – Te vagy az, Adrius?

Jeges borzongás kúszik végig a gerincemen. Nem szólunk egy szót se. Csak most, hogy azt gondolja, a Sakál emberei vagyunk, kezd igazán félni. Ha volna elég időnk, szépen ki is használhatnánk a félelmét, de most sürgősen kellenek az információk.

– El kell húznunk erről a szikláról – vágja a képébe keményen Sevro. – És te segítesz nekünk ebben, öcskös. Vagy egyenként szaggatom le az ujjaidat.

– Öcskös? – morogja Quicksilver.

– Tudom, hogy van mentőhajód, felszerelésed…

– Te vagy az, Barca? – szakítja félbe hirtelen Quicksilver. Sevro köpni-nyelni se tud. – Te vagy hát. Szakadjon rád az ég, fiam. Rám hoztad a frászt. Azt hittem, a vérveretes Sakál vagy.

– Tíz másodperced van, hogy előállj valami használhatóval, vagy fűzőt csinálok a bordakosaradból – fenyegeti meg elég ügyetlenül Quicksilvert. Nem tud magához térni a sokkból, hogy Quicksilver ilyen kedélyes barátságossággal kezdett tárgyalni.

– Figyelj rám, Barca, méghozzá nagyon – csóválja meg a fejét az Ezüst. – Ez az egész félreértés. Hatalmas félreértés. Tudom, hogy valószínűleg nem hiszel nekem. Tudom, hogy talán hibbantnak tartasz. De akkor is hallgass meg. A te oldaladon állok, Mr. Barca. Én is közétek tartozom.

– Közénk? Hogy érted? – vonja össze a szemöldökét Sevro.

– Hogy értem? – nevet nagyot Quicksilver. – Pontosan úgy, ahogy mondom, fiatalember. Én, Regulus ag Sun, az Érme Rend Lovagja, a Sun konszern főigazgatója Arész Fiainak egyik alapító atyja vagyok.

21

Quicksilver

– Arész Fia? – ismétli Sevro, és kilép a fénybe, hogy Quicksilver is lássa az ő arcát. Én maradok, ahol vagyok. Nevetséges ez az egész.

– Így már jobb. Felismertem a hangodat. Sokkal jobban hasonlít az apádéra, mint szeretnéd, gondolom. De igen, attól még én is Fi vagyok. Igazából a legelső.

– Akkor hát korbácsoltass hurkásra, mint egy Rózsaszínt – kiált fel Sevro, és a székhez guggol, hogy lesimogassa a gyűrött tunikát. – Micsoda félreértés! Mindjárt rendbe hozunk. Hívhatod az embereidet. Jó lesz így?

– Jó, mert valami igen fontosat kutyultatok össze…

Sevro az öklével keményen odacsap az Ezüst húsos szájára. Ismerős, bensőséges kegyetlenkedés, amitől összerándulok. Quicksilver feje a szék támlájához csapódik, és hiába is próbál elhúzódni Sevro elől, nincs menekvés.

– Nálunk nem jönnek be a szokásos trükkjeid, kövér teknősbéka.

– Nem trükk…

Sevro megint megüti. Quicksilver vért köp, az ajkán véres nyál csorog. Pislogva igyekszik legyűrni a fájdalmat, nyilván csillagokat lát. Sevro harmadjára is megüti, de ez már sokkal inkább nekem szól, nem a mágnásnak, mert közben elégedetten néz rám hátra az árnyékba, mintha cukkolni akarna. Erkölcsi tétje van ennek, hogy még ezzel is mélyíthessük a vitánkat. Mert ő mindig is egyszerű elvek mentén cselekedett: védd meg a barátaidat, és a pokolba mindenki mással.

– Tudom, hogy okosnak képzeled magad, hogy azt mondod, Arész Fia vagy – tol bele egy kést Quicksilver szájába morogva. – Ravasznak. Azt képzeled, hogy így majd kibeszéled magad a csávából, mert mi úgyis ostoba barmok vagyunk. De nálad okosabbakkal is lejátszottam már ezt a meccset. És volt alkalmam megtanulni a leckét. Vágod?

Oldalra húzza a pengét a férfi szájában, mire ő kénytelen vele mozdítani a fejét, de még így is felvágja kissé a szája szélét.

– Szóval összehordhatsz mindenfélét, ebből a szarból akkor se mászol ki, seggfej. Patkány vagy. Kollaboráns. És eljött az idő, hogy mindenért megfizess. Ezért most elmondod, hogyan húzzunk el innen. Hogy hol a mentőhajód. Hogy hogyan tudunk meglógni a tengerészgyalogosok elől. És beszámolsz szépen a Sakál terveiről, a felszereléséről, az infrastruktúrájáról. És segítesz felszerelni a seregünket.

Quicksilver szeme a késről Sevro arcára siklik.

– Használd az agyad, te kis vadember – üvölti, amikor végre Sevro kihúzza a kést a szájából. – Mégis, mit gondolsz, honnan szerezte Fitchner a pénzt, hogy…

– Ne használd a nevét – bök az ujjával Sevro az arcába. – Ne merészeld a szádra venni a nevét!

– Ismertem apádat…

– Akkor meg miért nem beszélt rólad soha? Táncos miért nem ismer? Mert hazudsz, azért.

– Miért kellene tudnotok rólam? Viharban soha nem kötözöl egymáshoz két csónakot.

Igazi övön aluli ütést visz be ezzel Quicksilver. Fitchner pontosan ugyanezzel a hasonlattal indokolta meg nekem anno, hogy miért nem beszélt Titusról. És tény, hogy amióta meghalt, a Fiak forrásai igen megcsappantak. És ha Arész Fiainak két osztálya van? Az aljaSzínek és a felsőSzínek? Egymástól szándékosan elválasztva, ha esetleg az egyik gajra menne. Én így tennék. Emlékszem, arról beszélt, hogy ha a Lunára mennék, jobb szövetségeseim lehetnének. Olyanok, akik Uralkodóvá tehetnek. Lehet, hogy Quicksilver volt az egyik közülük. És amikor Fitchner meghalt, menekülőre fogta, elvágta magát a megfertőződött testtől.

– Mit keresett Matteo a hálószobában? – kérdem óvatosan.

Quicksilver belebámul a sötétbe, kutatja, hogy ki tehette fel ezt a kérdést. És már nemcsak harag van a szemében, hanem rémület is.

– Honnan… honnan tudjátok, hogy a hálószobámban volt?

– A kérdésre válaszolj – rúg bele Sevro.

– Bántottátok? – kérdi dühödten Quicksilver. – Bántottátok?

– A kérdésre válaszolj – ismétli Sevro, és leken neki egy pofont.

– Azért volt ott, mert ő a férjem – remeg Quicksilver dühében. – Mocsadékok. Ő is közénk tartozik. És ha bántottátok…

– Mióta a férjed? – kérdezem.

– Tíz éve.

– Hol volt hat évvel ezelőtt? Amikor Táncosnak dolgozott.

– Yorktonban. Ő készítette fel a barátodat, Sevro. Darrow-t. A Faragó a testet alkotta meg, Matteo az embert magát.

– Igazat mond – lépek ki a fénybe, hogy Quicksilver is lássa az arcomat. Döbbenten mered rám.

– Darrow. Te élsz. Azt hittem… az nem lehet…

– Arész Fia – pillantok Sevróra, bólintok is hozzá.

– Csak mert néhány tényt jól tud? – húzza el a száját. – És még komolyan is gondolod.

– Életben vagy – mormolja magában Quicksilver, látszik, hogy igyekszik összerakni a dolgokat. – Hogy lehet? Megölt téged.

– Igazat mond – ismétlem.

– Igazat? – húzza el a száját Sevro, mintha csótányba harapott volna. – Az meg mi a halált jelent egyáltalán? Hogy lehetsz ebben biztos? Gondolod, megtudhatod az igazat egy ilyen tárgyalócápától? A Páratlan Sebhelyesek fele összefekszik vele. És nem egyszerűen játszadoznak vele. Hanem a barátjuk. Pont úgy kijátszik téged, mint a Sakál. Ha tényleg Arész Fia, miért hagyott magunkra bennünket? Miért nem vette fel velünk a kapcsolatot, amikor az Öregem meghalt?

– Mert süllyedt a hajótok – mondja Quicksilver, de le nem venné rólam döbbent tekintetét. – Mert a sejtetek lebukott. És nem tudhattam, mi derült ki. Még ma sem tudom, hogy jött rá a Sakál, hogy ki vagy, Darrow. Az aljaSzín sejtekhez egyedül Fitchner volt a kapcsolatom. Ahogy neki én voltam az egyetlen kapocs a felsőSzín sejtekhez. Hogy léphettem volna kapcsolatba veletek, amikor még abban se lehettem biztos, hogy nem Táncos maga árult-e el benneteket a hatalomért, hogy megszabaduljon Fitchnertől?

– Táncos soha nem lenne rá képes – vágja rá megvetőn Sevro.

– És én azt honnan tudhattam volna? – kérdi ingerülten Quicksilver. – Ha egyszerűen nem is ismerem őt.

Sevro nem tér magához a sokkból, csak a fejét rázza.

– Vannak videóim. Beszélgetések, amelyeket apáddal folytattam.

– Nem képzeled, hogy a kargéped közelébe engedlek?

– Tegyük próbára. Hadd bizonyítsa be.

– Egyszer találkoztam anyáddal, Sevro – hadarja Quicksilver. – Brynnek hívták. Vörös volt. Ha nem lennék Arész Fia, ezt nem tudhatnám.

– Tucatnyi módja lehetett, hogy ezt kiderítsd – veti oda Sevro. – Ez szart se bizonyít.

– Nekem van egy kérdésem – mondom. – Ha tudod a választ, Arész Fia vagy. Ha a Sakál embere lennél, akkor már rég eladtál volna bennünket. Hol van Tinos?

Quicksilver szélesen elmosolyodik.

– A Termál-tengertől ötszáz kilométerre délre. A régi Vengo bányakomplexum alatt három kilométerre a földben. Elhagyott bányászkolónia volt, és a Társadalom belső szervereiről az én hekkereim törölték a nyilvántartásból. A cseppköveket az én gyáraimból származó Acharon-19-es lézerfúrókkal vájták üregesre spirálisan, hogy megőrizzék a szerkezeti épségüket. Az Atalian hidrogenerátort az én mérnökeim szerkesztették meg. Lehet, hogy Tinos Arész városa, de én terveztem meg. Én fizettem a megépítését. Én építtettem.

Sevro döbbent némaságba zuhan.

– Az apád nekem dolgozott, Sevro – folytatja Quicksilver. – Először a terraformáló konzorciumomban a Tritonon, ahol anyádat is megismerte. Később már… sokkal törvénytelenebb formában. Akkoriban még nem az voltam, aki ma vagyok. Szükségem volt egy Aranyra. Egy keményfejű Páratlan Sebhelyesre, és persze a törvényes védelemre, amelyet csak ő tudott megadni nekem. Olyanra, aki az adósom, és aki kész a versenytársaimmal szemben keményen fellépni. Mármint nem kifejezetten bevett eszközökkel.

– Azt mondod, az apám a te zsoldosod volt?

– Azt mondom, hogy a bérgyilkosom volt. Akkor kezdtem gyarapodni. És a piac ellenszegült ennek a gyarapodásnak. Helyet kellett hát teremteni a piacon. Gondolod, az Ezüstök mind a törvények szerint, jogszerűen játszadoznak? – kuncog. – Jó, biztosan akadnak olyanok is. De egy őskapitalista társadalomban az üzleti élet egy cápaúsztató. Aki nem tempózik, az elől a többiek eleszik a kaját, és őt magát is felzabálják. Én pénzeltem az apádat. Ő felvett embereket. A sötétben dolgoztak, tették, amivel megbíztam őket. Míg végül rájöttem, hogy a forrásaimból egy saját projektet is mozgat. Arész Fiait.

Gúnyosan mondja ki a nevet.

– És nem jelentetted fel? – mérem végig kétkedőn.

– Az Aranyak a lázítást daganatnak tekintik, és úgy is bánnak vele. Engem is kimetszettek volna vele együtt. Csapdába estem. De az apád nem csapdába akart engem csalni, ő cselszövőtársat akart. Szép lassan meg is szerzett magának. És lám, itt vagyunk.

Sevro járkálni kezd, próbálja összerakni, amit hallott.

– De mi… hullottunk, mint a legyek. Te meg idefenn… a Rószaszínjeiddel henteregtél. Az ellenséggel barátkoztál. Ha tényleg közülünk való volnál…

Quicksilver felszegi az állát, már visszanyerte a verés előtti méltóságát.

– Mert mit kellett volna tennem, Mr. Barca? Ugyan, áruld már el, fiam. Biztosan megvan hozzá a kellő tapasztalatod, amelyet az álcázás tudományában szereztél.

– Harcolhattál volna velünk.

– Mégis mivel? – méri végig válaszra várva. De az sehogy se jön. Sevro hallgat. – Harmincezer fős saját biztonsági erőm van, amellyel a személyemet és magamat védem. De szerte a világegyetemben, a Merkúrtól a Plútóig. És ezek az emberek nem a személyes tulajdonom. Javarészt Szürke zsoldosok, csak kis hányaduk vásárolt Obszidián. Fegyvereim vannak, de olyan emberi erő, amellyel nekimehetnék a Páratlan Sebhelyeseknek, nincs. Megőrültél? Az én erőm nem testi erő. És az apád éppen ezt akarta. Szemtől szembeni összecsapásban még egy közepes nagyságú Ház is megsemmisíthetne.

– A tiéd a Naprendszer legnagyobb szoftvercége – morogja Sevro. – Hekkerek hada. És fegyvergyárak, katonai technológia, fejlesztések. Kémkedhettél volna nekünk a Sakál után. Adhattál volna fegyvereket. Ezer dolgot tehettél volna.

– Lehetek őszinte?

– Ha valamikor, hát most… – fintorgok.

Quicksilver hátradől, és görbe orra fölül végigméri Sevrót.

– Több mint húsz éve vagyok Arész Fia. Ehhez türelem kell. És hosszú távú gondolkodás. Te alig egy éve vagy az, Mr. Barca. És látjuk, mi történt. Nem vagy valami jó befektetés, ha mondhatok ilyet.

– Nem jó… befektetés?

Röhejesen hangzik egy székhez láncolt, vérző ajkú férfi szájából. De a tekintetében van valami, amitől muszáj komolyan venni. Ez a férfi nem áldozat. Sokkal inkább valami más rendszerből jött óriás. A saját területének nagymestere. Fitchner saját zsenijének méltó párja. És sokkal finomabb jellem, összetettebb, mint hittem. De ettől még nem fogom kedvelni. Húsz éven át meglapult, vagyis minden gesztusa színjáték. Talán ez is.

Ki lehet igazából a maszk mögött ez a buldogképű férfi?

Mi hajtja? Mit akarhat?

– Figyeltem, és vártam. Hogy mire jutsz – fejtegeti tovább Sevrónak. – Hogy ugyanabból a fából faragtak-e, mint az apádat. De aztán kivégezték Darrow-t – pillant rám még mindig ugyanazzal a zavarodottsággal –, vagy legalábbis eljátszották a kivégzését. És te csapkodni és kapkodni kezdtél, mint egy gyerek. Kirobbantottál egy háborút, amelyben esélyed se lehetett, mert a forrásaid csekélyek, nincs utánpótlás, hibádzik a szervezési lánc. Darrow Kifaragásának holójával megcéloztad a világot, a bányákat, de mit akartál elérni a propagandáddal? A munkások dicsőséges felkelését? – kérdi gúnyosan dohogva. – Pedig én azt hittem, hogy érted a háború lényegét. Mert apád, minden hibája dacára, nagy álmodó volt. Valami jobbat kínált és ígért. De mit kaptunk helyette a fiától? Etnikai tisztogatást. Atomháborút. Lefejezéseket. Pogromot. Egész városokat égetett porig a sok szakadár Vörös lázadó vagy épp az Aranyak ellencsapásai. Hol az egység? Más szavakkal: csak a káosz van. Márpedig a káoszba, Mr. Barca, én nem fektetek be. Mert az nem tesz jót az üzletnek, és ami az üzletnek nem tesz jót, az nem tesz jót az Embernek sem.

Sevro nyel egy nagyot, mint aki a hallottakat igyekszik megemészteni.

– Tettem, amit tennem kellett – mondja egészen elvékonyodott hangon. – Amit más nem volt hajlandó.

– Valóban? – hajol felé gonoszul Quicksilver. – Nem inkább azt tetted, amit tenni akartál? Mert megbántották a lelkedet? Mert vissza akartál vágni?

Sevro üveges tekintettel mered rá. Fáj a hallgatása. Szeretném megvédeni, de ezt akkor sem árt hallania.

– Azt hiszed, nem harcoltam, pedig nagyon is – vált Quicksilver. – A menekülésed után, Darrow, az Uralkodó szájíze igencsak megkeseredett a Sakál miatt.

– Miért?

– Fogalmam sincs. Mindenesetre megláttam benne a lehetőséget. Összehoztam itt Virginia au Augustust és az Uralkodó képviselőit, hogy békét teremtsek, amelynek értelmében Virginia lenne a Mars Főkormányzója, és a Sakál kikerülne végre a hatalomból, sőt, élete végéig börtönben rohadna. Nem ez lett volna szívem szerint a cél, de végignézve, mit művel a Sakál a Marson, kijelenthetjük, hogy a világra és hosszú távú céljainkra nézvést jelenleg ő jelenti a legnagyobb fenyegetést.

– Mégis segítettél neki hatalomra kerülni – vetem a szemére.

Quicksilver nagyot sóhajt.

– Akkoriban még nem tartottam annyira veszedelmesnek, mint az apját. De tévedtem. Ahogy te is. El kell távolítanunk.

Vagyis a Sakált már két szövetségese is elárulta.

– Csakhogy most megfeneklett a béketerv.

– Valóban. De nem gyászolom a vesztett lehetőségeket. Élsz, Darrow, és ez azt jelenti, hogy a lázadás is él. Vagyis Fitchner álma, a feleséged álma még nem veszett oda.

– Miért? – szakad fel Sevróból. – Mi a szarveretes fenéért akarnál te háborút? A rendszer leggazdagabb embere vagy. Nem anarchista.

– Nem. Nem vagyok se anarchista, se kommunista, se fasiszta, se plutokrata, de ha már itt tartunk, demokrata sem. Ne higgyétek el, amit az iskolában tanítanak, fiúk. A kormány soha nem a megoldás, hanem maga a probléma. Kapitalista vagyok. Hiszek fajunk leleményességében, fejlődésében és erőfeszítéseiben. A tisztességes versenyen alapuló folyamatos evolúcióban és haladásban. És ténykérdés, hogy az Aranyak nem tartják kívánatosnak a további evolúciót. A hódítás óta módszeresen ölik el a haladás minden újabb csíráját, hogy a saját mennyországukat fenntarthassák. Mítoszokba burkolták magukat. Hatalmas óceánjaikat szörnyekkel töltötték meg, hogy legyen mire vadászni. Létrehozták maguknak Csodaerdeiket és Olümposzaikat. Vannak vértjeik, hogy szárnyas istenekké válhassanak. És úgy tartják életben ezt a röhejes tündérmesét, hogy az emberiséget belefagyasztják az időbe. Megbénítják a kíváncsiságot, a találékonyságot, a társadalmi mobilitást. Mert a változás a legnagyobb fenyegetés. Nézzétek, hol vagyunk. Az űrben. A bolygó felett, amelyet mi formáztunk meg. És közben a Társadalom, amelyben élünk a bronzkori pedofilok ábrándjai szerint született. Úgy hajtogatjuk a mítoszokat, mintha a sok szart nem valami búskomor attikai paraszt találta volna ki a tábortűz mellett, hogy gyógyítsa az élet kegyetlenségébe és kurtaságába belekeseredett lelkét. Az Aranyak azzal etetik az Obszidiánokat, hogy ők az istenek. Pedig nem. Mert az istenek teremtenek. Az Aranyak legfeljebb vámpírkirályok. Paraziták, akik a verőerünkön csüngenek. Le akarom rázni a Társadalomról ezt a fasiszta rendet. Le akarom verni a jólétről és az ötletek szabadpiacáról a láncokat. Miért az ember gürcöljön a bányákban, ha készíthetnénk robotokat is, akik dolgozhatnának helyettünk? Miért rekedtünk meg ebben a Naprendszerben? Ennél, amit kapunk, többet érdemlünk. De ehhez az Uralkodónak és a Sakálnak meg kell halnia. És azt hiszem, te vagy az a jel, amire vártam, Mr. Andromedus – mondja, majd a kesztyűs kezem felé biccent. – Én fizettem az új Szimbólumaidat. A csontjaidat, a szemeidet, az izmaidat. A legjobb barátom agyának gyermeke vagy. A férjem tanítványa. Arész Fiainak kútfeje. Rendelkezz hát a birodalmammal. Hekkereimmel. Biztonsági embereimmel. Szállítóeszközeimmel. A cégeimmel. Minden a tiéd, nincsenek fenntartásaim. Se szabályaim. Se garanciaigényem – mondja, majd Sevróra néz. – Más szóval, uraim, részemről mindent felteszek.

– Gyönyörű – gúnyolódik Sevro, még meg is tapsolja. – Csak meg akar téged vásárolni, Darrow, hogy a bőrét mentse.

– Lehet, de a bombákat akkor se robbanthatjuk fel.

– Bombákat? Miről beszéltek?

– Robbanóanyagot helyeztünk el a finomítókban és a kikötődokkokban – mondom.

– Ez a nagy terv? – néz egyikünkről a másikra Quicksilver, mintha elment volna az eszünk. – Ezt nem tehetitek. Felfogjátok egyáltalán, hova vezetne ez?

– Gazdasági összeomláshoz – felelem. – Ettől elértéktelenedne minden részvény, befagynának a kereskedelmi hitelek, megrohannák a kisebb bankokat, végül leállna a gazdasági növekedés. És felbomlana a társadalmi rend. Nem árt, ha némi tiszteletet mutat irántunk. Nem vagyunk se gyerekek, se dilettánsok. És csak volta tervünk.

– Volt? – lép hozzám Sevro. – Vagyis mostantól hagyod, hogy ő diktálja, mit tegyünk?

– Minden megváltozott, Sevro. Újra kell terveznünk. Új tények előtt állunk.

A barátom úgy bámul rám, mintha nem ismerne.

– Új tények? Mármint ő?

– Nem csak. Ott van Orion is. És nem szóltál, hogy Musztáng megkeresett.

– Mert hagytad volna, hogy befolyásoljon – vágja rá mindenféle mentegetőzés nélkül. – Ahogy korábban is hagytad. Ahogy most neki is hagyod – méreget, és mint aki rájön valamire, a magasba lendíti az ujját. – Mert félsz. Igaz? Félsz meghúznia a ravaszt. Félsz, hogy hibázol. Végre esélyt kapunk, hogy kivéreztessük az Aranyakat, és akkor te mindent újraterveznél. Időt akarsz, hogy mérlegelhesd a lehetőségeidet – mondja, és előhúzza a zsebéből a detonátort. – Ez háború. Nincs időnk. Magunkkal vihetjük ezt a görényt, de az esélyt nem szalaszthatjuk el.

– Ne játszd a terroristát – üvöltök rá. – Ennél mi sokkal jobbak vagyunk.

Dühödten bámulok rá. Ő lehetne a legszorosabb, legjobb barátom. De a veszteségek miatt minden összegabalyodott köztünk. Még nála is olyan sokrétű a fájdalom. Mindketten annyi bűntudatot, félelmet és vádaskodást halmoztunk fel magunkban. Valaha az árnyékomnak nevezték Sevrót. Hát ez már nincs így. És azt hiszem, azért voltam olyan keserű az elmúlt pár órában, mert éppen ez bizonyosodott be. Hogy már a maga ura, a saját céljaival. Ahogy ő is neheztelt rám, mert nem Aratóként tértem vissza. Egy ismeretlent kapott vissza. És most, hogy megint próbálnék az az erő lenni, akinek látni akart, aki döntéseket hoz, már kételkedik bennem, mert gyengeséget sejt minden szavam mögött, és a gyengeség mindig a legnagyobb rémség volt a szemében.

– Add ide a detonátort, Sevro – kérem jegesen.

– Nem én.

Kinyitja a fedelet, amely alatt ott a piros pecek. Ha lenyomja, egytonnányi nagy hatásfokú robbanóanyag robban fel Phobosz-szerte. A holdat magát nem pusztítja el, de a gazdasági ereje odalesz. A héliumszállítás hónapokra leáll. Vagy évekre. És Quicksilver minden félelme valóra válik. A Társadalom szenvedni fog. De mi is.

– Sevro…

– Megöletted az apámat – mondja. – Megöletted Quinnt, Paxot, Kórót és Leát, mert mindenkinél okosabbnak hitted magad. Mert nem ölted meg a Sakált, amikor megölhetted volna. Mert nem ölted meg Cassiust, amikor megtehetted volna. De veled ellentétben az én kezem nem remeg meg.

22

Arész terhe

Sevro ujját a pecekre helyezi. Mielőtt azonban megnyomhatná, zavarMezőt aktiválok az övemen függő zavaróval, hogy a jel ne hagyhassa el a helyiséget.

– Te rohadék – üvölti, és az ajtó felé iramodik, hogy kijusson a mezőből.

Utánakapok, de kicsusszan a kezeim közül. Nem túl erős a zavaróm, nem kell túl messzire mennie tőlem, hogy kijusson a jelblokk hatóköréből. Kirohan a folyosóra, én meg utána.

– Állj meg, Sevro!

Már tíz méterrel előttem sprintel, tiszta erőből. Sokkal gyorsabban manőverez nálam ezeken a keskeny folyosókon. Le fog lépni. Előhúzom az impulzusÖklömet, fölé célzok, és lövök. De félremegy a lövedék, kis híján leviszi a fejét. A taraj a fején füstölögni kezd. Azon nyomban megtorpan, veszett pofával fordul felém.

– Sevro, én nem…

Dühödt vonítással veti rám magát. A támadás váratlanul ér, megtántorodom. Indulatosan üt, de az első ütést hárítom. Aztán egy horgot bekapok, a fogsoraim jókorát csattannak. Hanyatt lök az ütés ereje, a nyelvembe is beleharapok. Megérzem a vérem ízét, majdnem elnyúlok a földön. Ha Mickey nem végzett volna tökéletes munkát a csontjaimmal, most akár el is törhette volna az államat. De így a saját öklét szorongatja szentségelve.

A horog lendületét kihasználva bal lábbal kirúgok, és olyan keményen eltalálom a bordáit, hogy az oldalával nekiesik a falnak, behorpasztja az acélburkolatot. Beviszek egy jobbegyenest, de lebukik, és az öklöm a duroAcélt találja meg. A fájdalom végigvibrál a karomon, felhördülök. Ahogy a bal könyökömmel ütnék, alatta átbújik, és a testembe vágódik, a gyomromat sorozza, aztán a golyóimat veszi célba. Hátraugrok, elkapom a karját, és tiszta erőből hátrarántom. Arccal csapódik bele a falba, és lecsúszik a földre.

– Hol van? – keresem nála a detonátort. – Sevro…

Kiollózza alólam a lábaimat. Összeakadnak, mellézuhanok, birkózni kezdünk. Ebben ő a jobb. Megfeszülök, hogy kiszabaduljak a lábai szorításából, mert átfordít, és a nyakamat szorongatja. Felemelem a földről, mégsem enged a szorítása. Fejjel lefelé lóg a hátam mögött, a gerincünk egymásnak feszül, a sarka az arcomban, és a lábaim között próbálja könnyékkel eltalálni a golyóimat. Nem érem el. Nem kapok levegőt. Megmarkolom hát a két vádliját a nyakamban, és megpörgetem. Megint a falnak csapódik. Egyszer. Kétszer. Végül elereszt, iszkolna, de villámgyorsan rávetem magam, könyékkel sorozom az arcát, ahogy a kravat tanítja. A feje búbjával véletlenül eltalálja az államat.

– Ostoba… pöcsfej… – morgom, ahogy hátrahanyatlok. Ő meg a fejét szorongatja fájdalmában.

– Hülye, nagyra nőtt segg…

A törzsemet célozza, de elkapom a karját, és jobbal lekaszálom. Teljes súlyommal telibe kapom a koponyáját. A földre zuhan, mintha szeg lenne, én meg a kalapács. Rögtön felpattanna, de a bakancsommal lenyomom. Zihálva fekszik a talpam alatt. Én is lihegek, szédelgek. A testem utál azért, amit művelek vele.

– Kész? – kérdem. Bólint. Elveszem róla a bakancsomat, és nyújtom a kezem. A hátára fordul, és elkapja a kinyújtott karomat, de közben sarokkal beletapos az ágyékomba. Elzuhanok mellette, öklendezem. Bénító émelygés árad a farokcsontomtól a golyómon át fel a gyomromba. Úgy liheg mellettem, mint egy kutya. Először azt hiszem, nevet, de ahogy felnézek, döbbenten látom, hogy könnyes az arca. A hátán fekszik, és kitörő zokogás rázza az egész felsőtestét. Elfordul, hogy ne lássam az arcát, próbál nem sírni, de csak ront a helyzetén.

– Sevro…

Felülök, a lelkem meghasad érte. Nem ölelem meg, csak a kezemet teszem a fejére. És legnagyobb meglepetésemre nem rántja el, hanem úgy fészkeli oda magát, hogy a feje a combomon legyen. A másik kezemet a vállára teszem. Idővel elcsendesedik a zokogása, és kifújja az orrát. De nem mozdul. Olyan, mint a vihar és égzengés utáni pillanatok. Feszülten remeg a levegő. Pár perccel később megköszörüli a torkát, és a lábait maga alá húzva a folyosó közepére ül. A szeme püffedt, a pillantása szégyenkező. A kezeivel babrál, és a sok tetoválással meg a vad tarajával a feje búbján olyan, mintha egy bizarr mesekönyvből lépett volna elő.

– Ha bárkinek is elárulod, hogy sírtam, keresek egy döglött halat, zokniba húzom, és elrejtem a szobádban, hogy ott rohadjon meg.

– Ez a minimum.

A detonátor mellettünk hever, bármelyikünk könnyűszerrel elérheti. De egyikünk se nyúl érte.

– Utálom az ilyet – mondja elhalón. – Az ilyen embereket – sandít fel rám. – Nem akarom, hogy ő is Arész Fia legyen. Nem akarok olyan lenni, mint Quicksilver.

– Nem is vagy olyan.

Nem hisz nekem.

– Az Intézetben reggelente, amikor felébredtem, egy ideig mindig azt hittem, hogy ez még álom, hogy még alszom. De aztán fázni kezdtem. És lassan eszembe jutott, hol vagyok, és hogy a körmöm alatt mocsok és vér feketéllik. És másra se vágytam, mint hogy visszaalhassak. Hogy végre melegben legyek. De tudtam, hogy muszáj felkelnem, és szembenéznem a világgal, ami szarik rám – fintorog. – Most is így ébredek minden reggel. Folyton félek. Nem akarok elveszíteni senkit. Nem akarom cserben hagyni őket.

– Nem is teszed. Ha valaki, hát én hagytalak cserben téged – mondom, és hiába akar félbeszakítani, folytatom. – Igazad volt, mindketten tudjuk. Én tehetek róla, hogy az apád halott. Csakis az én hibám, hogy az az éjszaka bekövetkezhetett.

– Akkor is nagy szemétség volt tőlem a képedbe vágni – morogja, és a padlóhoz dörzsöli az öklét. – Mindig nagy szarságokat hordok össze.

– Örülök, hogy kimondtad.

– Mert?

– Mert mind a ketten kezdtük elfelejteni, hogy nem a saját erőnkből jutottunk idáig. Neked és nekem bármit egymás képébe kellene mondanunk. Mert csak így működik. Mi ketten így működünk. Egyikünk se az a tojáson táncoló típus. Beszélünk egymással, még ha szarságokat is mondunk a másiknak, amiket rossz hallani – mondom, mert látom, mennyire magányos, mekkora súlyt cipel a vállán. Így éreztem magam én is, amikor Cassius leszúrt, és otthagyott meghalni. Muszáj, hogy meg tudja osztani a terhet, de nem tudom, hogy mondjam ezt el neki. Ez a makacsság, ez a zárkózottság kívülről őrületnek látszik, pedig belül ugyanazt érzi, mint én, amikor Roque kérdezgetett. Vagy amikor a fejembe vettem valamit.

– Tudod, miért segítettem az Intézetben, amikor Cassiusszal majdnem belefulladtatok abba a tóba? – kérdi. – Azért, ahogy a többiek rád néznek. Nem mintha jó primusnak tartottalak volna. Annyi eszed volt, mint egy zsák bolhás fingnak. De láttam a többieket. Kavicsot. Bohócot. Quinnt… Roque-ot… – A nyelve majdnem megbicsaklik az utolsó név kiejtésekor. – Figyeltelek a tűbortűz mellett esténként, amikor Titus megszállta a várat. Ahogy megtanítod Leának, hogyan vágja el a kecske torkát, még ha fél is végigcsinálni. Én is benne akartam ebben lenni. Csatlakozni szerettem volna hozzátok.

– De miért nem jöttél?

– Féltem, hogy nem kérsz belőlem – rántja meg a vállát.

– Most már rád is úgy néznek. Nem tűnt fel?

– Egy fenét – horkan fel. – Folyton olyan akartam lenni, mint te. Meg olyan, mint az Öregem. De nem ment. Világos volt, hogy mindenki azt kívánja, hogy bár engem kapott volna el a Sakál helyetted.

– Te is tudod, hogy ez nem igaz.

– De az – mondja teljes meggyőződéssel, még előre is hajol, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Te jobb vagy nálam. Figyeltelek. Ahogy lenéztél Tinosra. Láttam a szemedet. A szeretetet a pillantásodban. A késztetést, hogy megvédd őket. A népedet. Én is igyekeztem ezt érezni. De ahányszor csak lenéztem a menekültekre, gyűlöleten kívül semmit sem éreztem. Utáltam őket, hogy gyengék. Hogy bántják egymást. Hogy ostobák, és nem tudják, mi mindent megtettünk, hogy segítsünk rajtuk – nyel egy nagyot. Közben a bőrt piszkálja a körme tövében. – Tudom, hogy rohadtság, de ez van.

Olyan sebezhető itt a folyosó közepén most, hogy a haragot kitomboltuk a verekedéssel. Nem kell kioktatni. A vezetés kimerítette, elidegenítette még a saját Vonítóitól is. Most csak annyit szeretne, hogy ne kelljen magát olyannak éreznie, mint Quicksilver, vagy a Sakál, vagy az Aranyak, akik ellen küzdünk. Valami tévedés folytán azt hiszi, én jobb vagyok nála. És ez részben az én hibám.

– Én is utálom őket – mondom.

– Ne… – rázza meg a fejét.

– De, tényleg. Legalábbis utálom bennük, hogy arra emlékeztetnek, aki voltam, vagy aki lehettem volna. A picsába is, egy kis idióta voltam. Utáltál volna. Elkényelmesedett, arrogáns és önző voltam, pedig térden csúsztam egész életemben. Szerelmes voltam, ezért megfelelt nekem, hogy mást észre se vegyek. És valami miatt azt hittem, nincs is nemesebb a világon, mint a szerelemért élni. És még Eót is átformáltam magamban. Kiszíneztem őt és az életünket, talán mert láttam, ahogy az apám meghalt egy ügyért. És láttam, mit hagyott el a kedvéért, ezért én belekapaszkodtam az életbe, amit ő elhagyott.

Ujjammal követem a tenyerembe vésett vonalakat.

– Kicsinyes érzés, hogy eleinte az egészet csak miatta tettem. Nekem ő volt a mindenem, de én csak egy darabka voltam az ő életében. Amikor a Sakál fogva tartott, más se járt az eszemben. Hogy kevés voltam neki. Hogy a gyerekünk se volt elég. És az énem egy része utálja ezért. Nem tudta, hogy ez fog történni, még csak azt se, hogy a világ már terraformálva van. Csakis annyit tudott, hogy valamit megmutat pár száz lykosinak. Érdemes ennyiért meghalni? Érdemes ennyiért megölni egy gyermeket? – kérdem, és a folyosó felé intek. – És most ezek mind valami istennek képzelik. Ő a tökéletes mártír. Pedig csak egy lány volt. Bátor, de ostoba és önző, és közben önzetlen és romantikus. De meghalt, mielőtt ennél több lehetett volna. Csak képzeld el, mi mindent kezdhetett volna az életével. Akár együtt is eljuthattunk volna idáig – nevetek fel keserűen. A falnak támasztom a fejemet. – A legmocsokabb az az öregedésben, hogy már elég eszünk van, hogy lássuk a repedéseket mindenen.

– Huszonhárom évesek vagyunk, hugyagyú.

– Én nyolcvannak érzem magam.

– Annyinak is látszol.

Keresztet vetek rá, ezen elmosolyodik. Aztán majdnem felhagy a kérdezéssel:

– Gondolod… gondolod, lát téged? A Völgyből. Meg az apád.

Én meg majdnem rávágom, hogy gőzöm sincs, de aztán látom, mennyire várja a választ. Mert nem is annyira az én családom érdekli, hanem a sajátja, meg talán Quinné, akibe mindig is szerelmes volt, csak épp soha nem merte bevallani. A nagy veszettsége majdnem tökéletesen elleplezi a sebezhetőségét. Pedig légüres térben lebeg. Sem az Aranyakhoz, sem a Vörösökhöz nem tartozik. Se otthona, se családja. Se elképzelése a háború utáni világról. De most bármit képes vagyok kimondani, csak hogy érezze, van, aki szereti.

– Igen. Hiszem, hogy figyel engem – mondom sokkal nagyobb meggyőződéssel, mint amit érzek. – És az apám is. Meg a tiéd.

– Szóval akkor együtt sörözgetnek a Völgyben.

– Ne gyalázd meg az emléküket – rúgom bokán. – Kizárólag whiskey-znek. Mert ott az folyik patakokban.

A nevetése gyógyír a lelkemre. Apránként kezdem érezni, hogy a barátaim visszatérnek hozzám. Vagy inkább én térek vissza őhozzájuk. De a kettő nyilván ugyanaz. Victrát mindig azzal nyaggattam, hogy engedje közel magához az embereket. Én nem fogadhattam meg a saját tanácsomat, mert tudtam, hogy eljön majd a nap, amikor el kell árulnom őket, és a barátságunk alapja mindenképpen a hazugság. Most, hogy az emberek tudják körülöttem, ki vagyok, azért nem merem közel engedni őket, mert félek, hogy elveszítem őket, hogy csalódást okozok. És éppen ez a közös vonásunk kapcsol minket össze Sevróval, és ettől leszünk erősebbek. Ez az, ami nekünk van, a Sakálnak viszont nincs.

– Tudod, mi lesz azután? Ha megöltük az Uralkodót és a Sakált? Ha valahogyan győzni tudnánk?

– Nem – ingatja a fejét Sevro.

– Látod, ez a probléma. Nekem sincs válaszom, és nem teszek úgy, mintha lenne. De azt nem hagyom, hogy Augustusnak legyen igaza. Nem döntöm káoszba a világot, amíg elképzelésem sincs arról, hogyan válhatna jobbá. Ezért van olyan szövetségesekre szükségünk, mint Quicksilver. Nem játszhatjuk tovább a terroristát. És kell egy igazi hadsereg.

Sevro visszacsukja a detonátort, majd kettétöri.

– Halljam az utasításaidat, Arató.

23

Az áradat

Visszaballagunk a készenléti szobába, ahol a Vonítók végeztek a pakolással, és útra készen állnak. Rollo és még vagy tucatnyian feszülten lesnek bennünket a helyiség másik feléből. Tudják, hogy most magukra maradnak. Quicksilver mögöttünk jön, kötelékek nélkül. Kis módosításokkal rábólintott a tervünkre.

– Lám, lám… – méregeti Victra a zúzódásainkat és a lehorzsolódott öklünket. – Látom, végre elbeszélgettetek egymással. Látod? – pillant Ragnarra.

– Lerendeztük a sok szart – mondja Sevro.

– És a gazdag ember? – kérdi Ragnar kíváncsian. – Nincs megbilincselve.

– Mert ő is Arész Fia, Rezsi – bólint Sevro. – Nem is tudtad?

– Quicksilver is a Fiak közül való? – tör ki vad kacagásban Victra. – Én meg titokban Pokolfúró vagyok. – Aztán egyre meghökkentebben villan a tekintete egyikünkről a másikra. – Állj… ti komolyan mondjátok. És be is bizonyította?

– Sajnálom, ami anyáddal történt, Victra – mondja rekedten Quicksilver. – Az viszont igazán örömmel tölt el, hogy téged járni látlak. Húsz éve tartozom Arészhoz, több százórányi beszélgetéssel tudom bizonyítani. Fitchnerrel, természetesen.

– Na, ez van, ő is Fi. Ugorhatunk?

– Hát… beszarok – ingatja a fejét Victra. – Anyámnak igaza volt. Mindig mondta, hogy titkaid vannak. De én valami perverzióra gyanakodtam. Hogy a lovakat szereted meg hasonlók.

Sevro kicsit kényelmetlenül áll egyik lábáról a másikra, látom.

– Akkor maga visz el bennünket erről a szikláról, gazdag manus? – kérdi Holiday Quicksilvertől.

– Nem egészen. Darrow…

– Nem megyünk sehová – jelentem be. Rollo és az emberei fészkelődni kezdenek. A Vonítók összezavarodnak.

– Esetleg azt is eláruljátok, hogy mi ez az egész? – veti fel Fanyarpofa. – Kezdhetnénk azzal, hogy ki a főnök. Te? – néz rám.

– Vonító Egy – öklöz a vállamba Sevro.

– Vonító Kettő – lapogatom meg én is őt.

– Így príma? – érdeklődik Sevro, mire a Vonítók egységesen bólogatnak.

– Első pont a változás a belső rendeletekben – kezdem. – Van valakinél fogó?

Körbenézek, végül Holiday akaszt le egyet az övéről a bombaszerelő készletéből. Kitátom a számat, a fogóval mélyen belenyúlok, és megragadom az őrlőfogat, amelybe beépítették az öngyilkos mérgesgáz-betétet. Nagy nyögéssel kirántom, és az asztalra hajítom.

– Egyszer már elkaptak, többet nem fognak. Az én számban ennek semmi haszna. Nem tervezek meghalni, de ha muszáj, a barátaim között halok meg. Nem egy cellában, nem egy emelvényen, hanem köztetek – hirdetem ki, és átadom Sevrónak a fogót. Kitépi a saját fogát, és kiköpi a vért.

– A barátaimmal halok meg.

Ragnar nem várja meg a fogót, az ujjaival markolja meg, és rántja ki nagy elégedetten a fogat, és leteszi a másik kettő mellé.

– A barátaimmal halok meg.

Aztán szépen körbeadjuk a fogót, és egyenként kirántja mindenki, amit kell. Quicksilver úgy bámul, mintha valami őrült huligánbandába keveredett volna. Nyilván olyasmin agyal, hogy hogyan került ő ide. De muszáj, hogy az embereinkről lehulljon ez a súlyos teher. A koponyájukba rejtett méreggel mindenki úgy érezhette, hogy kimondták a fejére a halálos ítéletet, és már csak az a kérdés, hogy a hóhér mikor kopogtat. A fenébe ezzel. A halál mindenképpen kaszál majd. De most ebben kell hinniük. Egymásban, és a gondolatban, hogy akár győzedelmeskedhetünk is. És akkor életben maradunk.

Most először én is hinni kezdek benne.

Miután eligazítottam az embereimet, és mindenki indul a dolgára, Sevróval visszamegyünk a Fiak irányítóközpontjába, és kérek egy lenyomozhatatlan közvetlen vonalat.

– Az égeai Citadellába.

Arész Fiai úgy néznek, mint akik biztosak benne, hogy valamit félrehallottak.

– Tempósan. Mindjárt lemegy a nap – sürgetem őket, majd Sevro mellé lépek, aki már beállt a holoKamera elé.

– Gondolod, tudják már, hogy itt vagyunk?

– Talán még nem biztosak benne – felelem.

– És szerinted összeszarja majd magát?

– Reméljük. Ne felejtsd el, Musztángról és Cassiusról egy szót se. Ezt egyelőre megtartjuk magunknak.

Már meg is van a közvetlen holoVonal, és egy fakó Réz adminisztrátor pislog vissza ránk a Marsról.

– Citadella, kommKözpont – kántálja. – Hová kapcsolhatom…

De már csak pislogni tud, még a maradék álmosságot is kitörli a szeméből. És elfelejti az emberi nyelvet.

– A Főkormányzóval szeretnék beszélni – mondom.

– És… mit mondjak, ki… keresi?

– A szarveretes Arató a Marsról – kaffantja Sevro.

– Egy pillanat türelmet.

A Réz arca helyébe a Társadalom piramisa ugrik, és a bosszantóan kiszámítható Vivaldi zenél, amíg várunk. Sevro az ujjaival dobol a combján, és a kis dalocskáját dúdolja:

– Ha a szíved szambát jár, combodon langy lé csordogál, Arató megérkezett, hogy elvigye, mi őrá vár.

Jó pár perccel később bukkan fel a Sakál sápadt arca. Zakó van rajta, magas fehér gallérral, a haja oldalt elválasztva. Nem acsarog. Inkább látszik kedélyesnek, ahogy a reggelijét falatozza.

– Arató és Arész – mondja halkan, elnyújtva, mintegy önmagán gúnyolódva. Egy szalvétába törli a száját. – Legutóbb olyan sietősen távoztál, hogy elköszönni se volt alkalmam. Be kell vallanom, kifejezetten ragyogsz, Darrow. Victra is veletek van?

– Adrius – vágok bele közönyösen. – Feltehetően már értesültél róla, hogy a Sun Konszernnél robbanás történt, és a csendestársad, Quicksilver eltűnt. Tisztában vagyok vele, hogy a vizsgálat egy merő káosz, és még órákig vagy talán napokig se derül ki semmi. Ezért hívlak, hogy mindent világossá tegyünk. Mi, Arész Fiai raboltuk el Quicksilvert.

Leteszi a kanalat, hogy fehér kávéscsészéjéből kortyoljon.

– Értem. És mi célból?

– Addig tartjuk fogságban, amíg váltságdíjképpen az összes politikai foglyot, akit illegálisan tartasz börtönben, szabadon nem engeded. És az aljaSzíneket, akiket táborokba zártál. És nyilvánosan felelősséget kell vállalnod apád meggyilkolásáért.

– Ennyi? – kérdi rezzenetlenül, pedig tudom, hogy az zakatol az agyában, hogy vajon miből jöttünk rá, hogy Quicksilver a szövetségese.

– Ja, nem. Még személyesen meg kell csókolnod a pattanásos seggemet – fűzi hozzá Sevro.

– Bájos – bólint a Sakál, és kinéz valahova oldalra. – Az ügynökeim szerint tíz perccel a robbanás után repülési moratóriumot hirdettünk a Phoboszra, és a menekülő hajó az Üregben tűnt el. Ezek szerint még nyilvánvalóan a holdon vagytok.

Kicsit hallgatok, mintha ez váratlanul ért volna.

– Ha nem működsz együtt, annak Quicksilver élete az ára.

– Sajnálatos módon terroristákkal nem tárgyalok. Legfőképpen olyanokkal nem, akik talán rögzítik ezt a beszélgetést, hogy később politikai céllal közzétegyék – duruzsolja, majd ismét szürcsöl egy kis kávét. – Nos, meghallgattam az ajánlatotokat, most hallgassátok meg ti is az enyémet. Meneküljetek. Most rögtön. Amíg még lehet. De azt tudjátok, hogy bárhová mentek, bárhol húzzátok is meg magatokat, a barátaitokat nem védhetitek meg. Meg fogom ölni mindet, és a fejüket berakom melléd a sötétbe, hogy legyen társaságod. Mert számodra sincs menekvés, Darrow. Ezt megígérhetem.

És bontja a kapcsolatot.

– Gondolod, elküldi a Csontlovasokat a Légiói előtt? – fordul hozzám Sevro.

– Reménykedjünk. De most lépjünk.

Az Üreg egy ketrecváros. Sor sor hátán. Egymáshoz kapcsolt, rozsdás fémházak végtelen oszlopai a nullgravitációban, ameddig csak a szem ellát a Phobosz belében. Minden ketrec egy miniatűr élet. Ruhák lebegnek fogasokon. Kis hordozható hőkontaktgrillekben a Mars ezer fertályából érkezett ételek sisteregnek. Távoli tájakat, hegyeket, egybesereglett családokat ábrázoló képek tapadnak ragasztóval a fémketrecfalakra. Itt minden unalmas és szürke: a ketrecek acélja, a gyatra ruhák, még a kilúgozott, kimerült Narancsok és Vörösek arca is, akik az otthonuktól több ezer kilométerre vergődnek ebben a csapdában. Színek szilánkjai szóródnak hulladék fémre préselt kusza álmokként a városszerte lüktető és izzó kargépekből és a holoSzemüvegekből. Férfiak és nők kuporognak a kis képernyőkre hajolva, beleveszve az érdektelen műsorokba, hogy megfeledkezzenek róla, hol is vannak, és egészen máshová képzelhessék magukat. Sokan erősítenek takarókat vagy papírt a ketrecük falára, hogy legalább a magánélet illúziója meglegyen. De a szagoktól és a hangoktól nem lehet menekülni. A ketrecek ajtajának hangos, fémes csattanásától. A zárak kattanásától. Az emberi nevetéstől és harákolástól. A generátorok zümmögésétől. A szórakozás kutyanyelvét ugató nyilvános holoKameráktól. És a zajok és valószerűtlen fények zsíros, vaskos egyvelegétől.

Rollo régebben a város negatív déli felén élt, de az ma mélyen a Szakszervezet területébe nyúlik. Több mint két hónapja űzték ki onnan a Fiakat. A ketreckanyonok között kígyózó műanyag köteleken repülök, dokkmunkások és tornyokon dolgozók közt haladok, akik éppen visszamásznak a kis ketreclakásukba. Új gravCsizmám testes morgására felkapják a fejüket. Ismeretlen hang ez errefelé. Csak a holoVideken láthatnak és hallhatnak ilyet, az olyan virtuális valóságélményekben, amelyeket az alvilági Zöldek ötven pénz per perc áron vesztegetnek. A legtöbbjük soha életében még hús-vér Páratlan Sebhelyest se lát. Pláne nem teljes fegyverzetben. Félelmetes látványt nyújtok.

Hét órával ezelőtt ültünk össze hadnagyainkkal a lepusztult kis előkészítő helyiségben, a helyi Arész Fiak főhadiszállásán, és avattam be őket meg Táncost otthon, Tinosban a tervembe. Hat órával ezelőtt értesültem Kavax szökéséről. Valaki kiengedte. Öt órával ezelőtt vitte vissza Victra Quicksilvert és Matteót a toronyházukba, hogy Quicksilver aktiválhassa a maga sejthálózatát, hogy felvegye a kapcsolatot a saját kontaktjaival, és elvégezze az előkészületeket. Négy órával ezelőtt egyesítette a saját biztonsági erőit Arész Fiaival, és nyitotta meg előttünk a fegyverraktárait. Akkor kaptuk a hírt, hogy Augustus két rombolót indított a hold kikötői felé. Három órával ezelőtt vezetett Ragnar és Rollo ezer Arész Fit a 43C szint hulladékdepóiba, hogy felkészítsék a járműveiket a harcra. Két órával ezelőtt állt elő Quicksilver egyik magánjachtja, hogy a bevetésre felkészüljön. Egy órával ezelőtt hajózta ki a Társadalom a Skyresh Bolygóközi Űrkikötőben négy csapategységét, és száradt meg a vörös festék a vértemen, hogy magamra ölthessem, és indulhassak a háborúba.

Minden készen áll.

Most némaságot hasítok az Üreg szívébe. Csontfehér beretvám a karomon pihen. Az oldalamon Sevro repül büszkén csúcsos-tarajos Arész-sisakjában. Ezt magával hozta, de a vértje többi részét Quicksilvertől szerezte. A legmodernebb technológia. Még annál is jobb, mint amilyenben Augustus seregében harcoltunk. Mögöttünk Holiday vezet vagy száz Arész Fit.

A Fiak nehézkesen mozognak a gravCsizmákban. Van, akinél beretva van, másoknál impulzusÖköl. De az utasításaimnak megfelelően egyikükön sincsen sisak. Azt akartam, hogy ezek az aljaSzínek a saját szemükkel lássák felségárulásunkat, és felbátorodjanak azon, hogy Vörösök, Narancsok és Obszidiánok is magukra ölthetik az urak fegyverzetét.

Az arcok elmosódnak. Százezrek bámulnak bennünket mindenfelől az ablakokból. Sápadtak és zavartak, a legtöbben nem idősebbek negyvennél. Vörösök és Narancsok, akiket hamis ígéretekkel hoztak át ide, ahogy Rollót is, és akik a családjukat messze a Marson hagyták hozzá hasonlóan. A hétköznapi élet megszokott velejárói hiányoznak innen, nincsenek se gyerekek, se háziállatok.

Az emberek rám mutogatnak. Látom, ahogy ajkak formálják a nevemet. A szakszervezeti kémek is leselkednek, már égnek a vonalak, ahogy buzgón jelentik a feletteseiknek, a rendőrségnek vagy épp a terrorellenes egységeknek, hogy Arató él, és itt van a Phoboszon. A Sakál is hamarosan itt lesz a Csontlovasaival és a légióival. És Aja is megtudja, legyen akár közel, akár távol, hogy a nővére gyilkosa itt parádézik.

Kivetem a csalijaimat. A Sakál már be is kapta.

Ahogy megérkezünk a város központjába, imát mormolok magamban, hogy Eo adjon nekem erőt. Fémrácsok övezte, lüktető, elektromos bálványként óriási, száz méter hosszú, ötven méter széles holoKivetítő egy társadalmi gyártású komédiát bömböl. Beteges neonfénybe vonja körös-körül a ketreceket. A szereplők intésre nevetnek. Kék fény villódzik a vértemen. Zárak kattannak, ketrecajtók nyílnak, hogy a lakók kiülhessenek az ajtóba, ne a rácsokon át kelljen engem nézniük.

Quicksilver Zöldjei rám irányítják a kameráikat. Arész Fiai díszőrségként öveznek, a sok aljaSzín szeme izzik. Vörös hajuk dühödt fáklyaként lobog. Két oldalamon Holiday és Arész. Kétszáz méter magasan repülünk, körülöttünk ketrecek. A város némán fojtja vissza a lélegzetét, csak a komédia programozott kacaja töri meg a csendet. Vaskos és különös zaj. Biccentek Quicksilver Zöldjeinek, és a jelre a toronyból meghekkelik a hold minden adását, és a Földön, a Lunán, az Aszteroidaövben, a Merkúron, a Jupiter holdjain és az egész emberlakta univerzumban bejelentik az adatközpontoknak, hogy átveszik az irányítást minden távközlési eszköz felett. Quicksilver ezzel az adással tesz bizonyságot róla, hogy mellettünk áll, azt a hálózatot bocsátja rendelkezésünkre, amelyet a Sakállal együtt épített ki. Nem olyan ez, mint Eo halála. Nem egy kis videó, amit a holoNet sötét mélységeiből kell előbányászni. Ez az egész Társadalmat megrengető bőgés, tízmillió HK-n villog, tizennyolcmilliárd ember látja.

Ezekkel a képernyőkkel leláncoltak bennünket, de most pörölyként használjuk.

Karnus au Bellonának voltak hibái. De azt jól látta, hogy az életünk az, amit a szélbe kiáltunk. Ő a saját nevét bömbölte megrögzötten, ezzel is mutatván ostobaságát. De mielőtt elindítom ezt a háborút, amely így vagy úgy, de mindenestül megkaparint, beleordítok én is a szélbe. De a saját nevemnél valami sokkal fenségesebbet. A családi büszkeség hörgésénél ezerszer jobbat. Azt az álmot, amelyet tizenhat éves korom óta dédelgetek, és magamban hordozok.

Alattam a holoKivetítőn Eo alakja ragyog fel a komédia helyén.

Az az egyszerű lány, akit ismertem, szellemóriássá nőtte ki magát. Az arca sápadt és visszafogott, de sokkal dühödtebb, mint álmaimban. A haja göndör, fakó. Ruhája ócska, rongyos. De a szeme lángként lobog a szürke háttéren, vörös és élénk, mint a hátán a korbács szaggatta sebhelyek. Felnéz az emelvényről, ahol éppen ütötték. A szája alig mozdul. Épp csak kis hasadék nyílik az ajkai közt, de a dal belőle árad halkan és törékenyen, mint a tavaszi álom.

Ne feledd, fiam,

Fiam, ne feledd

A láncokat

Amikor az arany vasba vert

Mi jajongtunk és jajongtunk

És kiáltottunk és remegtünk

A mieinkért

Szebb álmunk völgyéért.

Hangosabban visszhangzik éneke ebben az acélvárosban, mint akkor régen abban a távoli, elveszett kőtárnafaluban. Fénye megvillan minden arcon, akik a ketrecekből figyelnek. A sok Narancsén és Vörösén, akik életében nem ismerték, de halálában annál jobban. Némán és szomorúan nézik végig, ahogy Eót az akasztófához kísérik. Hallom a saját hiábavaló üvöltésemet. Látom magam, ahogy belefeszülök a Szürke kezekbe. És úgy érzem, újra ott vagyok. Érzem a térdemen a sarat, ahogy a világ kicsúszik alólam. Augustus Pliniusszal és Letóval beszélget, miközben Eo nyakára ócska kenderkötelet szorítanak. A ketrecekből süt a gyűlölet. Éppúgy nem tudtam megakadályozni Eo halálát akkor, mint ahogy most nem tudom ezt leállítani. Most is minden ugyanúgy történik. A feleségem lezuhan. Összerezzenek, ahogy a ruhája zizzen. Ahogy a kötél megcsikordul. Kényszerítem magam, hogy ne kapjam el a tekintetemet, hogy végignézzem, ahogy a fiú, aki voltam, odalép a bokájához, csuklóján Vörös Szimbólumokkal megragadja a törékeny lábfejeket, még egyszer, utoljára csókot lehel rájuk, és megrántja őket kevéske erejével. A hemantusz a földre hull, és akkor beszélni kezdek:

– Élhettem volna békében. De ellenségeim hadba kényszerítettek. Lykosi Darrow vagyok. Ismeritek a történetemet. A magatokét láthatjátok benne viszont. Eljöttek az otthonomba, és megölték a feleségemet. Nem azért, mert elénekelt egy dalt, hanem mert kétségbe merte vonni az uralmukat. Mert hallatni merte a hangját. Évszázadokon át tömték hazugságokkal a Mars felszíne alatt a mélyben munkálkodókat. De a hazugságuk lelepleződött. Minden ismert világban ott munkál, és mindenkire szenvedést hoz. Az ember szabadnak születik, és mégis, az óceánok partjaitól a Merkúr krátervárosaiig, a Plútó jégtengeréig vagy a Mars bányáinak fenekéig, leláncoltan él. A munka, az éhezés és a rettegés foglyaként. Az a faj aggatta nyakunkba a láncokat, akit éppen mi emeltünk fel. Akinek mi adtunk hatalmat. De nem azért, hogy uralkodjon felettünk, hogy kizsákmányoljon bennünket, hanem hogy kivezessen bennünket a háború és mohóság dúlta világból. Ők viszont sötétségbe taszítottak bennünket. A saját hasznukra fordították a rend és jólét világát. Engedelmességet követelnek, legyintenek áldozataitokra, és dúskálnak azokban a javakban, amelyeket ti termeltek meg. És hogy minél szilárdabb legyen az uralmuk, még álmodni se hagynak bennünket. Azt állítják, hogy egy ember értéke annyi, amilyen színű a szeme, a Szimbóluma.

Leveszem a kesztyűmet, és ökölbe szorított jobbomat a levegőbe lendítem, ahogy Eo a halála előtt. De az én kezemen nincs Szimbólum. Mickey távolította el, amikor Tinosban újrafaragott. Évszázadok óta én vagyok az első, aki megszabadult tőlük. Az eddigi némaságot meghökkent moraj töri meg.

– És most itt állok előttetek. Egy férfi, aki lerázta láncait. Itt állok, testvéreim, és hívlak benneteket. Csatlakozzatok hozzám, és vessétek magatokat a Társadalom gépezetére. Álljatok be Arész Fiainak sorába. Vegyétek vissza városaitokat, szerezzétek vissza a saját javaitokat. Merjetek egy ennél szebb világról álmodni. A rabszolgaság nem béke. A szabadság a béke. És amíg az nem a miénk, kötelességünk harcolni. Nem népirtás és vad tombolás a cél. Ha bárki erőszakot követ el máson, öljétek meg ott helyben. Ha civileket gyilkol, legyen bármilyen a színe, öljétek meg ott helyben. Háborúba megyünk, de ti álltok a jó oldalon, ami nagy teher. Nem a gyűlölet, nem a bosszú hajt bennünket, hanem az igazság. A gyermekeitek jövője. És most az Aranyakhoz szólok, az uralkodó Aureáltakhoz. Köztetek jártam, végigküzdöttem iskoláitokat, az asztalotoknál ettem, és megszenvedtem vérpadjaitokat. Megpróbáltatok végezni velem. De nem bírtatok le. Ismerem az erőtöket, a büszkeségeteket. És láttam azt is, hogyan fogtok elbukni. Hétszáz éven át uralkodtatok az ember világán, és mindössze ezt kaptuk tőletek. Csakhogy ez nekünk kevés. Ezennel kijelentem, hogy uralmatok véget ért. Városaitok nem a ti városaitok. Hajóitok nem a ti hajóitok. Bolygóitok nem a ti bolygóitok. Mert mi építettük őket. Ezért a miénk mind, az emberiség közös vagyona. Ma visszavesszük mindet. Nem számít, milyen sötétségbe próbáltok taszítani bennünket, nem számít, milyen hosszú éjszakát akartok ránk borítani, megvívunk vele. Utolsó leheletünkkel is vonítunk és harcolunk. Nemcsak Mars bányáiban, hanem Vénusz partjain, Io kéntengereinek dűnéin és a Plútó gleccservölgyeiben is. Ganümédész tornyaiban, a Luna gettóiban és az Európé vihar csapdosta tengerein is. És ha mi elbuknánk, majd mások lépnek a helyünkbe, mert mi vagyunk az áradat. És most kilépünk medrünkből.

Ekkor Sevro a melléhez csapja öklét. Egyszer, kétszer, háromszor, ritmusosan. Kétszáz Arész Fi egyszerre visszhangozza. Öklük a mellkasukon döng. A Vonítókén.

Az acélketrecekben kuporgó nők és férfiak is verik már öklükkel a ketrecfalakat, végül már olyan, mintha szívdobogás lüktetése erősödne a vámpírhold Üregében, hallatszana egyre távolabb, mígnem eléri a Kékek Kaptárait, ahol békésen ülnek a kávéjuk mellett a lágy és meleg fényben, miközben a gravitációs matematikát tanulmányozzák; a körzetek Szürke laktanyáit; az Ezüstök kereskedőpultjait; az Aranyak fényes jachtjait és lakosztályait.

Lecsorog a tintafekete sötéten át, amely a mi életbuborékunktól elválasztja a Sakál magányos erősségét Attikában, ahol meghajtott fejek tengere felett pöffeszkedik jégtrónján. És most a hang fájó visszhangot ver a dobhártyáján. Ott is hallja már a feleségem szívdobogását. És képtelen feltartóztatni, mert lekúszik a bányákba a Vörösök képernyőire, ahol az asztalon dobolják a ritmusát, és a Réz elöljárók szívükben egyre növekvő rettegéssel csak néznek, míg a bányászok gyűlölködve felszegik fejüket, és felpillantanak börtönük duroÜveg mennyezetén át.

A feleségem szívverése lázadón lüktet a Vénusz félszigeteinek part menti sétányain, ahogy vitorlások érkeznek be éppen büszkén a kikötőbe, és a bevásárlószatyrok megremegnek a kezekben. Az Aranyak félve a sofőrjükre pillantgatnak, a kertészükre, azokra, akik a városaikat életben tartják. Ott dobog a Föld hatalmas síkságain, a búzamezőkön és szójababültetvényeken, ahol a Vörösök gépekkel robotolnak a vadul tűző nap alatt, hogy olyan emberek száját tömjék tele, akiket soha nem láthatnak, és akik olyan helyeken élnek, ahová ők soha nem juthatnak el. Még a birodalom gerincén, Luna holdjának csúcsos városaiban is ott dübörög, el magasan az üvegmenedékébe bújt Uralkodó felett, megzengeti a lefelé kúszó elektromos vezetékek liánjait és az Elveszett Város ruhaszárító köteleit, ahogy egy Rózsaszín lány épp reggelit készít magának egy hosszú, hálátlan munkával töltött éjszaka után. És egy Barna szakács félrehajol a tűzhelytől, míg kötényére zsír fröccsen, és egy Szürke a járőrhajója ablakából egy Lila lányt figyel, aki éppen betöri egy postahivatal ajtaját, de a kargépe már rendeli is vissza az őrsre, hogy a felkelések idején életbe lépő vészprotokollra felkészítsék.

És ott dobog bennem is szörnyű reményként, mert tudom, hogy a vég elkezdődött, és végre felébredhetek.

– Törd szét a láncokat – ordítom.

És az embereim visszaordítanak.

– Ragnar – szólok bele a mikrofonomba. – Verd le őket.

Az öklök puffanása és a ketrecek csattogása közepette a Zöldek újabb képre váltanak. A Társadalom katonai tornyát látjuk a távolból. Dokkokkal és fegyvertornyokkal mintázott mamutépület. Célratörő és ocsmány, mint valami rák. Innen tartja uralma alatt a Sakál a holdat. Fakó fények alatt itt öltik magukra a Szürkék és az Obszidiánok a fegyverzetüket, kocognak tömött sorokban végig a folyosókon, betárazva a muníciót és még egyszer megcsókolva szeretteik fényképét, mielőtt alászállnak az Üregbe, és megkísérlik leállítani a szívdobbanásait. De ide soha nem jutnak le.

Mert ahogy az öklök egyre keményebben csattannak az acélon, a katonai torony fényei kialszanak. Rollo és az emberei minden áramot lekapcsoltak odabenn a Quicksilvertől kapott hozzáférési kártyákkal.

Le is bombázhattuk volna az épületet, de merész, elegáns lépést akartam, nem rombolást. Mert nekünk hősök kellenek. Nem egy újabb hamuváros.

És lassan beúszik a képbe tucatnyi karbantartó hajó. Rusnya, lapos repülők, amelyeket arra terveztek, hogy a Rollóhoz hasonló Vörös és Narancs munkásokat a toronybéli építkezésekre szállítsák. Ráncos, vasakba bújt ráják. De most nem vaspikák állnak ki belőlük, hanem emberek százai csüngnek rajtuk. Vörösök és Narancsok a nehézkes öltözékeikben, a phoboszi Arész Fiak csaknem fele. Bakancsukkal a fedélzeten támaszkodnak, és bekötőkkel kapcsolják magukat a hajó külső kapaszkodóira. Náluk van a hegesztőfelszerelésük, a lábukra pedig mágneses szalaggal erősítették fel a Quicksilvertől kapott fegyvereket.

Vagy fél méterrel magasodik föléjük a tábornokuk, Ragnar Volarus vadonatújan csontfehérre festett páncélzatában, amelynek mellkasán és hátán is parittyaPenge képe vöröslik.

Ahogy a katonai torony közelébe érnek, felveszik az alakzatot az épület teljes hossza mentén. Mágneses kampókat lőnek ki a Fiak, és a kifeszülő drótokon gyakorlott ügyességgel és boszorkányos sebességgel kúsznak az acélépülethez, mert hátukon kis motor hajtja őket. Pont, mint a Vörös bányászok. Még a nehézkes munkaruhában is csodálatosan kecsesek és hajlékonyak.

Több mint ezer hegesztő szállja meg a katonai tornyot, ahogy korábban mi is Quicksilver kettős spirálját, de ők nem titokban, és nem lopni mennek. Ráadásul ügyesebben is mozognak a nullgravitációban nálunk. A mágneses bakancsok rátapadnak a fémrácsokra, ahogy keresztülvágnak az épület homlokzatán, és a lőréseken hatolnak be a legnagyobb elővigyázatossággal. A belülről kifelé tüzet nyitó Szürkék lekaszálnak pár tucatnyi megszállót, de ők felveszik a harcot, visszalőnek, és bejutnak. Egy sárkánySzárny járőr tűnik fel, és két karbantartó hajót megsoroz, az emberek köddé válnak.

Egy Arész Fi rakétát lő a sárkánySzárnyra. Tűz lobban, robbanás fénylik fel, és a sárkánySzárny kettéroppan a lila lángok torkában.

A kamera Ragnar nyomába szegődik, ahogy egy ablakon betör, és a belső folyosón tiszta erőből belerohan három Arany lovagba, az egyiküket fel is ismerem: Priamus egyik unokatestvére, azé a Priamusé, akit Sevro ölt meg az Átjáróban, és akinek az anyjáé Phobosz üzemeltetési joga. Ragnar pillanatnyi megtorpanás nélkül hasít keresztül az ifjú lovagon. Mindkét beretvája táncol a kezében, mintha ollót csattogtatna halálosan, miközben a szokásos harci dal lüktet a szájából. Mögötte munkások és hegesztők csapata. Én kértem, hogy vegye be a tornyot. Hogy hogyan teszi, rá bíztam. Erre már át is karolta Rollo vállát, és indultak.

Most a világ láthatja, hogy lesz egy rabszolgából hős.

– Ez a hold a tiétek – üvölti Sevro a tomboló ketreceknek. – Keljetek fel, és foglaljátok el! Keljetek fel, férfiak és nők a Marsról. Nők a Marsról, talpra! Szarveretes gazemberek, talpra!

A férfiak és nők már indulnak is. Felveszik bakancsukat, kabátjukat. Felénk tartanak, ezrek csüngenek a légjárdákon, a ketrecek mentén.

Felcsapott az áradat. És érzem, ahogy átjár a mélységes rémület, hogy mi mindent sodor majd magával.

– Aki ártatlanokat bántalmaz vagy öl, az halállal lakol. Ez már háború, de ti a jó oldalon álltok. Ezt ne feledjétek, kis seggfejek! Vigyázzatok a testvéreitekre! Az 1a–4c szektor lakói menjenek a 14-es szint fegyverraktárába. Az 5c–3f szektor a víztisztító központba indul…

Sevro átveszi a csata irányítását, és a Vonítók meg a Fiak mennek szervezni a tömeget. Nem hadsereg ez, hanem faltörő kos. Sokan fognak meghalni. De amikor egy elesik, hárman lépnek majd a helyébe. Ez csak Phobosz egyik ketrecvárosa. A Fiak mindenkinek juttatnak fegyvert, amíg a készletekből futja. Valódi fegyverük a tömegnyomás. Sevro vezeti őket a csatába, és Victra Quicksilver kettős spiráljából irányít. Végül a hold be fog hódolni nekik.

Azt azonban én már nem fogom látni.

24

Hic sunt leones

Phobosz lángba borul. Robbanások rázzák meg a holdat, ahogy Holidayjel a folyosókon cikázunk. Aranyak és Ezüstök menekülnek a tűhegyekből jachtjaikon, miközben kilométerekre a mélyben megindul az aljaSzín tömeg, kezükben hegesztőpisztolyok, fúziósvágók, csövek, pisztolyok a feketepiacról és ódivatú lángszórók. A villamoshálózat és a felsőbb szintekre vezető átjárók nem bírják a tömeget, amely felfelé árad, a Társadalom katonái pedig egyelőre beszorultak a laktanyájukba, ahol máris támadás érte őket. De más erők már úton vannak, hogy elfojtsák a lázadást. A légiókat erre is kiképezték. Mi viszont számban múljuk felül őket, és a meglepetés erejével hatunk.

A haragról pedig még nem is beszéltünk.

Nem számít, hány átjárót zárnak le a Szürkék, hány villamost semmisítenek meg, az aljaSzínek átjutnak a repedéseken, hiszen ők építették ezt a várost, és Quicksilvernek hála, a felsőbb régiókban is vannak szövetségeseik. Elhagyott szállító alagutakat nyitnak meg, az ipari szektorban szállítóhajókat térítenek el, rogyásig megrakják őket férfiakkal és nőkkel, és indulnak a Tűhegyek magánkikötőibe, sőt a Skyresh Bolygóközi Űrkikötőbe, ahol az evakuáló luxushajókra az Aranyak tömegei szállnak fel.

Távkapcsolatban rajta vagyok Quicksilver biztonsági hálózatán, látom, ahogy a felsőSzínek tapossák egymást, mint marhák a megrettent és felbolydult csordában. Bőröndöket, értéktárgyakat, gyerekeket cipelnek. A tornyok között a marsi tengerészet sárkánySzárnyai és gyorscirkálók cikáznak, és lövik ki az Üregből felfelé tartó lázadó hajókat. Egy szétlőtt aljaSzín hajó törmeléke beszakítja a Skyresh egyik terminálját, civilek pusztulnak a romok alatt, no meg odalesz az az illúzióm, hogy ez egy tiszta háború lesz.

Miután sikerül elkerülnünk egy kisebb lázadó tömeget, Holidayjel egy lepusztult hangárba érünk, amelyet már az augustusi idők óta nem használtak. Csend van. Sehol senki. A régi gyalogosbejárót behegesztették. A lehetséges fosztogatókat a sugárveszélyre figyelmeztető jelzések ijesztik el. De előttünk mély hördüléssel felnyílik az ajtó, amikor a fémbe süllyesztett modern retinaszkenner regisztrálja az íriszemet. Quicksilver tett róla, hogy így legyen.

A hatalmas, szögletes hangárban mindent megül a por és a pókháló. Középen egy hetven méter hosszú, repülő fecskét formázó ezüstszínű luxusjacht ül. Egyedi modell a Vénuszi Hajóépítő Műhelyből, merész, gyors, egyszóval egy émelyítően gazdag háborús menekült kifogástalan járműve. Quicksilver vonta ki a flottájából, hogy könnyűszerrel beolvadjunk a fejvesztve menekülő felső osztályok hajóáradatába. A rakodótere nyitva áll, és a madár hasát már dugig megtöltötték a Sun Konszern szárnyas sarujával fémjelzett ládákkal. Bennük több százezer helyi pénzt érő csúcstechnológiás fegyverek és felszerelés.

– Meg kell tanulnom szeretni a vastag bukszájúakat – füttyent Holiday. – Csak az üzemanyag egyéves fizetésem. Vagy kettő.

A hangár túlsó felében találkozunk Quicksilver pilótájával. Karcsú, ifjú Kék nő, se szemöldöke, se haja. A bőre alatt kanyargó kék vonalak lüktetnek, ezek a bőr alatti szinapszisok kapcsolják közvetlenül a hajóhoz. Tiszteleg, a szeme szélesre tágul. Eddig láthatóan fogalma sem volt róla, kit is fog elvinni a hajóján.

– Virga hadnagy vagyok, uram. Ma én leszek a pilótája. És hadd mondjam el, mekkora megtiszteltetés számomra, hogy a fedélzetemen tudhatom.

A jacht háromszintes, a felső és az alsó az Aranyaké, a középső a személyzeté, szakácsoké és szolgáké. Négy luxuslakosztály van, egy szauna, és a pilótafülke mögött utasfülke krémszínű bőrülésekkel, kis csokikkal és nett szalvétákkal a kartámlákon. Elveszek egy csokit. Aztán még egypárat.

Míg Holiday és Virga a hajót készítik elő, én az utasfülkében leveszem az impulzusVértemet, és téli felszerelést pakolok ki az egyik ládából. Felöltöm a tapadósan szűk nanoRost szövetet, amely a skaraBőrhöz hasonló. Csak épp nem fekete, hanem foltosan fehér és olajosan fényes, a könyökrész, a kesztyűk, a fenék és a térdek kivételével, ahol érdesebb a kialakítása, hogy könnyen megtapadjon, ha kell. Sarkköri hőmérsékletre és vízbe merülésre tervezték. Mellesleg vagy ötven kilóval könnyebb, mint az impulzusVért, digitális anyaghibáktól mentes, és nagy erénye, hogy nem kell hozzá aksi. Amennyire élvezem a többmilliós felszereléseket, amelyek repülő emberi tankot csinálnak belőlem, néha annyival többre értékelek egy jó meleg, vastag nadrágot. És az impulzusVért is itt van, ha szükség lenne rá.

Meghökkentő a csend a raktérben és a hangárban. Mikor végzek, a kargépem szerint még mindig van negyedórám, leülök hát a rámpa szélére, lógatom a lábamat, és Ragnart várom. Előveszem a zsebemből a csokikat, komótosan kicsomagolom őket. Leharapom az egyik felét, és hagyom, hogy a nyelvemen lassan szétolvadjon. Mindig így szoktam. És mint mindig, most se győzöm kivárni, amíg felolvad, még meg se puhult, de én már rágom és nyelem. Eo napokra be tudta osztani az édességet, ha nagy ritkán hozzájutottunk.

Leteszem a földre a kargépemet, és a barátaim sisakkameráin át figyelem a phoboszi csatát. A zajok bejárják a hangárt, visszhangot vernek a fémfalakon. Sevro elemében van, több száz Fival robog a központi szellőzőegység folyosóin, és a légvezetékekbe másznak be. Bűntudatom van, hogy én csak ülök itt és mozizok, de persze tudom, hogy mindannyiunknak megvan a magunk szerepe.

A bejárat csikorogva nyílik, és bejön Ragnar meg két másik Obszidián Vonító. Egyenesen a harcokból érkeznek, Ragnar vértje mocskos és horpadt.

– Finoman játszottál az emberekkel, jóember? – fogadom elegáns minőségNyelvi akcentussal.

Válasz gyanánt egy aranykuruluszt hajít a lábam elé, kanyargós aranyjogart, amilyen csak a magas rangú katonáknak jut. Ennek csúcsán üvöltő banya ül, és vérvörös.

– A torony elesett. Rollo és a Fiak bevégzik a munkát. Ők itt Priscilla au Caan alKormányzó pecsétesei.

– Szép munka, barátom – veszem fel a jogart. A Caan család dicső tettei vannak megmintázva, az övék a Mars két holdja, és annak idején a Bellonák oldalán szálltak harcba. A nagy harcosok és államférfiak között egy fiatalemberre ismerek, aki a paripája mellett áll.

– Mi a baj? – kérdi Ragnar.

– Semmi. Csak ismertem a fiát. Priamust. Egészen tisztességes embernek tűnt.

– A tisztesség még kevés – mondja Ragnar szánakozón. – Az ő világukban.

Morogva hajlítom meg a kuruluszt a térdemen, és dobom vissza neki egyetértésem jeléül.

– Add a húgodnak. Ideje indulni.

Ragnar a homlokát ráncolva pillant hátra a hangárban, majd a kargépére néz, és bemegy a raktérbe. Én meg próbálom letörölni a kuruluszról a lábamra kenődött vért, de az olajos tapintású felületen csak szétkenődik, a combomon most már vörös csík éktelenkedik. Behúzom magam mögött a rámpát, és kiszabadítom Ragnart az impulzusVértjéből, hogy ő is magára ölthessse a téli felszerelését. Csatlakozom Holidayhez és Virgához, akik már a kilövést indítják.

– Senki se felejtse el, hogy menekültek vagyunk. A legnagyobb konvojhoz csatlakozzunk odafenn.

Virga bólint.

A régi hangárnak nincs impulzusMezeje, az űrtől csak az ötemelet magas acélajtók választanak el bennünket. Feldübörögnek, ahogy a motorok elkezdik széthúzni felfelé és lefelé a két szárnyát.

– Állj! – kiáltom, de már Virga is észrevette, amit én, és villámgyorsan leállítja az ajtómotorokat, nehogy az ajtó megnyissa az űr semmije előtt a hangárt.

– A mindenit! – mered Holiday egy aprócska alakra, aki elállja a hajó útját. – Az oroszlán!

Musztáng áll a hajó reflektorainak fényáradatában. A haja hófehérnek látszik a vakító fényben. Ahogy Holiday lekapcsolja a világítást, pislogva várja, hogy odaérjek hozzá az immár beállt félhomályban. Táncoló tekintete darabokra szed. Csupasz csuklómról az arcomon meghagyott hosszú sebhelyre villan. Ugyan milyennek láthat?

Látja vajon az eltökéltségemet? A félelmemet?

Mert én annyi mindent látok benne. A lány, akibe a havak birodalmában beleszerettem, már nincs sehol, az elmúlt tizenöt hónapban nővé érett. Karcsú, nagy erejű és riasztóan okos vezető lett belőle. Kinetikus szemeit a kimerültség karikái övezik, arca sápadt a napfénytől távoli vidékeken és fémtermekben eltöltött hosszú időtől. Szemében ott van minden, amivé vált. Az apja esze. Az anyja vonásai. És a távoli, mindent megsejtő értelem, amellyel szárnyra kaphat az ember, de amely a földbe is tiporhatja.

A csípőjén pedig szellemKöpeny és a hűtőegysége.

Azóta figyelt bennünket, hogy megérkeztünk.

De hogy juthatott be a hangárba?

– Üdv, Arató – köszönt tréfásan, ahogy megállok előtte.

– Üdv, Musztáng – viszonzom, és körbekémlelek a hangárban. – Hogy találtál rám?

– Azt hittem, te akarod, hogy idejöjjek – vonja össze kissé zavartan a szemöldökét. – Ragnar mondta el Kavaxnak, hogy hol találunk… – de lassan elhallgat. – Ezek szerint te nem tudtad.

– Nem – pillantok hátra a pilótafülke tükörüveges ablakára, ahonnan Ragnar is nyilván figyel bennünket. Túllépett a hatáskörén. Miközben én háborút szervezek, ő a hátam mögött akciózva mindent veszélybe sodor. Most értem csak meg, mit érezhetett Sevro.

– Hol voltál? – kérdi Musztáng.

– A bátyádnál.

– Vagyis az a kivégzés csak trükk volt, hogy már ne keressünk tovább.

Annyi mondandónk lehetne, annyi kérdés és vádaskodás repkedhetne közöttünk. De éppen azért nem akartam vele találkozni, mert fogalmam sem volt, hol kezdjem. Mit mondjak. Mit kérdezzek.

– Most nincs időm fecsegni, Musztáng. Tudom, hogy azért jöttél a Phoboszra, hogy megadd magad az Uralkodónak. De mi hozott ide?

– Ne legyél ennyire lekezelő – vágja rá élesen. – Nem adtam meg magam. Békét kötöttem. Nem csak te akarod megvédeni a népedet. Apám évtizedeken át vezette a Marsot. Azok az emberek, a Mars népei legalább annyira az én népem is, mint a tiéd.

– Mégis eljöttél, és kiszolgáltattad a bolygót a testvéred kénye-kedvének.

– Azért jöttem el, hogy megmentsem – javít ki. – Te is tudod, hogy az élet a kompromisszumokról szól. És azt is tudod, hogy nem azért vagy rám dühös, mert elhagytam a Marsot.

– Kérlek, állj félre, Musztáng. Ez már nem rólunk szól. És nincs időm vitázni. Mennem kell. Tehát vagy félreállsz, vagy kinyitjuk az ajtót, és keresztülrepülünk rajtad.

– Keresztülrepültök? – neveti el magát. – Tisztában vagy vele, ugye, hogy nem lett volna muszáj egyedül jönnöm? Hozhattam volna a testőreimet is. És meglapulhattam volna, hogy csapdába ejtselek. Vagy elárulhattalak volna az Uralkodónak, hogy így mentsem a békét, amit te tönkretettél. De nem tettem. Volnál szíves egy röpke pillanatig elgondolkozni rajta, hogy miért? – lép közelebb egy lépést. – Azt mondtad abban az alagútban, hogy egy jobb világot akarsz. Hát nem látod, mennyire figyeltem? Hogy azért csatlakoztam a HoldKirályokhoz, mert hiszek abban, hogy jobb lehet?

– Mégis megadtad magad.

– Mert képtelen voltam tovább nézni, ahogy a testvérem rettegésben tartja a Marsot. Békét akarok.

– A béke ideje még nem érkezett el.

– Te vérveretesen ostoba vagy, hallod. Persze, hogy nem jött el. Mit gondolsz, miért vagyok itt? Miért dolgoztam együtt Orionnal, és tartottam meg a katonáidat?

– Őszintén szólva fogalmam sincs – mérem végig.

– Azért jöttem el, mert hinni akarok benned, Darrow. Hinni akarok abban, amit ott abban az alagútban mondtál. Azért menekültem el akkor, mert nem akartam elfogadni, hogy csakis a fegyver hozhat megoldást. De a világ, a világunk elvett tőlem mindent és mindenkit, akit szeretek. Anyámat, apámat, a bátyáimat. Azt nem hagyom, hogy a megmaradt barátaimat is elvegye. Nem hagyom, hogy téged is elvegyen.

– Mi a lényeg?

– Hogy nem engedlek el. Veled tartok.

Most én nevetek nagyot.

– Azt se tudod, hova megyek.

– FókaBőr van rajtad, Ragnar is ott van a fedélzeten. Nyílt lázadást hirdettél. És most, a Lázadás eddigi legnagyobb csatáját magad mögött hagyod. Ugyan, Darrow. Nem kell ahhoz lángelme, hogy összerakjam, azért adod ki magad menekülő Aranynak ezzel a hajóval, hogy a Valkűrtornyokhoz menj, és Ragnar anyjától hadsereget kérj.

A fenébe. Igyekszem nem mutatni, mennyire meglepődöm.

Ezért nem akartam bevonni Musztángot. Mert ha őt is bevonom a játékba, az újabb dimenziót nyit, amelyet már nem tudok uralni. Elég, ha odaszól a testvérének, az Uralkodónak, elmondja, hol, vagyok, és mindennek vége. Minden a félrevezetésen múlik. Hogy az ellenségeim azt higgyék, a Phoboszon vagyok. De Musztáng belelát a gondolataimba. Nem engedhetem el innen.

– Telemanusék is tudják – mondja, mert olvas az agyamban. – De unom már, hogy folyton biztonsági terveket szőjek veled kapcsolatban. Unom a játszmákat. Azért löktük el egymást magunktól, mert megtört a bizalom. Te nem unod még? Hogy titkok állnak közénk? Meg bűntudat emészt

– Te is tudod, hogy így van. És én Lykosban felfedtem minden titkomat.

– Akkor legyen ez a második esély. Neked és nekem. És mindkettőnk népének. Én is azt akarom, amit te. És ha mi ketten összefogunk, szoktunk veszíteni? Együtt létrehozhatunk valamit, Darrow.

– Szövetséget ajánlasz… – mondom halkan.

– Igen – vágja rá tüzes tekintettel. – Egyesítsük az Augustus-, Telemanusés Arcos-Házak hatalmát a Lázadással. Aratóval. Orionnal és a hajóival. És abba a Társadalom beleremeg.

– Milliók fognak meghalni abban a háborúban. Te is tudod. Mert a Páratlan Sebhelyesek az utolsó Aranyig harcolni fognak. Ezt el tudod fogadni? Végig tudod nézni, ami következik?

– Hogy építeni tudjunk, először rombolni kell. Figyeltem, látod.

Én azért csak a fejemet rázom. Túl sok minden történt kettőnkkel már, a népeinkkel. Az ő szabályai szerint kellene játszanunk, minőségi győzelmet kellene aratnunk.

– Hogy kérhetném az embereimtől, hogy megbízzanak egy Arany seregben? És én hogy bízhatnék meg benned?

– Nem tudom. Ezért is megyek most veled, mert bizonyítani akarom, hogy hiszek a feleséged álmában. De neked is be kell bizonyítanod nekem valamit. Hogy cserébe méltó vagy az én bizalmamra. Azt már tudom, hogy rombolni tudsz. Látnom kell, hogy az építkezés is megy. És azt is, hogy mit akarsz felépíteni. Hogy megéri-e ennyi vért kiontani. Ha meggyőzöl, tiéd a kardom. Ha nem, külön utakon folytatjuk tovább – biccenti oldalra a fejét. – Mit mondasz, Pokolfúró? Akarsz adni ennek még egy esélyt?

25

Kivonulás

A raktérben segítek Musztángnak levedleni az impulzusVértet.

– A meleg felszerelés itt van – intek egy nagy műanyag dobozra. – Csizma itt.

– Megkaptátok Quicksilver raktárkulcsát? – méregeti a szárnyas sarukat a ládákon. – És ez hány ujjába fájt?

– Nullába. Ő is Arész Fia.

– Mi van?

Elvigyorodom. Azért jó érzés látni, hogy mégsem olyan szélesre nyitott könyv előtte a világ. A hajtómű felbőg, a hajó emelkedik.

– Öltözz át, és gyere a kabinba.

Magára hagyom öltözködni. Nem akartam ennyire morcos lenni. De furcsa érzés megint a jelenlétében mosolyogni.

Az utasfülkében Ragnar kényelmesen elhelyezkedett, csokoládét majszol, mintha mi sem történt volna. Lábát a szomszéd ülés karfájára polcolta.

– Nem akarok bunkó lenni – fogad Holiday keresztbe font karokkal a pilótafülke ajtajában –, de most ez meg mi a halál? Uram.

– Kockázat. Tudom, hogy ez neked furcsa lehet, Holiday. De magunkkal visszük.

– Ez a nő maga az elit. Még Victránál is rosszabb. Az apja…

– Megölte a feleségemet – bólintok. – De ha én be tudom ezt nyelni, akkor te is.

Holiday elégedetlen füttyentéssel tér vissza Virgához.

– Vagyis Musztáng csatlakozott a küldetésünkhöz – jegyzi meg Ragnar.

– Öltözködik. De nem lett volna szabad elengedned Kavaxot. Abba meg pláne nem volt jogod beavatni, hogy hova tartunk. És ha lerohantak volna bennünket? Ha csapdát állítottak volna? Soha nem láttad volna viszont a családodat. És ha rájönnek, hogy ott vagyunk, a néped többé nem hagyhatja el a bolygót. Lemészárolnák őket mind egy szálig. Erre nem gondoltál?

Bekap egy újabb csokit.

– Van egy ember, azt hiszi, tud repülni, de fél ellökni magát. A nem jó barát hátulról taszít rajta egyet – mondja, és felnéz rám. – A jó barát elrugaszkodik vele.

– Lornt olvasgatsz?

– Theodorától kaptam – biccent. – Lorn au Arcos nagy ember volt.

– Boldog lenne, ha ezt hallaná, de azért fogadj mindent csipetnyi kétkedéssel. Az életrajzíró elég szabadon kezelte a tényeket. Főleg a fiatalkori részekben.

– Lorn már rég megmondta volna, hogy szükséged van Musztángra. Most, a háborúban. És később a békében. Mert ha nem áll az ügyünk mellé, addig nem győzhetünk, amíg csak egy Arany is életben van. És én nem ezért harcolok.

Ahogy Musztáng belép, Ragnar felpattan, hogy üdvözölje. Amikor utoljára szemtől szemben álltak egymással, Musztáng fegyvert fogott rá.

– Nagyon hasznosan töltötted az időd, Ragnar, amióta nem láttalak. Nincs Arany, aki ne ismerné és rettegné a nevedet. Köszönöm, hogy szabadon engedted Kavaxot.

– A család nagy kincs. De figyelmeztetlek, most az én hazámba tartunk. Ott az én védelmem alatt állsz majd. Ha csalafintaságba kezdesz, játszadozni próbálsz, odalesz az oltalmam. És még te sem maradnál sokáig egymagad életben a jég birodalmában, oroszlán lánya. Megértetted?

Musztáng tisztelettel hajt előtte fejet.

– Megértettem. És meghálálom a bizalmadat, Ragnar. Ezt megígérem.

– Elég a locsogásból, mindenki csatolja be magát! – kurjant hátra Holiday.

Virga rákapcsolódott a hajóra, már úszunk is ki a dokkból. Leülünk. Húsz hely közül is választhatna, de Musztáng éppen mellém ül le. A keze véletlenül a csípőmhöz ér, ahogy a biztonsági övért nyúl.

Elindulunk, némán lebegünk előre a phoboszi felszín alatti homályos ipari rengetegben. Amerre nézünk, csövek, dokkok és hulladéköblök. Ide se a nap, se a többi csillag fénye nem jut el. Az ilyen elegáns hajók közül se sok járhatott még idelenn. Egy ipari közlekedési csomóponton, ahol emberek özönlenek hajókra, hogy felfelé hajózzanak az immár lerombolt szektorhatárokon át, nagy fehér felirat hirdeti: AljaSzektor.

Karcsú jachtunk elsuhan a lassan járó hulladékszállítók és teherhajók között. Bennük férfiak és nők zsúfolódnak össze csöndesen az ablaktalan fülkékben. A hátukon izzadság csorog. Kezük remeg, ahogy a szokatlan tárgyat, a fegyvert markolják. Imádkoznak, hogy olyan bátrak legyenek, amilyennek mindig is képzelni szerették volna magukat. Később majd valami Arany hangárban landolnak. A Fiak parancsokat harsognak. És kinyílnak az ajtók.

Némán imádkozom mindnyájukért, ahogy az ablakon át bámulom őket. Magamon érzem Musztáng tekintetét. Méregeti a bennem dúló áradatot.

Gyorsan magunk mögött hagyjuk az ipari zónát, a félhomályt villogó neonfény váltja, ahogy a középSzektor felszíni sugárútjára fordulunk, és elveszünk a fényreklámok erdejében. Két oldalunkon az emberkéz rakta kanyon falai. Villamosok. Liftek. Lakások. A Quicksilver tornyából meghekkelt hálózatra kötött minden kivetítő Sevrót mutatja, ahogy Arész Fiaival lerohanja a biztonsági kapukat és ellenőrző pontokat, és sarlókat mázolnak a falakra.

Körülöttünk zsibong a harmincmilliós város. Űrközi nagykereskedelmi fregattok hasítanak el apró magántaxik és az itteni szűk térviszonyokhoz szabott csónakok mellett. Az egész városban özönlenek az Üregből felfelé a Tűhegyekre a teherszállítók, átvágva a középSzektoron. Felettünk sárkánySzárny egység cikázik. Visszatartom a lélegzetemet. Egy sorozattal végezhetnek velünk, de nem teszik. Regisztrálják felsőSzín azonosítónkat, üdvözölnek bennünket, sőt kíséretet is ajánlanak, hogy biztonságban elérjük a magasban haladó jachtkonvojokat, akik teljes némaságban menekülnek a holdról.

– Nagyon megindító beszéd – dorombolja Victra a fülesbe, amikor reagálok a Quicksilver tornyából érkező hívásra. Unott hangja furcsa a körülöttünk tomboló háborúban. – Bohóc és Fanyarpofa épp az előbb vette be a Skyresh főterminálját. Rollo emberei elfoglalták a középSzektor víztartályait. Quicksilver hálózata mindenhová eljuttatja a képeket, még a Lunára is. Mindenfelé parittyaPengék bukkannak fel, Égeában, Korinthiában és a Marson mindenütt lázadások törnek ki. És ugyanezt halljuk a Földről meg a Lunáról is. A városvezetés épületeit megszállják. Rendőrségi épületek borulnak lángba. Felébresztetted a csőcseléket.

– Nemsokára jön majd az ellencsapás.

– Ahogy mondod, aranypofám. Már halomba is öltük az első erőket, akiket a Sakál küldött. Elkaptunk néhány Csontlovast is, ahogy szerettük volna. De Lilath és Bogáncs nincs közöttük.

– A fenébe is. Azért egy próbálkozást megért.

– Már kihajózott Deimosból a marsi tengerészet. Jönnek a Légiók, és mi majdnem készen állunk.

– Jó, nagyon jó. Figyelj, Victra, mondd meg Sevrónak, hogy új taggal bővült a küldetésünk. Musztáng is a fedélzeten van.

Csend.

– Most privát vonalon vagyunk?

Holiday kihajít egy fülhallgatót a fülkéből, amelyet a fejemre erőltetek.

– Most már igen. Nem tetszik ez nekem.

– Na, hát a következőket gondolom – kezd bele hallható keserűséggel. – Nem bízhatsz meg benne. Ott a testvére. Az apja. A mohóság a vérében van. Naná, hogy szövetkezne velünk. Hiszen ez tökéletesen megfelel a céljainak. Szüksége van ránk, mert vesztésre áll a saját háborújában. De mi lesz, ha megkapja tőlünk, amit akart? Ha már az útjában leszünk? Akkor le fogod tudni szerelni? Képes leszel meghúzni a ravaszt?

Musztángot figyelem. Le nem veszem róla a szemem.

– Igen.

Ahogy elhajózunk a gigantikus phoboszi üvegtornyok mellett, és a pilótafülke méterekre suhan el az épületek falától, Victra szavait rágom. A városnak ebben a negyedében már a Tűhegyeket is elérte a Lázadás. A folyosókon rendületlenül nyomulnak előre a Vörösök. Szürkék és Ezüstök barikádozzák el az ajtókat. Rózsaszínek magasodnak vöröslő kézzel a kezükben egy vérző öreg Arany és a felesége fölé egy hálóban. Három Ezüst gyerek tátott szájjal nézi a falnyi kivetítőn Arészt, miközben a szüleik a könyvtárban beszélgetnek. Végül egy magányos Arany nő égkék koktélruhában, gyöngysorral a nyakán, derékig érő, kibontott aranyhajjal áll az ablak mellett. A házban már mindenütt ott vannak Arész Fiai, pár szinttel alattuk járnak. A nőt beszippantja élete tragédiája, pisztolyt emel Arany fejéhez. Teste kigondolt, fenséges pózba merevedik. Az ujját a ravaszra helyezi.

De már messze járunk. Magunk mögött hagyjuk a nőt és a káoszt, hogy csatlakozzunk a jachtok és luxussétahajók rajokban menekülő áradatához. Rohannak haza a felfordulásból. A legtöbbüknek a Mars az otthona. Az ő hajóik, nem úgy, mint a miénk, nem alkalmasak a távolsági utazásokra. Izzó magvakként szóródnak szét az atmoszférában, a legtöbbjük egyenesen Korinthia kikötőjét célozza meg, éppen alattunk a Termál-tenger közepén. Mások a szféra határa felett húznak el, fittyet hányva a hivatalosan kijelölt hajózási sávokra, a Sakál sietősen felállított blokádjaira és a szatelitmezőkre, egyenesen hazatartanak, a bolygó távolabbi féltekéjére. SárkánySzárnyak és katonai fregattok csapnak le rájuk, igyekeznek mindenkit a kijelölt pályákra terelni. De az előjogok és a felfordulás nem éppen szerencsés keverék. A menekülő Aranyakat elragadja az őrület.

– Az a Dido – mormolja csak úgy magának Musztáng, ahogy kinéz egy tőlünk jobbra sikló, csupa üveg vitorlásra. – Drusilla au Ran hajója. Kicsi koromban tőle tanultam akvarellt festeni.

De én rég másra figyelek, mert a távolból ronda, fekete hajók közelednek a Phobosz felé. Ezek nem olyan díszesek és csinosak, mint a luxusjachtok meg a sétahajók. Ez a Mars védelmi flottájának a nagyobbik fele. Fregattok, lángHajók, rombolók. Még két csatahajót is látok. Kíváncsi volnék, hogy vajon a Sakál maga is ott van-e valamelyik hajója hídján. Kétlem. Inkább Lilathra bízza a haderők vezetését, vagy valami frissen megválasztott Prétorára. De hivatásos katonákat visznek, az biztos. Hozzánk hasonlóan kemény férfiakat és nőket, akik közül többen is velem ugrottak az Acélesőben. Úgy hasítanak majd keresztül a tömegeken, akiket én szólítottam harcba, mint kés a vajon. Veszettek és magabiztosak lesznek. Jelszavuk: hulljon mind.

– Ez csak csapda, ugye? – szólal meg csendesen Musztáng. – Soha nem is állt szándékodban megtartani a Phoboszt.

– Tudod, hogy vadásztak a földi eszkimók farkasra? – kérdem, de nem tudja. Hát elmondom neki. – Mivel a farkasoknál gyengébbek és lassabbak is voltak, borotvaélesre fentek késeket, aztán vérrel kenték be őket, a jégbe állították mind, heggyel felfelé. A farkasok előjöttek, hogy a vért lenyalogassák. És egyre gyorsabban és gyorsabban nyalták, annyira transzba estek, hogy már csak későn jöttek rá, hogy a saját vérüket isszák – mondom, és a messzeségben zúgó katonai repülők felé intek. – Utálják, hogy közéjük tartoztam. Szerinted hány első osztályú katonát lőnek most ki Phoboszra azért a csodás érdemért, hogy engem elkapjon? A Színednek ismét a büszkeség lesz a veszte.

– Oda akarsz mindenkit csalogatni – érti meg lassan. – Mert a Phoboszra nincs szükséged.

– Magad mondtad, hogy a Valkűrtornyokhoz megyek seregért. Lehet, hogy a néhai flottám meg az Orion még megvan és a rendelkezésünkre áll, de ennél sokkal több hajó kell most. Sevro a hangárok szellőzőrendszerében vár. Amikor a rohamosztagok landolnak, és embereik a katonai torony és a Tűhegyek felszabadítására indulnak, a hajók hátramaradnak a kikötőben. Sevro akkor előbújik a lesből, elrabolja a hajókat, és az ottani Arész Fiakkal visszatér a pályán várakozó hadihajókra.

– Komolyan azt gondolod, hogy az Obszidiánok majd engedelmeskednek neked?

– Nem nekem, hanem neki – intek Ragnar felé. – Életüket rettegésben élik, hogy mikor szállnak le hozzájuk az „Isteneik” az azgardi Minőségellenőri Testülettől. Odint és Freyát játszó vértes Aranyak. Ahogy én is rettegtem a Szürkéktől a bányában. Ahogy a Proktorok megfélemlítettek bennünket az Intézetben. Ragnar majd megmutatja nekik, hogy ezek az Istenek mennyire nagyon is halandóak.

– Hogyan?

– Megöljük őket – feleli helyettem Ragnar. – Hónapokkal ezelőtt előreküldtem a barátaimat, hogy terjesszék az igazságot. Hősökként fogunk hazatérni anyámhoz meg a húgomhoz, és a saját nyelvemmel mesélem el nekik, hogy az istenek hamis istenek. Megmutatom nekik, hogy lehet repülni. Fegyvereket adok nekik, és ez a hajó elviszi őket Azgardba, és meghódítjuk, ahogy Darrow az Olümposzt. Aztán felszabadítjuk a többi törzset is, és Quicksilver hajóin hozzuk el onnan őket.

– Akkor azért hoztatok magatokkal egy egész vérveretes arzenált.

– És mit gondolsz? Lehetséges? – nézek rá.

– Színtiszta téboly – mondja, mert láthatóan lenyűgözi a terv merészsége. – De nem lehetetlen. Már ha Ragnar tényleg tud parancsolni nekik.

– Nem parancsolni fogok. Hanem vezetem őket – szegezi le az óriás csendes bizonyossággal.

Musztáng egy hosszú pillanatig csak elragadtatva nézi.

– Neked el is hiszem – mondja végül.

Ragnart figyelem, ahogy némaságba burkolózva kifelé bámul az ablakon. Mi zajlik vajon a sötét szemei mögött? Most először van olyan érzésem, hogy valamit titkol. Már akkor becsapott, amikor Kavaxot szabadon engedte. Mit tervezhet még?

Feszülten fülelünk a recsegő frekvenciákra, ahogy a jachtok kapitányai leszállási engedélyeket kérnek a katonai fregattokra, ahelyett, hogy folytatnák útjukat a bolygóra. Mindenki használja a kapcsolatait, hacsak tudja. Vesztegetéssel próbálkoznak. Szálakat mozgatnak. Mások zokognak és könyörögnek. Csak most döbbennek rá, hogy kispolgári világuk szűkösebb, mint hitték. Mert igazából fikarcnyit sem számítanak. Háborúkban oda a sok békében nagyra becsült erény jelentősége. A kreativitás, a bölcsesség, a vidámság mit sem ér. Csakis a hasznosság fontos. A háború borzalma nem az, hogy hullává rontja az embereket, hanem az, hogy gépekké változtatja őket. És jaj azoknak, akiknek ebben semmi hasznát nem lehet venni, hacsak abban nem, hogy a gépeket táplálják.

A Páratlan Sebhelyesek ismerik ezt a rideg valóságot. Évszázadokon át edzették magukat a háborúnak erre az új korszakára. Gyilkolnak az Átjáróban. Végigvergődnek az Intézet sanyarú próbatételein, hogy amikor majd eljön a háború, hasznukat vegyék. Ideje, hogy a vastag pénztárcájú és drága ízlésű Pixik szembenézzenek az élet igazságával: csak akkor számítasz, ha képes vagy gyilkolni.

Ahogy Lorn gyakran mondogatta, a számlát a végén nyújtják be. És most a Pixik fizethetnek.

Arany Prétor hangja harsan a hajónk hangosbemondóján, utasítja a menekült hajókat, hogy tartsák magukat az engedélyezett tranzitzónákhoz, ne menjenek a hadihajók közelébe, különben tüzet nyitnak rájuk. A Prétor szerint ötven kilométeren belülre nem kerülhet senki. Mert lehetnek rajtuk bombák, vagy Arész Fiak. Két jacht is elereszti a füle mellett a figyelmeztetést, és amikor hat kilométeres távolságba érnek egy cirkálótól, rommá lövik őket. A Prétor megismétli az utasításait. Már mindenki engedelmeskedik. Musztángra pillantok, vajon mit gondol erről az egészről. Rólam. Bár valami csendesebb helyen lehetnék, ahol nem kell ezer más dologra figyelnünk. Ahol végre nem a háborúról kérdezhetném. Hanem önmagáról.

– Kicsit olyan, mint a világvége – jegyzi meg.

– Pedig nem az – ingatom a fejemet. – Hanem az új kezdet.

Alattunk a bolygó kéken ragyog, fehér foltok pettyezik. Úgy teszünk, mintha a kijelölt koordinátákat követnénk, ahogy a nyugati félteke felett repülünk az egyenlítő mentén. A Termál-tenger mélykék vizéből strandok szegélyezte apró, zöld szigetek kacsintanak ránk. Alattunk hajók rándulnak nagyot, és lobban lángra a burkolatuk, ahogy belépnek az atmoszférába. Mint a foszforos petárdák, amilyenekkel Eóval játszottunk gyerekkorunkban. Rángva pattognak, és naracsos, majd kékes fényben úsznak, ahogy a súrlódás megnő a burkolaton. A Kékünk kitér a fősodorból, és egy másik konvojjal távolodni kezd.

Phobosz lassacskán félbolygónyira van tőlünk. Alattunk elsiklanak a kontinensek. Egyenként leszállt már minden más hajó, és magunkra maradunk a magasban, úton a lakatlan sarkkör felé. Elhúzunk többtucatnyi Társadalmi Műhold mellett, innen tartják szemmel a legdélibb kontinenst. Ezeket is meghekkelték, és három évvel ezelőtti felvételeket továbbítanak rajtuk, így maradunk láthatatlanok. Nemcsak az ellenség, a barátaink se látnak bennünket. Musztáng kihajol az üléséből, és benéz a pilótafülkébe.

– Az mi? – kérdi, és a radar felé int. Egyetlen kis pötty követ bennünket.

– Egy másik menekült Phoboszról – feleli a pilóta. – Magánhajó. Nincs fegyvere.

De gyorsan közeledik. Már alig nyolcvan kilométerre van mögöttünk.

– Ha magángép, miért csak most tűnt fel a műszeren? – kérdi Musztáng.

– Lehet, hogy le van árnyékolva – feleli Holiday gondterhelten.

Már csak negyven kilométer a távolság. Valami nagyon nincs rendben.

– Magánhajók nem tudnak így gyorsulni.

– Bukj le – adok utasítást. – Irány az atmoszféra. Most. Holiday, a lövegekhez.

A Kék védelmi protokollra vált, növeli a sebességet, megerősíti a hátsó páncélzatot. Elérjük az atmoszférát. A fogaim összekoccannak. Az elektromos hang javasolja az utasoknak, hogy foglalják el a helyüket. Holiday megbotlik, ahogy hátrafelé igyekszik a gépágyúhoz. És akkor felbőg a figyelmeztető sziréna, mert a követő hajó képe átalakul a radaron, megjelennek az eddig rejtett fegyverek éles körvonalai. Jön utánunk a légtérbe, és tüzet nyit.

Pilótánk megtekergeti sovány kis kezeit a gélirányítóban. A gyomrom összerándul. Hiperszonikus urániumtöltetek karcolják fel a fellegek és a jeges föld felszínét, ahogy túlmelegedve elfütyülnek mellettünk. A hajó rándul egyet, amikor ténylegesen átlépjük az atmoszféra határát. A pilótánk folytatja a merülést, ujjai táncolnak az elektronikus gélben, ahogy végtelen nyugalommal az arcán menekül az üldözőnk elől. Szeme külön életet él mozdulatlan teste fölött. Egyetlen csepp izzadság ül ki jobb halántékán, és araszol le az állára. És akkor szürke suhanás robban be a pilótafülkébe, és a nőt húscafatokra tépi. Mindenhová vér fröccsen. Az urániumlövedék leviszi a törzsét és a fejét, utána pedig átszakítja a hajó fenekét. Egy gyerekfej nagyságú második szorosan követi, elfütyül Musztáng és köztem. Feltépi a mennyezetet és a padlót is. Besüvít a szél. Oxigénmaszkok hullanak az ölünkbe. Ahogy a nyomás szökni kezd a gépből, felordítanak a szirénák. Vészhelyzet van. A padlón át a feketén kavargó óceánt látni, a mennyezeten meg a csillagokat a fejünk felett. És közben rohamosan fogy a levegőnk. Üldözőnk pedig csak lövi a már így is halódó hajónkat. Fejemet a térdeim közé szorítom, két kezemmel a tarkómat markolom, és belül visítok a rettegéstől.

Gonosz, embertelen kacagás harsan, egy pillanatra azt hiszem, a kavargó szél süvölt. De Ragnar az, a fejét hátravetve kacag bele a végzet, az istenei képébe.

– Odin tudja, hogy azért jövünk, hogy megöljük. Még a hamis istenek se adják meg magukat egykönnyen! – Azzal felpattan az üléséből, végigrohan a folyosón, és közben tébolyultan nevet. Meg se hallja, hogy könyörgök neki, üljön már vissza. A lövedékek körülötte záporoznak. – Jövök, Odin! Jövök, és neked véged!

Musztáng felveszi az oxigénmaszkját, és már ki is csatolta magát. Még át se gondoltam ezt az egészet, ő máris cselekszik. A hajó oldalra csapódik, mire ő elvágódik, először a mennyezetbe, majd a padlóba vágja bele a fejét olyan erővel, amelyet csakis Aureált koponyacsont bírhat ki. A homlokán vér csorog, de kivárja, hogy a hajó stabilizálódjon, és akkor átlöki magát a pilóta székébe. Kicsit beveri magát a kartámlába, de ott van, már csatolja is be magát. Egyre több figyelmeztetőfény pulzál a vérben úszó műszerfalon. Ahogy hátranézek, hogy vajon Holiday és Ragnar él-e még, három lövedéket látok becsapódni, amelyek cafatokra tépik az utasfülkét. A fogaim kocognak. A gyomrom remeg, ahogy a fejem mellett a pezsgőspoharak a tárolórekeszben. Mozdulni se tudok, az ülés gélhálója magába szippant, mert már több g nyomás présel belé. Musztáng igyekszik uralni a gépet. Az idő megáll, de alattunk a világ rohamosan dagad. Már a fellegek között hasítunk. A radaron egy apró kis izét látok hirtelen, a mi hajónkból indul, és az üldözőnkbe csapódik be. Mögöttünk hatalmas fényrobbanás. Előttünk hó és jég meg hegyek lüktetnek, míg végül már teljesen betöltik a kilátást. A szél átsüvölt a törött ablakon, lefagyasztja az arcomat.

– Becsapódásra készülj – kiáltja Musztáng. – Öt…

A tenger kellős közepén úszó jégtábla felé tartunk. A látóhatáron vérvörös szalag kapcsolja az ólomszürke eget a tépett, vulkáni sziklás partvonalhoz. Egy sziklán férfióriás áll. Hatalmas, fekete alak a vörös fény előtt. Pislogok, talán csak megtréfál az agyam. Még egyszer utoljára az életben láthatom Fitchnert. A férfi nagyra tátja száját, sötét szakadék, elnyeli mind a fényt.

– Darrow, húzd be a nyakad – harsogja Musztáng. Megint a térdeim közé szorítom a fejem, a karjaimmal körbekulcsolom, még utoljára megkapaszkodom. – Három… kettő… egy.

És a hajónk a jégbe csattan.

26

A jég

Süllyedünk a fekete, hideg vízbe. A hajónk szétzúzott elején át ömlik be a víz, minden résen bugyog befelé. Már a felszín alá is merültünk, az utolsó légbuborék is rég kiáramlott a sötétbe. Becsapódáskor a légháló szorosan a testemre feszült, hogy megóvja a csontjaimat. Most ez lesz a végzetem, lehúz a mélybe a hajóval együtt. Ezer jeges tűként szurkálja a hideg víz az arcom. De a testemet legalább megvédi a fókaBőr, gyorsan kivágom magam a léghálóból a beretvámmal. A fülemet feszíti a nyomás, miközben őrülten kutatok Musztáng után.

Életben van, ő is a szabaduláson dolgozik. A kezében fény dereng a mélységes sötétségben, nyilván hozzám hasonlóan ő is a beretvájával vagdalja le magáról a hálót. Feléje tempózom. A hajó hátulja eltűnt, három darabba törtünk, és most Ragnar meg Holiday valahol távolabb süllyed ugyanígy a tenger fenekére. A nyakam merev a becsapódáskor szerzett rándulástól. De az arcomon ott az oxigénmaszk, legalább levegőt kapok.

Musztánggal a Szürke zsoldosok jeleivel kommunikálunk, némán. Az ember első ösztöne, hogy meneküljön. De a kiképzés megtanította már, hogy ilyenkor is gondolkodni kell, nem az ösztönöknek engedelmeskedni. A hajó tele van felszereléssel, ami jól jöhet még. Musztáng már keresi is a pilótafülkében az elsősegélydobozt, amely standard tartozék. Én a saját táskámat menteném, de az a raktérben volt a többi rakománnyal, amelyet az Obszidiánoknak hoztunk, hogy megtámadhassák Azgardot. Musztáng végül a műanyag elsősegélydobozzal együtt csatlakozik hozzám, akkora a cucc, mint a felsőteste. A pilótaülés alatti rekeszből rángatta elő.

Még egy utolsó mélyet lélegzünk, és hátrahagyjuk a hajót az oxigénnel együtt.

A roncs szájába úszunk, kinézünk a mélységes óceánba. Összekötöm az öveinket a légháló egyik szálával, nehogy a sötétben elveszítsük egymást. Musztáng eloltja a fényt. A sarki tengerekben élő, faragott teremtmények mind emberevők, hiszen arra készültek, hogy az Obszidiánokat jeges kontinensükön rekesszék. Nem egy képet láttam már ezekről az izékről. Agyaras, áttetsző ocsmányságok, a szemük kidülled, bőrük fakó, kék erek kígyóznak áttetsző bőrük alatt. A fény és a hő vonzza őket. Garantáltan magunkhoz csábítanánk az összeset, ha kivilágítva akarnánk a felszínre tempózni. Ezt még Ragnar sem kockáztatná meg.

Kartávolságnyira is alig látunk, de elrugaszkodunk a hajótól. Minden méterért meg kell küzdenünk a jeges vízben. Még Musztángot se látom magam mellett. A végtagjaink lefagynak, nehézkesen mozgunk a sűrű közegben, vergődünk a sötétség markában. De az elmém nem adja fel, biztosan tudja a dolgát. Nem pusztulunk itt, ebben az óceánban. Nem fulladunk bele. Ezt ismételgetem, és közben minden idegszálammal gyűlölöm a jeges vizet.

Musztáng lábon rúg, kizökkenek a ritmusból. Próbálok újra rátalálni. De merre lehet a felszín? Sehonnan se süt a nap, hogy legalább nagyjából tájékozódhatnánk. Teljesen el vagyunk veszve. Musztáng megint megrúg. De most már a víz is kavarog alattunk ahogy valami hatalmas, gyors és jeges elúszik alattunk a mélyben.

Vakon lefelé suhintok magam alá a beretvával, de csak a semmit kaszabolom. Képtelenség leküzdeni a pánikot. Alattam két kilométer mély óceán, én meg olyan kétségbeesetten taposom a vizet, hogy fejjel a jégnek ütközöm. Alulról. Nem sok híja, hogy elájuljak. Musztáng keze a hátamon, megtámaszt. A jég durva, szürke bőrként feszül ránk. Beledöföm a beretvát, hallom, hogy Musztáng is így tesz. De túlságosan is vastag, hogy egyszerűen feltörjük. Megragadom Musztáng vállát, a kezemmel kört írok le a vízben, hogy értse, mit tervezek. Aztán a hátamat a hátának vetem, és ketten együtt, félvakon az oxigénhiánytól kört vágunk a jégbe. Míg végül érzem, hogy a jég megmozdul. Ahhoz túl nehéz, hogy feltoljuk, ezért félrehúzódom, hogy Musztáng lyukat vághasson a lék közepére. Akkora nyílást darál a jégbe, hogy az elsősegélydobozt feltolja a felszínre, aztán ő maga is feltornássza magát. Végül a kezét nyújtja értem. Vaktában még egyszer körbesuhintok magam alatt, és kimászok én is a sötétségből.

Lerogyunk a sziklakemény jégtáblára.

Remegő testünket a szél szaggatja.

A vad partok és az óceán feketesége között húzódik ez a jégsáv, ide lyukadtunk ki. Mély acélkéken lüktet a nyakunkban az ég, a Déli-sarkon kéthavi szürkület előzi meg a telet. A hegyes-sziklás part vagy két kilométernyire lehet, feketén ásít a végtelenbe húzódó jégmezőn túl, amelyet jéghegyek cakkoznak. A parti hegyek közt narancsos lángokkal ég egy hajóroncs. A támadónk. A nyílt víz felől süvölt a szél, a közelgő vihar előhírnöke. Felkorbácsolja a vizet, ezért a jégsivatagon sós permet csapkod.

A szárazföld irányában, ötvenméternyire felcsap a víz egy lékből, ahogy valaki alulról impulzusÖköllel a jégbe lő. Fagyottan, nehézkesen rohanunk oda, ahol Holiday kikapaszkodik a vízből. Musztáng kicsit lemarad, mert az elsősegélydobozt húzza-vonja maga után.

– Hol van Ragnar? – üvöltöm túl a szelet.

Holiday sápadtan, eltorzult arccal néz fel rám, a combjából hatalmas tüskeként repesz áll ki, a lába csurom vér. A fókaBőr nagyjából megvédte a hidegtől, de neki nem volt annyi ideje, hogy a kesztyűt és a csuklyát is felvegye. Szorítókötést csavar a combjára, és közben a lékre pillant.

– Fogalmam sincs – zihálja.

– Hogyan? – kérdem, és már ki is rántottam a beretvámat megint, tántorgok tovább a lyuk felé. Holiday elállja az utamat.

– Valami van odalenn, Ragnar rángatta le rólam.

– Lemegyek érte.

– Mi van? – kiált fel Holiday. – Szuroksötét van, meg se találod!

– Azt nem tudhatod.

– Ott halsz meg lenn.

– Nem hagyom cserben.

– Állj meg, Darrow – kiált rám, és az impulzusÖklöt földhöz vágva előrántja a néhai Trigg pisztolyát. A lábam elé lő a jégbe. – Állj meg!

– Mi a fenét művelsz? – üvöltöm.

– Inkább lábon lőlek, de nem hagyom, hogy megöld magad. Mert ha lemész oda, azzal véged.

– Képes lennél a sorsára hagyni?!

– Nem ő a küldetésem – vágja rá kemény tekintettel. Csupa érzelemmentes gyakorlatiasság. Mennyire nem olyan, mint én! Tisztában vagyok vele, hogy képes lenne meghúzni a ravaszt, csak hogy az életemet mentse. Már éppen rávetődnék, amikor Musztáng elsuhan a bal oldalamon. Annyira gyors, hogy szóhoz se jutunk, Holiday őt nem tudja megfenyegetni, mert már bele is ugrott a lékbe. Jobb kezében kirántott beretva a balban pedig izzó fáklya.

27

A kacagás öble

A lékhez rohanok. A peremén békésen kotyog a víz. A jég túlságosan is vastag, Musztángot nem látom alatta, de a fáklya fénye halványan átdereng, ahogy szépen halad előre, a szárazföld felé. Fent, a felszínen futva követem. Holiday próbálna sántán utánam iramodni, de utasítom, hogy inkább a sebét lássa el a készletből.

Megyek Musztáng fénye után. Több percen át húzom a beretvát a jégen a fény felett, míg végül megáll. Annyi idő még nem telt el, hogy kifogyott volna a levegőből, de vagy tíz másodpercig meg se moccan. Aztán halványodni kezd. A jég és a víz elsötétül, ahogy a fáklyával Musztáng a mélybe úszik. Ki kell onnan szednem. A beretvát a jégbe vágom, vágni kezdek egy újabb léket. Üvöltve veselkedem neki, és a kezemet belevájom a lyukba, és minden izmomat megfeszítve kiemelem a léket. A hátam mögé hajítom. A víz véresen kavarog, sápadt testek csapódnak ide-oda. Musztáng a felszínre tör, üvölt fájdalmában. Baljával Ragnart húzza maga mellett, a férfi mozdulatlan, elkékült testét. Jobb kezével a vizet kaszabolja, ahol valami sápadt micsoda tekereg.

A jégbe döföm a pengémet, megkapaszkodom benne, és elkapom Musztáng kezét. Kirántom a vízből. Aztán nagy kínkeservvel Ragnart is felcibáljuk a jégre. Musztáng a jégre rogy, még most sem ereszti Ragnart. De a hátán ott tekergőzik valami, egy fehér, féregszerű lény. Akkora, mint egy kisebb ember, és a bőrére tapadt. Hosszú meztelencsigának látszik, csak ez kemény, szőrös és áttetsző húsú, és a szájnyílásában egymás alatt vagy tucatnyi apró, éles fogsor, amelyek mind Musztáng húsába vájnak, és harapják. Élve falják fel. Ragnar hátán egy másik hasonló lény vonaglik, akkora, mint egy nagyobb testű kutya.

– Vágd le rólam! – üvölti Musztáng, és közben őrülten csapkod a saját fegyverével. – Szedd már le rólam!

A lény erősebb, mint hinném, már kúszik is vissza a tenger felé, hogy magával ragadja áldozatát a mélybe. Lövés dörren, és az izé belerándul, hatalmas lyuk támad rajta. Holiday golyója felszakította az oldalát. Testéből fekete vér lüktet, iszonyú visítással vergődik, de legalább már lelassult kicsit, és a beretvámmal levághatom Musztángról. Odébb rúgom, végre vége. A Ragnarra tapadt szörnyeteget kettéhasítom, letépem Ragnarról, és a másik dög mellé hajítom.

– Odalenn sokkal több ilyen van, meg még valami nagyobb is – tápászkodik fel Musztáng. A vonásai megfeszülnek, ahogy meglátja Ragnart. Odarohanok, Obszidián barátom nem lélegzik.

– Tartsd a léken a szemed! – kiáltok hátra Musztángnak.

Óriási barátom egészen olyan most, mint egy kisgyerek. Szívmasszázsba kezdek, lélegeztetem. A bal bakancsa odalett, a zoknija félig lecsúszott. Ahogy a mellét ütöm, a lába ráng a jégen. Holiday odabotorkál mellénk. A pupillája kitágult a fájdalomcsillapítóktól, a lábán már ott a húsTapasz. De ha a mélyebb szövetek is sérültek, amint kimegy a gyógyszerek hatása, nem fog tudni lábra állni. A jégre rogy Ragnar mellé. Megigazítja a zokniját, mintha bármi jelentősége lenne.

– Gyere vissza – hallom a saját hangomat. A nyál az ajkamra fagy, a szemhéjam elnehezül a könnyektől. Észre se vettem, hogy sírok. – Gyere vissza. Még van itt dolgod! – Sápadt bőrén egészen sötét folt virít, a Vonítók tetkója. Fehér arcán az amulettrúnák mint a könnycseppek. – A népednek szüksége van rád – mondom. Holiday a kezét szorongatja. A két tenyere együtt sincs feleakkora, mint Ragnar gigantikus, hatujjú mancsa.

– Hát nem akarod, hogy győzedelmeskedjenek? – kérdi kétségbeesetten Holiday. – Ébredj, Ragnar, ébredj fel!

A nagy test megrándul. A mellkasa hullámzik az újra lüktető szívdobbanásaitól. A száján víz bugyog fel. Két keze összevissza kap a jégen, míg levegőért küszködik, vergődik, végül teleszívja a tüdejét. Zihálva néz fel az égre. Heges szája gúnyos mosolyra húzódik:

– Még nem, Mindenek Anyja. Még nem jött el az idő.

– Nekünk annyi – morogja Holiday, miközben átnézzük soványka készletünket, amelyet Musztángnak sikerült kimenekítenie a hajóból. Egy hasadékban didergünk, ide legalább a szél nem vág be, egy kis nyugtunk akad, ha nem is sok. Két világítórakéta gyengécske melegében kuporgunk, miután a nyolcvan kilométeres szélviharban vánszorogtunk be a szárazföldre a jégről. Mögöttünk a vihar komorfeketébe borítja a tengert. Ragnar gondterhelten figyeli, míg mi leltárt készítünk: van egy GPS-radarjeladónk, jó pár fehérjeszelet, két zseblámpa, szárított kaja, egy hőfőző és egy egyszemélyes melegítőtakaró. Ez utóbbit Holiday kapja, mert neki a leginkább hiányos a ruházata. Van egy jeladó pisztolyunk is, húsTapasz-applikátor meg egy hüvelykujj nagyságú digitális túlélőkalauz.

– Igaza van – bólogat Musztáng. – Ha nem jutunk mielőbb tető alá, mind meghalunk.

Ragnar két Obszidiánja odaveszett. Odalett a fegyverszállítmányunk is. Vértjeink és gravCsizmáink az összes készletünkkel együtt a tenger mélyére süllyedtek. Mindennek annyi, amivel az Obszidiánok elpusztíthatták volna Isteneiket. És annak is, amivel felvehettük volna barátainkkal a kapcsolatot. A műholdak itt vakok, és senki sem keres bennünket. Csak egyvalaki – aki lelőtte a hajónkat. Egyetlen szerencse a szerencsétlenségben, hogy az a másik gép is lezuhant. Ahogy a jégtábláról kifelé küszködtünk, láttuk a még mindig lobogó tüzet a hegyek közt. De ha túlélték a zuhanást, akkor vadászni fognak ránk, és lehet, hogy nekik megmaradtak a készleteik, nekünk viszont csak négy beretvánk, egy pisztolyunk és egy lemerült impulzusÖklünk van. Holiday lába súlyosan megsérült. A fókaBőrünk több helyen is felhasadt, megrongálódott. De előbb fogunk kiszáradni, mint hogy megfagynánk. Körülöttünk mindenütt fekete szikla és jég. Persze, ehetnénk jeget, hogy ne száradjunk ki, de akkor meg lehűlne a testünk, és abba halnánk bele.

– Kell egy rendes menedék – jelenti ki Musztáng, ahogy reszketve leheli a kezeit. – A pilótafülkében látott térképek alapján még vagy kétszáz kilométernyire vagyunk a tornyoktól.

– Akár ezer is lehetne – dörmög Holiday. Berepedezett alsó ajkát rágcsálja, és úgy bámulja a készleteinket, mintha a puszta tekintetével megszaporíthatná, amink van.

Ragnar gondterhelten figyel bennünket. Ő aztán jól ismeri ezt a vidéket. Pontosan tudja, hogy esélyünk sincs. És bár ki nem mondja, tudja azt is, hogy egyenként fogja végignézni a halálunkat, tehetetlenül. Először Holiday fog elmenni. Aztán Musztáng. A fókaBőre elszakadt, ahol az a szörnyeteg megharapta, beszivárgott a víz. Aztán következem én, és már csak Ragnar marad, egyedül. Micsoda pökhendiség volt azt gondolni, hogy egyszerűen csak aláereszkedünk az égből, és egyetlen éjszaka alatt felszabadítjuk az Obszidiánokat…

– Nincsenek errefelé nomádok? Annyi történetet hallani szökött légiósokról… – néz Ragnarra Holiday.

– Azok nem csak történetek. A tél beállta után a klánok nem is merészkednek a jégre. Mert ez a Falók ideje.

– Őket elfelejtetted megemlíteni – kapcsolódom be én is a beszélgetésbe.

– Mert úgy volt, hogy csak elrepülünk felettük. Sajnálom.

– De mik ezek a Falók? – tér a lényegre Holiday. – A sarki ismereteim szart se érnek.

– Emberfalók. A klánok számkivetettjei.

– A szarveretes pokolba.

– Biztos megvan a módja, hogy kapcsolatba lépj az embereiddel, Darrow – szólal meg most Musztáng. Eltökélten keresi a menekülést. – Hogy küldjenek mentőcsapatot.

– Nem, nincs. Az azgardi zavarózár az egész kontinenst blokkolja. Csak ott van kommunikációképes eszköz. Ezer kilométeres körzetben. Hacsak a másik hajón nem maradt valami használható.

– Kik lehetnek egyáltalán?

– Tippem sincs. A Sakál biztos nem – felelem. – Ha tudta volna, hogy kik vagyunk, egy egész flottát küld ránk, nem egy kommandóshajót.

– Cassius lesz szerintem – biccent Musztáng. – Gondolom, eredetileg is álcázott hajóval érkezett a holdra, mint én. Mert ő most elvileg a Lunán van. A béketárgyalás egyik eredménye volt ez is. Hogy ha a testvérem rájön, miben mesterkednek, akkor ők is ugyanakkora pácban lettek volna, mint én. Vagy még nagyobban.

– De honnan sejthette volna, hogy éppen ezen a hajón vagyunk? – szegezem neki a kérdést.

– Biztos megszimatolta valahogy – ránt egyet a vállán Musztáng. – Talán az Üregből követett bennünket. De fogalmam sincs. Ő se hülye. Az Acélesőben is rájött a tervedre, és elkapott bennünket a fal tövében, emlékezz csak.

– De az is lehet, hogy valaki informálta – pislog sötéten Holiday.

– Hogy mondtam volna el neki, ha egyszer én is a vérveretes hajón voltam? – kérdi elég logikusan Musztáng.

– Hát, reménykedjünk, hogy tényleg Cassius az. Mert akkor nem iszkolnak gravCsizmákban egyenesen Azgardba segítségért. Azt ugyanúgy nehezen magyaráznák ki a Sakál előtt, mint azt, hogy mit keresett a Phoboszon. De különben meg hogyhogy lezuhantak? Olyan volt, mintha a mi hajónk lőtte volna ki őket. De nekünk nem volt rakétánk.

– Több rekeszben is találtam. Egy pikát rájuk lőttem a gép farából vállról indítva.

– Zuhanás közben kilőttél egy rakétát? – néz nagy szemekkel hitetlenkedve Musztáng.

– Igen. És próbáltam gravCsizmákat is magamhoz venni. De kudarcot vallottam.

– Szerintem ezt ne nevezzük kudarcnak – nevet fel hirtelen Musztáng. Jókedve ragadós, még Holiday is elneveti magát. Csak Ragnar pillantgat értetlenül ránk. De ahogy Holiday nevetése köhögésbe fullad, és teste megborzong a melegítőtakaró alatt, elszáll a derültség.

– Mikor ér ide a vihar, Ragnar? – vizsgálgatom a tenger felett gyülekező fekete felhőket.

– Úgy két órán belül. Gyorsan halad.

– És lesz vagy mínusz ötven fok – bólint Musztáng. – Azt nem éljük túl. Ezzel a felszereléssel kizárt.

A hasadékunkba behuhog a szél, hó kavarog a kopár hegyoldalakon.

– Akkor csak egy lehetőség maradt. Nekivágunk, és eljutunk a hajóig a hegyek közt. Ha tényleg Cassius, vele van legalább egy teljes Tizenhármas egység.

– Az elég gáz. Azok a légiósok nálunk ezerszer jobban felkészültek a téli harcokra – morogja Musztáng.

– Nálad talán – mondja Holiday, és félrehúzza nyakán a fókaBőrt, hogy Musztáng lássa a Tizenhármas légiós tetkóját. – Nálam nem.

– Te sárkány vagy? – néz nagyot Musztáng.

– Voltam. A lényeg, hogy a PBSZ, vagyis a Pretoriánus Bevetési Szabályzat a hosszú távú küldetésekre legalább egyhavi ellátmányt ír elő minden egységnek. Vagyis a hajón lesz étel, víz, meleg holmi meg gravCsizma.

– És ha ők is túlélték a zuhanást? – méregeti Musztáng nyugtalanul Holiday sérült combját és a szűkös felszerelésünket.

– Akkor majd bennünket nem élnek túl – zengi Ragnar.

– És akkor járunk a legjobban, ha minél hamarabb rajtuk ütünk, mielőtt még összeszednék magukat – tápászkodom fel. – Nekiindulunk, megyünk, amilyen gyorsan csak bírunk, és akkor talán odaérhetünk még a vihar előtt. Ez az egyetlen esélyünk.

Ragnar és Holiday máris szedelődzködik, Holiday a pisztolya tárát ellenőrzi, Ragnar a cuccainkat pakolja össze. Csak Musztáng habozik. Van még valami, amibe nem avatott be bennünket.

– Mi van? – kérdem.

– Cassius aggaszt – böki ki végül. – Nem tudom biztosan, de mi van, ha nem egyedül jött? Mi van, ha vele van Aja is?

28

Lakoma

Amikor ránk szakad a vihar, épp egy hegy sziklás nyúlványán mászunk. Nem kell sok, és már egymást is alig látjuk. Az acélszürke hó hidege a csontunkig hatol. Semmit nem látni tőle, se az eget, se a földet, se a jeget. Leszegjük a fejünket, a fókaBőr csuklyánk alól pillantgatunk ki. A bakancsunk csikorog a jégen. A szél úgy üvölt, mintha vízesés mellett haladnánk. Belefeszülök, csak rakom egymás elé a lábaimat gépiesen. Kötéllel erősítettük magunkat egymáshoz Holidayjel és Musztánggal, ahogy az Obszidiánok szokták, hogy a vihar el ne szakítson bennünket egymástól. Ragnar az előőrs, ő nem téved el. Hogy hogyan csinálja? Mert mindig visszatalál hozzánk.

Most megfordul, könnyedén szökell végig a sziklákon, majd int, hogy kövessük.

Mondani persze könnyű. A világ összezsugorodott és tombol. A fehérségben sziklafalak ólálkodnak körülöttünk, csak a tövükben találhatunk némi menedéket a szél elől. Fekete sziklákon kapaszkodunk át, a kesztyűnket felhasogatják a repedések élei, és közben a szél szakadatlanul próbál bennünket a szakadékokba taszigálni, a feneketlen mélységekbe ragadni. A megfeszített erőlködés tart életben bennünket. Nem lassítunk egy pillanatra sem, se Holiday, se Musztáng nem esik ki a tempóból. Egyórányi küzdelem árán Ragnar végül egy hágóba vezet bennünket, ahol átmenetileg megnyugvást találunk. Alattunk a gerincre felnyársalva éktelenkedik az égből lezuhant hajó.

Hirtelen összefacsarodik érte a szívem. Cápát idéző formája és az ágaskodó, harcos farokrésze még most is elárulja, hogy a híres ganümédészi hajógyárakból kikerült hosszú, karcsú harci hajó volt. Szerető kezek festették valaha büszke és merész pirosra meg ezüstre. De mostanra csak egy kiégett, megfeketedett, kettőbe roppant roncs maradt belőle, ahogy a hátán hever a sziklagerinchez szegezve. Cassiusnak, vagy aki rajta volt, elég kellemetlen lehetett. A hajó utolsó harmada vagy fél kilométernyivel lejjebb hever a sziklafalon. De mindkettő elhagyatottnak látszik. Holiday a puskája távcsövével szemügyre veszi őket, de semmi jele életnek vagy mozgásnak.

– Valami nincs rendben – néz fel rám guggoltából Musztáng. A karján ott a beretvája, az arca egészen az apjáé.

– A szél nem kedvez. Nem érzek semmit – mondja Ragnar, miközben fekete szeme fáradhatatlanul kémleli, kutatja a környező sziklákat, lesi a meglapuló, sunyi veszélyt.

– Nem kockáztathatjuk, hogy fedezékből sorban leszedjenek bennünket – mondom. A szél ismét felélénkül. – Gyorsan kell becserkésznünk. Holiday, fedezz bennünket.

Holiday kisebb gödröt ás magának a hóban, magára húzza a melegítőtakarót, mi pedig havat kotrunk rá, hogy csak a puskája csöve látszódjon belőle. Aztán Ragnar lekúszik a hegyoldalon, hogy átnézze a leszakadt farokrészt, én pedig Musztánggal indulok a gerincre.

Sziklák mögé lapulunk, az újra nekiveselkedő vihar kavargásában vakon araszolunk közelebb, és csak akkor pillantjuk meg ismét a roncsot, amikor már alig tizenöt méternyire vagyunk tőle. Hason kúszva közelítünk meg egy tépett szájú lyukat a farrészen, ahol Ragnar lövedéke leszaggatta a törzs hátsó harmadát. Egyik énem szabályosan arra számít, hogy harcosok és Aranyak rohannak le. De a hajó görcsösen rángó roncs, az áram vibrálva perceg benne. A hajótestben sötét van, amikor épp kihunynak a fények, nem látni semmit a feketén ásító üregben. Ahogy elindulunk befelé, cseperészésre leszünk figyelmesek. Előbb érzem meg a vér szagát, mint hogy meglátnám. De ahogy az utasfülkébe érünk, már látjuk is a közel tucatnyi Szürke hullát, akiket a sziklák felnyársaltak a becsapódáskor. Musztáng lekuporodik a hozzá legközelebb eső holttesthez, átvizsgálja.

– Darrow – figyelmeztet, ahogy félrehúzza a kommandós gallérját. A digitális tetkó még a szövetek holtában is mozog. XIII. Légió. Cassius kísérete. Megnyomom a beretvám markolatán a gombot, hogy a parittyaPenge alakot váltson, és a szűkösebb helyen könnyebben kezelhető, kurtább, vaskosabb pengét kapjak.

Az életnek semmi jele sehol. Cassius sehol. Csak a szél jajong a roncs tetemében. Elég szédítő érzés a felfordult gépben, hogy a mennyezeten járunk, és a padlóra nézünk fel. A biztonsági övek ernyedt belekként csüggnek alá. A hajó életre kel, a fények felgyulladnak, hogy összetört kargépek, szétszóródott felszerelések szánalmas tengere táruljon elénk, valahol a falból szivárog a szennyvíz. Aztán megint géphalál, sötétség. Musztáng a karomhoz ér, az egyik kitörött ablak felé int. Odakinn a hóban nyomokat látni, mintha valamit elvonszoltak volna. Megfeketedett vérnyomok színezik a havat. Jelzi, hogy talán medve. Bólintok. Egy beretváshátú hamarabb akadt rá a roncsra, és lakomát csapott a béketárgyalás követeiből. Beleborzadok, hogy a nemes Cassius esetleg ilyen véget ért.

Hátborzongató, cuppogó hangra leszünk figyelmesek, ami a gép elejéből jön. Haladunk tovább, még az Intézetből ismert förtelmes várakozások markolják a szívünket. Ott megtanulhattuk, milyen a nyers húst tépő fogak hangja. De még így is elborzaszt a látvány, még engem is. Az első utasfülkében Aranyak csüggnek a mennyezetről fejjel lefelé, ülésekbe szíjazva, az íves karosszériába beakadt lábakkal. Alattuk öt rémálom kuporog. A bundájuk sötét és maszatos, eredetileg fehér lehetett, de most csupa vérmocsok. A tetemeken falatoznak. A fejük hatalmas medvék feje, de a szemük éjfeketén és emberi értelemmel villog, döf mindent keresztül. A leghatalmasabb felénk fordul. Ezek a medvék nem négy lábon, hanem kettőn állnak. A hajó világítása ismét életre kap: a medvebundák alatt sápadt, izmos karokat látunk, amelyeket vastagon beborít a hidegtől óvó fókazsír, és most már az Aranyak vére is.

Az Obszidián nálam is magasabb. Karjába görbe acélpengét süllyesztettek, a mellkasán emberi csontokból és inakból varrt vért. A sisakként viselt medvekoponya alól forró lélegzet párája árad. Megfeketedett fogai elnyílnak, és gonosz harci dal mély kántálása tör fel lassan, kimérten a torkából. Megpillantják a szemünket, és az egyikük valami érthetetlent rikolt.

A hajó megremeg, a fény kialszik.

Az első, legnagyobb emberevő már felénk is iramodik a zsúfolt, szűkös hajótestben, a többiek sötét árnyakként vetődnek utána. Sápadt beretvám lesújt, elkerüli acél kampóját, áthatol a csontvért résein, egyenesen a szívébe fúródik. Félreugrok, nehogy rám zuhanjon. A lendület Musztáng felé taszítja, aki egyetlen, tiszta suhintással csapja le a fejét. A test rángatózva terül el mellette a földön.

Hangos hörgés, és egy másik kannibál kezéből göcsörtös hegyű lándzsa repül felénk. Lebukom, a kardommal felfelé bökök, így eltérítem a röppályájáról, Musztáng feje felett csapódik a mennyezetbe. És ahogy felegyenesedem, maga a lándzsát hajító Obszidián esik nekem. Akkora, mint én. De erősebb nálam. Nem is ember, hanem valami állatias lény. Tébolyodott elméje erőt ad neki, a falhoz szorít, és fekete, élesre reszelt fogaival felém kap. Ahogy a fények megint felgyulladnak, meglátom a szája körül éktelenkedő fekélyeket. A karjaimat leszorítja, és az orromat harapná, de elfordítom a fejemet, mielőtt még letépné. Így az alsó állkapcsomba mélyednek a fogai. Felüvöltök. A nyakamon vér csorog. Megint belém harap, az arcomat marcangolja. Elsötétül ismét minden, ez meg élve akar felzabálni. Jobb kezével egy kést próbál a fókaBőrön átdöfni, hogy szíven szúrjon. De a ruha kitart.

Aztán egyszerre csak elernyed a teste, és zsákként rogy a lábamhoz. Mögötte Musztáng magasodik, a gerincét vágta ketté.

Fekete lövedék suhan el előttem, Musztángot eltalálja, és a földre taszítja. Bal vállából nyílvessző áll ki. Hörögve tápászkodik fel, de már ott se vagyok, rávetem magam a megmaradt három Obszidiánra. Az egyik újabb nyílvesszőt helyez az íjra, a második gigantikus fejszét emel a feje fölé, a harmadiknál óriási, görbe szarukürt van, amelyet a medvesisak nyílásánál éppen a szájához emel.

És akkor förtelmes vonítás szólal meg a hajón túlról.

A fény kialszik.

A sötétben egy negyedik alak árnya suhan. Árnyalakok ugranak egymásnak. Fém hasít húsba. És ahogy ismét világos lesz, Ragnar magasodik fölénk, kezében az egyik Obszidián feje, miközben a beretváját húzza ki a másik mellkasából. A harmadik, akinek az íja kettétörött, épp kést ránt, és vadul Ragnar felé döf, aki lecsapja a karját. De a vad nem érzi a fájdalmat, fél karral is tovább támad. Ragnar letépi a fejéről a sisakot. Fiatal nő arca bukkan elő. Az arca fehérre van mázolva, az orrlikai felhasítva, mintha kígyópofája lenne. Két szeme alatt rituális sebhelyek kerítése. Tizennyolcnál nem lehet több. A szája hadar valamit, ahogy meglátja Ragnar iszonyatos termetét, mely még az ő népénél is szokatlan. A tekintete végül Ragnar arctetoválásain állapodik meg.

– Vjrnak – leheli rekedtesen, de nem rémületében, sokkal inkább boldog transzban. – Tnak ruhr. Ljarfor aesir!

Lehunyja a szemét, és Ragnar lecsapja a fejét.

– Jól vagy? – rohanok Musztánghoz. Már áll, a nyílvessző a kulcscsontja alól meredezik a testéből.

– Mit mondott? – kérdi. – Te jobban tudsz nagalul.

– Nem értettem a kiejtését – ingatom a fejemet. Túlságosan is torokhangon beszélt. De Ragnar értette.

– Pecsétes gyermek. Végezz velem. Aranyként születek újjá – fordítja le sebtiben. – Megzabálnak bármit – magyarázza –, de Aranyak húsát enni halhatatlanná tesz. Hamarosan még többen lesznek itt.

– A vihar dacára? A griffek ilyen időben is repülnek?

Ragnar undorodva húzza el a száját.

– Ezeknek nincsenek griffjeik. De nem, a vihar elől menedékbe húzódnak.

– Mit találtál a másik roncsban? – kérdi Musztáng sürgetően. – Készleteket? Embereket?

– Csak hullákat – rázza meg a fejét Ragnar. – És hajólőszert.

Ragnart visszaküldöm Holidayért, mi pedig Musztánggal ott maradunk, hogy átkutassuk a hajót. De Ragnar már rég távozott, és én még mindig a vérengzést bámulom. Az Aranyak ugyan az ellenségeim voltak, de ez a förtelem… az élet olyan esendő. Kegyetlen iróniája a helynek, hogy hiába borzalmas és aljas az egész, csakis azért létezhet, mert maguk az Aranyak akarták. Ők hozták létre, hogy megtámogathassák a félelemmel a saját irgalmatlan uralmukat. Ezeket a seggfejeket pont a saját szörnyetegeik falták fel.

Musztáng felegyenesedik az egyik Obszidián mellől, közben felszisszen fájdalmában. A nyílvessző még mindig ott éktelenkedik a vállában.

– Jól vagy? – kérdi, mert feltűnt neki a nagy hallgatásom.

Az egyik Arany letört körmét mutatom neki.

– Még nem haltak meg, amikor nyúzni kezdték őket. Csak fogva tartották őket a szíjak.

Musztáng szomorúan bólint, és felém nyújtja a kezét. Az Obszidiánnál megtalálta a hat intézeti gyűrűt: két ciprusfa Plútótól, egy bagoly Minervától, egy Villám Jupitertől, egy szarvasünő Dianától, és a hatodikat már el is marom a tenyeréről. Mert Mars farkasfeje az.

– Meg kell keresnünk – mondja.

Felnézek a mennyezetről lecsüngő, megcsonkított Arany hullákra. A szemüket kivájták és a nyelvüket kiszaggatták, de több kár a legtöbben nem esett. Valaha volt barátom nincs köztük. Átkutatjuk a hajó többi részét is. Több magánlakosztály is van, az egyikben az öltözőasztalon Musztáng talál egy díszes bőrskatulyát, benne több karórát és egy ezüstbe foglalt, apró gyöngy fülbevalót.

– Ezek az ő órái?

– Az én fülbevalóm.

Cassius lakosztályában segítek neki megszabadulni a nyílvesszőtől. A falnak támaszkodik, letöröm a fanyelet, és a többit a hátán kikandikáló hegyénél fogva kitépem a sebből. Musztáng fel se szisszen, némán csusszan le a földre kínjában. A mennyezetről lehullott matrac szélére ülök, amelyen kuporog. Nem szereti, ha hozzáérnek, amikor megsebesül.

– Fejezd be – áll fel.

HúsPuskával megfoltozom a bőrét elöl és hátul is, ahol lyukat ütött rajta a fegyver. A vérzést elállítja, és a szövetgyógyulást is gyorsítja, de napokig érezni fogja. Le fogja lassítani. Visszaigazítom a vállára a fókaBőrt, és ő maga húzza vissza nyakig a cipzárat, majd ellátja az én sebemet is. A lélegzete szétárad bennem, annyira közel hajol az államhoz, hogy még a hajába olvadt hó nedves szagát is érzem. Az állkapcsomhoz nyomja a húsPuskát, és vékony rétegben feltapasztja a mikroorganikus réteget. A kis lények a pórusokba furakodnak, megfeszül a szövedékük, hogy az antibakteriális védőréteg kialakuljon. A keze a tarkómon pihen, ujjai a hajamba túrnak, és nem ereszt, mintha mondani akarna valamit, csak épp a megfelelő szavakat keresné. De hiába is keresgélné őket tovább, mert közben megérkezik Ragnar és Holiday. Ahogy Holiday engem szólongat, megszorítom Musztáng jobb, ép vállát, és kimegyek.

A hajó felszerelésének java eltűnt. Több optikai doboz is üres. A fegyverraktár nincs sehol – ahogy a hajó becsapódott, felszakadt a raktér, és a készletek szétszóródtak a hegyen. Ami megmaradt, azt az Obszidiánok tették tönkre dúlásuk közepette. A jeladó és a radar süket.

Ragnar rájön, hogy Cassius és az életben maradottak, lehettek vagy tizenöten, pár órával hamarabb hagyhatták el a hajót, mint ahogy mi ideértünk. A Falók nagy valószínűséggel felbukkantak, amint a gép becsapódott, különben Cassius nem hagyta volna hátra azokat az Aranyakat, akik beszorultak. Ezt támasztja alá az is, hogy Musztáng Falótetemeket talál a hajón kívül is, a pilótafülke közelében, vagyis Cassius és az emberei támadás elől menekültek. A hó már majdnem betemette a hullákat. A friss tetemeket is kihordjuk a hóba, hátha a Falóknál is rémesebb ragadozók érkeznek látogatóba.

Miután átvizsgáltuk a hajó megmaradt készleteit, Holiday és Musztáng a hajó konyhájába hegeszt bennünket. Mindkét kijáratot lehegesztik a forrasztókészletekkel, amelyeket a karbantartó részlegen találtunk. A fegyvereket és a meleg ruhákat ugyan elvitték, de a konyha víztartálya érintetlen, és be se fagyott, és az élelmiszerraktár is tömve van.

Egészen otthonos menedékünk akadt. A szigetelés benntartja a testmelegünket. Két vészlámpa borostyánfénye narancsosra festi a szobát. Holiday a kóborárammal vacsorát főz a két elektromos tűzhelyen, lesz tengerészszószos tészta és sült kolbász. Ragnarral tervet kovácsolunk, hogyan érhetnénk el a Tornyokat, Musztáng pedig az élelmiszert osztályozza, és a raktárban talált katonai zsákokba pakol túlélőcsomagokat.

A Holiday főzte hatalmas adag tésztával szétégetem a nyelvem. Nem is tűnt fel, mennyire éhes vagyok. Ragnar megböködi az oldalamat, és még épp elkapom, ahogy Holiday Musztángnak is átnyújt egy ugyanakkora lakomáznivalót. Még biccent is hozzá. Musztáng magában mosolyog. Némán falunk. Csak a villák ütődnek a tányérhoz. A szél süvít odakinn. Az eresztékek nyöszörögnek. A kis kerek ablakok elé acélszürke hó rakódik, de azt még látjuk, ahogy a hóra kihordott hullákat bizarr alakok vonszolják el.

– Milyen volt itt felnőni? – kérdi Musztáng Ragnart. A falnak veti a hátát, törökülésben ül. Én mellette heverek, csak egy hátizsák van közöttünk. Alattunk matracok, amelyeket még Ragnar hozott be és pakolt le sorban a falak mellé. A harmadik adag tésztámat falatozom.

– Ez volt az otthon. Mást nem is ismertem.

– És visszanézni? Milyen? Hogy már tudod, lehet másképp is élni.

Ragnar lágyan elmosolyodik.

– Egy nagy játszótér volt. A kinti világ hatalmas és mégis olyan szűk. Az emberek folyton bedobozolják magukat. Asztaloknál ülnek. Autóban, hajóban utaznak. Ez a világ itt kicsi, de végtelen.

Belemerül a történeteibe. Eleinte elzárkózott, de most, hogy érzi, figyelünk, és érdekel bennünket, mesélni kezd. Arról, hogy kisfiúként hogyan úszkált a jeges vízben. Hogy milyen ügyetlen volt. Meg lassú. Hogy mindenki lehagyta. Amikor az egyik társa megverte, az anyja a griffjére ültette, és első ízben felrepült vele az égbe. Neki hátulról kellett kapaszkodnia belé. Megtanította rá, hogy csakis a fogódzkodáson múlik, hogy lezuhan-e. Az erején, hogy tud-e kapaszkodni. És az akaratán.

– Egyre csak repült felfelé, magasabbra és magasabbra, egészen addig, ahol már ritkult a levegő, és a hideg a csontomig hatolt. Azt várta, hogy mikor gyengül el a fogásom, mikor hagyom el magam, és zuhanok le. Hogy mikor gyengülök el. Csak épp azt nem tudta, hogy összekötöztem a két csuklómat. Soha olyan közel nem jártam még Mindenek Anyjához és a halálhoz.

Az anyja, Alia Volarus a Hófecske népének egyik legendája, mert annyira tiszteli az isteneket. Csavargó lánya volt, a Tornyok harcosa lett, és vezetőként egyre magasabbra emelkedett a klánokkal vívott győztes csaták során. Olyan hűségesen szolgálta az isteneket, hogy miután hatalomra jutott, a saját gyermekei közül négyet is a szolgálatukba bocsátott. Egyetlenegyet tartott csak meg magának, Sefit.

– Pont, mint az apám – szólal meg Musztáng halkan.

– Szegény csórikáim – morogja Holiday. – Az én mamám sütit sütött nekünk, és megtanította, hogy lehet szétszedni egy légpárnaEmelőt.

– Hát az apád? – kérdem tőle, mire csak megrántja a vállát.

– Rossz vér volt. De az uncsi fajtából. Akinek minden kikötőben megvan a családja. Tipikus legionáriussztori. Az ő szemét örököltem. Trigg a mamáét.

– Az első apámat nem ismertem – folytatja a maga történetét Ragnar. A vér szerinti apjára érti. Mert az Obszidián nők poligámok. Akár hét különböző férfitól is lehet gyerekük. És akkor mind a hét férfi köteles sajátjaként óvni mind a hét gyermeket. – Még születésem előtt elment rabszolgának. Anyám soha ki se ejtette a nevét. Azt sem tudom, él-e.

– Kideríthetjük – biccent Musztáng. – A Minőségellenőri Testület nyilvántartásában megvan. Nem egyszerű, de nem is lehetetlen. Megtudhatod, mi lett vele. Ha akarod.

Ragnar döbbenten hallgat, majd lassan bólint.

– Igen, szeretném.

Holiday már teljesen másként tekint Musztángra, mint pár órája, amikor elindultunk a Phoboszról. De cseppet sem lep meg, annyira természetesen találnak egymásra világaink.

– A te apádat mind ismertük – fordul most hozzá. – De milyen az anyád? Elég hidegnek tűnik.

– Ő csak a mostohaanyám. Nem szeret engem, csak Adriust. Az igazi anyám meghalt, amikor még kicsi voltam. Ő kedves volt, és csavaros eszű. Meg nagyon szomorú.

– Miért?

– Holiday… – szólok rá. Soha nem erőltettem Musztángnál az anyja témáját. Mert ebben mindig elzárkózott előlem, lelkének ez a kis skatulyája mindig is rejtve maradt előttem. Eddig.

– Nem gond – legyint, és felhúzza a lábait, átkulcsolja őket, úgy folytatja: – Hatéves voltam, amikor teherbe esett. Egy kislányt várt. Az orvos figyelmeztette, hogy a szülésnél komplikációk adódhatnak, és orvosi beavatkozást javasolt. De apám kijelentette, hogy ha a gyermek magától nem éli túl a szülést, akkor nem is életrevaló, megérdemli a pusztulást. Eljuthatunk egyik csillagról a másikra, terraformálhatjuk a bolygóinkat, de az apám hagyta, hogy a húgom anyám méhében pusztuljon.

– A rohadt életbe – motyogja Holiday. – Miért nem kaphatott sejtterápiát? Nyilván megvolt rá a pénzetek.

– A termék tisztasága mindennél fontosabb.

– Tiszta téboly.

– Ilyen a családom. Anyám soha többé nem volt a régi. Sokszor napközben is sírva fakadt. Csak állt, és bámult ki az ablakon. Aztán egy éjszaka sétálni ment Caragmore-ban, a birtokán, amelyet apámtól kapott nászajándékba. Apám Égeában volt, munkaügyben. Anyám soha nem tért vissza. A testét a tengerparton, egy sziklafal tövében találták meg. Apám szerint elveszítette az egyensúlyát. Ha élne, most is ezt állítaná.

– Sajnálom – bólint Holiday.

– Én is nagyon.

– Ezért vagyok itt, ha esetleg még mindig nem értenétek – mondja Musztáng. – Apám egy óriás volt. De tévedett, mert kegyetlen volt. És ha van esély rá, hogy én más legyek… – és a tekintete az enyémbe fúródik – akkor más leszek.

29

Vadászok

Mire felébredünk, a vihar elül. A hajó falából kibányászott szigetelésbe burkolózva vágunk neki az útnak. Egyetlen felhő se takarja a márványosan kék-fekete eget. A Nap felé tartunk. Olvadt vas kihűlő árnya a horizonton. Alig pár nap maradt vissza az őszből. Úgy tervezzük, hogy gyalog jutunk el a Tornyokig, útközben tüzet rakunk. Hátha észrevesznek a környékre vetődő valkűri cserkészek. Kár, hogy a füst a Falókat is vonzza.

Aggodalmasan kémleljük a hegyeket, tartunk az emberevő törzsektől, de attól is, hogy Cassius valahol itt talpal, és talán Aja is vele van.

Délre rábukkanunk a nyomaikra. Egy sziklás bemélyedés előtt kitaposott havat találunk. Többtucatnyian is elférhetnek egy ilyen menedékben. Nyilvánvalóan itt várták ki a vihar végét. A táborhely mellett kis kőkupac áll, rajta beretvával faragott felirat: per aspera ad astra.

– Cassius írása – mondja Musztáng.

Arrébb forgatjuk a köveket, két Kék és egy Ezüst holttestét találjuk ott eltemetve. Az ő gyengébb szervezetük nem bírta a hideget. Cassiusban még itt is volt annyi tisztesség, hogy elhantolja őket. Visszatesszük a testekre a köveket, Ragnar közben előreiramodik. Ezt a tempót mi nem bírjuk, a magunk tempójában haladunk utána. Egy órával később a távolból mesterséges égzengés rázza meg a tájat, majd magányos impulzusÖköl sivít át a levegőn. Ragnar nem sokkal később visszatér, a szemében izgalom tüzel.

– Követtem a nyomaikat.

– És? – kérdi Musztáng.

– Aja az, és Cassius, három másik Páratlannal meg egy csapat Szürkével.

– Szóval itt van Aja.

– Igen, gyalogosan menekülnek. Épp egy hegyi hágón kelnek át Azgard felé. Egy emberevő törzs rohanta meg őket, de nem boldogulnak velük. Mindenütt hullák hevernek. De ez csak idevonzza a többit.

– Milyen a felszerelésük? – faggatja tovább Musztáng.

– GravCsizmájuk nincs. Csak skaraBőr. De meg vannak pakolva. Az impulzusVérteket hátrahagyták, itt északabbra, úgy két kilométernyire. De lemerült mind.

– El tudnánk kapni őket? – fürkészi a látóhatárt Holiday. Keze tétován suhan Trigg puskájára.

– Jókora készleteket cipelnek. Vizet, élelmet. És már sebesülteket is. Igen. Utolérhetjük őket.

– De miért is vagyunk itt? – siet közbeszólni Musztáng. – Nem azért, hogy Cassiust és Aját levadásszuk. Csak az a fontos, hogy Ragnar eljusson a Tornyokhoz.

– Aja megölte az öcsémet – mondja Holiday.

– Trigget, akiről meséltél – hökken meg Musztáng. – Nem tudtam, sajnálom. De akkor se szabad, hogy a bosszú eltérítsen a célunktól. Kéttucatnyi emberrel egyébként se bírnánk el.

– De mi van, ha hamarabb elérik Azgardot, mint mi a Tornyokat? – teszi fel a nagy kérdést Holiday. – Mert akkor nekünk annyi.

Musztángot láthatóan még ezzel sem győzi meg.

– Meg tudod ölni Aját? – nézek Ragnarra.

– Igen.

– Akkor ez egy remek alkalom – fordulok Musztánghoz. – Soha többet nem lesznek ennyire könnyű célpont. Nincs légiójuk. Nincs Arany büszkeség, amely megóvhatja őket. Ezek itt a bajnokok. És ahogy Sevro szokta mondani: „Ha esélyed adódik, hogy végezz ellenfeleiddel, akkor tedd is meg.” Kivételesen teljesen egyetértek azzal az őrült pöccsel. Ha le tudjuk szedni őket, akkor az Uralkodónak egy hét alatt odavész két Fúriája is. Cassius pedig, a Mars-kapcsolata rajta keresztül tudja megszólítani az itteni nagycsaládokat. De ha megtudja, milyen egyezségre jutottál az Uralkodóval a háta mögött, azzal ezt a szövetséget is meghiúsítjuk. És leszakíthatjuk a Marsot a Társadalomról.

– Megosztott ellenség… – bólint lassan Musztáng. – Ez tetszik.

– És az adósaik vagyunk. Lornért, Quinnért, Triggért. Azért eredtek a nyomunkba, hogy levadásszanak bennünket. Hát most majd mi ejtjük el őket.

A nyomukat el se lehetne véteni. Többtucatnyi emberevő holtteste hever a hóban. Az impulzusLövedékektől még mindig füstölgő tetemek hevernek mindenfelé a keskeny hágóban, ahol az Obszidiánok csapdát állítottak. Nem ismerhették az Aranyak tűzerejét. A hasadékos lejtőkön hatalmas kráterek éktelenkednek. A hóban a bölények mélyebb nyomai látszanak. Ezeken a bozontos állatokon lovagolnak a Falók.

A dombokon az alpesi erdőbe érve kiszélesedik az út. A kráterek ritkulnak, egyre több elhajított impulzusÖklöt és puskát találunk, Szürke holttestek is akadnak már, fejsze ejtette sebek és nyílvesszők borítják élettelen testüket. Itt már az Obszidián hullák is az út mentén hevernek, beretvával vágták le a legtöbbet. Húsznál is többnek csapták le a fejét, végtagjait. Cassius serege kezd kifogyni a lőszerből, és már maguk az Olümposzi Lovagok kénytelenek elvégezni a piszkos munkát. De azért még mindig kavar felénk a szél puskalövéseket több kilométernyi távolságból.

Haldokló, jajgató Obszidiánok mellett is elmegyünk, de Ragnar csak egy Szürke mellett áll meg. Még él, de már nem sok van neki hátra. Egy vasfejsze mélyed a hasába. Ismeretlen égboltra szegezi a tekintetét. Ragnar leguggol mellé. A Szürke szemében felismerés villan, ahogy meglátja a Pecsétes arcát.

– Hunyd le a szemed – mondja neki Ragnar, és kezébe adja a férfi immár üres pisztolyát. – Gondolj az otthonodra.

A férfi lehunyja a szemét, és Ragnar egyetlen rántással eltöri a nyakát, majd gyöngéden visszafekteti a fejét a hóba. Éles tülökhang visszhangzik végig a hegyvidéken.

– Lefújják a vadászatot. Ma már nem éri meg halhatatlanságra vadászni.

Szedjük a lábunkat. Jobb kéz felől az erdő szélén, tőlünk pár kilométernyire bölényen vágtató Falók iszkolnak vissza hegyi táborukba. Nem vesznek észre bennünket, ahogy a fenyők között osonunk. Holiday a puskája távcsövén át figyeli őket, míg el nem tűnnek egy domb mögött.

– Két Aranyat vittek megukkal – mondja –, de nem ismertem fel őket. Még éltek.

Borzongás fut végig a hátunkon.

Egy órával később pillantjuk meg zsákmányunkat alattunk, egy egyenetlen, szakadékoktól szabdalt hómezőn. Kétfelől erdő szegélyezi a tájat. Aja és Cassius inkább sík vidéken folytatta az utat, mint hogy bent maradjanak az erdőben, ahol már így is annyi Szürkét vesztettek. Már csak négyen vannak. Három Arany meg egy Szürke. SkaraBőrükön prémet viselnek, és a leölt Falókról lehúzott bundákat. Nyaktörő tempóban haladnak, messze hátuk mögött hagyják az erdőben lemészárolt csapatukat. Nem látni, melyikük Aja és Cassius, annyira egyformák ezekben a bőrökben és sisakokban.

Először azt terveztem, hogy a hóban meglapulva, a meglepetés erejével lesből csapunk le rájuk, hogy a saját malmunkra hajtsuk a vizet. De az optikai ládák mind üresek voltak, felteszem hát, hogy Cassius és Aja is viseli a lencséket, és a hőérzékelőkkel egyből felfedeznének bennünket a hóban. Talán még akkor is érzékelnek, ha döglött bölényekben vagy fókákban rejtőzünk el. Ezért inkább Ragnarra bízom magunkat, és egy kis ösvényen elébük vágunk, hogy a távolban eltorlaszoljuk előttük az utat.

Ragnar mellett fekszem lihegve, a hidegtől sajgó tüdővel, amikor a négyesük befut a kiválasztott helyre. Egy szakadék peremén kocognak házi készítésű hótalpaikon. Roskadoznak a hátukon cipelt készleteik súlya alatt, ráadásul rögtönzött szánokon még több felszerelést húznak maguk után. Légiós túlélési tankönyv, egyes lecke, hála a Marine Fields-i katonai iskolának. Mind a négyükön fekete optikai ellenző, füstös szürke lencsékkel. Elég hátborzongató, ahogy megpillantanak bennünket. A maszk takar minden arckifejezést, olyan, mintha számítottak volna rá, hogy majd ott strázsálunk a hómező szélén, és elálljuk az utat.

Hol egyikükre, hol a másikra pillantok. Cassiust nem ügy felismerni, hiszen ő a legmagasabb. De a másik két Arany közül vajon melyik lehet Aja? Mindkettő alacsonyabb és tömzsi. És akkor megpillantom az övén a néhai vívómesterem beretváját.

– Aja! – kiáltom, és lerántom a fejemről a fókaBőr csuklyát.

Cassius is leveszi a maszkját. A haja izzadt, arca piros. Csak nála van impulzusÖköl, de a töltése nyilván már alacsony, az útjukat szegélyező Obszidián holttestek mind erre utalnak. Kibomlik a beretvája, ahogy a másik háromé is. A sok vértől hosszú, vörös nyelveknek néznek ki.

– Darrow… – motyogja meghökkenten Cassius. – Azt hittem, elmerültél…

– Úszom olyan jól, mint te, rémlik? Mi van, Aja? – nézek a Fúriára. – Cassius beszél helyetted?

Végre előlép ő is, megáll a magas Lovag mellett, és eloldozza a derekáról a szánja kötelét. Lerántja skaraBőr maszkját, már látjuk sötét arcát, kopasz fejét. Gőzölög. Az útjukat szegélyező szakadékokat fürkészi a tekintete, a fákat és a sziklákat, a barikádot a hómezőn, próbál rájönni, hogy hol a csapda. Emlékszik még az Európéra, de most sem tudhatja, hányan és kik jöttek velem a hajón. Hányan élték túl.

– Egy emberi förtelem és egy veszett kutya – fröcsögi, a pillantása egy időre megpihen Ragnaron, majd visszatér rám. A skaraBőr ruhája teljesen ép. Lehetséges, hogy meg se sebezték a Falók? – Látom, a Faragód újra összetákolt, vörhenyes.

– Méghozzá elég jól ahhoz, hogy végezzek a nővéreddel – felelem keményen. Nincs bennem kímélet. – Kár, hogy nem te voltál inkább – teszem hozzá. De nem felel. Hányszor ismétlődött álmomban, ahogy megöli Quinnt! Ahogy ellopja Lorn élettelen teteme mellől a beretváját! Miután Lilath és a Sakál orvul végzett vele. – Az nem a tiéd – intek a fegyvere felé.

– Te szolgálni születtél, nem beszélni, förtelem. Ne szólj hozzám – mondja, és az égre pillant. A Phobosz ott remeg a keleti láthatáron. Vörös és fehér fények cikáznak mindenütt körülötte. Űrcsata zajlik, vagyis Sevrónak sikerült elejtenie a flottát. Csak az a kérdés, hány hajót szerzett. Aja a homlokát ráncolja, összenéznek Cassiusszal.

– Régóta várok már erre a pillanatra, Aja.

– Ó, apám kedvenc háziállata – veszi szemügyre a nő Ragnart. – Sikerült a Pecsétesnek elhitetnie veled, hogy szelíd vad? Azt is mesélte, mi volt a legkedvesebb jutalma a Cirkuszban aratott győzelmei után? Miután elült az üdvrivalgás, és ő lemosta kezéről a vért, apám fiatal Rózsaszíneket küldetett neki, hogy kedvét lelje bennük. Milyen mohón falta őket. És ők hogy megrémültek tőle – énekli unottan, egyhangúan. Elege van belőlünk, a jégből, ebből a beszélgetésből. Csak az érdekli, amiért itt vagyunk. A kihívás. A harc. A hátrahagyott rengeteg Obszidián hulla után se fáradt még bele a vérontásba. – Láttál már Obszidiánt párzani? Ha láttál volna, kétszer is meggondoltad volna, hogy leoldd a nyakából a nyakörvet, vörhenyes. El sem tudod képzelni, micsoda étvágyuk van.

Ragnar előrelép, egy-egy beretva a két kezében. Leoldja hátáról a fehér prémet, amelyet egy Falótól zsákmányolt. Különös itt állni ebben a hóban és szélben. Távol seregeinktől, hajóinktól. Csak a kis tekergő pengéink óvják az életünket. A sarkvidék puszta tágassága csak kacag apró mivoltunkon, vélt fontosságunkon, tudja, milyen könnyedén kiolthatja a kicsinyke mellkasunkban dobogó melegséget. Pedig az életünk sokkal, de sokkal többet jelent a törékeny testeknél, amelyek cipelik.

Ragnar előlépte jel Holidaynek és Musztángnak a fák között.

Jól célozz, Holiday.

– Apád megvásárolt, Aja. Megszégyenített. A gonosztevőjévé tett. Egy tárggyá. A gyermek, aki bennem élt, semmivé vált. A remény eltűnt. Nem voltam már többé Ragnar – dalolja, és a mellkasához emeli a kezét. – Ma, holnap és azután mindörökké azonban Ragnar vagyok megint. A Tornyok fia, a Csendes Sefi bátyja, Lykosi Darrow és Sevro au Barca testvére. Tinos pajzsa vagyok. És megyek a szívem után. És amikor a szíved nem dobban már többet, veszett Lovag, kitépem a mellkasodból, és megetetem a griffekkel a…

Cassius egyre csak a hasadozott sziklákat és a fákat kémleli a hómező bal szélén. A szeme összeszűkül, ahogy egy sziklaomlás aljában megakad néhány fahasábon. Aztán minden figyelmeztetés nélkül előretaszítja Aját. A nő megbotlik, a közvetlen mögötte álló Szürke feje pedig szétrobban. Vér freccsen a hóra, és már a fegyverdörrenést is halljuk. Aztán még több lövés csapódik be Aja és Cassius körül. A Fúria a harmadik Arany mögött keres menedéket, élő pajzsként használja. És két golyó már át is fúrja a skaraBőr erős polimer anyagát. Cassius a földre veti magát, és kilövi az utolsó tartalékait is az impulzusÖkölből. A domboldal sziklái felizzanak, a hó záporozik, köddé porlik a robbanásban.

De a zajban is hallani az íj pendülését. Aja is meghallja. Hihetetlenül gyors. Megpördül, ahogy a nyílvessző közeledik felé. Musztáng íjáról röppen el, az erdőből. Cassius arra is elküld egy lövedéket, a fák remegnek, a sziklák túlmelegszenek.

Nem tudom, eltalálta-e. Nincs idő ezen tanakodni, mert Ragnarral ezt a röpke figyelemelterelést kell kihasználnunk, hogy támadjunk. ParittyaPengénk kimerevedik, a szemünk összeszűkül. A hóban pár szökelléssel ott vagyunk. Cassiusnak épp csak megfordulni van ideje a füstölgő impulzusÖköllel, máris lecsapok rá. Megint lő, de alacsony a töltése, könnyedén lebukom előle. Lemerítette a korábbi lövöldözés. Én pedig bukfencezem egyet a földön, mint egy lykosi táncos. Ragnar úgy hajítja az egyik beretváját Ajára, mintha dobókés lenne. A kard pörög a levegőben. Aja nem mozdul. A penge becsapódik, a nő hátratántorodik. Már azt hiszem, ennyi volt, Ragnar végzett is vele, de akkor lép egyet előre, és ott a jobb kezében a beretva.

Elkapta.

Fekete félelem rohan meg, és az eszembe villan, ahogy Lorn intett: „Soha ne harcolj a zúgó folyóval. És soha nem harcolj Ajával.”

Egymásnak esünk mind a négyen. Csattog a fém, peng az acél. Minden kavarog, görbül és meghajlik. A beretváink még a saját szempillantásunknál is gyorsabbak. Aja átlósan a lábam felé csap, miközben én az övét igyekszem elkaszálni. Ragnar és Cassius egymás nyakára mennek, oda se néznek, csak döfnek villámsebesen. Mindenki ugyanazt a startégiát játssza. Nyugtalanító, hogy kis híján mindenki végez a másikkal a csata első fél másodpercében. Csak egy hajszálnyit hibázik mindenki.

Tántorogva válunk szét. Kedvetlen mosoly ül ki az arcunkra, furcsa rokonság ez, hogy mind ugyanazt a harci nyelvet beszéljük. Egyek vagyunk, mind abból a gyűlöletes emberfajból, akiről Táncos mesélt nekem a Faragásom előtt, akik között Lorn élt, és akiket mindennél jobban megvetett.

Én töröm meg a különös fegyverszünetet. Szoros rohamot indítok Cassius ellen, jobbra szorítom, hogy Ragnar egyedül maradhasson Ajával szemben. Cassius mögött Musztáng válik ki a hóból, hatalmas Obszidián íjjal a kezében rohan felénk. De még mindig van közöttünk ötven méter. Kétszer suhintok a beretvám ostorával Cassius lábára, aztán pengévé merevítem, miközben ő a fejemre támad. Beleremeg az egész karom, ahogy félúton megállítom a saját szablyámmal. Erősebb nálam. És gyorsabb, mint legutóbb volt. És már a görbe pengével szemben is boldogul. Nyilvánvalóan Ajával gyakorolt. Hátraszorít. Elesem. A lábai között látom, ahogy a Pecsétes és Aja egymásnak feszül. A Fúria átszúrja a jobb combját.

Újabb nyílvessző sistereg a levegőben. Cassius hátát találja el, de a skaraBőr ellenáll. Épp csak az egyensúlyát veszíti el, de már jön is egymás után a sűrű nyolc mozdulat. Hátraperdülök, a penge ott suhan el, ahol az előbb még a fejem volt. Egy mély szakadék peremén fekszem, centikre a zuhanástól. Cassius lerohan, épp csak sikerül feltápászkodnom. A peremen tántorogva védem magam, egy újabb csapást hárítok. Hanyatt esem, de keményen elrugaszkodom, hogy a szakadék felett átvessem magam, és a másik oldalán érjek földet. Kihasználom az ügyességemet. Cassius mögött Aja forog Ragnar pengéje alatt, a térdhajlatát veszi célba. Darabokra szabdalja.

Cassius üldözőbe vesz. Átlendül a szakadékon, és újra támad. Hárítok. Válltól csípőig kettéhasított volna a vágás. Egy követ hajítok a képébe, végre megvetem a lábamat. Csellel lefelé lendíti a beretvát, majd megbillenti a csuklóját, és egy könnyed legyintéssel felsebzi a térdemet. Oldalra zuhanok, ez se sokon múlott. Most ostorként suhint, hurokba kapja a lábaimat. Előtte fekszem. Mellbe rúg. Kiszalad belőlem a levegő. Rálép a csuklómra, leszorítja a beretvámat, és már épp a szívembe döfne. Az arcán tiszta kemény eltökéltség.

– Elég! – kiáltja Musztáng. Húszméternyire van tőlünk, kezében a felhúzott íj, Cassiusra céloz. A karja remeg az erőfeszítéstől. – Lelőlek.

– Nem – mondja Cassius. – Nem fogsz…

Az íj pendül. Cassius a beretvával próbálja hárítani a nyílvesszőt, de ő nincs olyan gyors, mint Aja. A kovácsoltvas nyílhegy a torkánál járja át a nyakát, és a másik oldalon távozik. A tollas nyílvég felhasítja a gödrös álla hegyét. Nem spriccel a vér, csak cuppanós gurgulázás, hörgés hallatszik. Hanyatt zuhan, nagyot puffan a hóban a teste. Levegő után kapkod, iszonyatosan hörög. A lábai kapálóznak, ahogy megmarkolja a nyílvesszőt. Küzd a levegőért, a szeme centikre van tőlem. Musztáng odarohan hozzám. Talpra vergődöm, felkapom a beretvámat a hóból, és Cassiusra szegezem.

– Én jól vagyok – mondom, és felnézek régi barátomról. Már tócsába gyűlt alatta a vér, hiába küzd levegőért. – Ragnarnak segíts.

Cassius testén túl egy másik szakadék peremén kavarog a Pecsétes és Aja. Körülöttük véres a hó. Ragnar vérzik. De dühödt dallal az ajkán még mindig visszaveri a nő támadását. Felülkerekedik, testével hatalmasodik fölé, két és fél mázsányi izom és csont. A pengéik villámokat szórnak. Aja már igyekszik menedéket találni a Tornyok száműzött hercegének dühe elől. A sarka megcsúszik a havon. A karja megremeg. Elhajol Ragnar elől, úgy hajlik, akár a fűzvessző. Ragnar dala egyre hangosabb.

– Ne – mormolom. – Lődd le – mondom Musztángnak.

– Túl közel vannak…

– Nem érdekel!

Musztáng lő. A nyílvessző centikre süvít el Aja feje mellett, de már mindegy is, Ragnar belesétált a nő csapdájába, amit még Musztáng se vesz észre. Egyelőre. De mindjárt át fogja látni. Aja Lorn egyik cselét veti be. Ragnar nem tudhatja, mit lép, mert sosem volt vívómestere. Neki csak a dühe volt, meg a merev fegyverek évtizedeken át. Az ostort nem ismeri. Musztáng újabb vesszőt illeszt az idegre. Ragnar pedig a feje fölül pörölyként sújt le Ajára, aki a merev pengét megemeli, majd aktiválja az ostorfunkciót. A penge elernyed. Ragnar teljes súlyát beleviszi az ütésbe, de a semmibe döf, hiába számított a merev polimerrostra. Ragnar elég fürge, hogy visszavegyen a lendületből, és a beretva ne csapjon tiszta erőből a földbe, és egy kevésbé jó ellenféllel szemben ez elég is lenne. De Aja Lorn au Arcos legjobb tanítványa volt. Már oldalra is perdült, a beretvát megszilárdította, kifeszítette, és a lendületét kihasználva oldalról döf Ragnarba. Egyszerű mozdulat. Siralmas. Mint egy balerina az égeai operában, ahová Musztáng és Roque annyit járt együtt, míg én tanultam. Egy billenő fouetté. Ha nem látnám a hóra fröccsenő vért, azt hinném, elvétette.

De Aja soha nem véti el.

Ragnar próbál megfordulni, szembe vele, de a lába feladja. Összerogy. Fehér fókaBőrén tátongó vörös száj nyílt az oldalán. Aja átvágta a gerincét, és elöl, a köldökénél jött ki a penge. Ragnar elzuhan a szakadék mentén. A beretvája a jégen koppan. Dühödt üvöltéssel rohanok Aja felé, Musztáng lő, de Aja könnyedén ellép a vessző útjából. Még kétszer hasba szúrja a földön fekvő Ragnart. A test rángatózik. A penge beléhasít, kisiklik. Aja most megveti a lábát, már az én támadásomra készül, de akkor elkerekedik a szeme. Hátralép, a fejem felett lát valamit a levegőben. Musztáng kétszer lő, gyors egymásutánban. Aja feje hátracsapódik. Megperdül az egész teste, a szakadék peremén imbolyog. A lába alatt megnyílik a jég, és hátrazuhan a mélybe. A karjaival köröz, kalimpál a levegőben, de az egyensúlyát már nem tudja visszaszerezni. A tekintete az enyémbe fúródik, majd fejjel lefelé a sötét mélységbe bukfencezik.

30

A csend

Ajának vége. A szakadék szűk és mélységes, meredek falai végtelenül nyúlnak a feketeségbe. Musztáng a fellegekbe burkolódzó domboldalt pásztázza felhúzott íjjal. Már csak három nyílvesszője maradt.

– Nem látok semmit – mondja.

Ragnarhoz futok.

– Arató – nyöszörgi alig hallhatóan. A mellkasa fel-le jár. Nagyon zihál. Felhasított hasából sötéten lüktet elő a vér. Aja gyorsan és kíméletesen végezhetett volna vele azzal a két döféssel, amikor már a lábai előtt hevert. De ő a hasába szúrt, hogy lassan és kínok közt haljon meg. Próbálom leszorítani a vágást, de rengeteg a vér, könyékig fürdöm benne. Ehhez a húsTapasz édeskevés. Még összetartani se tudja. Könnyek marják a szememet, alig látok. A seb gőzölög. Elfagyott ujjaim bizseregni kezdenek, ahogy a vére kezdi átmelegíteni. Ragnar egészen zavarba jön, hogy így összevérezett, motyogva mentegetőzik.

– Talán az emberevők voltak – mondja Musztáng Aja hirtelen meghökkenésére utalva, ami olyan végzetesen elvonta a figyelmét. – Tud mozogni?

– Nem – ingatom a fejemet erőtlenül. Musztáng is végigméri Ragnart.

– Itt nem maradhatunk – jelenti ki nálam sokkal higgadtabban.

Eleresztem a fülem mellett, amit mondott. Ragnart képtelen vagyok elengedni, túlságosan sok barátom halálát néztem már végig. És én hagytam, hogy kiálljon Ajával. Én beszéltem rá, hogy jöjjön haza. Annyival tartozom neki, hogy nem hagyom így elmenni. Ha a saját életem bánja, akkor is megvédem. Legyen bármekkora ostobaság is, de megtalálom a módját, hogy összefoltozzam, és eljuttassam egy Sárgához. Még ha ránk is törnek a kannibálok. Még ha ez lesz a legutolsó cselekedetem is, akkor sem hagyom őt el. De attól még, hogy így gondolom, nem lesz könnyebb megvalósítani. A gondolat nem ad varázserőt. Tervezzek el bármit, úgy tűnik, a világ a legnagyobb boldogsággal barmolja szét.

– Arató… – préseli ki magából Ragnar megint.

– Ne fecséreld az erődet, barátom. Szükséged lesz az utolsó atomjaira is, hogy kijussunk innen.

– Gyors volt. Olyan nagyon gyors.

– De már vége – mondom, bár magam sem vagyok biztos benne.

– Mindig szép halálról álmodtam – borzong meg, ahogy rájön, valóban haldoklik éppen. – Ez nem jó halál.

A szavaira zokogás buggyan fel a mellkasomból.

– Minden rendben lesz – nyelek nagyot. – Nem lesz semmi baj. Megfoltoznak, aztán Mickey szépen rendbe hoz. Elviszünk a Tornyokhoz, és hívunk segítséget. Kivitetlek innen.

– Darrow… – szólal meg Musztáng.

Ragnar pislogva próbál belenézni a szemembe, fókuszálni. Kezét az ég felé nyújtja.

– Sefi…

– Nem, én vagyok az, Ragnar. Darrow vagyok.

– Darrow… – szól rám élesebben Musztáng.

– Mi van? – csattanok fel.

– Sefi… – mutat megint ugyanarra Ragnar.

Elnézek végre arra, amerre mutat. De nem látok semmit. Csak a tenger felől a viharos szél űzte felhőket. Csak Cassius zihálását hallom, ahogy a nyílvessző nyikorog a tegezen, és Holiday sántikál felénk a hóban. Aztán megpillantom. Már értem, miért választotta Aja a zuhanást. A hárommázsás szárnyas vad elől menekült, amely az egekből zuhan felénk. Oroszlánteste van. A szárnya, mellső lábai és a feje sasforma. Tollai fehérek. Csőre görbe és fekete. A feje akkora, mint egy felnőtt Vörös. Gigantikus nagy griff zuhan felénk, a szárnyai alsó felére égkék démoni pofák vannak mázolva. Fesztávolsága vagy tíz méter, és éppen most ér földet közvetlen előttem. Beleremeg a föld is. A szeme halványkék, csőrén fehér harci jelek. A hátán délceg, rettenetes ember ül, és csak fújja gyászosan fehér tülkét.

A fellegek közül még több tülök válaszol a hangjára, és vagy tucatnyi másik griff ereszkedik alá az útra és a környező sziklafalakra. Az első griff lovasa, aki éppen előttem áll, tetőtől talpig mocskos fehér szőrmébe burkolózik, a fején csontsisak, amelyen egy szál kék tollforgó díszeleg. De a többi lovas se alacsonyabb kétméteresnél.

– Napszülöttek – kiáltja az egyikük nehezen érthetően, és néma vezérükhöz siet. Lekapja sisakját, és térdre esik – durva arcú nő, csupa piercing és forradás az ábrázata a nagy kék tenyeret mintázó festés alatt. Kesztyűs kezére hajtja egy pillanatra fejét, tisztelete jeléül. – A lángot láttuk meg az égen… – mondja, de ahogy észreveszi parittyaPengémet, elhallgat.

Hajunkat és szemünket látva mindannyian leugrálnak paripáikról, és lekapják a sisakjukat. Egyetlen férfi sincs közöttük. Mindegyikük arcán ott díszeleg a kék tenyér, benne apró, fekete szem. Fehér hajuk hosszú fonatokban csapkodja a hátukat. Fekete szemük villog. Orrukon, ajkukon és fülcimpájukon csontból és vasból készült ékszerek. Már csak a vezérük arcát fedi sisak, már csak ő nem térdepel. Transzban lép felénk.

– Húgom – nyögi Ragnar. – Testvérem.

– Sefi? – ismétli el a nő nevét Musztáng, és közben az oldalán fityegő kampón feketéllő nyelveket nézi meredten. Rajta nincs kesztyű, kézfején tetovált díszek kacskaringóznak.

– Megismersz? – zihálja Ragnar, és remegő ajkakkal mosolyogni próbál, ahogy a lovas felé közeledik. – Biztosan megismersz – folytatja, miközben a lovas a sisak alatt tágra nyílt szemekkel vizsgálja Ragnar forradásait. – Én megismerlek. Akkor is megismenélek, ha feketeség borulna a világra, és öregek lennénk, és aszottak – borzong meg Ragnar. – Ha elolvadna minden jég és elülne a szél. Én tanítottam meg neked a jég negyvenkilenc nevét… a szél harmincnégy leheletét – mosolyodik el. – De mindig csak harminckettőt tudtál felsorolni.

A vezér nem felel, bár a többiek már Ragnar nevét sugdossák, és úgy méregetnek, mintha mindebből és a görbe pengémből nekik is világos lenne már, hogy ki vagyok. Ragnar utolsó erejével folytatja:

– Öt Tavasztörést néztünk végig együtt, a nyakamban cipeltelek minden alkalommal. Hagytam, hogy szalagjaidat a hajamba fond. És játszottam veled a fókaBőrből készített babáiddal, meg hógolyóval bombáztuk az öreg Hetykelábat. A bátyád vagyok. És emlékszel, mit mondtam neked, amikor a Zokogó Nap emberei elcipeltek népünk javával együtt a Leláncolt Földekre?

Árad belőle az erő, még a sebe dacára is. Hiszen ez az ő hazája. Az otthona. Épp olyan hatalmas ő itt, mint én a karomFúrómon. Egyre közelebb vonzza magához Sefit. Aki végül térdre rogy, és leveszi csontsisakját.

Csendes Sefi, Alia Hófecske hírneves lánya nyers és fenséges. Az arca szigorú, hegyes, mint egy varjúé. Szemei túlságosan is aprók és közel ülőek. Az ajka vékony, lila a hidegtől, és a folytonos gondolkodástól keskennyé feszülnek. Koponyája bal felén, kopaszra borotvált fejbőrén csillagrúnák között hullakék szárnytetoválás virít. Jobb felén varkocsokba font haja hosszú és fehér. De az Obszidiánok között attól egyedülálló és rendkívüli és a csodálat örök tárgya, hogy bőre hibátlan, sehol semmi heg és forradás. Egyetlen vasszög piercing díszíti az orrát, arcán ezt az egyetlen ékszert viseli. És ahogy letekint Ragnar sebére, a szemhéjára tetovált kék szem keresztüldöf.

Keze a bátyja felé nyúl, de nem érinti meg, a szája és orra elé tartja tenyerét, hogy érezze leheletét. De Ragnarnak ez kevés, megmarkolja azt a kezet, és a mellkasára vonja, hogy Sefi is érezze egyre gyengülő szívverését. Szemébe örömkönnyek gyűlnek. És ahogy Sefi könnye is kibuggyan, és kék utat rajzol lefelé az arcára mázolt harci tenyéren, rekedt hangon kimondja:

– Azt mondtam akkor, hogy visszatérek hozzád.

Sefi pillantása elhagyja testvérét, és a szakadékba siklik, ahol Aja eltűnt. Nyelvével csettint, és négy Valkűr kötelet rögzít a hóba, és leereszkedik a sötét mélybe, hogy megkeressék Aját. A többiek maradnak a vezérük mellett, a környező hegyeket kémlelik lövésre kész íjakkal.

– A Tornyokba kell repítenünk – mondom Obszidián nyelven. – A sámánotokhoz.

Sefi rám se néz.

– Túl késő – nyögi Ragnar. Szakállán megáll a hó. – Hagyjatok itt meghalni. A jégen. A vad égbolt alatt.

– Nem – motyogom. – Megmentünk.

Minden nagyon távoli és lényegtelen. A vér csak folyik el a testéből, de a barátom már nem szomorú. Sefi elűzte a szomorúságát.

– Nem olyan nagy ügy meghalni – fordul hozzám, de tudom, hogy nem gondolja annyira komolyan, mint amennyire szeretné. – Nem az, ha az ember már élt – mosolyog, még most is engem próbál vigasztalni. De arcán ott van élete és halála végtelen igazságtalansága. – És ezt neked köszönhetem. De… sok dolog volna még. Sefi – nyel nagyot, mert száraz a szája, a nyelve megduzzadt. – Megtaláltak az embereim? – kérdi, mire Sefi bólint. A haja száll a szélben. – Tudom, Darrow, hogy azt gondolod, hogy a szép szó elég lesz – mondja Aureált nyelven Ragnar, hogy Sefi ne érthesse. – De tévedsz.

Ez az tehát, amibe nem avatott be. Ezért volt olyan csendes a hajón, ezt a gondot cipelte a vállán. Azért jött haza, hogy megölje az anyját. És most nekem ad rá engedélyt. Musztángra pillantok, hallotta ő is, az arcán ott ül a mélységes szívfájdalom. Haldokló barátomért és az én összeomló, bolond, világmegváltó álmomért. Ragnar beleborzong a fájdalomba, és Sefi kést ránt elő csizmája szárából, mert már nem bírja nézni bátyja szenvedését. Ragnar megrázza a fejét, és felém biccent. Azt akarja, hogy én csináljam. Megrázom a fejemet, mintha attól felébrednék végre ebből a förtelmes álomból. Sefi vadul mered rám, nehogy ellent merjek mondani bátyja utolsó akaratának.

– A barátaim közt halok meg – mondja Ragnar.

Bénultan egyenesítem ki a beretvám pengéjét, és a mellkasa fölé hajolok. Ragnar nedves szemében végre béke honol. Annyival tartozom neki, hogy erős leszek.

– Átadom Eónak az üdvözletedet. Atyáid Völgyében házat építek neked. A magamé mellett fog állni. Ha meghaltál, ott találkozunk – vigyorodik el. – De nem vagyok építőmester, így hát ne siess. Kivárjuk, míg majd nagy sokára megérkezel közénk.

Bólintok, mintha még mindig hinnék a Völgyben. Mintha még mindig hinném, hogy odajut ő is, és végül én is.

– Néped fel fog szabadulni. Ezt megígérhetem, az életemre mondom. Hamarosan megyek utánad.

Mosolyogva mered az égre. Sefi lázas buzgalommal nyomja a markába a fejszéjét, hogy harcosként, fegyverrel a kézben haljon meg, így gondoskodik a helyéről a Valhallában.

– Nem, Sefi – ereszti el a fejszét Ragnar, és havat markol a helyébe. Jobbjával Sefi kezét szorítja. – Szóljon többről az életed – mondja, és felém biccent.

A szél suhog.

A hó zuhog.

Ragnar az eget nézi, ahol Phobosz hideg fényei ragyognak, miközben a szívébe döföm a jeges acélt. A halál úgy száll le, mint az éj. Nem érzem, mikor hagyja el végleg az élet, mikor szűnik meg dobogni a szíve, mikor szökik el szeméből végleg a fény. De azt látom, hogy már nincs többé. A dermesztő hidegből tudom, amely a szívemre telepszik. A magányos, falánk szél huhogásából és Csendes Sefi fekete szemének rettentő némaságából.

Barátom és védelmezőm, Ragnar Volarus elhagyta ezt a világot.

31

A sápadt királynő

Megbénít a bánat. Egyedül az zakatol a fejemben, hogy Sevro hogy viseli majd Ragnar halálát. Hogy az unokahúgaim és -öcséim soha többé nem fonhatnak szalagot a Kedves Óriás hajába. A lelkem egy része eltávozott. Vissza se tér soha többé. Ő volt az én védelmezőm. Erőt adott. És most nélküle kapaszkodom egy Valkűrbe a griffje hátán, ahogy a magasba emelkedünk, és lassan a semmibe vész a mélyben a vérfoltos hó. Hiába szárnyalunk a fellegek között, hiába, hogy most először pillantom meg a Valkűr Tornyokat, nem érzek ámulatot. Nem érzek, csak sajgást.

A tornyok tulajdonképpen egy tekergő, szédítő hegygerincláncolat a sarkövi síkság kellős közepén, annyira meghökkentő és groteszk, hogy csakis egy őrült Arany képzeletéből pattanhatott ki, hogy lássa, mire képes a földmunkagépével, ötvenévnyi tektonikai kísérletezgetéssel és a teljes Naprendszer minden erőforrásával felvértezve. Hogy vajon ilyet is képes-e összehozni? Tucatnyi kőtorony emelkedik a magasba, kart karba öltve, mint szédült szeretők. Csúcsaikon köd ül. Odafenn griffek fészkelnek, lejjebb varjak és sasok. Egy magas sziklafalon hét csontváz lóg nehéz láncokba verve. A jég vértől és madárürüléktől mocskos. Az a faj nevezi ezt a helyet otthonának, amely valaha is fenyegetést jelenthetett az Aranyakra. És mi száműzött hercegük vérétől szennyesen érkezünk.

Sefi és lovasai csak bakancsnyomokat találtak a szakadék mélyén, ahová Aja bezuhant. Se vért, se tetemet, semmit, ami csillapíthatta volna a Sefi lelkét korbácsoló haragot. Azt hiszem, órákig kuporgott volna halott bátyja teste mellett, ha nem dübörögnek fel a távolban a dobok. De a Falók nagyobb erőket trombitáltak össze, hogy a halott Aranyakért megvívjanak a Valkűrökkel.

Sefi elborult arccal állt meg Cassius felett, kezében fejszéjével. Az egyik első Arany, akit vért nélkül lát. Vagy talán a legelső, Musztángot nem számítva. Szíve szerint megölte volna. És szívem szerint hagytam volna. Ahogy Musztáng is. De végül csak csettintett a nyelvével, és övébe tolta a fejszét. A Valkűrök az egyik nyereghez kötözték Cassius ernyedt testét. A nyílvessző nem találta el az ütőerét, de még így is halálos lehet a seb. Talán Sefi fejszéje sem kell, hogy vége legyen.

Egy dugóhúzó formájú torony felsőbb szféráin landolunk egy beugróban. Ellenséges Obszidián törzsektől ejtett, megvakított rabszolgák fogadják a griffjeinket. Arcukat sárgára festették, amivel a gyávaságot jelölik. Mögöttünk vasajtók csapódnak be nyikorogva, kizárják végre a szelet. A griffek még talajt se fognak, de lovasaik már leszökellnek róluk, hogy Ragnar testét a sziklaváros mélyébe cipeljék.

Többtucatnyi állig felfegyverzett harcos tör be az istállóba, és mind Sefit keresi. Nagy a felfordulás, vadul mutogatnak ránk. A kiejtésük nehézkesebb, mint az a nagali nyelv, amelyet a Mickey-féle hanganyagról és később az Akadémián tanultam, de annyit azért ki tudok hámozni belőle, hogy nem értik, miért nem láncra verve hoztak ide bennünket. És eretnekségről is kiáltoznak. A Valkűrök azonban nem hagyják magukat, hevesen gesztikulálnak, hogy mi Ragnar barátai vagyunk, és aranyhajunkra mutatnak. Egyelőre senki se döntötte el, hogy mi legyen velünk, Cassiust lerángatják a griffről, és magukkal cibálják. A nyílvessző még mindig a nyakából meredezik. Marakodnak rajta, mint a kutyák. A szeme fehére villog. Rémülten nyújtja felém a kezét, ahogy az Obszidiánok befelé rángatják. Egy pillanatig belém kapaszkodik, de aztán kicsusszan a fogásomból, és már el is tűnik egy fáklyafényes folyosón féltucatnyi óriás karjai közt. A többiek körénk tömörülnek, a prémjeikből émelyítő szag árad. Csak akkor csendesednek el, amikor egy vaskos, erős öregasszony tör át soraikon. A homlokán kéz formájú tetoválás díszeleg, és egyenesen Sefi előtt áll meg. Az anyja egyik hadvezére. Széles gesztusokkal mutogat felfelé, a mennyezetre.

– Mit mond? – kérdi Holiday.

– A Phoboszról beszélnek. Látják a csata fényeit. Azt gondolják, hogy az Aranyak harcolnak. És ezek itt azt mondják, hogy nem vendégek vagyunk, hanem foglyok – mondja Musztáng. – Hagyd, hogy elvegyék a fegyvereidet.

– Egy fenét hagyom – lép hátrébb Holiday a puskáját markolva. Sietve a földnek fordítom a puskacsövet, és már át is adom a beretvámat. – Ez faszán csodás – morogja Holiday, miközben vasra vernek bennünket. Nagyon ügyelnek, hogy se a bőrünkhöz, se a hajunkhoz ne érjenek, ahogy a Tornyok katonái elrángatnak bennünket Sefitől és Valkűrjeitől a sötét folyosók felé. De még látom Sefi nagy, fehér arcát, amelyen az érzelmek különös vihara dúl.

Többtucatnyi félhomályos lépcsősor után ablaktalan, füstös és bűzös cellába löknek bennünket. A falakon lévő parázstartókban fókazsír ég. Megbotlok egy kiálló kőben, és arcra zuhanok. Bilincsemet dühödten csapom a földhöz. Felhorgad bennem a harag. A tehetetlenség. Minden olyan gyorsan történik, hogy már azt se tudom, merre van a fent és a lent, kavarognak a gondolataim. Végül azonban csak rájövök, hogy mennyire hiábavaló minden őrjöngés, mert a terveink dugába dőltek. Musztáng és Holiday némán figyelnek. Grandiózus tervem legelső napját tapossuk, és Ragnar halott.

– Miért nem hagytad, hogy megölje? – kérdi Holiday. Nem felelek.

– Jól vagy? – kérdi most Musztáng halkan.

– Szerinted?! – kérdezek vissza keserűen. Erre nem szól semmit, nem az a kényes típus, aki erre megsértődne, hogy csak segíteni akart. Éppúgy ismeri a veszteség fájdalmát, mint én. – Kell egy terv – mondom gépiesen, miközben próbálok nem Ragnarra gondolni.

– Ragnar volt a terv – szólal meg Holiday. – Ő volt az egész hülye terv.

– Hát mentsük belőle a menthetőt.

– Mégis hogy a pokolba? – fakad ki Holiday. – Fegyverünk már nincs. És valahogy nem hozta lázba őket az érkezésünk. Szerintem egyszerűen megesznek bennünket vacsorára.

– Ezek nem emberevők – nyugtatja Musztáng.

– És erre kész vagy a nyakadat tenni, kisasszony?

– Alia a kulcs – szakítom félbe a kezdődő vitát. – Még meggyőzhetjük. Ragnar nélkül nem lesz egyszerű, de nincs más lehetőségünk. Elmagyarázzuk neki, hogy Ragnar épp azért halt meg, hogy elhozza népének az igazságot.

– Hát nem hallottad, mit mondott? Hogy a szó kevés lesz.

– Azért egy esélyt adhatunk.

– Figyelj, Darrow. Állj le egy pillanatra – figyelmeztet Musztáng.

– Álljak le? Az embereim odafenn hullanak az égben. Sevro háborúzik, és mielőbb vinnünk kell neki a sereget. Egy szarveretes pillanatunk sincs, érted?

– Darrow… – próbál leállítani Musztáng, de én csak agyalok tovább, hogy milyen lehetőségeink maradtak. Hogy meg kell valahogy állítanunk Aját, fel kell vennünk a kapcsolatot Arész Fiaival. Végül a karomra teszi a kezét. – Hallgass már el, Darrow.

Megbicsaklik a hangom. Teljesen elveszítem hirtelen a fonalat, ismét visszazuhanok a jelenbe, eleresztem a logikus gondolkodás fogódzóit, és megint csak Ragnar vérét látom a kezemen, a körmöm alatt. Egyetlen vágya volt: hazatérni a népéhez, és kivezetni őket a tudatlanságból, ahogy én is kivezettem az enyéimet a sötétségből. És én megfosztottam ettől a lehetőségtől, mert hagytam, hogy megtámadjuk Aját. Nem sírok. Arra nincs idő. Csak ülök, arcomat két tenyerembe temetem. Musztáng a vállamra teszi a kezét.

– Az utolsó pillanatokban mosolygott – mondja halkan. – És tudod, miért? Mert tudta, hogy helyesen cselekedett. Mert a szeretetért harcolt. A barátaid egy nagy család, és ezt neked köszönhetik. Te kovácsoltad egybe őket. Ragnar miattad jobb ember lett. Vagyis nem te vitted a halálba. Éppen hogy miattad maradt életben. Te éltetted. De most magadat kell életben tartanod – ül le mellém. – Tudom, hogy mindig a legjobbat keresed mindenkiben. Hogy mindig hiszel az emberekben. De emlékezz csak, milyen sokáig tartott, míg közel férkőztél Ragnarhoz. Mire végül megnyerted magadnak Tactust. Vagy engem. Mit érhetsz el egyetlen nap alatt? Vagy akár egyetlen hét alatt? Ez a hely… ez nem a mi világunk. Itt senkit sem érdekelnek a mi szabályaink, az erkölcseink. Ha nem szökünk meg, itt fogunk meghalni.

– Szerinted Alia nem hallgatna ránk?

– Miért is tenné? Az Obszidiánok szemében csakis az erő számít. És hol a mi erőnk? Maga Ragnar is úgy jött ide, hogy meg kell ölnie majd az anyját. Még rá se hallgatott volna. Tudod, hogy mondják nagaliul azt, hogy megadás? Rjoga. Azt, hogy leigázás? Rjoga az is. Hát azt, hogy rabszolga? Rjoga. Mit gondolsz, mi történik, ha nem Ragnar áll az élükön, és úgy szabadulnak rá a Társadalomra? Alia Hófecske sötétvérű zsarnok. És a hadvezérei se jobbak nála. Még az is lehet, hogy számítottak ránk. Az Aranyak tudják, hogy Alia Ragnar anyja. Még ha elkerültük is a műholdakat, könnyen lehet, hogy rég figyelmeztették, hogy a fia idejöhet. Lehet, hogy már le is jelentette Azgardnak, hogy itt vagyunk.

Amikor kisfiúként felnéztem apámra, azt gondoltam, hogy az a felnőtt, aki uralkodik magán. Aki kézben tartja és irányítja a saját sorsát. Hogy is tudhatná egy gyermek, hogy a szabadság éppen akkor vész el, amikor felnőtté válunk? Mert onnantól lesz fontos minden. Már minden apróságnak jelentősége van. És lassan, elkerülhetetlenül körénk fonódik a kényelmetlenségek, kötelességek, határidők, kudarcba fúlt tervek és elvesztett barátok emlékének szövedéke, amely gúzsba köti az embert. Belefáradtam már a kétkedőkbe. Azokba, akik azt hiszik, tudják, mi lehetséges, és mi nem, csak mert korábban valami így vagy úgy történt.

– Azért nem olyan egyszerű innen megszökni – mordul fel Holiday.

– Első lépés – mondja Musztáng, és lecsúsztatja kezeiről a bilincset. Egy kis csontszilánkkal nyitotta ki a zárat.

– Ezt meg hol tanultad? – néz rá álmélkodva Holiday.

– Gondolod, anyám karjaiból mentem az Intézetbe? De te jössz – lát neki a bilincsemnek. – Szerintem lerohanhatjuk őket, amikor kinyitják a… mi a baj?

Mert elrántottam tőle a kezeimet.

– Nem megyek sehova.

– Darrow…

– Ragnar a barátom volt. Megígértem neki, hogy segítek a népén. Nem fogok elmenekülni, csak hogy a bőrömet mentsem. Nem hagyom, hogy a halála hiábavaló legyen. Csak úgy menekülünk, ha együtt megyünk velük.

– Az Obszidiánok…

– Az Obszidiánokra szükségünk van – szögezem le. – Nélkülük nem szállhatok szembe az Arany légiókkal. Ahhoz még a te segítséged is kevés.

– Jó – bólint Musztáng, és egyből a lényegre tér. – És hogy szándékozod meggyőzni Aliát?

– Azt hiszem, abban segíthetsz.

Órákkal később egy barlangszerű csarnokba vezetnek bennünket. Füstöt okádó fókazsírmécsesek lobognak a falakon körben, és középütt hatalmas trón magasodik. A vasajtók hangos döndüléssel csapódnak be mögöttünk, és magunkra maradunk. Előttünk a trónon a leghatalmasabb emberi lény, akit valaha láttam. Szoborszerű, ahogy csak a szeme mozog, és figyel bennünket. Láncainkban nehézkesen lépdelünk felé. A csúszós, fekete kövezeten lassan érkezünk Alia Hófecske, vagyis a Valkűrök Királynőjének lábaihoz.

Ölében halott fia teste hever.

Dühödten néz le ránk. Éppolyan óriási, mint Ragnar volt, de ősi és gonosz, mint a legvénebb fák valami őskori rengetegben. Az a fajta, amely elszívja a táplálékot a többi fa elől, és koronájával elzárja a napsugarakat a kisebbek elől, és közönyösen nézi végig, mint száradnak el és szikkadnak ki egytől egyig, míg ő maga egyre hatalmasabbra terebélyesedik, egyre mélyebben gyökeredzik. A szél kicserzette arcát. A haja kócos és hosszú, színe mint a mocskos hóé. Trónja a valaha létezett leghatalmasabb griff csontváza, az állat bordakosarába halmozott prémeken ül, feje felett a madár koponyája visít némán. A szárnyait a falon terjeszti ki, tízméteres fesztávolságban. Alia fején fekete üvegkorona. Lábainál a nevezetes hadi kincstára, amelyet békeidőben óriási vaslakat zár le. Göcsörtös kezéről vér csepeg.

Ősi királyság ez. És hiába hittem, hogy majd tudni fogom, hogyan szóljak az uralkodójához, most, előtte állva elképzelésem sincs, mit mondhatnék egy anyának, kinek ölében ott hever halott fia, s aki úgy néz le rám megvetőn, mintha a kihalt tajga legutolsó férge lennék.

De úgy tűnik, nem zavarja, hogy nem találom a szavakat. Mert az ő nyelve annál sebesebben és mérgesebben pereg.

– Vidékeinken nagy eretnekség dúl a Semmit ezer meg ezer esztendő óta uraló isteneink ellen – kezdi döngő hangon, mint egy vénséges vén krokodil. De nem az anyanyelvén beszél, hanem a miénken. Aureált magasNyelven. Szentséges nyelv ez, az övéi közül csak néhányan beszélik, leginkább az istenekkel tárgyaló sámánok. Musztáng meglepődik, de engem nem hökkent meg Alia nyelvtudása. Én tudom, hogy emelkednek magasra a semmirekellők a hitványak uralma alatt, régóta sejtett gyanúm erősödik csak meg. Nem a nyavalyás Gamma az egyetlen nagy becsben tartott rabszolga.

– Gonosz célokkal terjesztik ezt az eretnek igét gonosz próféták. Egy télen és egy nyáron át bolondították népünket, ahogy a Peremvidék és a Sárkánygerinc meg a Véres Sátrak és a Csörgő Barlangok népeit is. Hazugságokkal mérgezték lelküket, amivel összezavarják népünk látásmódját – hajol le hozzánk a trónról. Orrán hatalmas mitesszerek feketéllenek, mély ráncok katlanából villog apró szurokszeme. – Ezen hazugságok szerint egy Pecsétes gyermek hamarosan hazatér, és egy embert hoz majd magával, aki kivezet bennünket országunkból. Hajnalcsillag lesz ő a sötétben. Felkutattam ezeket a suttogó eretnekeket, hogy lássam, valóban az istenek szólnak-e szájukból. De nem. Csak a gonosz beszélt belőlük. Ezért vadásztam rájuk, saját kezemmel roppantottam össze csontjaikat. Lenyúztam bőrüket, és a sziklákhoz láncoltam őket, hogy húsukat a jég dögevői falják fel.

Ez hát az a hét csontváz a láncokon. Ragnar barátai.

– Az embereimért tettem, mert szeretem a népemet. Mert ágyékomnak gyermeke kevés, de szívemből annál többen sarjadzanak. Mert tudom, hogy az eretnekség hazugsággá válik. Ragnar, aki vér a véremből, soha nem tér haza. Mert ha visszatérne, azzal megszegné a nekem, a népének és a magas Azgardból figyelő Isteneknek tett esküvését – mondja, és halott fiára pillant. – De akkor leszállt rám ez a rémálom – hunyja le szemét. Mély levegőt vesz, és felnéz ismét. – Kik vagytok ti, akik a legmagasabb szülött tetemét hozzátok Tornyainkba?

– Lykosi Darrow vagyok. Ők pedig Virginia au Augustus és Holiday ti Nakamura. A Lázadás képviseletében jöttünk Ragnarral diplomáciai követségben.

Alia Holidayről tudomást sem vesz, a pillantása Musztángon pihen meg. Még ő is egészen apró gyermeknek látszik ebben a hatalmas teremben.

– A Lázadás – kóstolgatja az idegen szót undorodva. – És kik vagytok ti a fiamnak? Talán az urai lennétek? A gazdái?

Olyan undorral méregeti a hajamat, amilyet halandónak istenei iránt nem kifejezetten ildomos mutatnia. Többről van itt szó, mint hinnénk.

– A testvére vagyok – felelem.

– A testvére – nevet gúnyosan.

– A fiad letette nekem a szolgai esküt, amikor elvettem egy Aranytól. Ő a Pecsétjeit ajánlotta nekem, én pedig a Szabadságát cserébe. Azóta a testvérem.

– Ezek szerint… – kezdi, de elfúl a hangja. – Szabadon halt meg?

A hangsúly a teljes megértést mutatja, még Musztángnak is feltűnik.

– Igen. Az emberei, a barátai, akiket koncként a sziklafalra láncoltál, elmondhatták volna, hogy az Aranyak ellen vezetek lázadást, azok ellen, akik rajtatok is uralkodnak, akik elrabolták a többi gyermekedet is. És elmondhatták volna azt is, amit már az egész néped tud, hogy Ragnar volt tábornokaim között a leghatalmasabb. Hogy jó ember volt. Hogy…

– Ismerem a fiamat – vág a szavamba. – Együtt úsztam vele a jégáradatban, amikor még kisfiú volt. Tőlem tanulta meg a hó neveit, a viharok szavait, és felvittem a magasba a griff hátán, hogy lássa a világ gerincét. A hajamat markolták kezei, és szája örömdalt zengett, ahogy a fellegek fölé emelkedtünk. A fiam nem ismert félelmet – meséli. Mennyire másképpen emlékszik arra a napra, mint Ragnar. – Ismerem a fiamat, nem kell, hogy egy idegen regéljen nekem a szelleméről.

– Akkor tedd fel a kérdést magadnak, Királynő, hogy vajon miért tért vissza ide – veszi át Musztáng a szót. – Vajon miért küldte ide az embereit. Hogyha úgy gondolta volna, hogy a hazatértével esküt szeg, akkor miért tért volna vissza?

Alia szótlanul fürkészi Musztángot azokkal a mohó szemeivel.

– A testvéred – köpi gúnyosan megint, és visszafordul hozzám. – Mondd csak, úgy kell bánni a testvérekkel, ahogy te bántál a fiammal? Hogy idehozod? Mintha ő lenne a kulcsfigura, aki eloldozhatja a jégóriásokat? – körbepillant a termen, és csak most veszem észre, hogy a tizenöt méter magas falakra körbe-körbe dicső tettek emlékét faragták. Soha nem találkoztam még Obszidián kézművessel, művésszel. Hozzánk csak a harcosaikat küldik. – Hogy az anyja szeretetét önmaga ellen fordítsd? Ilyenek az emberek. Érzem, mik a szándékaid. Ismerem a terveidet. A Fekete Semmit nem ismerem, ó fenséges hadúr, de a jég birodalmát annál inkább. És tudom, miféle kígyók tekergőznek az emberek szívében. Magam kérdeztem ki az eretnekeket. Tudom, mi vagy te. Tudom, hogy nálunk alacsonyabb rendű lényből vagy. Vörös vagy. Láttam már Vörösöket. Apró gyermekek. Kis törpék, akik a világ csontjaiban élnek. De te elloptad egy Ázok, egy Napszülötte testét. Láncok törőjének nevezed magadat, pedig te magad aggatsz másokra láncokat. Magadhoz akarsz minket is láncolni. A mi erőnket akarod használni, hogy nagyra törj. Mint minden ember.

Drága barátom teteme felett hajol felém, és már látom gúnyolódó pillantásában, hogy mit tisztel ez a nő, hogy miért mondta Ragnar, hogy meg kell majd ölnie, hogy meg kell szereznie a trónját. És azt is látom, miért akart Musztáng menekülni. Mert csakis az erőt tiszteli. És bennem nem lát erőt.

– Róla sokat tudsz – szólal meg Musztáng. – Engem azonban nem ismersz, mégis sértegetsz.

Alia homloka ezer ráncba fut. Egyértelmű, hogy fogalma sincs, kicsoda Musztáng, és hogy nem szívesen sértene meg egy igazi Aranyat, már ha Musztáng valóban az volna. De csak egy pillanatra inog meg.

– Rólad egy szót sem szóltam, Napszülött.

– De igen. Azzal, hogy azt mondod, gonosz szándékokkal érkezett népedhez, azt sugallod, hogy az én szándékaim se mások. Hogy engem, aki a társa vagyok, ugyanolyan gonosz célok vezetnek.

– Mik hát a szándékaid? Miért társultál ehhez a lényhez?

– Hogy megbizonyosodjam róla, hogy érdemes-e vele tartani – feleli Musztáng.

– És érdemes?

– Még nem döntöttem el. Azt azonban tudom, hogy milliók követik. Tudod, mekkora szám az? Fel tudod fogni egyáltalán, Alia?

– Tudok számolni.

– A szándékaimra vagy kíváncsi, kimondom hát nyíltan. Én magam is hadúr és Királynő vagyok, mint te. Az én birodalmam nagyobb, mint amekkorát te felfoghatsz. Hadihajóim vannak a Fekete Semmiben, több harcossal a fedélzetükön, mint ahányat te valaha láttál. A legmagasabb hegyet is ketté tudom hasítani. És azért vagyok itt, hogy elmondjam neked, nem vagyok isten. Ahogy azok a férfiak és nők, akik Azgardban élnek, sem istenek. Hús-vér emberek, amilyenek te meg én vagyunk.

Alia lassan felemelkedik, óriási gyermekét könnyedén egy kőoltárhoz viszi, és ott elfekteti. Egy kis urnából olajat önt egy ruhadarabra, amelyet Ragnar arcára borít. Majd megcsókolja a rongyot, lenéz rá.

– Ezen a földön nem terem meg a mag – folytatja Musztáng. – Itt csak jég, szél és puszta szikla van. És ti mégis életben maradtok. A hegyek közt emberevők tanyáznak. Földedre ellenséges törzsek lesnek. És ti mégis életben maradtok. Eladjátok fiaitokat és lányaitokat az „isteneiteknek”, és mégis éltek. Mondd meg nekem, Alia, hogy miért? Mi értelme? Minek élni, ha az életetek csakis a szolgaságról szól? Hogy végignézd, hogy enyészik el a családod? Én végignéztem, ahogy az enyém semmivé vált. Egyenként rabolták el tőlem mindegyikőjüket. A világom összeomlott. Ahogy a tiéd is. De ha összefogsz velem és Darrow-val, ahogy Ragnar is akarta… akkor új világot teremthetünk.

Alia sarokba szorult. Megfordul, lassan és méltóságteljesen közeledik felénk.

– Te melyiktől tartanál jobban, Virginia au Augustus: egy istentől, vagy egy isteni erejű halandótól? – kérdi, és a kérdés szakadékként nyílik meg kettejük között. – Egy isten soha nem halhat meg. De a halandók… – csettint nyelvével foltos fogsora mögött – …mennyire remegnek, ha jön a sötétség. Milyen rettenetesen küzdenek majd, hogy a fényben maradhassanak.

Romlott hangjától megfagy bennem a vér.

Tudja.

Musztánggal egyszerre értjük meg. Alia pontosan tudja, hogy az isteneik halandók. Új rémület bugyog fel a lelkem mélyéből, a sötétből. Milyen ostoba vagyok. Ilyen messzire utaztunk, hogy lerántsuk szeméről a fátylat, s ő közben végig ismerte az igazságot. Valahogy tudta. Eljöttek vajon hozzá az Aranyak, mert ő a Királynő? Vagy magától jött rá? Mielőtt eladta nekik Ragnart? Vagy csak később? De mit számít! Mert már belenyugodott, hogy ilyen a világ. Ebben a hazugságban akar élni.

– Van másik út – mondom kétségbeesetten, mert világos, hogy Alia már azelőtt döntött rólunk, hogy akár csak beléptünk volna ebbe a terembe. – Ragnar tudta. Ő látta azt a világot, ahol a néped boldogabb lehetne. A jégen túl. Ahol az emberek a saját sorsuk urai lehetnek. Csatlakozz hozzám, és megvalósíthatod ezt a világot. Én segítek, hogy megszerezzétek a hatalmat, hogy őseitekhez hasonlóan a csillagok közé emelkedhessetek, hogy láthatatlanul mozoghassatok, hogy csizmáitokban a fellegeket járjátok. Ott élhettek, ahol a kedvetek tartja. Olyan vidékeken, ahol a szél langyos, mint a bőr, és a föld nem fehér, hanem zöld. Csak mellém kell állnotok, ahogy a fiad tette.

– Nem, kis ember. Az egek ellen nem harcolhatsz. A folyó, a tenger és a hegyek ellen nem harcolhatsz. Ahogy az Aranyak ellen sem – feleli Alia. – Ezért azt fogom tenni, amit tennem kell. Ami a kötelességem. Megvédem a népemet. Láncokban küldelek Azgardba. Majd az Aranyak döntenek odafenn a sorsodról. A népem pedig éli tovább az életét. Sefi megörökli a trónomat. Én pedig eltemetem a fiamat a jégbe, ahonnan származik.

32

Senkiföldje

Amikor a Tornyokból elrepülünk, a köröm alá alvadt vér színe van az égnek. Ezúttal foglyok vagyunk, hasmánt láncoltak bennünket bűzlő prémeken egy-egy nyereg hátuljára. Szememet marja az alsó troposzféra jeges szele. A griff erőteljes csapásokkal szeli a levegőt, kavarog örvénylőn minden. A lovasok irányt váltanak, és most felfelé tartunk oldalvást, hogy látom a magasban a Phobosz halvány fényeit. Az egyre sötétlő égen apró fehér és sárga cikázásokat látni – hajók csatáznak a messzi magasban. Vagyis Sevro hajókat szerzett, csak az a kérdés, hogy hányat. Eleget vajon? Magamban imádkozom érte és Victráért meg a Vonítókért.

A szavakkal semmire se mentünk Aliánál, pont, ahogy Musztáng jósolta. És most visznek bennünket Azgardba, mi vagyunk az isteneknek ajánlott adomány, amellyel békét és biztonságot vásárolnak maguknak. Ezt az utasítást adta Sefinek, és ezt a magyarázatot, mire a Csendes lány fogta láncunkat, és az istállóba rángattak bennünket, ahol már Valkűrök vártak ránk.

És most, néhány órával később a dühödt ifjú istenek teremtette táj felett repülünk. Drámai és pokoli vidék ez, eredetileg azért hozták létre az egész Sarkvidéket, hogy az Obszidián ősöket, akik fel mertek lázadni az Aranyak ellen uralmuk kétszázadik esztendejében, megfelelő büntetéssel sújtsák. Oly vad és kegyetlen itt, hogy az Obszidiánok alig hatvan százaléka éri meg a felnőttkort, legalábbis a Minőségellenőri Testület adatai szerint.

A folyamatos, reménytelen küzdelem kínzó erőfeszítései ellenére esélyük sincs kultúrát teremteni és társadalmi haladást elérni, ugyanúgy, ahogy az első Sötét Korok nomád törzseinek se maradt ilyesmire ereje meg ideje. És lehetősége sem adódott. A földműves népek hoznak létre kultúrát. A nomádok háborúznak.

A kopár pusztaságon itt-ott az élet halvány jelei mutatkoznak. Legelésző bölénycsordák. Hegyoldalakban lobogó tüzek, ahogy a sziklafalakba vájt Obszidián városok vaskapui kitárulnak, mert lakói hazatérnek éjszakai pihenőre a napi gyűjtögetés után. Közeleg a hosszú, sötét tél. Órákon át repülünk. A testem kimerült, hol elalszom, hol felriadok. Azóta szemhunyásnyit sem aludtam, hogy a lezuhant hajóban kialakított otthonos zugunkban Ragnarékkal tésztáztunk és megpihentünk. Hogy változhatott meg minden ilyen szemvillanásnyi idő alatt ennyire?

Egy tülök hangjára ébredek. Ragnar halott. Ez az első gondolatom.

Nem idegen érzés gyászra riadnom.

Újabb tülök bőgése visszhangozza az előzőt, ahogy Sefi lovasai összezárnak, szoros alakzatban haladnak a hamuszürke fellegek között. Előttem maga Sefi hajol a griffje nyakára. Hajtja előre keményen, és felbukkan előttünk egy sötét árnyalakzat. Ahogy kibukkanunk a felhők közül, már tisztán látjuk Azgard sötét rémét a félhomályban. A földből felszaggatott hegy, a Sötét Semmi és a jégvidék felett lebeg. Az Ázok városa. De míg az Olümposz az érzékek és az élet örömeinek vidám lakóhelye volt, addig ez a város a lebegő rettenet megtestesülése, hogy megfélemlítsen egy leigázott fajt.

Látszólag a semmiben függő lépcsősor vezet fel odáig a lenti hegyekből. A Pecsétek Útja. Minden ifjú Obszidiánnak ezen a lépcsősoron kell feljutnia, ha el akarja nyerni az istenek jóindulatát, törzsére és városára dicsőséget akar hozni azzal, hogy a Mindenek Anyja Halál szolgálatába áll. Az Elbukottak hullái feketéllenek a mélyben. Csontkeményre fagyott férfiak és nők kupacai, mert ezen a földön a test nem bomlik le, csak a dögevők seregei rághatják fehérre a csontokat. Magányos mászás, mi is csak így juthatunk fel a hegyvárosba.

Ez az, amitől egy Obszidián szívébe jeges rémület markol. Már Sefiből is árad felém. Még soha nem járt a Lépcsőn. Egyetlen Pecsétes se maradhat a Tornyokban, se más törzseknél. Őket az Aranyak kiválasztják rabszolgának. De Sefit az anyja soha nem engedte, hogy próbát tegyen, mert egy lányát meg kellett tartania, hogy legyen, aki követi a trónon.

Az Olümposszal ellentétben Azgardot több védvonal is övezi. Elektromos magashullámú ultrahangos riasztók, amelyek hangjától beszakad a griffek dobhártyája. Ezen belül pedig magasfeszültségű impulzusBurok, amely bármilyen ember és élőlény molekulaszerkezetét hiperoszcillálja, felforralja a szervezet és a belső szervek víztartalmát. Az Obszidiánok szemében ez mind fekete mágia. De ma alszik a gonosz varázs, hála Quicksilver hekkereinek, akik a műholdakhoz hasonlóan kikapcsoltak minden szenzort, kamerát és drónt a kontinensen. Nem látnak bennünket, ugyanazt a három évvel ezelőtti felvételt kapják ők is, mint az égen a szatellitek. Így csakis akkor vehetnek bennünket észre az istenek, ha a Pecsétek Útján, az Árnypofa Templomon át lépünk be hozzájuk.

Az Azgard alatti magaslaton szállunk le, ahol a Pecsétek Útja a földhöz kapcsolódik. A fekete templom úgy kuporog a lépcsősor elején, mint egy irigy, vén szipirtyó. Az idő elgyötörte már, vakolatát a szél koptatja.

Lerántanak a nyeregből, és elnyúlok a jégen, mert lábaim elgémberedtek a hosszú úton. Musztáng feltámogat, a Valkűrök türelmesen kivárják.

– Azt hiszem, eljött az idő – mondja Musztáng, én pedig bólintok.

A Valkűrök a fekete templom felé taszigálnak bennünket Sefi nyomában. A homlokzat fekete sziklájának béklyójában vergődő háromszázharminchárom arc pofájából süvölt a szél, vad pillantásuk szabadságért kiált. Belépünk a fekete boltív alatt. A padlón hó kavarog.

– Sefi – szólalok meg. A nő lassan hátrafordul felém. A haja még mindig bátyja vérétől vöröslik. – Beszélhetnék veled? Kettesben.

A Valkűrök néma vezérük lassú biccentésére visszatartják Musztángot és Holidayt, míg mi Sefivel beljebb megyünk a templomban. Láncaimban nehézkesen mozgok. Egy kisebb belső udvarra érünk. Ráz a hideg. Sefi a furcsa, lila égbolt alatt néz rám, várja, hogy mit akarok mondani. Most tudatosodik csak bennem, hogy éppolyan kíváncsi rám, mint én őrá. Ez önbizalmat ad. Apró, sötét szemei mélyre hatolnak. Látják a repedéseket mindenen. Az embereken, a páncélzatokon, a hazugságokon. Musztángnak igaza volt Aliával kapcsolatosan, nála semmire se mennénk a szavakkal. Magam is gyanítottam még mielőtt elébe járultunk volna a trónteremben, mégis meg kellett próbálnom. De ha hallgatott is volna ránk, Musztáng soha nem bízott volna meg benne. Soha nem hagyta volna, hogy az Obszidiánok az ő vezetésével szálljanak mellettünk hadba. Akkor hiába szereztem volna meg Alia Hófecskét szövetségesünknek. Mert elvesztettem volna a Musztánggal valót. De Sefi… Sefi az utolsó reményem.

– Elgondolkodtál már azon valaha, hogy hova mennek? – kérdem hát tőle. – Azok a férfiak és nők, akiket a törzsetek felajánl az isteneknek. Szerintem te nem hiszed el, amit erről mondani szokás. Hogy a harcosok sorába emelkednek. Hogy kimondhatatlan gazdagságban lesz részük a halhatatlanok szolgálatában.

Várom a válaszát, persze hiába. Ha nem sikerül elbizonytalanítanom, akkor nekünk végünk. De Musztáng szerint is érdemes vele próbálkoznunk. Nála több esélyünk van, mint Aliánál.

– Ha hinnél az istenekben, nem tettél volna némasági fogadalmat, amikor Ragnar felment a lépcsőn. Mások ujjongtak, de te zokogtál. Mert te tudtad… igaz? – lépek közelebb a nőhöz. Alig magasabb nálam, de Victránál is izmosabb. Sápadt arca közel olyan fehér, mint a haja. – Szívedben érzed a sötét igazságot. Hogy akik a jég birodalmát elhagyják, rabszolgák lesznek egytől egyig.

Összevonja a szemöldökét. Igyekszem nem elveszíteni a lendületet.

– A bátyád Pecsétes volt, a Tornyok Gyermeke. Egy valódi titán. És felment, hogy az isteneiteket szolgálja, de egy kutyával se bánnak rosszabbul, mint ahogy vele bántak. Vermekben kellett verekednie, Sefi. Fogadásokat kötöttek az életére. A bátyád, akitől a szél és a jég neveit tanultad egykoron, aki a Tornyok legdicsőbb Gyermeke volt, egy másik ember tulajdona lett.

Felnéz az égre, a lila sötétségen átpislogó csillagokra. Vajon hányszor nézett így fel rájuk, tűnődve, hogy vajon milyen sora lehet a bátyjának? Hány hazugsággal ámította magát, hogy nyugodt álmot hozzon az éj? És most, hogy megtudja, milyen förtelmeket kellett a testvérének elszenvednie, még borzalmasabbnak tűnnek azok az éjszakák.

– Anyád adta el őt – ragadom meg a lehetőséget. – Eladta a nővéreidet, a bátyáidat, az apádat. Aki csak eltávozott a Tornyokból, mind rabszolga lett. Pont, mint az én népem. Te is tudod, mit mondtak a próféták, akiket a bátyád küldött haza. Rabszolga voltam én magam is, de fellázadtam a gazdáim ellen. És a bátyád velem tartott a lázadásban. Ragnar azért tért haza, hogy titeket is magunkkal vigyünk. Hogy megszabadítsa a népeteket a rabságtól. Ezért halt meg. És érted. Bízol benne, és hiszel az utolsó szavainak, mondd? Szereted őt annyira?

Sefi rám néz, a szeme fehére hosszú álomból ébredő haraggal vöröslik. Mintha mindig is átlátott volna anyja kettős játékain. Ugyan mi mindent hallhatott a két és fél évtizednyi hallgatás ideje alatt? Az is lehet, hogy az anyja maga avatta be az igazságba. Elvégre Sefi lesz majd a királynő. Talán ez is a beavatás része. Az Átjáró. A valóság megismerése. Talán végighallgatta a beszélgetésünket Aliával a trónteremben. Abból, ahogy néz, elég valószínűnek tűnik.

– Ha átadsz az Aranyaknak, Sefi, zavartalanul uralkodhatnak tovább, és akkor a bátyád hiába áldozta fel magát. Ha szereted, hogy olyan a világ, amilyen, hát ne tegyél semmit. De ha igazságtalannak, betegnek tartod, akkor ragadd meg a kínálkozó lehetőséget. Hadd avassalak be a titokba, amelyet anyád elhallgatott előled. Hadd bizonyítsam be, hogy isteneitek éppolyan halandók, mint ti magatok. Hadd segítsek elhozni a dicsőséget a bátyád tiszteletére.

A gondolataiba mélyedve bámulja a lábunk előtt kavargó havat. Aztán kimért biccentéssel a köpenye alól előhúz egy vaskulcsot, és elindul felém.

A Pecsétek Útjának nyaktörő lépcsőfokai szelesek és jegesek, ahogy nyaktörő fordulókkal az ég felé kanyarognak. De csupán lépcsőfokok. Már szabadon mászunk rajtuk felfelé Valkűrnek álcázva, nehéz, festett csontmaszkokban, vaskos csizmákban és köpenyben. Még rám is nagyok. A három Valkűr, akitől kölcsönkaptuk, odalenn maradt a templomnál a griffekkel. Sefi halad az élen, utána mi hárman, és a sort nyolc Valkűr zárja. Mire felérünk a lépcső tetejére, és meglátjuk a fekete üvegkomplexumot a lebegő hegy hasadékában, már remeg a lábam a megerőltetéstől. Az Aranyak városának nyolc tornya van, egy-egy torony minden istennek. A központi épületet, egy hatalmas üvegpiramist övezik, és keskeny hidakkal kapcsolódnak hozzá, küllők lennének húsz méterrel az egyenetlen, havas felszín felett. Már csak egy második templom választ el bennünket az üvegépítményektől, amely akkora, mint Mars vára volt, és óriási üvöltő arcot formáz. Előtte kis tér, amelynek közepén görnyedt, fekete fácska áll. Ágain tűz parázslik. A lángok közt sértetlen fehér bimbók ülnek. A Valkűrök összesúgnak, megijeszti őket a varázslat.

Sefi óvatosan leszed egy kis virágot a fáról. A lángok megperzselik a kesztyűje szélét, de megszerzi a könnycsepp alakú virágot. Ahogy hozzáér, növekedni kezd, vérszínűvé válik, elszárad, majd elporlad. Ilyet még soha nem láttam. De attól még szarok az egész hülye mutatványra. Ehhez túlságosan is hideg van. Előttünk a hóban vérvörös lábnyom dereng fel. Sefi és a Valkűrök moccanni se mernek, karjukat maguk elé tartják, ujjaikat karomba görbítik, és puszta kézzel igyekeznek elijeszteni a démonokat és a gonosz szellemeket.

– Csak varázslattal kőbe rejtett vércseppek – magyarázza Musztáng. – Nem igaziak.

De a Valkűrök nem tudnak felülkerekedni elképedésükön, ahogy egyre több véres lábnyom tűnik fel előttünk, és mind a templom felé vezet. Rémülten pislognak egymásra. Még Sefi is letérdel, amikor a templom torkától induló lépcsősor aljába érünk. Mindannyian követjük a példáját, orrunkat a kövezethez nyomjuk. Erre megnyílik a templom torka, és egy aszott vénember lép elő. Szakálla fehér. A szeme lilás és teljesen opálos az öregségtől.

– Megbolondultatok! – üvölti. – Kötözni való bolondok vagytok, hogy télestén felmásztok a lépcsőkön – indul le felénk, és botja hangosan csattan minden egyes lépcsőfokon. A hangja keservesen recseg. – Csak csont és fagyott vér maradhat. Pecsétpróbára jöttetek?

– Nem – dörgöm nagalul, amennyire tőlem telik. Mire mennénk azzal, ha kiállnánk a próbát? Csak akkor léphetnénk az istenek színe elé, amikor már kitetoválták az arcunkat. És a Pecsétesek próbájának túlélésére még Ragnar se tartott képesnek. Csak egy módja lehet, hogy az istenek színe elé kerüljünk: csalit kell bedobnunk nekik.

– Nem? – zavarodik össze a Lila.

– Az istenek elé szeretnénk járulni.

A Valkűrök bármelyik pillanatban elárulhatnak. Egyetlen szavukba telne csak. A vállam belefeszül a csel hordozta kockázatba. Csak az tartja bennem a lelket, hogy Musztáng támogatja a tervem. Az legalábbis azt mutatja, hogy mellettem térdepel. Vagyis akkor mégsem olyan képtelen ötlet. Legalábbis remélem.

– Ezek szerint tényleg őrültek vagytok – unja el a társalgást az öreg. – Az istenek jönnek-mennek. Fel a Sötét Semmibe, le a tengerek mélyére. Halandókat azonban nem fogadnak. Mert mi a hozzájuk hasonlatos teremtményeknek az idő? Szeretetüket csakis Pecsétesek érdemelhetik ki. Látásuk hevét csakis Pecsétesek viselhetik el. Csakis a jég és a legsötétebb éjszaka gyermekei.

Hú, ez szarveretesen idegesítő.

– Vasból és csillagból való hajó hullott alá a Semmiből – mondom. – Tűzfarokkal zuhant bele a hegybe a Valkűrtornyok közelében. Véresen égett az égbolton.

– Egy hajó? – kérdi hirtelen támadt érdeklődéssel a Lila. Ebben bíztunk.

– Vasból és csillagból való.

– Hogy lehettek biztosak benne, hogy nem csak látomás volt? – kérdi ravaszul a vénség.

– Saját kezünkkel érintettük meg a vasát.

Tébolyodott szeme mögött vadul zakatol a Lila agya. Lefogadom, hogy tudja, hogy nem működik a kommunikációs rendszerük. Hogy a gazdái igen kíváncsiak lesznek egy lezuhant hajóra. Mielőtt Quicksilver befagyasztotta volna a rendszereket, utoljára az én beszédemet láthatták. És most ez az alantas Lila, ez a semmin is túlra száműzött szerencsétlen színész, akinek örökös nyamvadt feladata, hogy együgyű óriásokat vezessen meg, most olyan információ birtokába jutott, amellyel még a gazdáit is meglepheti. Nagy kincsre tett szert, és ahogy erre ő maga is ráébred, a szeme mohón összeszűkül. Eljött az ő ideje. Most kivívhatja gazdái megbecsülését.

Milyen szomorú, hogy a mohóság mindig bizton bolonddá teheti az embert.

– Bizonyítékotok is van rá? – kérdi izgatottan. – Mert azt bárki mondhatja, hogy látta az istenek hajóját lezuhanni.

Sefi bizonytalanul, a trükköm kudarcától rettegve, ugyanakkor a papok iránti minden megvetésével előhúzza a zsákjából a beretvámat. FókaBőrbe van göngyölve. Ostor alakjában rakja le a földre. A Lila végtelen elégedettséggel mosolyodik el. Előkap egy rongyot, és azzal megpróbálja felkapni, de Sefi gyorsabb nála, és magához rántja a fókaBőrrel együtt.

– Ezt az isteneknek hoztuk, nem a korcsaiknak – morgom.

33

Istenek és emberek

A pap beterel bennünket a kőtemplomba, és a hegy belsejében, egy fekete kőből rakott előtérben térdepelve várakozunk. A templom kőpofája bezárul mögöttünk. A terem közepén lángok táncolnak, tűzoszlopról nyalogatják az ónixmennyezetet.

Halkan énekelgető tanítványok járkálnak a távolabbi nyúlványokban, fekete zsákvászon csuhájuk még a fejüket is takarja.

– Jég gyermekei – suttogja végül a sötétségből egy isteni hang. A démonSisakunkban is ilyen hangszintetizátor van, úgy torzítja a hangot, hogy tucatnyi sustorgásnak tűnjön. A láthatatlan Arany nő még arra se veszi a fáradságot, hogy a kiejtését megváltoztassa. Folyékonyan beszéli a nyelvet, de megveti azokat, akikhez szól. – Híreket hoztok.

– Igen, Napszülött.

– Beszélj a hajóról, amelyet láttatok – mondja egy másik hang, egy férfié. Ez már sokkal játékosabb. – Felnézhetsz az arcomba, kisgyermek.

Térdeltünkből félő pillantásokat vetünk magunk elé: két fegyveres Arany áll ott, épp most kapcsolják le szellemKöpenyüket. Egészen közel vannak a sötét helyiségben. A templom fényei könnyed táncot járnak fémes istenarcukon. A férfi palástot visel. A nőnek láthatóan ideje se volt felkapni a magáét, annyira siettek, hogy híreket kapjanak végre.

A nő Freyát adja, a férfi pedig Lokit. Fémarca farkaspofa. Az állatok megérzik a félelmet. Az ember nem. De azok, akiknek rutinjuk van már a gyilkolásban, érzékelik azt a sajátos remegést a hallgatásban. Én megérzem a Sefiből áramlót. Valóságosnak hiszi az isteneket. Ragnar tévedett, ezt gondolja. Mind tévedtünk. De nem szól.

– Tüzet okádott az égre – mormolom leszegett fejjel. – Üvöltött, és a hegyoldalba csapódott.

– Nem mondod! – ámul Loki. – És egy darabban van, vagy sok apró kis cafatra szakadt, gyermek?

Elég kockázatos azzal eléjük állni, hogy láttunk egy hajót lezuhanni, de más trükk nem jutott eszembe, amellyel kicsalogathattuk magukat az isteneket a HK elől, amelyen épp nagyban zajlik a lázadás. Mással nem vehettük volna rá őket, hogy előbújjanak a Szürke katonáik és a biztonsági rendszerük mögül, és személyesen fogadjanak. Páratlan Sebhelyesek mindketten, száműzték őket a világ végére, miközben másutt minden fortyog és változik. Valaha mesésen romantikusnak tetszhetett ez az állomás, most azonban kész börtön, büntetés. Ugyan milyen bűnökkel vagy kudarcokkal vonták ezek a Páratlanok magukra azt a balsorsot, hogy ide száműzettettek, hogy a semmirekellőket kelljen szemmel tartaniuk?

– A hajó csontjai szerteszóródtak a hegyoldalban, Napszülött – fejtegetem még mindig leszegett fejjel, nehogy le akarják vetetni rólam a lovasmaszkomat. Minél alázatosabb maradok, annál kevésbé hívom fel magamra a figyelmet. – Megroppant, mint a halászhajó a hegynyi hullámok hátán. A havon mindenfelé vas-és emberszilánkok.

Úgy hiszem, egy Obszidián efféle hasonlatot mondana. És be is jön.

– Emberszilánkok? – kérdez vissza Loki.

– Igen. Férfiak. De az arcuk selymes, mint fókaBőr a tűz világában – sok lesz már a hasonlatokból. – De a szemük izzó szén – folytatom, mert képtelen vagyok leállni. Hogy is beszélt Ragnar? – Hajuk, mint arcotok aranya.

Az Aranyak maszkja közönyösen hallgat, nyilván a sisakjuk belső rendszerén tárgyalják meg a hallottakat egymással.

– A pap azt állította, hogy nálatok van az istenek fegyvere – veszi most át a szót Freya.

Sefi ismét előszedi a fókaBőrt, minden mozdulata feszült, várja, mikor oszlatom már el az istenek varázslatát, ahogy ígértem. A keze remeg. Mindkét isten közelebb lép, az impulzusVért halk suhanása jól hallható. Elég hozzájuk érnem, és megsülök. Nincs okuk félni, itt a hegyükön semmiképp. Gyertek közelebb. Közelebb, ostoba szemétládák.

– Miért nem a törzsed vezetőjéhez vitted? – kérdezi Loki.

– Vagy a sámánodhoz? – fűzi hozzá gyanakodva Freya. – A Pecsétek Útja hosszú és nehéz mászás. Csak azért felmászni rajta, hogy személyesen hozd elénk…

– Vándorok vagyunk – mondja Musztáng, ahogy Freya lehajol a pengéhez, hogy jobban megvizsgálja. – Nincs törzsünk. Nincs sámánunk.

– Azt mondod, kicsikém? – kérdi Loki keményebb hangon, és Sefihez hajol. Keze a beretvájára siklik. – Akkor mit keres a Valkűrtornyok kék tetoválása ennek a bokáján?

– Őt kitagadta a törzse, mert megszegte esküjét – mondom.

– Rajta van valamelyik Ház jegye? – kérdi Loki Freyától a beretvámra utalva. A nő elnyúl előttem, hogy megnézze a fegyver markolatát, amikor Musztáng epésen felkacag. Magára vonja a figyelmüket.

– A markolaton keresd, jóasszony – mondja Aureált nyelven, és térdeltében lerántja fejéről a maszkot, amelyet a földre hajít. – Repülő pegazus. Jól nézd meg. Az Andromedus-Ház jegye.

– Augustus? – hebegi Loki, mert felismeri Musztángot.

Kihasználom a zavarodottságukat, és már ugrok is. Mire visszafordulnak felém, addigra elrántom Freya elől a pengémet, aktiválom, hogy kérdőjelformát öltsön, amelyet olyan jól ismernek mostanra a kivetítőkről, hegyoldalakról, homlokokról, ahová a fajtájuk megfélemlítésére véstük. A beszédem közben is ez izzott a holókon.

– Arató – szalad ki Freya száján, ahogy az impulzusÖklét próbálja célra tartani. Vállból lecsapom a karját, majd a fejére suhintok, az állánál találom el, aztán egyenesen Loki mellkasába vágom a beretvát. De az impulzusVért belassítja, megáll egy pillanatra a levegőben, a vért ellenáll. Végül keresztülhatol rajta. De alatta kitart a páncélzat, a penge belemélyed, de nem üti át. Nem tudok kárt tenni benne. Míg Musztáng fel nem pattan, és egyetlen erős rúgással fel nem nyársalja Lokit.

A két isten elzuhan. Freya hanyatt vágódik, Loki térdre zuhan.

– Le a maszkot – ordít rá Musztáng, ahogy a férfi megmarkolja a mellkasából meredező kardot. Musztáng rácsap a másik kezére, amellyel a kargépéhez nyúlna. – Nincs dumálás.

Holiday lekapja a férfi övéről a beretváját, ahogy kisül az impulzusVértje. Én Freya tetemét fosztom meg a fegyvertől.

– Rajta.

Sefi és a Valkűrök tágra nyílt szemekkel merednek térdeltükben a Freya hullája körül növekvő vértócsára. Leveszem a fejéről a sisakot: fiatal Páratlan Sebhelyes nő, a bőre sötét, szeme mandulavágású, arcát szétroncsolta a pengém.

– Ilyen egy isten szerinted, Sefi?

Musztáng kurtán, sötéten felkacag, ahogy meglátja Loki arcát a maszk nélkül.

– Nézd már, Darrow, kit fogtunk. A Merkúr Proktorát!

Tényleg a duci, kerubképű Páratlan az, aki majdnem megszerzett engem a Merkúr Házának, mielőtt Fitchner lecsapott volna rám. Öt éve találkoztunk utoljára, amikor az Olümposzon próbált párbajra kelni velem, ahogy a Vonítóimmal lerohantuk. Akkor impulzusÖköllel lőttem mellbe. És ő vigyorgott. Hát most nem vigyorog, csak sápadtan bámulja a melléből kiálló acélt.

– Merkúr Proktor, te vagy a legpechesebb Arany a világon. Hogy két hegyet is bevegyen egy Vörös, ahol szolgálsz!

– Beszarás, Arató – borzong meg lázas nevettében. – De te a Phoboszon vagy.

– Negatív, jóember. Az az aprócska pszichotikus bűntársam lesz.

– A vérveretesbe! A vérveretesbe! – ül fel prüszkölve és zihálva, és egyre csak szuggerálja a kardot magában. – Hogy lehet… Hogy a fenébe nem láttunk?

– Quicksilver meghekkelte a rendszert.

– Azért jöttél… – mondja, de elhal a hangja, ahogy végigméri a halott istennőt körbeálló Valkűröket. Sefi Freya fölé hajol. Sápadt ujját végighúzza a nő arcán, miközben Holiday leszedi róla a vértezetet.

– Hogy elvigyem őket – bólintok. – Szarveretesen eltaláltad, de mennyire. Értük jöttem.

– A vérveretes pokolba – nevet fel keserűen a régi Proktor, és Musztánghoz fordul. – Augustus, nem keveredhetsz ebbe bele, ez tiszta téboly. Ezek szörnyetegek! Nem ereszthetitek szabadon őket! Hát nem fogjátok fel, mi lesz ebből? Ne nyissátok ki Pandora szelencéjét.

– Ha tényleg szörnyetegek, csakis magunkat okolhatjuk, hogy azzá váltak – feleli Musztáng az Obszidiánok nyelvén, hogy Sefi is értse. – Most pedig halljuk az azgardi fegyverraktár kódját.

– Ennél szebben kell kérned, áruló – köp egyet Merkúr.

– Az árulás időszerű, Proktor – feleli jegesen Musztáng. – Megismételjem a kérdést? Vagy kezdjem el levagdosni a füleidet?

Sefi Freya hullája mellett kuporog, most belemártja a vérbe az ujját, és lenyalja.

– Csak vér – guggolok mellé. – Nincs benne semmi isteni. Egyszerű embervér.

Freya beretváját nyújtom neki. Sefi összerezzen, tán a lesújtó villámcsapástól fél, vagy hogy áram hasít a testébe, mint amikor puszta kézzel érint impulzusVértet az óvatlan harcos, de végül erőt vesz magán, és remegő ujjait a markolatra kulcsolja.

– Ezzel a gombbal rántod vissza a pengét, ezzel pedig az alakját változtatod.

Mélységes tisztelettel babusgatja a fegyvert, és dühödt pillantása kérdőn néz rám, hogy milyen alakra is igazítsa. Én a magaméra biccentek, így próbálok végre közös hangot találni vele. És sikerül, még ha egyelőre csak a csatában is. Beretvája lassan parittyaPengévé görbül. Ahogy a Valkűrök összenevetnek, borzongás fut végig rajtam. Izgatottan rántanak fejszét és késeket, és kérdőn pillantanak Musztángra meg rám.

– Öt isten maradt – mondja Musztáng. – Hogy kívánjátok felkeresni őket, hölgyeim?

34

Istenölők

Hét istent vonszolunk magunkkal, kettő halott, a többi öt él. Rajtam Odin vértezete van. Sefi Tyrét, Musztáng pedig Freyáét viseli. A fegyvertárban szedtük össze a holmikat. A csarnok köve vértől mocskos, iszamós. Ahogy Sefi az egyik élő Aranyat rángatja magával a hajánál fogva, megcsúszik. A többieket a Valkűrök vették gondjaikba.

A Lokiból kicsikart kódokkal az egyik azgardi dokkból elkötöttünk egy hajót, azon jártuk be a tornyokat, harci készültségben, némán lopakodva. Két istent a főépületben találtunk, egy seregnyi Zölddel próbálták Quicksilver hekkereit kiiktatni a rendszerükből. Sefi az új keletű beretvájával rögtön lecsapta az egyik istenség fél karját, a másikat meg félholtra verte, halálra rémisztve a Zöldeket. Kettő egyből az öklét emelte köszöntésül, így jelezve, hogy szimpatizálnak a Lázadással. A többi Zöldet bezártuk egy raktárhelyiségbe, a szimpatizánsok pedig összekapcsoltak Quicksilver irányítóhelyiségével.

Magát Quicksilvert nem találtuk ott, de Victra mindenről beszámolt. Sevro cselvetése bevált, a marsi flottának több mint a harmadát megszerezte Arész Fiainak, és már Quicksilver Kékjei irányítják. A Társadalom seregeinek legjava részben a Phoboszon rekedt, de a Sakál nem hagyja magát, személyesen irányítja az erőit, és nem ismer irgalmat. Még a Kuiper Övből is visszahívja a csapatokat erősítésül.

A többi Aranyat az állomás biometrikus térképének segítségével az alsóbb szinteken találtuk meg. Az egyikük épp beretvával gyakorolt lenn az egyik edzőteremben, de elég volt meglátnia a képemet, és már meg is adta magát. Néha nem jön rosszul az ember hírhedtsége. A maradék két Arany a megfigyelőteremben volt, nemrég jöttek rá, hogy a kamerák három évvel korábbi felvételeket játszanak, ezt próbálták éppen megoldani.

Most pedig a mágneses bilincsekbe vert, Sefi griffjéről való kötelekkel egymáshoz kötözött és kipeckelt szájú Arany rabjainkkal visszarepültünk a hajónkon a Valkűrtornyokba. Olyan rémülten kapkodják Arany fejüket, mintha legalábbis a pokol tornácára cibáltuk volna őket.

A sötét folyosókon Obszidiánok csatlakoznak hozzánk, egyre többen érkeznek lóhalálában a belsőbb helyiségekből, hogy a különös felvonulás csodájára járjanak. A nagy részük eddig legföljebb távolról, fénylő suhanásként láthatott Aranyat némelyik tavaszünnepen. És most itt vagyunk, karnyújtásnyira a sistergő impulzusVértjeinkben, miután a lopott hajónk impulzusÁgyúi megolvasztották az öles vaskaput, amellyel az istállókat védik a hideg széltől. Éppúgy olvadt meg a vas, mint amikor Ragnar a Paxon behatolt a vezérlőhelyiségbe, és felajánlotta nekem a Pecsétjeit.

Nem így akartam a nyájamba terelni az Obszidiánokat. Alázatosan, a szavak meggyőző erejével szerettem volna érkezni, fókaBőrben, nem pedig impulzusVértben, kiszolgáltatva magam a könyörületüknek, hogy még Alia is lássa, milyen nagyra tartom a népét. Hogy bízom a józanságukban és a bölcsességükben, annyira, hogy kész vagyok a döntésükre hagyatkozni, még az életemet is rájuk bízni. Korábbi szavaim szerint akartam cselekedni. De még Ragnar is tudta, hogy ez dőreség. Ostobaság. És most már nincs időnk babonákra és finomkodásra. Ha Alia önszántából nem hajlandó velem tartani a háborúba, akkor a két kezemmel rángatom magammal, úgy kényszerítem és zsarolom bele, mint annak idején Lornt. Ha azt akarom, hogy egy Obszidián meghallja a mondandómat, azon a nyelven kell szólnom hozzá, amelyet beszél.

Az erő nyelvén.

Sefi az impulzusÖklével a fejem mellől lövi be az anyja szentélyébe nyíló ajtót. Az ősi vas megadja magát, csikorognak az eresztékei. A mélységes teremben kétoldalt dicsőségüket vesztett óriások sora előtt haladunk el. A babona még a leghatalmasabbakat is leterítheti. Valaha régen erősek voltak, tengerre szálltak, hogy elhajózzanak innen. Fenséges hajókat építettek, amelyek sok száz harcost is elbírtak. Azonban az óceánokba telepített Faragott szörnyetegek végeztek minddel, egytől egyig. Vagy épp az Aranyak süllyesztették a vizek fenekére. Az utolsó hajó több mint kétszáz évvel ezelőtt indult útnak.

Aliát a tanácsteremben találjuk hetvenhét hírhedt hadvezére körében. Hatalmas, füstölgő parázstálak között ülve néznek fel ránk. Óriás harcosok mind, fehér hajuk derékig ér, övükön vascsatok, hátukon gigantikus fejszék. A tompa fényben csillog a sok fekete szem és a gyűrűik értékes fekete kövei. De a háromszáz éves vasajtó narancsos izzása és olvadt melege túlságosan is megdöbbentette őket, se moccanni, se szólni nincs idejük. Még mindig egy Arany hullát vonszlok magammal, úgy állok meg előttük. Musztáng és Sefi betaszítja középre két foglyát, azok elnyúlnak a kőpadlón, majd nagy igyekezettel feltápászkodnak, hogy bolondmód még mindig valami méltóságot próbáljanak mutatni a füstös szoba közepén, az óriási vademberek között is.

– Istenek ezek? – üvöltöm a sisakomon át.

Semmi válasz. Alia lassan elindul felénk az előtte megnyíló sorfalak közt.

– Isten vagyok én? – veszem most le a sisakomat bömbölve.

Musztáng és Sefi is leveszi a magáét. Alia visszahőköl, ahogy meglátja a lányát az isteneik vértezetében. Az ajka rémülten suttog. Megáll az öt megkötözött Arany mellett, akik mind legalább két méter magasak. De a görnyedt hátú, vénséges Alia még így is vagy egy fejjel magasabb náluk, nálam. Végigméri a férfiakat és nőket, akik nemrég még az isteneik voltak, majd egyetlen, megmaradt lányán állapodik meg a pillantása:

– Mit tettél, gyermek?

Sefi nem szól semmit. De a karján sistereg a beretva, hogy minden Obszidián rémülten kapja oda a tekintetét. Egyik hatalmas lányuk az istenek fegyverét viseli.

– Valkűrök Királynője – kezdem, mintha most találkoznánk először –, a lykosi Darrow vagyok. Ragnar Volarus vértestvére. A Lázadás hadura vagyok, amely a hamis istenek ellen tör. Láttátok mind a tüzeket fenn a hold körül. Az én hadseregem vette tűz alá. Földetek felett a Semmiben háború dúl a gazdák és a szolgák közt. Azért jöttem ide a Tornyok leghatalmasabb fiával, hogy megmutassam nektek az igazságot – intek az Aranyak felé, akik egész fajuk minden gyűlöletével merednek rám. – De megölték őt, mielőtt még elmondhatta volna nektek, hogy rabszolgák vagytok. De a próféták, akiket ő küldött, igazat beszéltek. Isteneitek hamis istenek.

– Hazugság! – kiáltja valaki. Hajlott hátú, görbe lábú sámán tiltakozik. Még mást is zagyvál, de Sefi elhallgattatja.

– Hazugság? – sziszegi Musztáng. – Én jártam Azgardban. Láttam, hol alszanak, üzekednek és zabálnak a halhatatlanjaitok – mondja, és megforgatja az impulzusÖklöt a kezében. – És ez nem varázslat – beindítja a gravCsizmáját, amely az ámuló Obszidiánok előtt lebeg. – Ahogy ez sem az. Ezek csak eszközök.

Alia mindent ért. Hogy mit tártam fel a lánya előtt, és mit fedtem fel most a népének akarata ellenére is. Egyformán kegyetlen alakok vagyunk mind a ketten. Én szerettem volna ennél több és jobb lenni. De elbuktam. A hiúságomat azonban majd máskor istápolom. Mert most háború dúl. És a háborúban csakis a győzelem érték. Szerintem Musztáng emiatt jött ide az Obszidiánokhoz. De attól tartott, hogy az idealizmusom miatt majd hagyom elszabadulni őket, és akkor minden kicsúszik a kezeink közül. De most már látja, hogy kész vagyok engedményeket tenni és közös nevezőre jutni. Kész vagyok megmutatni az erőmet. Musztáng ezt keresi a szövetségesében, nem csak az építő szándékot. Neki olyan kell, aki elég bölcs ahhoz, hogy alkalmazkodjon, ha úgy hozza a helyzet.

Hát Alia? Ő meg azt látja, ahogy az övéi tekintenek rám, az Aranyak vérétől vöröslő kardomra, mintha valami szent ereklye lenne. És azt is tudja, hogy beállíthattam volna őt is az Aranyak cinkosának, elárulhattam volna. Én viszont esélyt adok neki azzal, hogy úgy teszek, mintha előtte is most leplezném le az igazságot.

Barátom anyja sajnos azonban nem él a felkínált lehetőséggel. Sefi felé lép.

– Kihordtalak, életet adtam neked, felneveltelek, és te ezt adod érte cserébe? Elárulsz? Isteneinket gyalázod? Nem vagy Valkűr többé – mondja, majd népe felé fordul. – Csupa hazugság. Szabadítsátok ki az Isteneket galád fogvatartóik kezei közül. Öljétek meg az istenteleneket. Öljétek meg mind!

De mielőtt még akár csak kardot ránthatna egyetlen hadvezére, Sefi előrelendül, és a beretvával lecsapja anyja fejét. A fej nyitott szemmel gurul a földön. Az asszony hatalmas teste állva marad. Aztán lassan hanyatt dől, és a földre rogy. Sefi megáll a halott királynő felett, és a hullára köp. Majd a népe felé fordul, és huszonöt évnyi némaság után ismét megszólal:

– Ő tudta.

A hangja mély és veszedelmes. Szinte suttog. És mégis megtölti a termet, mintha üvöltene. Aztán sarkon fordul, eltávolodik az Aranyaktól, és az elképedt hadvezérek sora előtt a grifftrónhoz megy, ahol az anyja hadiládája tíz éve lezárva pihen. Megragadja a vaslakatot, és addig tépi, hogy kiserked a vére, de a rozsdás vas végül megadja magát. A földre hajítja, és feltépi a ládát, kiránt belőle egy ósdi fekete skaraBőrt, amelyben az anyja harcolt a Fehér Parton. Kihajítja a vörös pikkelyes köpenyt, a sárkány bőrét, amelyet még az anyja ölt meg ifjú korában. Végül előkerül a hatalmas, kétélű harci bárd. A duroAcélon megvillan a fény, ahogy a fegyvert maga mögött húzva visszatér közénk.

Int Musztángnak, aki kiveszi a pecket az Aranyak szájából.

– Isten vagy? – kérdi Sefi az egyiktől. A hangja annyira más, mint a bátyjáé volt: hűvös és lényegre törő, mint a hóvihar.

– Égni fogsz, halandó – feleli a férfi. – Ha nem engedsz szabadon bennünket, az Ázok leszállnak az égből, és tűzesőt zúdítanak rátok. Tudod te is. Az utolsó magvatokat is kiirtjuk ebből a világból. Megolvasztjuk a jeget. Fenségesek vagyunk. Páratlan Sebhelyesek vagyunk. És ez az évezred a…

Sefi egyetlen csapással végez vele. Vér fröccsen az arcomba. De meg se rezzenek. Tudtam, mi fog történni, ha idehozom őket. Ahogy tudtam azt is, hogy nem maradhatnak foglyok. Az Aranyak hozták létre ezt a mítoszt, most velük is ér véget. Musztáng közelebb lép hozzám, ezzel jelzi, hogy elfogadja ő is, ami történik. De a szemét az Aranyakon tartja. Egész életében nem fogja elfelejteni ezt a mészárlást. Kötelessége, ahogy nekem is kötelességem azon munkálkodni, hogy mindennek értelme is legyen.

Egyik énem gyászolja ezeket az Aranyakat. Még a halálukban is eltörpülnek mellettük ezek a testileg jóval hatalmasabb halandók. Mert még most is egyenesen, büszkén tartják magukat. Nem siránkoznak életük utolsó pillanataiban ebben a füstös barlangban, oly távol gyerekkoruk birtokaitól, ahol gondtalanul lovagolhattak és Keats verseit szavalták meg Beethoven és Volmer csodáiért rajongtak. Egy középkorú nő Musztángra pillant.

– Hagyod, hogy ezt tegyék velünk? Az apádért harcoltam, ismertelek kislány korodban. És veletek zuhogtam az Acélesőben – villant felém dühödt pillantást, majd egy Aiszkhülosz-verset kezd szavalni, amelyet az Aranyak harci indulóként zengenek:

Fel, s vezesd a sors táncát!

Keljen a dal, mit gyűlöl ki él…

Mutasd mi jár nekünk e földön,

Hová születtünk

Hogy gyors lábbal járjuk a halált

Csak neki, kinek keze tiszta,

Nem kell félnie haragunk.

Sefi bárdja egymás után vágja le mind. Végül már csak a nő marad, aki magasra tartott fejét felém fordítja. Belenéz a szemembe, éppolyan biztos az igazában, mint én a magaméban. A hangja tisztán cseng.

– Áldozat. Engedelmesség. Gazdagság.

Sefi bárdja utoljára is lesúlyt, és Azgard utolsó istene is élettelenül terül el előttünk. Felette tornyosul a Valkűrök vérben fürdő Hercegnője, ősi és rettenetes igazságával. Lehajol, és egy görbe késsel kivágja az Arany nyelvét. Musztáng kényszeredetten húzódik közelebb hozzám.

Sefi mosolyogva nyugtázza Musztáng kínját, és otthagy bennünket, anyja hullájához lép. Elveszi a koronáját, felmegy vele a trónra. Egyik kezében a bárd, a másikban a korona. Leül a trónra, és a saját fejére teszi a koronát.

– Tornyok gyermekei, az Arató hadba szólított bennünket. Háborúba a hamis istenek ellen. Mit felelnek hát a Valkűrök?

Válaszul a Valkűrök egy emberként emelik a magasba a kék tollas fejszéiket, és az Obszidián harci dalt kezdik énekelni. Még a halott Alia hadvezérei is csatlakoznak hozzájuk. Mintha az óceán akarna betörni a sziklavárba, a tornyok közé, érzem, ahogy véremben lüktetni kezd a harci dobok ritmusa.

– Lóra hát, Hjelda, Tharul, Veni és Hrogamy! Valkűrök, mind! Lóra, Faldir és Wrona és Bolga, eredjetek a Véres Part törzseihez. Nyargaljatok rokonhoz és ellenséghez, és adjátok tovább Sefi szavait. Mondjátok el, hogy Ragnar prófétái igazat szóltak. Azgard elesett. Az istenek meghaltak. Megtört a régi eskü. És hirdessétek mindenütt, hogy hallja, aki csak él: a Valkűrök háborúba mennek.

És ahogy a világ kavarog köröttünk, és a háború heve szétárad a levegőben, összenézünk Musztánggal: szemünk elsötétül, mert nem tudjuk, mit szabadítottunk el.

HARMADIK RÉSZ

DICSŐSÉG

Csakis ez adatott nekünk, hogy a szélbe kiáltsuk, ahogy élünk.

Ahogy elmegyünk. És ahogy a zuhanás elébe állunk.

Karnus au Bellona

35

A fény

A Ragnar halálát követő hét napon át Sefivel bejárjuk a Sarkvidéket. Tárgyalunk a Törött Gerincen élő férfitörzsekkel, az Északi Part Vérmocskos Merészeivel, az asszonyokkal, akik a Boszorkány Ösvény mentén állnak őrt és kosszarvakat viselnek. GravCsizmában suhanok a Valkűrrel, hogy mindenfelé elvigyük Azgard bukásának hírét.

Drámai utazás.

Sefi és még jó néhány Valkűr velünk gyakorol, Holidaytől tanulják el a gravCsizma meg az impulzusFegyverek használatát. Kezdetben persze elég ügyetlenek. Az egyikük kétszeres hangsebességgel belerepül a hegyoldalba. De amikor harminc hatalmas, arca jobb felén a Sefi kék kezét, bal felén az Arató parittyaPengéjét viselő harcos lobogó hajjal alászáll az égből, a népek hajlamosak odafigyelni.

Az Obszidián vezérek nagy részét elvisszük a meghódított hegyhez, bejárhatják Azgard kihalt termeit, láthatják, hol ettek, ittak, éltek az istenek, és végül magukat az isteni hullákat is megnézhetik. Még akik eddig hallgatólagosan tisztában is voltak vele, hogy sorsuk a szolgaság, és valamiféle megfontolásból készek lettek volna ezzel a tudással leélni az életüket, még őket is meggyőzi a látvány, elfogadják tőlünk a békejobbot. Ha nem, hát a saját embereik kergetik el őket. Mert a vezéreik se sokban különböznek az Aranyaktól. Két ilyen hadvezér veti le magát a hegyről szégyenében. Egy harmadik az üvegházaknál felvágja az ereit, és elvérzik.

És akad még egy, egy apróbb, pszichotikus nőszemély, akit beviszünk a hegy adatközpontjába, és a Zöldek felvételeket mutatnak neki az ellene szervezkedő népéről. Kap tőlünk egy beretvát, és hazarepítjük, majd két nappal később húszezer harcossal csatlakozik hozzánk.

Néha szembesülök a legendával, amely Ragnarról kering. A törzsek szájról szájra adják tovább. Úgy hívják, Aki Szólt. Aki elhozta az igazságot, a prófétákat, és aki az életét áldozta a népéért. És az ő legendájával együtt híresül el az enyém is. Amerre csak járunk a Valkűrökkel, a hegyoldalban izzó parittyaPenge képe fogad bennünket. Engem Hajnalcsillagnak neveztek el. Arról a csillagról, amelyhez viszonyítva tájékozódik a griff lovasa és az utazó a hosszú, téli sötétségben. Amely utoljára tűnik el az égboltról, amikor beköszönt végre a tavasszal a hajnal és a napsütés.

Az én legendám erejét az egység adja, amely összefogja ezeket az évszázadok óta széthúzó törzseket. Nem azért tartanak össze, mert ők egy nép. Az én feddhetetlen hírem a kapocs. Szűz hó vagyok nekik, üres palatábla, amelyre mindenki szabadon felróhatja az álmát. Musztáng szerint éppen az én újdonságom és ismeretlenségem az igazi adomány ebben az ősi, legendákba és hősökről szóló történetekbe ágyazott világban. Ez az én erőm.

De hiába haladunk szépen a klánok összetoborzásával, nehézségeink mégis szinte leküzdhetetlenek. A korábban egymást maró, rivális Obszidián harcosok szívesen gyilkolásznák egymást becsületbeli párbajokban, de ennek gátat kell szabnunk. Több százezren fogadták el, hogy a Sarkvidékről új hazába települjenek. Így azonban a Vörösök alagútjaiba kell vinnünk őket, hogy megóvjuk őket az Aranyak bombatámadásaitól. De mindezt titokban kellene megvalósítani, hogy a Sakál ne szerezhessen róla tudomást. Musztáng Azgardból irányítja a kémelhárításunkat és a hamis hírek kiszivárogtatását. Quicksilver hekkereinek segítségével folyamatosan tartják a kapcsolatot az égeai Minőségellenőri Testülettel, ugyanabban a beszédstílusban, ahogy az ideérkezésünk előtti időkben a helyi Aranyak tették. A jelentéseknek változatlanoknak kell maradniuk, nehogy bárki is gyanút fogjon.

Minthogy azonban képtelenség ekkora tömeget észrevétlenül elvinni innen, Musztáng, a vérbeli Arany arisztokrata kieszelte Arész Fiai fennállásának legmerészebb tervét. Egyetlen gigászi hadmozdulattal tizenkét óra leforgása alatt kiürítjük az egész kontinenst. Quicksilver többezres kereskedelmi flottájával és Arész Fiainak hadihajóival az egész lakosságot elszállítjuk innen. Összehangolt mozgásban több ezer hajó érkezik majd a Dél-tengerek felől héliumfellegekben, leszállnak az Obszidián városok előtt, hogy hasukba fogadják az öregeket, betegeket, gyermekeket és a harcosokat, a bűzlő állatprémbe burkolt embersereget. És innen, miközben a maradék Arész-erők fedezik a hadműveletet, bolygószerte fogadják őket a föld alatti településeken, a harcképtelenek biztonságba jutnak a Vörösök táborában, míg a harcosokat várja a bolygó körüli flotta számtalan hajója. Szerintem nincs még egy ember az egész világegyetemben, aki képes lenne egy ilyen akciót ennyire rövid idő alatt tető alá hozni.

Az Azgard eleste utáni nyolcadik napon Sefivel, Musztánggal, Holidayjel és Cassiusszal útnak indulunk, hogy csatlakozzunk Sevróhoz, és együtt felügyeljük a gigantikus népvándorlás végső előkészületeit. A Valkűrök Ragnar fagyott, rongyokba és bőrökbe csavart testét is magukkal hozzák, és rémülten kapaszkodnak bele, ahogy közel hangsebességgel száguldunk öt méterrel az óceán felett, míg a déli partokon egy előretolt behatolási ponton a föld alá nem ereszkedünk. A bolygót behálózó alagútrendszert a Fiak ehhez hasonló titkos lejáratokkal egészítették ki. Ahogy a szigorúan őrzött alagútba érünk, itt is üdvözlésre emelt ököllel állnak sorfalat a vastag téli kabátokba és símaszkokba bugyolált Vörös harcosaink.

Félnapnyi felszín alatti repülés után érünk Tinosba. Hatalmas a forgalom, hajók százai keringenek a cseppkődokkok körül, érkeznek, távoznak sűrű egymásutánban. Mégis olyan, mintha az egész város szeme csakis a mi hajónkra tapadna, ahogy átlebegünk a forgalmon, és landolunk a dokkunkban. Mert mindenki tudja, hogy nemcsak én és új Obszidián szövetségeseink érkeznek haza, de hozzuk Tinos elveszett Pajzsát is. Könnyben úszó arcok között suhanunk. A menekültek már most terjesztik a mendemondákat. Hogy jönnek az Obszidiánok. Nemcsak harcolni csatlakoznak hozzánk, de itt is fognak élni. A már most is szűkös élelmet meg kell osztani velük. A már most is zsúfolt utcákba be kell fogadni őket. Táncos szerint ez a hely egy puskaporos hordó. És ezzel kénytelen vagyok egyetérteni.

Arész Fiainak helyzete sanyarú. Némán gyülekeznek a hajóm körül. Sevro Mickey és Táncos között várja, hogy leérjek a rámpán. Odalépek hozzá, szorosan magához ölel. Közönyös arcán kis kecskeszakáll növekszik. Vállait kihúzza, mintha az ő háta egyedül elbírná a Fiakra nehezedő hatalmas nyomást, megtartaná a dokkolót elárasztó százak gyengécske reményét, akik még egyszer, utoljára látni akarják Tinos Pajzsát, ahogy végső útján hazatér fogadott otthonába.

– Hol van? – kérdi Sevro.

Hátrapillantok, Sefi és a Valkűrök épp most hozzák le a hajóról a testet. A Vonítók fogadják őket, Bohóc valami üdvözletfélét mond, míg Sevro is csatlakozik hozzájuk.

– Legyetek üdvözölve Tinoson – mondja nekik. – Sevro au Barca vagyok, Ragnar Volarus vértestvére. Ezek itt mind a testvérei – int a Vonítók felé. Mindannyian a farkasköpenyüket viselik. Sevro előveszi Ragnar medvebőrét. – Ebben indult mindig a csatába. Kérlek, engedd meg, hogy most is viselje.

– Ragnar testvére voltál. Ezért testvérem vagy nekem is – bólint Sefi. Csettint a nyelvével, és a Valkűrjei átadják helyüket Sevrónak és a Vonítóknak. Musztáng felém sandít. Sefi nagyvonalúságát jó jelnek veszem. Ha magának való, mohó lény lenne, nem hozta volna el Ragnar testét ősei földjéről, és minden bizonnyal Obszidián temetési máglyát rakott volna neki. De ő azt mondta nekem, hogy tudja, hol volt a bátyja igazi otthona – azok között, akikkel együtt harcolt, és akik segítettek neki hazatérni a népéhez.

Musztáng közelebb húzódik hozzám, ahogy a Vonítók a medvebőrbe burkolják Ragnar holttestét, és a vállukra veszik. Arész Fiai sorfalként nyílnak szét előttük. A tömegből kezek nyúlnak Ragnar felé, mindenki meg akarja érinteni.

– Nézd csak – int Musztáng körbe. A Fiak mind keskeny fekete szalagokat fontak a hajukba, szakállukba. A keze a kisujjamra kulcsolódik, és ahogy megszorítja enyhén, de érezhetően, újra az erdőben érzem magam, ahol ápolt, és megmentette az életemet. Melegség árad szét bennem, pedig Sevro éppen kivezeti a hangárból a gyászmenetet. – Menj – lódít utánuk. – Nekem úgyis Táncossal kell tartanom. Megbeszélésünk van Quicksilverrel és Victrával.

– Adj mellé pár megbízható embert – fordulok Táncoshoz. – Hogy vigyázzanak rá.

– Nyugi, nem lesz gond – forgatja a szemét Musztáng –, az Obszidiánoknál is megvoltam.

– A Lándzsaviperákat adom mellé – méri végig Táncos. Pillantásában nyoma sincs annak a melegségnek, amelyet megszoktam tőle. Ragnar halála kiölte a kedélyét, öregebbnek és elgyötörtebbnek látszik. Magához inti Narol bácsit, és a hajónk felé pillant. – A Bellona még a fedélzeten van?

– Holiday őrzi az utastérben. A nyaka még mindig fel van szakadva, Viranynek meg kellene vizsgálnia. De csak diszkréten. Kapjon különszobát.

– Különszobát? Zsúfolásig tele vagyunk, Darrow. Még a kapitányainknak se jut saját szoba.

– De ő értékes. Nem örülnél, ha valaki lepuffantaná, mielőtt még kiszedjük belőle, amit tud, nem?

– Ezért nem végeztél vele? – pislog gyanakodva Musztáng felé, mintha ő lopózott volna máris be az agyamba, ő befolyásolna a döntéseimben. Honnan is tudná, hogy ha Musztángon múlik, Cassius már rég halott lenne. Táncos sóhajtva veszi tudomásul, hogy ebből nem engedek. – Jó, gondoskodom a biztonságáról. Szavamat adom.

– Később találkozunk – búcsúzik Musztáng.

– Mindenképpen – mosolygok rá. Mellette nagyobb biztonságban érzem itt magam.

Sevrót Mickey laboratóriumában találom. Ragnar holtteste mellett. Egy dolog értesülni a barátunk haláláról, és egy másik a két szemünkkel látni kihűlt testét, a porhüvelyt, amely maradt belőle. Utáltam apám bakancsát látni nap nap után. De anyám túlságosan is gyakorlatias lélek volt, hogy kidobja. Nem engedhetjük meg magunknak, mondta. Hát kidobtam én magam. Kaptam is érte a fejemre, és ki kellett szednem a szemétből.

A halál szaga erősödik.

Szülőföldje hidege eddig hidegen tartotta a testét, de Tinoson mostanában gyakori az áramkimaradás, és a hűtés csak a harmadik helyre szorult a víztisztítás és a levegőkeringetés mögött. Mickey hamarosan bebalzsamozza a testet, és elvégezzük a Ragnar kérte temetés előkészületeit.

Félórát ülök mellettük némán, várom, hogy Sevro megszólaljon. Nagyon nem akaródzik itt lennem. Nem akarom már a halott Ragnart látni. Nem akarok a szomorúságban ülni. De Sevro kedvéért megteszem.

A hónom alja bűzlik. Fáradt vagyok. Dio hozott ugyan egy tálcán ételt, de egyelőre hozzá sem értem, csak egy darab kekszet rágcsálok bénultan, miközben az jár a fejemben, hogy mennyire nevetségesen fest Ragnar ezen az asztalon. Túlságosan is nagy. Lelógnak a lábai.

A szaga ellenére a látvány békességes. Korall magyal színű, vörös szalagok bújnak meg fehér szakállában. Kezei a mellkasán összefonva, bennük egy-egy beretva. A tetkói a halálban még sötétebben borítják be a karjait, nyakát és meztelen mellkasát. A koponyatetkó, amilyen nekem és Sevrónak is lett testvériségünk lenyomataként, most szomorú és magányos. Bár maga az ember már halott, még mindig a történeteit regéli. Csak a seb fakó – keskeny, ártalmatlan vágás az oldalán, egy kígyó sziszegő vigyora. A két lyuk, amelyet Aja vágott a hasába, aprónak tűnik. Hogy távozhatott ilyen kicsiny kijáratokon át egy ilyen hatalmas lélek?

Bárcsak itt volna.

Népének most lenne csak igazán szüksége rá.

Sevro tekintete könnyes. Ujjai Ragnar fehér arcán követik a tetovált vonalakat.

– El akart menni a Vénuszra. Tudtad? – mormolja halkan. Soha ilyen vékonykának nem hallottam a hangját. Mint egy kisgyerek. – Egyszer mutattam neki egy holoJátékot egy ottani katamaránról. Felvette a szemüveget, és onnantól kezdve csak vigyorgott, mint a tök. Mint aki akkor jött rá, hogy meg se kell halnia, hogy a mennyekbe jusson. Éjjelente folyton beosont hozzám, és némán játszott vele, míg végül eluntam, és nekiadtam az egész vackot. Négyszáz pénzbe fáj az egész. És tudod, hogy fizette vissza az árát? – kérdi, de nem tudom. Megmutatja a koponyatetkót a jobb karján. – A testvérévé fogadott – mondja, és lassan, érzelmesen állba bokszolja Ragnart. – De a nagy, kövér marhájának neki kellett rohannia Ajának, ahelyett, hogy elszaladt volna előle.

A Valkűrök továbbra is mindhiába kutatnak az Olümposzi Lovag után. A nyomok a szakadék mélyére vezetnek, egy ponton valami lény fekete vérével keverednek. Remélem, egy ronda, nagy dög elkapta, és becipelte a jégbarlangjába, hogy lassan és fájdalmasan eleméssze. De igazából nem hiszek benne. Az ilyen nők nem tűnnek el csak úgy a világból. Bármilyen sorsra is jut, mindenképpen szerét ejti, hogy valahogy felvegye a kapcsolatot vagy a Sakállal, vagy az Uralkodóval.

– Én tehetek róla – mondom. – Az én hülye tervem volt, hogy végezzünk Ajával.

– Megölte Quinnt. Benne volt az apám meggyilkolásában – mormolja Sevro. – Több tucat emberünkkel is végzett, amíg raboskodtál. Egy fenét tehetsz te róla. Ha én ott lettem volna veletek, most én is itt feküdnék. Még Rezsi se tudott volna visszatartani, hogy neki ne menjek a csajnak – húzza végig Sevro az öklét az asztal peremén, hogy fehér csíkok mélyednek a húsába. – Csak bennünket akart védeni, mint mindig.

– Tinos Pajzsa.

– Tinos Pajzsa – ismétli. – Hogy szerette ezt.

– Tudom.

– Szerintem mielőtt összehozott bennünket a sors, kardnak tartotta magát. De mi hagytuk, hogy azzá váljon, ami mindig is szeretett volna lenni. Védelmezővé – mondja, megtörli a szemét, és elfordul Ragnartól. – De már mindegy. Viszont hallom, a kis hercegecske életben van.

– Igen, magunkkal hoztuk – bólintok.

– Nagy kár azért a két milliért – csippenti össze a két ujját, mutatva, mennyivel hibázta el Musztáng Cassius ütőerét. Miután Sefi elküldte a lovasait a törzsekhez, és vezéreiket elvittük Azgardba, magammal vittem Cassiust is, és az ottani Sárgák megmentették az életét. – Miért hagyod folyton életben, Darrow? Ha azt hiszed, hogy majd hálás lesz érte, hát megint csúnyán mellényúlsz.

– Egyszerűen nem hagyhattam meghalni.

– Miért nem?

– Nem tudom.

– Ne kamuzz nekem.

– Talán azt gondolom, hogy a világ jobb hely lehet vele, mint nélküle – próbálkozom. – Annyian kihasználták már. Hazudtak neki. Elárulták. Ettől lett olyan, amilyen. De ez nem tisztességes. Azt akarom, hogy ő maga, tiszta lappal dönthesse el, hogy milyen ember akar lenni.

– Senki se lehet olyan, amilyen lenni szeretne – morogja Sevro. – Hosszasan legalábbis nem.

– De nem éppen ezért harcolunk? Nem pont ezt mondtad az előbb Ragnarról? Kardnak használták, de mi lehetőséget adtunk neki, hogy pajzs lehessen. Ugyanezt az esélyt megadhatjuk Cassiusnak is.

– Seggfej – forgatja a szemét Sevro. – Csak mert igazad van, még nem jelenti azt, hogy igazad is van. De mindegy is, a sasokat is utálják itt annyira, mint az oroszlánokat. Valaki úgyis megpróbálja majd eltenni láb alól. Ahogy a csajodat is.

– Vele vannak a Lándzsaviperák. És nem a csajom.

– Ha te mondod – huppan le Mickey egyik lopott bőrfoteljébe. Kezét végighúzza a taraján. – Bár vitte volna magával valamelyik Telemanust. Akkor legalább megizzasztottátok volna Aját – mondja, lehunyja a szemét, és hátraveti a fejét. – Jut eszembe, hékás – jut eszébe hirtelen –, szereztem neked pár hajót.

– Láttam, köszi.

– Végre kezd valami látszani – horkan belőle kurta nevetés. – Húsz cirkáló, tíz fregatt, négy romboló, egy hadihajó. Látnod kellett volna, Arató. A marsi flotta csak pumpálta a légiósait a Phoboszra, kiürítettek minden hajót, mi meg lenyúltuk a rohamhajóikat, megszereztük a kódokat, és egyetlen lövés nélkül megszálltuk a flottát. Ráadásul Quicksilverék meghekkelték a flotta belső kommunikációs rendszerét is, így a hajókon is hallotta mindenki a beszédedet. A legtöbbön kitört a felkelés, mire odaértünk, Vörösök, Narancsok, Kékek, sőt még a Szürkék is csatlakoztak hozzánk. Jó, még egyszer ezt a trükköt már nem tudjuk majd eljátszani, mármint a kommRendszer meghekkelését, mert az Aranyak is tanulnak, és nyilván felkészülnek majd, de most akkor is jó muri volt. Ráadásul ha mindent egyesítünk a Paxszal és Orion többi hajójával, végre lesz mivel képen csapni a Pixiket.

Az ilyen pillanatokban érzem, hogy nem vagyok egyedül. Leszakadhat a világ, amíg a nyamvadt kis őrangyalom mellettem áll. Bár én is úgy tudnék vigyázni rá, ahogy ő rám. Már megint megtett mindent, amire csak kértem. Amíg én az Obszidiánokat egybetrombitáltam, ő jó nagy lyukat harapott a Sakál védelmének oldalában. Egy negyedét megbénította. A többit pedig visszaszorította a Deimoson túlra, hogy csatlakozzanak a Sakál tartalékaihoz, és együtt várják be az erősítést a Ceresről és a Canról.

Egy kurta órára felülkerekedett a Mars déli féltekéjének egén. A Koboldkirály. Aztán visszaszorították a Phoboszhoz, ahol Rollo csapattestei megsemmisítették a légiósokat: elvágták a levegőjüket, és a vákuumba lökték őket. De nincsenek illúzióim. A Sakál nem hagyja meg nekünk a holdat. Az embereket nyilván nem érdeklik, de a hélium-3-finomítókból nem enged, azok kellenek neki. Hamarosan támadni fog. Az én háborús erőfeszítéseimre ez nem sok hatással lesz, de a saját erejét alaposan lefoglalja majd, hogy vég nélkül verekedjen a fellázított lakosokkal. Alaposan lemeríti a forrásait, de minket nem szorongat meg. A lehető legrosszabb forgatókönyv a Sakál szempontjából.

– Mire gondolsz? – kérdem Sevrót.

– Azon tűnődtem – vizsgálgatja elmélyülten a mennyezetet –, hogy mi mikor fekszünk majd itt kiterítve. És hogy miért éppen mi vagyunk itt. Annyi holót látni meg sztorit hallani átlagemberekről, akiknek békességes élet jutott. Éldegélnek boldogan a Ganümédészen, a Földön vagy a Lunán. Egyszerűen nem tudom nem irigyelni őket.

– Mert szerinted neked nincs esélyed a boldogságra?

– A rendesre nincs.

– Mert mi a rendes?

Keresztbe fonja a karjait, mint a kisgyerek, aki lenéz a mesevárából a való világra, és duzzog, hogy miért nem lehet az egész olyan varázslatos.

– Nem t’om. Valami, aminek semmi köze a Páratlan Sebhelyesekhez. Mondjuk egy Pixi vagy egy boldog középSzín élete. Az boldogság. Egyszerűen csak valami olyan, ami biztonságos és az enyém, és mégse akarja elvenni tőlem senki. Egy kis ház. Gyerekek.

– Gyerekek?

– Nem t’om. Soha eszembe se jutott, amíg az Öregem meg nem halt. Míg téged el nem kaptak.

– Mármint Victrát… – kacsintok rá. – Amúgy csinos ez a kecskeszakáll.

– Pofa be.

– Ti ketten…

De témát vált, mielőtt még végigmondanám.

– Már az is elég lenne, ha egyszerűen csak Sevro lehetnék. Az Öregem mellett meg az anyámmal – nevet fel keményen, mint aki önmagát neveti ki. – Néha arra gondolok, hogy elölről kéne kezdeni, hogy hogyan alakult volna, ha az Öregem előre értesül, hogy kijön a Testület, és lett volna ideje lelépni anyával meg persze velem.

– Én is gyakran gondolkodom azon, milyen lenne az élet, ha Eo nem halt volna meg – bólintok. – A gyerekeimen, akik születtek volna. Hogy hogyan nevezném őket – mosolyodok el halványan. – Hogy öregednék meg. És öregedett volna meg mellettem Eo. És én minden egyes új ránccal és évvel csak egyre jobban szerettem volna, még ha ő teljesen ki is ábrándult volna a nyomorult kis életünkből. Eltemettem volna az anyámat, talán a testvéreimet is. És ha mázlista lettem volna, egy nap, mielőtt még Eo haja megőszült volna és végzetesen köhögni kezdett volna, a fejem fölött megmozdultak volna a sziklák, ahogy épp a fúrómon ülök, és annyi. Vége is lett volna. Akkor Eo a hamvasztóba küldte volna a testemet, és szétszórta volna a hamvaimat, és utána a gyerekeim az övét. És a klánban bólogattak volna, hogy milyen boldogan és szépen éltünk, milyen rendes gyerekeket neveltünk a világnak. És miután a gyerekek is meghaltak, emlékünk enyészni kezdene, és ha az ő gyerekeik is leélték az életüket, akkor végleg elfelednének bennünket, semmivé enyésznénk, mint a por a hosszú, mély alagutakban. Jelentéktelen élet lett volna – vonok vállat –, de nem lett volna vele bajom. És mindennap felteszem magamnak a kérdést, hogy ha kapnék egy esélyt, hogy visszatérjek abba a régi életembe, és tudatlanul élhetnék tovább, akkor mit választanék.

– És?

– Nagyon sokáig azt gondoltam, hogy ezt az egészet Eóért teszem. Azért siklottam egyenesen előre, mint egy nyílvessző, mert ott volt a fejemben a világos cél. Erre vágyott. Én pedig szerettem őt. Ezért valóra váltom az álmát. De ez egy nagy baromság. Leéltem egy szarveretes fél életet úgy, hogy istenemnek tettem egy asszonyt. Ő volt a mártírom, valami, ahelyett, hogy valaki lett volna. Mintha tökéletes lett volna – túrok bele zsíros hajamba. – Pedig ő nem ezt akarta volna. És ahogy lenéztem az Üregbe a Phoboszon, egyszerűen tudtam, mármint nyilván rájöttem akkor és ott, ahogy beszéltem, hogy az igazságtétel nem azt jelenti, hogy a múltat tesszük jóvá. Hanem azt, hogy a jövőt. Nem a halottakért harcolunk, hanem az élőkért. És azokért, akik még meg sem születtek. Az esélyért, hogy gyerekeink lehessenek. Ezután annak kell következnie, különben mi értelme az egésznek?

Sevro hallgatásba burkolózva ücsörög. Átgondolja, amit hallott.

– Mi ketten folyton a sötétségbe meredünk, hogy mikor bukkan már fel benne a fény. Pedig már felbukkant – mondom, és a vállára teszem a kezem. – Mi ketten vagyunk a fény, öcskös. Elgyötörtek vagyunk, és ostobák meg bénák, de akkor is mi vagyunk a fény. És terjedünk.

36

Pia

Miután Sevrót otthagyom Ragnarral, Victrába ütközöm a folyosón. Késő van, elmúlt éjfél is, de ő most érkezett a Phoboszról, hogy Quicksilver biztonsági embereivel megszervezzék a haderőnk végső lépéseit, amelynek parancsnoklását rábíztam, amíg Orionnal nem egyesítjük az erőinket. Újabb döntés, mely dühíti Táncost. Szerinte túlságosan is nagy hatalmat adok az Aranyaknak, akiknek talán hátsó szándékaik vannak. Lehet, hogy Musztáng érkezése az utolsó csepp a pohárban.

– Hogy van? – kérdi Victra Sevróra utalva.

– Jobban – felelem. A phoboszi beszédem óta ők se találkoztak. Sevro a hajókon vezette a támadást, Victra pedig Quicksilver tornyát védte. – De örülni fog neked.

A szája önkéntelen mosolyra húzódik, még el is pirul.

– Te hova mész? – kérdi kissé talán túlságosan is határozottan.

– Megnézni, hogy Táncos és Musztáng nem harapta-e még le egymás fejét.

– Milyen nemes cél. De elkéstél.

– Mi történt? Minden rendben?

– Ez attól függ. Táncos a tanácsteremben dühöng az Aranyak felsőbbségi komplexusától meg az arroganciájától és a többi. Még soha ilyen rondán nem hallottam káromkodni. Sokáig nem maradtam, és túl sokat nem is mondott. Tudod, nincs túlságosan oda értem.

– Ahogy te se Musztángért.

– Nincs semmi bajom a kiscsajjal. Otthonos érzés itt látni. Nem is beszélve az új szövetségeseinkről. Egyszerűen csak alattomos kis kancának tartom. Ennyi. Persze mindig a legjobb lovakat a legnehezebb betörni, nem igaz?

– Ez most valami burkolt kis célzás akart lenni? – nevetek.

– Úgy bizony.

– Tudod, hol találom?

Victra arca lehervad.

– A közvélekedéssel ellentétben én se tudok mindent, aranypofám – mondja, és megpaskolja a fejemet, ahogy elsiet mellettem. – De én a helyedben a kantinban keresném a hármas szinten.

– És te hova tartasz?

– Te csak törődj a magad dolgával – mosolyog hamiskásan.

Musztáng tényleg a kantinban üldögél Narol bácsi, Kavax és Daxo meg egy fémkupa társaságában. Tucatnyi Lándzsavipera iszogat és pöfékel a környező asztaloknál, és mindenki egyértelműen Musztángot hallgatja. Aki a lábait az asztalra feldobva, hátát Kavaxnak vetve sztorizgat az Intézetről két másik ivócimborának, akiket a nagyra nőtt Telemanusoktól elsőre nem is látok. De ahogy közelebb érek, a bátyám és az anyám tűnik elém.

– …és hát akkor természetesen Paxért kiáltottam…

– Ő volt a kisfiam – emlékezteti anyámat Kavax.

– …aki már elő is bukkan a domb rejtekéből vagy tucatnyi katonával a Házunkból, és Darrow meg Cassius persze úgy érzi, hogy megmozdul a lába alatt a föld, és beveti magát a tóba. És ott evickéltek dideregve órákon át. Végül egészen belekékültek.

– Elkékültek! – hahotázik csilingelő, gyermeki nevetéssel a hatalmas Kavax, hogy a többi asztalnál üldögélő Arész Fiak se bírnak már magukkal. Hiába, hogy Arany, nehéz nem szeretni Kavax au Telemanust. – Kékek lettek, mint az áfonya, Szophoklész, úgy ám. Adj neki még egyet, Deanna.

És anyám keresztülgurít az asztalon egy gumicukrot Kavax mellett, az asztalon gubbasztó, feszülten várakozó rókának, aki be is kapja egyből.

– Mi folyik itt? – méregetem gyanakodva az üveget, amelyből a bátyám újratölt az Aranyaknak.

– A kisasszony történeteket mesél – pöffent egyet a füstpálcáján Narol. – Igyál egyet te is.

– Olyan egy rémes szokás ez, Narol – ráncolja az orrát Musztáng a füstre.

– Én már évek óta magyarázom mindkettejüknek – néz Kieran sokatmondóan anyámra.

– Szevasz, Darrow – emelkedik fel Daxo, hogy megszorítsa a kezemet. – Mily öröm látni téged. Végre beretva nélkül – bök meg hosszú ujjával a vállamon.

– Bocsáss meg, Daxo. Azt hiszem, adósod vagyok, amiért gondját viselted az enyéimnek.

– Nagyrészt Orion viselte azokat a gondokat – feleli ravaszkásan csillogó szemmel, és visszaül az asztal mellé.

A bátyámat teljességgel rabul ejtették a feje búbjára tetovált angyalok. De hogyisne, amikor Daxo kétszer akkora, mint ő, és a modora még egy Matteóhoz hasonlatos Rózsaszínénél is hibátlanabb. Aki egyébként, mint hallom, szépen gyógyul Quicksilver egyik hajóján, és nagyon boldog, hogy életben vagyok.

– Mi történt Táncossal? – kérdem Musztángtól.

Az arca piroslik, nevetve válaszol:

– Hát, nem hinném, hogy komolyabban megkedvelt volna. De nyugi, ami késik, nem múlik.

– Részeg vagy? – nevetek nagyot.

– Icipicit. De még felzárkózhatsz – veszi le a lábait az asztalról, és ad nekem helyet maga mellett a padon. – Épp most érek ahhoz a részhez, amikor Paxszal birkóztál a sárban.

Anyám csendes mosollyal figyeli, micsoda páni rémület dúl bennem, hogy az életem két távoli fertálya hirtelen a felügyeletem nélkül összetalálkozott. Kelletlenül ereszkedem le a padra, és hallgatom Musztáng meséjét. Egészen elfeledkeztem már róla, mennyire magával ragadó tud lenni. A könnyedsége. Hogy mindenkit be tud vonni azzal, hogy közvetlenül fordul az emberekhez, amitől egytől egyig fontosnak érzik magukat. Nagybátyámat és a bátyámat már megigézte, és a bűverejét csak erősíti, hogy a két Telemanus is odáig van érte. Próbálok nem elpirulni, ahogy anyám elcsípi elragadtatott pillantásomat, amellyel én is méregetem.

– De elég az Intézetből – zárja le a Paxszal a kastélyuk előtt vívott párbajunkról szóló történetet. – Deanna, megígérted, hogy mesélsz Darrow-ról, hogy milyen volt gyerekként.

– Volt az a gázüreges történet – kezdi Narol. – Bár itt volna Loran is…

– Nem, ne azt – vág közbe Kieran. – Legyen inkább…

– Majd mesélek én – állítja le a férfiakat anyám. Lassan indítja, fokozatosan melegszik bele. – Amikor Darrow kicsi volt, három-vagy négyéves, az apjának volt egy régi órája, amelyet neki adott. Az a régimódi fajta volt, rézből, kerek számlappal, nem a digitális fajta. Emlékszel rá? – kérdi tőlem, mire bólintok. – Gyönyörű holmi volt. Az lett a kedvenced. Aztán évekkel később, miután az apád már rég meghalt, Kieran nagyon beteg lett. Köhögni kezdett. És az orvosság nálunk a bányában mindig is szűkös volt. Az ember megszokta, hogy vagy a Gammáktól, vagy a Szürkéktől kellett szerezni, de persze mindkettőnek ára volt. Fogalmam sem volt, mivel fizessek érte. Aztán Darrow egyik nap a gyógyszerrel jött haza az iskolából. Nem volt hajlandó elárulni, honnan szerezte. De pár nappal később az egyik Szürke karján viszontláttam azt az órát.

Lesütöm a szememet, de érzem, hogy Musztáng engem néz.

– Ideje lefeküdni – töri meg végül a csendet anyám. Narol és Kieran tiltakozna, de anyám nem ismer tréfát, már felállt, terelgeti őket kifelé. Megcsókolja a fejem búbját, kissé talán hosszasabban, mint szokta. És Musztáng vállát is megsimítja mentében, és a bátyám vállára támaszkodva kisántikál a kantinból. Narol és az emberei követik őket.

– Micsoda asszony – méláz Kavax. – És hogy szeret téged.

– Örülök, hogy így ismerkedtetek össze – bólintok, majd Musztánghoz fordulok. – Annak meg pláne, hogy veled is így találkozott.

– Mármint hogy?

– Hogy nem én próbáltam mindent összehozni. Irányítani. Mint legutóbb.

– Hát legutóbb nem sikerült valami fényesen – nevet fel Daxo.

– De most minden ment magától.

– Igen, egyetértek – mosolyog rám Musztáng. – Csak az a kár, hogy te nem ismerheted meg az én anyámat. Jobban kedvelted volna, mint az apámat.

Én is mosolygok, bár azt még nem teljesen értem, mi ez az egész kettőnk közt. És nem is nagyon merem firtatni. Jólesik a közelében lennem, de félek feltenni a kérdést, hogy ő mit gondol. Egyáltalán csak a témával foglalkozni is, nehogy megzavarjam a békességet. Még ha illúzió is. Kavax zavartan köszörüli meg a torkát, ezzel el is száll a pillanat.

– Szóval akkor Táncossal nem ment valami fényesen, ugye?

– Tartok tőle, hogy nem – ingatja a fejét Daxo. – Túlságosan is mélyen gyökerezik benne a neheztelés. Theodora nyitottabb lett volna, de Táncos… hajthatatlan. Katonai értelemben is.

– Nagyon rejtőzködő – pontosít Musztáng, és kortyol egy nagyot a bögréjéből. El is fintorodik a vacak lőrétől. – Belőlünk mindent kiszedett volna, de ő maga el nem árult semmi olyat, amit egyébként ne tudtunk volna.

– Kétlem, hogy te olyan nagyon kitárulkozó lettél volna.

– Nem, de megszoktam, hogy a másik fél beszél helyettem is – húzza el a száját. – Táncos viszont agyafúrt. Ezért nyilvánvalóan elég nehéz lesz meggyőzni, hogy én is akarom ezt a szövetséget veletek. Akarom, hogy működjön.

– Ezek szerint akarod.

– A családodnak köszönheted, hogy igen. Nekik akarsz egy élhetőbb világot. Anyádnak, Kieran gyerekeinek. Ezt megértem. Amikor az Uralkodóval tárgyalásokba kezdtem, én is hasonlók miatt cselekedtem. Hogy megóvjam azokat, akiket szeretek – mondja halkan. Az ujjai elmélyülten babrálnak az asztal horpadásain. – Csak a fegyverletételben láttam a béke lehetőségét – teszi hozzá. A szeme a kézfejemre téved, ahol már semmi nyoma a kasztjelnek. Úgy nézi, mintha ott lapulna a jövő titka. Talán tényleg így is van. – Most már más utat is látok.

– Komolyan gondolod? Mindannyian így gondoljátok?

– Csak a család számít – bólint Kavax. – És te is a családhoz tartozol.

Daxo a vállamra teszi elegáns kezét. Mintha még Szophoklész is átérezné a pillanat jelentőségét, ahogy nagy komolyan a lábfejemre hajtja a fejét az asztal alatt.

– Ugye?

– Igen – bólintok hálásan. – Oda tartozom.

Musztáng röpke kis mosollyal előhúz a zsebéből egy papírfecnit, és lerakja elém az asztalra.

– Orion frekvenciája. Azt nem tudom, hol vannak éppen. Feltehetőleg valahol az Övben. Nagyon egyszerű utasítást adtam neki: keltsenek zavart. És amit innen-onnan, az Arany szóbeszédekből hallani, remekül végzik a dolgukat. De most szükségünk lesz rájuk, ha Octaviára akarunk vadászni.

– Köszönöm – mondom mind a hármuknak. – Őszintén szólva nem hittem, hogy lesz még egy esélyünk így együtt.

– Nem hittük mi sem – feleli Daxo egyenesen. – És hadd legyek őszinte, Darrow: van egy aggályos pont még mindig. Méghozzá a terved. Hogy karomFúrókkal ásott alagutakon akarod az Obszidiánokat eljuttatni a Mars legfontosabb városaiba… szerintünk ez elhibázott.

– Tényleg? De miért? Valahogyan meg kell szereznünk a Sakál támaszpontjait, és a lakosság körében is növelnünk kell a népszerűségünket.

– Mi apával nem hiszünk annyira az Obszidiánokban, mint te – feleli Daxo óvatoskodva. – És mit se fog számítani, hogy eredetileg mit szerettél volna elérni, ha rászabadítod őket a lakosságra.

– Mert barbárok – bólogat Kavax.

– Ragnar húga…

– De ő nem Ragnar – szakít félbe Daxo. – Hanem egy idegen. És azok után, amit az Arany foglyokkal tett… ehhez az egész elképzeléshez, miszerint a Mars városaira zúdítod őket, tiszta lelkiismerettel nem csatlakozhatunk. Se mi, sem az Arcos asszonyok.

– Értem.

– De más okból is kétségesnek tartjuk a tervet – csatlakozik most már Musztáng is. – A testvéremet kihagyod a számításból.

– Mert az elsődleges célpontunk az Uralkodó. Ő a nagyobb veszély.

– Pillanatnyilag. De ne becsüld alá a bátyámat. Okosabb nálad. Nálam is okosabb – toldja meg Musztáng, és még Kavax se tiltakozik. – Láthatod, eddig is mire jutott. Ha rájön a játék szabályaira, ha megismeri a változókat, akkor napokra begubózik egy sarokba, és addig okoskodik, addig agyal, amíg össze nem hozza a tökéletes megoldást. Lejátszik minden lehetséges forgatókönyvet, számol minden eséllyel, belekalkulál minden ellenlépést és lehetséges kimenetelt. Ezt élvezi a legjobban. Amikor még Claudius élt, mielőtt még szétválasztottak volna bennünket, hogy a bolygó két távoli pontján nevelkedjünk, ő folyton otthon gunnyasztott, akár esett, akár sütött a nap, kirakósokkal szórakozott, labirintusokat rajzolt magának, és amikor visszaértem a lovaglásból vagy a pecázásból Paxszal és Claudiusszal, rögtön nyaggatni kezdett, hogy találjak ki a labirintusa közepéből. És amikor én kitaláltam, akkor nevetett, hogy milyen okos testvére van. Különösebben nem érdekelt a dolog, míg egy nap véletlenül meg nem láttam, mit művel egymaga a szobájában, amikor senki se látja. Zokogva ütötte saját magát, büntetésből, hogy felülkerekedtem. Aztán legközelebb, amikor elém rakott egy rejtélyt, úgy tettem, mintha nem tudnám megoldani. De nem sikerült megvezetni. Mintha érezte volna, hogy kilestem a szobájában. És megláttam őt, nem azt a zárkózott, de kedves fiút, amilyennek mindenki ismerte, hanem az igazi arcát – meséli Musztáng. Nagy levegőt vesz, majd folytatja. – Kényszerített, hogy igenis találjam meg a megoldást. És amikor megmutattam, mosolygott, és megint mondta, hogy milyen okos vagyok, aztán otthagyott. És utána olyat készített, amelyből már nem találtam ki. Bármennyit próbálkoztam is – fészkelődik. – És ő csak figyelt a padlóról, kuporgott a ceruzái mellett, és nézte, ahogy egyre csak próbálkozom. Mint valami gonosz kis manó, aki egy csinos porcelánbabába rejtőzött. Én így emlékszem rá. És ilyennek látom, amikor arra gondolok, hogy megölte az apánkat.

A két Telemanus gondterhes némaságban hallgatja a történetet. Ugyanúgy tartanak a Sakáltól, mint én.

– Soha nem fogja megbocsátani neked, Darrow, hogy megverted az Intézetben. Hogy miattad kellett levágnia a saját kezét. És nekem se bocsátja meg soha, hogy pucérra vetkőztetve adtam át neked. A megszállottságig gyűlöl bennünket, ahogy Octaviát és apát is gyűlölte. Szóval ha azt gondolod, hogy valaha is elfelejti, hogyan balettozott be érted a citadellája kellős közepébe Sevro egy karomFúrón, és hogyan szabadított ki téged a legbiztosabb erődből, akkor mélységesen tévedsz, és sok ember élete fogja bánni a melléfogásodat. Nem fogod tudni bevenni azokat a városokat, már kilométerekkel korábban tudni fogja, hogy jövünk. És még ha tévednék is, és nem számít majd ránk, akkor is évekbe telhet így, mire meghódítjuk a Marsot. De ennél ütőképesebben kell lépnünk. Az ütőerét kell átharapnunk.

– És van más is – veszi át a szót Daxo. – Biztosítékra van szükség, hogy ha győzünk, nem akarsz teljes körű diktátor lenni. De totális demokráciát se hozol létre.

– Diktátor? – vigyorodok el. – Komolyan azt hiszitek, hogy uralkodni akarok?

– Valakinek azt is kell – vonja meg a vállát Daxo.

Valaki megköszörüli a torkát az ajtóban. Egy nő. Egy emberként fordulunk hátra: Holiday áll a küszöbön, két hüvelykujját az övébe akasztva.

– Elnézést a zavarásért, uram, de Bellona téged akar. És rohadt fontosnak tűnik.

37

Az utolsó sas

Cassius a hordágyának pereméhez bilincselve fekszik Arész Fiainak központi kórházhelyiségében. Ugyanott, ahol annyian hevertek összeégve, lebénulva a betörés után, amellyel éppen az ő karmaiból szabadítottak ki. Most is tele van a kórterem, egymást érik a phoboszi és a Termál-tengernél vívott csaták sebesültjei. Ventilátorok surrognak, mindenfelől köhögés hallatszik. És minden szempár engem követ. A csupasz kézfejemet lesik, mindenki meg akar érinteni, felém nyúlnak az emberek a matracokról, ideiglenes fekhelyekről. Hagyom, hogy hozzám érjenek, hogy tudják, milyen a gazda nélküli ember érintése. A nevemet suttogják. Figyelek rájuk, de mindenkihez nem mehetek oda.

Különszobát kértem Cassiusnak Táncostól. Ő meg berakta a sebesültek közé, a frissen amputáltak sorába, közvetlen a műanyag elválasztó mellé, amely mögött az égési sérültek jajgatnak. Így látja az aljaSzíneket, és azok is látják őt, láthatja a pusztítást, amelyet a háborúja végez, érezheti azt, amit ők. Táncos keze van a dologban, ez világos. Hogy Cassiusnak is kijusson az egyenlő bánásmódból. Semmi kegyetlenség, semmi figyelmesség, csak az, ami mindenki másnak is jár. Nagy bennem a késztetés, hogy meghívjam egy italra a vén szocialistát.

Cassius ágya mellett Narol néhány embere, egy Szürke és két viharedzett Pokolfúró fémszékeken veri a blattot. A hátukon testes puskák. Ahogy közeledem, felugranak és tisztelegnek.

– Úgy hallom, engem akar látni.

– Egész éjjel utánad jajgatott – feleli mogorván az egyik Vörös, és szemrehányón pillantgat Holidayre mellettem. – Nem is zavartunk volna, ha nem egy szarveretes Olümposzi volna. Ezért üzentünk – toldja meg, és egészen belehajol az arcomba, hogy még a szintetikus dohány mentolszagát is érzem rajta. – Mert azt mondja a rohadék, hogy információi vannak, uram.

– Tud beszélni?

– Ja – morogja a Szürke. – Sokat nem szól, de csalánba nem üt a mennykő.

– Négyszemközt akarok beszélni vele.

– Intézkedünk, uram.

Az ügyeletes orvos és az őrök begurítják Cassiust a nagy helyiség végében mindig kulcsra zárt gyógyszertárba, és odabenn a műanyag dobozok közt kettesben hagynak bennünket. Fektéből figyel. A nyakán fehér kötés, tűhegynyi vérfolt vöröslik a fehér anyagon az ádámcsutka és a nyaki verőér között.

– Kész csoda, hogy életben vagy – mondom. Vállat von. A karjából nem állnak ki csövek, és morfiumkarkötője sincs. – Nem kaptál fájdalomcsillapítót?

– Nem büntetés. Megszavazták – mondja nagyon lassan. Ügyel, nehogy felszakadjanak az öltések a nyakában. – Nincs elég morfium. Nincs készlet. És azt mondják, a múlt héten a betegek megszavazták, hogy az amputáltak és az égési sérültek kapják azt a keveset, ami van. Igazán nemes cselekedet volna, ha éjjel nem nyöszörögnének fájdalmukban, mint az elhagyott kiskutyák – mondja, majd pihen egy kicsit. – Mindig is kíváncsi lettem volna, hogy az anyák hallják-e, amikor a gyerekeik sírnak utánuk.

– A tiéd hallja?

– Én nem sírok. És szerintem az én anyám a bosszún kívül mással nem nagyon törődik. Bármit is jelentsen ez most.

– Azt mondtad, híreid vannak – térek a tárgyra, mert nem nagyon tudom, mi egyebet mondhatnék még.

Vasból kovácsolt rokonságot érzek ezzel az emberrel. Holiday kérdezte, hogy miért mentettem meg, és én becsületre meg nemességre hivatkoztam. De az igazi okom az volt, hogy valahol mélyen még mindig reménykedem benne, hogy újra barátok lehetünk. Mert éhezem az elismerésére. Bolond vagyok? Csak a bűntudat beszél belőlem még mindig? Vagy inkább az ő vonzereje tehet róla? Vagy a saját hiúságom húzódik meg a háttérben, hogy nem tudom elviselni, hogy azok, akiket tisztelek, ne szeressenek? Mert őt igenis tisztelem. Becsületes ember, még ha elfuserált is. De nekem egyszerűbb, az én harcom tisztább.

– Te voltál, vagy ő? – kérdi óvatosan.

– Mire gondolsz?

– Ki akadályozta meg az Obszidiánokat, hogy kifolyassák a szememet és kivágják a nyelvemet?

– Mindketten.

– Hazudsz. Igazság szerint nem hittem, hogy rám lő – mondja, és a keze a nyakához nyúlna, de a bilincs visszarántja a valóságba, ebbe a szobába. – Gondolom, ezeket nem veszed le rólam. Elég förtelmes, amikor viszket, és meg kéne vakarnom.

– De túléled.

Kuncog, mintha azt akarná mondani, hogy majd megpróbálja.

– Szóval akkor most te vagy az erkölcsi győztes, hogy megmented az életemet? Mert civilizáltabb vagy, mint egy Arany?

– Várd ki a végét. Lehet, hogy megkínozlak az információkért.

– Na, hát ez így már nem annyira tiszteletre meltó.

– Ahogy az se kifejezetten, hogy háromhavi kínzás után hagyjuk, hogy egy dobozba zárjanak még kilencre. De mindegy is, honnan a halálból veszed, hogy érdekel ez az egész szaros becsülettéma?

– Igaz is – ráncolja a homlokát, mintha valami Michelangelo-szobor lenne. – Ha azt hiszed, hogy az Uralkodó majd hajlandó lesz értem bármit is fizetni, hát tévedsz. Az égvilágon semmit se áldozna fel értem.

– Akkor meg miért szolgálod?

– Kötelességből – mondja, ahogy kell, de nem tudom, mennyire gondolja komolyan.

A szemében végtelen magányosság és vágyakozás ül egy olyan élet után, amilyet élni szeretett volna. És pillanatokra felvillan az a férfi, aki lenni szeretne ahelyett, amilyennek úgy érzi, lennie kell.

– Mindegy is. A lényeg, hogy szerintem elég aljasságot elkövettünk már egymás ellen. Nem foglak megkínozni. Tényleg akarsz valami hasznosat mondani, vagy csak elkeringőzünk még egymással tíz percig?

– Felmerült már benned, hogy miért akart az Uralkodó tárgyalni a békéről, Darrow? Nyilván. Nem az a fajta, aki lemond a büntetésről, hacsak nincs sarokba szorítva. Miért akart volna megbocsátani Virginiának? A Peremnek? Háromszor akkora a flottája, mint a HoldKirályoké. És a Mag készletei sokkal jobbak. Romulus nem ér fel Roque-kal. Tudod, mennyire jó stratéga. De akkor miért akart mégis tárgyalni az Uralkodó, megegyezésre jutni?

– Azt már tudom, hogy félre akarta állítani a Sakált. És úgy nehezen taposna el egy rendes lázadást a Peremen, hogy közben a Sakál füleit kell metszegetnie és még Arész Fiaival is harcol. Próbálja a minimálisra csökkenteni a háborús terheit, hogy egyszerre egy problémára összpontosíthasson. Nem egy bonyolult stratégia.

– És azt tudod, hogy miért akart megszabadulni a Sakáltól?

– Mert megszöktem, mert akadozott a hélium-3-ellátás, a koncentrációs táborok miatt… – sorolom, de persze a végtelenségig folytathatnám, hogy miért tűnhet észszerűnek egy pszichopata Főkormányzó eltávolítása.

– Ez mind világos, sőt meggyőző – szakít félbe. – És valóban ezekkel a magyarázatokkal szolgáltunk Virginiának.

Közelebb lépek hozzá, érzem, hogy most valami fontos következik:

– És mit nem árultatok el neki?

Cassius elbizonytalanodik, mintha még mindig lennének kétségei, hogy tényleg elmondja-e. De aztán persze elárulja.

– Az év elején a hírszerzőink eltérésekre figyeltek fel az Energiaminisztériumnak és a Bányavezetési Minisztériumnak tett negyedéves jelentések és a bányásztelepeken dolgozó ügynökeink nyilvántartása között. Legalább százhuszonöt olyan esetet találtunk, ahol a Sakál hélium-3-hiányt és -fennakadást jelentett Arész Fiainak támadásaira hivatkozva. Olyan támadásokra, amelyek nem is léteztek. És tizennégy bányát jelentett le, amely a harcok idején megsemmisült. Csakhogy azok a bányák mind termelnek.

– Lefölözi a hasznot, na és – vonok vállat. – Nem ő lenne az első kétes erkölcsű Főkormányzó a történelemben.

– Csakhogy ő nem adja utána el a maga szakállára. Hanem felhalmoz, miközben a piacon hiányt idéz elő.

– Felhalmoz? Miért, eddig mennyit halmozott fel? – kérdem már feszültebben.

– A Mars készleteivel és a tizennégy letagadott bánya termelésével? Ha minden változatlan marad, két éven belül nagyobb készletei lesznek, mint a lunai és a vénuszi Császári Tartalék és a ceresi Háborús Tartalék együttvéve.

– Ez több mindent is jelenthet – mondom csendesen, ahogy rádöbbenek, milyen rengeteg héliumot jelent is ez. A világ legértékesebb nyersanyagának háromnegyede egyetlen ember kezében összpontosul. – Uralkodó akar lenni. Megveszi a Szenátorokat is?

– Eddig negyvenet – bólint Cassius. – Többet, mint hittük. De van még valami – tér a lényegre, és felülne hozzá, de a bilincsek visszatartják, így félig fekve marad. – Kérdezek valamit, és kérlek, mindenképpen igazat mondj – néz bele a szemembe, és körberöhögném készséggel, ha nem érzékelném halálos komolyságát. – Kiraboltak Arész Fiai egy űrmélyi aszteroidaraktárat márciusban, pár nappal a szökésed után? Nagyjából négy hónappal ezelőtt.

– Fogalmazz ennél pontosabban.

– A Karin Halmaz egy kisebb főaszteroidáján. Az S-1988-as jelűn. Szilikátbázisú törmelékaszteroida. Szinte nullaközeli bányászhatósággal. Kicsit hasonlít az anyajegyhez Musztáng bal csípőcsontjánál – villan meg a szeme. – Elég pontos voltam?

– Inkább seggfej.

– Megközelítőleg – bólint, és valahogy bájosan csinálja. – De a tárgyra visszatérve…

Amikor Mickey-nél lábadoztam, átnéztem Sevro teljes korábbi akcióinak listáját. Több rajtaütés is volt az Aszteroidaövben különböző légiós katonai bázisokon, de semmi olyan, amiről Cassius beszél.

– Nem. Tudomásom szerint nem volt semmilyen műveletünk az S-1988-on.

– Azt a vérveretest… – motyogja. – Akkor jól gondoltuk.

– Mi volt abban a raktárban? Cassius…

– Ötszáz nukleáris robbanófej – feleli komoran.

A kötésén a vérpötty öklömnyivé növekedett.

– Ötszáz – ismétlem. A hangom távoli és üres. – Milyen tölteterősségűek?

– Egyenként harminc megatonnásak.

– Világpusztítók… Hogy a francba léteztek egyáltalán, Cassius?

– Vésztartalék. Ha a Hamu Lovagjának megint el kellene játszania a Rheás trükköt – feleli Cassius. – A raktár éppen a Mag és a Perem között van, félúton.

– Megint eljátszani a Rheás trükköt? És te ezt a nőt szolgálod? Egy nőt, aki annyi nukleáris robbanófejet halmoz fel, hogy egy bolygót is megsemmisíthessen, ha úgy adódik?

– Minden jel Arészra utalt – folytatja Cassius rezzenéslenül, mint aki meg se hallotta az utolsó mondatokat –, de az Uralkodó szerint ez nem Sevro súlycsoportja. Moirát bízta meg személyesen, hogy járjon a végére, és a kalózhajó azonosítói egy korábban Julii tulajdonban lévő hajózási társasághoz vezettek. És ha tényleg nem Arész Fiai rabolták el, akkor a Sakál. Csak azt nem tudjuk, mihez kezd ezekkel a fegyverekkel.

Csak állok bénultan. Próbálom összerakni, mire is használhat ekkora nukleáris erőt a Sakál. A Szerződés a marsi katonaságnak csak húsz hasonlót engedélyez az űrbéli csatákra. És azok is legfeljebb öt megatonnásak lehetnek. Vagy kisebbek.

– Ha ez igaz, miért árultad el nekem?

– Mert a Mars az én otthonom is, Darrow. Az én családom is éppolyan régóta él itt, mint a tiéd. Anyám még ma is itt él. Bármit tervez is hosszú távon a Sakál, az Uralkodó szerint itt is képes lesz bevetni a fegyvereket, ha megszorongatják.

– Vagyis attól tartotok, hogy mi győzünk – esik le, mire céloz.

– Amíg Sevro vívta a háborút, addig nem volt esélyetek. Addig bukásra voltatok ítélve. De azóta minden megváltozott – mér végig. – Nálunk teljes a felfordulás. Octaviának fogalma sincs, hol vagyok. Hogy egyáltalán Aja él-e még. Már nincs rálátása erre az egészre. És a Sakál is megtudhatta közben, hogy megpróbálta őt elárulni a testvérének. Márpedig az egy veszett kutya. Ha felpiszkálod, harap – mondja, és sokkal halkabban hozzáteszi: – Te még akár túl is élheted, Darrow, de mi lesz a Marssal?

38

A számla

– Ötszáz nukleáris robbanófej? – suttogja Sevro. – Szentséges szarveretes szarság! Mondd, hogy csak ugratsz. Gyerünk, halljam.

Táncos a halántékát masszírozva ül a tárgyalóasztal mellett. Egyelőre egy mukkot se szól.

– Baromság – morogja Holiday a fal mellől. – Ha nála lenne, már használta volna.

– Hagyjuk a nagy következtetéseket azokra az egyénekre, akik személyesen is ismerik a tagot, rendben? – hurrogja le Victra. – Adrius nem úgy működik, mint egy normális emberi lény.

– Ez rohadtul igaz – morogja Sevro.

– Akkor is jó a kérdés – szólal meg most Táncos is. Láthatóan utálja, hogy ennyi Arany van a helyiségben, különösen Musztáng jelenlétével nem tud megbirkózni. – Ha van neki, miért nem használja?

– Mert az neki is majdnem annyira fájna, mint nekünk – intem le. – Ráadásul azzal jó okot adna az Uralkodónak, hogy leváltsa.

– Vagy nincs is nála – legyint Quicksilver egy kivetítőegységen kék pixelek remegő pislogásában. – Cselvetés az egész. Bellona pontosan tudja, mi mennyire fontos a szívednek, Darrow, és most úgy pengeti a húrokat, hogy fájjon. Hogy elvonja a figyelmedet másról. Nagy baromság az egész. A műszakisok felfigyeltek volna rá, ha rakétákat mozgat. És ha az Uralkodó tényleg gyártatna ilyesmit, értesültem volna a plutóniumfeldolgozásról.

– Hacsak nem régi rakétákról van szó – vetem fel. – Sok ősi relikvia hever szanaszét.

– Ráadásul elég nagy a Naprendszer – bólint higgadtan Musztáng.

– Nekem meg elég nagyok a füleim – vágja rá Quicksilver.

– Nagyok voltak – epéskedik Victra –, percről percre metélgetnek le belőlük.

A lázadás vezéreivel egy hatalmas kivetítőt ülünk körül, amelyen az S-1988-as aszteroida képe lebeg. Kopár sziklatömb az egész, a Koronis aszteroidacsalád egyik alágának, a Karin alcsaládnak a tagja. A Főövön található, a Mars és a Jupiter között. A Koronis aszteroidái a földi energiakonzorcium nehézbányászati lelőhelye, valamint csempészek és kalózok hírhedt csillagútja. Különösen a 208 Lacrimosa nevezetes ezekben a körökben, ahol Sevro is feltankolt, amikor a Plútóról tartott hazafelé a Marsra. A helyiek a csempészek tanyáját Bánatos Miasszonyunknak becézik, ahol, mint Sevro mesélte, az élet kevesebbet ér, mint egy kiló fagyasztott hélium vagy egy ujjhegynyi démonPor. De alapvetően túl sokat nem beszél a helyről és az ott eltöltött időkről.

Az Aranyak taktikai tárgyalásain a résztvevőket általában körben vagy négyszögletes asztalnál ültetik le, hogy mindenki lássa a másikat. Így az ember hajlamosabb a nézetkülönségek felvállalására, ami szerintük előbbre viszi az ügyeket. Én másképpen gondolkodom, nálunk a problémával ültetjük szembe az embereket, hogy az legyen a leginkább szem előtt, és aki vitatkozni szeretne, az kénytelen legyen a nyakát meresztgetni, a fejét forgatni.

– Kár, hogy nekünk nincsenek orákulumaink, mint az Uralkodónak – mormolja Musztáng. – Csak felcuppantanánk az egyiket a csuklójára, és kiderülne, mennyire őszinte Cassius.

– Sajnálatos, hogy nekünk nincsenek olyan kimeríthetetlen forrásaink, mint amihez szoktál, domina – húzza el a száját Táncos.

– Éppenséggel nem erre gondoltam.

– Megkínozhatnánk – ajánlkozik Sevro. Az asztal közepe táján ül, egy késsel tisztogatja a körmeit. Victra mögötte támasztja a falat, és minden asztalra röppenő körömdarabkára összerándul. Táncos ül Sevro balján. Mellette, vagyis kettőnk között ragyog Quicksilver méteres hologramja. Miután a lázadók elfoglalták a Phoboszt, és kinyilatkoztatták a függetlenségét, ő lett a Kormányzó. Most kis platinakéssel piszkálgat hüvelyknyi szívosztrigákat, egyenletes, ötös sorokba rendezgeti a héjukat. Ha ideges is a Sakál hadműveletei miatt, remekül leplezi. Sefi a törzsi prémjeiben izzad, csapdába ejtett vadként rója a köröket a háttérben. Táncos nyugtalanul sandítgat rá.

– Mert ha az igazság kell, hát adjatok egy csavarhúzót és bő negyedórát – folytatja Sevro.

– Biztos mindenképpen itt kell lennie neki is? – int a fejével Victra Musztáng felé.

– Velünk van – felelem kurtán.

– Biztos? – néz rám Táncos.

– Nélküle nem sokra jutottam volna az Obszidiánokkal. És ő hozott újra össze bennünket Orionnal – mert a Cassiusszal lezavart beszélgetésem után kapcsolatba léptem vele is, és a komisz képű Kék már teljes gőzzel száguld felénk megfogyatkozott flottámmal. Nem hittem volna, hogy valaha is viszontlátom, ahogy a Paxról is lemondtam, pedig az volt első igazi otthonom Lykos után. – Musztángnak köszönhetjük, hogy végre van rendes flottánk. És megőrizte olyannak, amilyen volt. Orion a főkapitány. Ha nem lennének azonosak a céljaink, vigyázott volna rájuk?

– Mert mik a céljaink? – kérdez rá Táncos.

– Legyőzni Lune-t és a Sakált – feleli helyettem Musztáng.

– A mi céljaink között ez csak a jéghegy csúcsa – ellenkezik Táncos.

– Velünk van – hangsúlyozom.

– Most épp – húzza el a száját Victra. – De okos lány. Nem lehet, hogy épp arra akar felhasználni bennünket, hogy megszabaduljon az ellenségeitől? És így jusson hatalomra? Talán a Mars kell neki. Vagy talán még annál is több.

Mintha csak tegnap lett volna, hogy a haditanács épp Victra megbízhatóságáról vitázott. Érte Roque emelt szót, amikor már senki sem akart bízni benne. De Victrának elkerüli a figyelmét a helyzet fonáksága. Vagy éppenséggel nagyon is emlékszik még Musztáng vele szemben felhozott hangos kifogásaira, és most viszonozni akarja az egy évvel ezelőtti bizalmatlanságát.

– Utálok egyetérteni a Juliival – bólogat Táncos –, de történetesen ez a helyzet. Az Augustusok mind nagy játékosok. Még egy se született e nélkül a tehetség nélkül.

Vagyis Táncost nem hatotta meg Musztáng együttműködési hajlandósága. Musztáng érezte, nem is akart részt venni ezen a tanácskozáson, hogy a fontos kérdésekre tudjunk koncentrálni. Ő felvetette, én meg nem engedtem, mert ha tényleg jutni akarunk valamire, hát mindenekelőtt össze kell fognunk.

Mindenki arra számít, hogy majd én megvédem Musztángot. Ez is azt mutatja, mennyire nem ismerik.

– Nem gondolkoztok valami észszerűen – szólal meg helyettem ő. – Ha tényleg el akarnálak árulni benneteket, már rég idehívtam volna az Uralkodót vagy a bátyámat. Hoztam volna magammal nyomkövetőt. Tisztában vagytok vele, mi mindenre lennének hajlandóak, hogy végre rátaláljanak Tinosra – mondja, és ezzel telibe talál, ezzel senki sem tud vitatkozni. Csak zavartan nézegetnek össze a barátaim. – De nem csődítettem ide senkit, nem hoztam nyomkövetőt. Tudom, hogy nem fogtok bízni bennem. De Darrow-ban bíztok, és ő bízik bennem. Márpedig ő mindannyiótoknál jobban ismer engem, ezért talán ő a legalkalmasabb arra, hogy ítélkezzen felettem. Úgyhogy elég legyen a vérveretes nyavalygásból, és térjünk végre a tárgyra.

– Ha volna egy láncfűrész, három perc alatt is hoznám az eredményt – mereng Sevro.

– Befognád végre?! – kaffan rá Táncos. Még soha nem láttam így felfortyanni. – Az ember összeszorított fogakkal is képes hazudni, még ha közben egyenként le is szaggatod a körmeit. Így nem megyünk vele semmire.

Őt is megkínozta a Sakál, ahogy Evey-t és Harmóniát.

– Nos, ez egy igazságtalan és mélyen elfogult általánosítás, Tata – fonja keresztbe a mellén a karjait Sevro.

– Mi nem kínzunk meg senkit – vágja rá Táncos. – Ez az utolsó szó a témában.

– Ja, jó, hogyne. Mi vagyunk a jósrácok. A jósrácok soha nem kínoznak meg senkit. És mindig győznek. És hány jósrácnak dugják dobozba a fejét? Hánynak kell végignézni, ahogy a barátai gerincét kettéhasítják?

– Darrow… – pillant rám segítségért Táncos.

– A kínzás akkor lehet hatékony, ha leellenőrizhető információra vadászunk keskeny spektrumon – előz meg Quicksilver a fejtegetésével. – De ahogy egyetlen eszköz se nyújthat teljes körű megoldást, ez sem. És megfelelőképpen kell alkalmazni. Személy szerint én nem hinném, hogy élhetünk az erkölcsi felsőbbség luxusával. Ma semmiképp. Hadd fusson egy kört Barca. Szaggasson le néhány körmöt. Toljon ki néhány szemet, ha kell.

– Egyetértek – bólint Theodora a tanács legnagyobb meglepetésére.

– Hát Matteo? – szegezem Quicksilvernek a kérdést. – Neki is Sevro zúzta össze az arcát.

Quicksilver kezében megcsúszik a kés, lesiklik a penge a kagylóhéjról, és beleáll a tenyerébe. Felszisszen, és lenyalja a vért a sebről.

– És ha nem ájult volna el, nagy eséllyel el is mondta volna, hogy hol vagyok. Vagyis hatékonynak mondhatjuk. Tapasztalataim szerint a fájdalom a legjobb tárgyalásösztönző.

– Egyetértek velük, Darrow – csatlakozik Musztáng is. – Muszáj megbizonyosodnunk róla, hogy igazat mond. Különben ő határozza meg a stratégiánkat. Ez klasszikus kémelhárítási csel, te magad is bevetnéd a helyében.

Igen, éppen ezzel próbálkoztam én is a Sakálnál, amíg el nem kezdett kínozni.

Victra eddig hallgatott, de most hirtelen megkerüli az asztalt, és a kivetítőhöz lép, ingerülten járkál előtte fel-alá, miközben lerántja magáról a szürke ingét. Csak egy fekete melltartó marad rajta. A testén és fehérszőke haján ott cikázik a kivetítő képe, az űr feketesége és a csillagok villódzása. Izmos és karcsú felsőtestét vágások, sebhelyek tarkítják: a hasán ötcentis közökben vágások. Több forradás és heg fut a nyakán, kulcscsontja felett, az arcán is.

– Némelyikre büszke vagyok, másokra kevésbé – mondja dühödten, és megfordul, hogy lássuk a viaszosan hegesre gyűrődött bőrt a háta alsó felén, ahová a húga öntött savat. Majd visszafordul, és felszegi az állát. – Azért jöttem ide, mert nem volt más választásom. Viszont egy idő után már lett volna, én mégis maradtam. Ne akarjátok, hogy megbánjam a döntésemet.

Meghökkentő, ahogy nyilvánosan megmutatja a sebezhetőségét. Musztáng soha ilyet nem tenne, pláne nem ennyi ember előtt. Sevro meredten nézi, le nem venné róla a szemét, ahogy visszaveszi az inget magas, szíjas testére. Aztán a kivetítő felé fordul, és az aszteroidáért nyúl, hogy közelebb húzza.

– Ez a legjobb felbontás? – kérdi.

– A Népszámlálási Hivatal drónja készítette a felvételt legalább hetven éve – mondom. – A naprakész katonai nyilvántartáshoz nem férünk hozzá.

– De az embereim dolgoznak rajta – bólint Quicksilver. – Még ha nem is kifejezetten derűlátóak a kérdésben. A Társadalom nagy erőkkel harcol ellenünk. Szarveretes viharban vagyunk.

– Ilyenkor jönne jól az apád – pillant Musztángra Sevro.

– Soha ilyesmit nem említett nekem.

– Anyám egyszer mintha mondott volna valamit. Nekem és Antoniának – mondja Victra elgondolkozva. – Rusnya kis ajándékcsomagokról tett egy megjegyzést, amelyet az Imperátorok nagy titokban felkapkodhatnak jövet-menet, ha a Peremen elszabadulna a pokol.

– Ez beleillik abba, amit Cassius mondott.

– Szerintem akkor Cassius igazat mond – fordul velünk szembe Victra.

– Szerintem is – jelentem ki. – Ráadásul azzal nem sokra jutunk, ha megkínozzuk. Elkezdjük darabolni egyenként az ujjait, na és? Mi van, ha arra is azt mondja, hogy ez az igazság? Addig daraboljuk, míg azt nem mondja, hogy hazudott? Abban sem lehetünk biztosabbak.

Pár kelletlen biccentés a válasz, és kicsit megkönnyebbülhetek, hogy legalább egy kérdést lezártunk. De az nem valami megnyugtató, hogy mennyire veszettek tudnak lenni a barátaim…

– És mit javasolt? Mert biztosan volt valami ötlete, hogy hogyan tovább – jegyzi meg Táncos.

– Azt akarja, hogy hívjam holokonferenciára az Uralkodót.

– Minek?

– Hogy felvessem a Sakállal szembeni együttműködés lehetőségét. Megadnak minden infót, mi meg végzünk a Sakállal. Ez Cassius terve – fejtem ki.

Sevro felröhög.

– Bocs, de ez szarveretesen vicces műsor lenne – mondja, és a levegőbe emeli a bal kezét, mintha bábozna: – Csá’, rusnya, vén banya, emlékszel, hogy raboltam el az unokádat? – feltartja a jobb kezét is, a másik bábot: – Hogyne, persze, jóember. Pont, miután rabszolgámmá tettem az egész népedet – gagyogja Sevro, majd komoran megrázza a fejét. – Nincs értelme szóba állni azzal a Pixivel. Majd ha egy flottával kopogtatunk be hozzá, akkor igen. Küldjetek rá a Sakálra engem meg a Vonítókat. Mert fej nélkül nem tudja megnyomni azt a nyamvadt gombot.

– A Valkűrök csatlakoznak a küldetésben a Vonítókhoz – szólal meg Sefi is.

– Nem. A Sakál számít a személyes támadásra – pillantok Musztángra, aki kifejezetten felhívta a figyelmemet a bátyja efféle képességeire. – Túlságosan is ismer már bennünket ahhoz, hogy olyan taktikát sikeresen alkalmazhassunk ellene, amelyet egyszer a múltban már bevetettünk. Nem áldozunk fel senkit olyan lépésekkel, amelyekre számít.

– Nincs embered a belső köreiben, Regulus? – fordul Quicksilverhez Táncos. Meglepő, de ezek ketten nagyon is bírják egymást.

– Volt, amíg a Szürkéitek ki nem menekítették Darrow-t. Utána Adrius nagy tisztogatást csapott a belső körben. Az embereim vagy halottak, vagy rács mögött vannak. Vagy nyakig összeszarták magukat.

– Te mit gondolsz, Augustus? – néz Musztángra Táncos.

Minden szempár felé fordul.

– Szerintem azért sikerült ilyen sokáig talpon maradnotok – feleli Musztáng hosszas fontolgatás után –, mert az Aranyakat elvakítja a saját egója, és elfeledkeztek arról, hogyan hódították meg a Földet. Mind azt hiszik, hogy ők maguk is képesek uralkodni. De szerintem ki kell várni, míg Orion megérkezik, és akkor Sevro hajóival meg a fél flottával már elég erős hajóhadunk lesz. És ott az Obszidián sereg is. Ne segítsünk az Uralkodónak. Még mindig ő a legveszedelmesebb ellenség. Ha összefogtok vele, csak még jobban odafigyel rátok. Ránk. Inkább szítsunk még több viszályt.

Táncos egyetértően bólint.

– De honnan tudjuk, hogy a Sakál tényleg képes lenne-e bevetni a bolygón az atomot?

– A bátyám egész életében apám elismerésére vágyott. Nem kapta meg, ezért megölte őt. Most a Marsot akarja. Mit gondolsz, mit tenne, ha ezt sem kapná meg?

Fenyegető csend ereszkedik a helyiségre.

– Új tervem van – jelentem be.

– Szarveretesen reméltem is – motyogja Sevro Victrának. – Remélem, megint bele kell bújnom valamibe…

– Tutira kitalálunk neked valamit, aranypofám – feleli Victra, és én is biccentek.

– Akkor hát halljuk Aratót – int színpadiasan széles mozdulattal Arész.

– Tegyük fel, hogy bevesszük a fél Marsot – emelkedem fel, és egy kézmozdulattal váltom a kivetítőn a holót: a Marsot vörös áradatként önti el a Lázadás, visszaszorítva az Aranyakat. Város város után színeződik vörösre. – Tegyük fel, hogy a flottáját, ahogy Orion csatlakozik hozzánk, a bolygó körüli pályán megsemmisítjük, még ha kétszeres túlerőben vannak is. Tegyük fel, hogy a felszíni seregét is megtörjük, felszabdaljuk. A Valkűrök elszakítják a légiókból az Obszidiánokat, akik csatlakoznak hozzánk, és a lakosság is mellénk áll. A termelés gépezete teljességgel leáll a bolygón. Visszaverjük az Uralkodó számtalan támadását, és a Lázadás az utcákon, a házakban is győzedelmeskedik. Többévnyi háborúskodás eredményeképpen sarokba szorítjuk a Sakált. Mindez évekbe telik. De eljutunk idáig. Mi a következő lépés?

– A Marson soha nem áll le a termelés gépezete – ellenkezik Victra. – Az egyre csak forog. És küldi nekünk az utánpótlást. Emberit és anyagit.

– Vagy… – folytatnám.

– Felrobbantja a rakétáit – fejezi be helyettem Táncos.

– De már akkor beveti őket, amikor az Ébredő Lázadás hadművelettel megindítjuk ellene a seregünket az Obszidiánokkal együtt – bólintok.

– Már hónapok óta zajlanak az előkészületek – tiltakozik Táncos. – És az Obszidiánokkal ütőképesek lehetünk. Azt akarod, hogy mindent elölről kezdjünk?

– Pedig nincs más mód. A bolygóért harcolunk. A történelemben mindig is az volt a lázadó seregek sikerének titka, hogy nincs vesztenivalójuk. Nem akarnak megóvni semmit, ezért csak törnek előre és pusztítanak. Ezért nem lehet megállítani őket. Nekünk azonban nagyon is sok a vesztenivalónk. Amit óvnunk kell. Ezt a háborút nem lehet napok vagy hetek alatt megnyerni. Évekbe telne, ami kivéreztetné a Marsot. És a harcok végén mi maradna örökül? Egy csontváz, egy hulla, egy romhalmaz, ami valamikor az otthonunk volt. Meg kell vívnunk ezt a háborút, de nem itt. Azt mondom, tegyük át a Marsról máshová a harcokat.

– Tegyük át? – köhög Quicksilver.

Sefi lép elő a terem félhomályba borult végéből.

– Azt ígérted, megvéded a népemet.

– A mi erőnk itt van, az alagutakban – ágál Táncos is. – Az emberek, a népünk az erősségünk, Darrow. Felelősek vagyunk értük – sandít Musztángra nyilvánvaló gyanakvással. – Ne feledd, honnan jössz. Hova tartozol. Hogy miért vállalkozol erre az egészre.

– Nem felejtettem el, Táncos.

– Biztos vagy benne? Mert ezt a háborút a Marsért vívjuk.

– Annál sokkal többért – ingatom a fejemet.

– Az aljaSzínekért – folytatja belemelegedve. – És ha itt győzedelmeskedünk, az hatni fog az egész Társadalomra. Mert a hélium nálunk van. Mi vagyunk a Társadalom szíve, a Vörösök. Először itt győzzünk, és utána terjesszük ki máshová is a harcokat. Arész így akarta.

– Ez mindenki háborúja – pontosítja Musztáng.

– Nem – emeli fel a hangját Táncos –, ez a mi háborúnk, Arany. Már akkor ezért harcoltam, amikor te még azt tanultad, hogy igázz le más…

Sevro aggodalmasan pillant rám, ahogy a barátaim egymásnak esnek. Biccentek neki, mire előrántja a beretváját, és az asztalba csapja. Peng, ahogy mélyen beleáll a kemény fába.

– Arató akar beszélni, szarrágók. Mellesleg ez a Színizmus kezd untatni – néz körbe nagy elégedetten. Tetszik neki a hirtelen beállt csend. Bólint kurtán, és drámaian int felém. – Arató, folytasd, kérlek. Épp érdekes részhez értél.

– Kösz, Sevro. Nem fogok belesétálni a Sakál csapdájába – kezdem újra. – Egy háborút legkönnyebben úgy veszíthetünk el, ha hagyjuk, hogy az ellenség diktálja a feltételeket. Olyasmit kell lépnünk, amire a Sakál és az Uralkodó a legkevésbé sem számít. Új paradigma szerint kell gondolkodnunk, hogy ők kényszerüljenek válaszlépésre, hogy a mi szabályaink szerint játsszunk. Merésznek kell lennünk. Már felizzítottuk a szikrát, a lázadás kitört a Társadalom minden szegletében. Ha itt maradunk, a fő erő könnyen kézben tartható. Én azonban kicsúszok majd a kezeik közül.

A kargépemről a nagy kivetítőre váltom a holót, a Jupiter hatalmas korongja úszik be elénk, körülötte a hatvanhárom apró holdacska, középen a négy nagy jupiteri holddal. A Ganümédész, a Kallisztó, az Európé és az Io, vagyis együttesen a Trója. Ezen holdak körül állomásozik a Naprendszer két legnagyobb flottája, a HoldKirályok serege és a Kard Ármádia. Sevro mindjárt elalél a gyönyörűségtől.

Végre megkapja tőlem a háborút, amelyre maga se tudta, mennyire áhítozik.

– A Bellonák és Augustusok között kirobbant polgárháború megmutatta, valójában mekkora hasadékok tántonganak a Mag és a Perem között. Octavia legnagyobb hadereje, a Naprendszer leghatalmasabb flottája, a Kard Ármádia több százmillió kilométerre van minden utánpótlástól. Octavia jó barátunkat, Roque au Fabiit küldte a seregek élén a Peremre, hogy a HoldKirályokat megrendszabályozza. Eddig minden őket támadó flottát szétzúzott, még a HoldKirályokét is, pedig egyesültek Musztáng haderejével, a Telemanus-és az Arcos-flottákkal. Leverték a Peremet. Hajóikon több mint kétmillió férfi és nő van, több mint tízezer Obszidián. Kétszázezer Szürke. Háromezer Páratlan Sebhelyes, az univerzum legfélelmetesebb gyilkosai, Prétorok, Legátusok, lovagok és parancsnokok. Az Intézeteik legnagyobbjai. Antonia au Severus-Julii is erősíti ezt a flottát. Az Uralkodó a rettegés erejével tartja sakkban ezeket a bolygókat és holdakat. Mert ezt a rettegést, ahogy a flotta vezérét sem, még soha nem győzte le senki – mondom hatásosan, és szünetet tartok, hogy mindenki érezze, mennyire súlyos és fontos szavak ezek. – Harminchat nap alatt megsemmisítjük a Kard Ármádiát, kitépjük a Társadalom hadigépezetének dobogó szívét – rántom ki Sevro beretváját az asztallapból, és nyomom a kezébe. – Most halljam a szarveretes kérdéseiteket.

39

A szív

A végső előkészületeket végezzük a hajónkon Sevróval és Musztánggal, mielőtt a bolygó körüli pályán várakozó flottánkhoz indulnánk. Táncos itt talál meg. Tinos felbolydult, Arész Fiai a hajókat és egyéb légi járműveket indítják útnak, hogy a Sarkvidéken maradt Obszidiánokat elhozzák ide biztonságba, de a harcosok már az űr felé tartanak. Huszonnégy órán belül nyolcszázezer embert telepítenek át, soha még Arész Fiai ilyen mérvű akciót nem vittek véghez sikerrel. Fitchner örülne, mint majom a farkának, hogy végre nem öldökölnek, hanem életeket mentenek az emberei.

Amint mindenki a helyén van, már indulunk is végsebességgel a Jupiter felé. Táncos és Quicksilver hátramarad a Marson, hogy a már folyamatban lévő lépéseket irányítsa, és a Sakált ideláncolja a bolygóhoz, míg a tervünk a következő fázisba nem lép.

– Kísérteties, nem? – nézi Táncos a kék motorfények hömpölygő áradatát, ahogy a hajók felfelé indulnak az alagútrendszeren Tinos cseppkőtárnáiból. Victra a nyitott hangár pereme mellett álldogál Sevróval. Két sötét alak figyeli két nép ébredő reménységét. – A Vörös Ármádia hadba indul – mereng Táncos elfúlón. – Nem hittem volna, hogy megérem ezt a napot.

– Fitchnernek is itt kéne állnia – bólintok.

– Igen – fintorog Táncos. – Azt hiszem, ezt sajnálom a legjobban. Hogy nem érhette meg, ahogy a fia a sisakját a fejébe nyomja. És te azzá válsz, akiről mindig is tudta, hogy ott él benned.

– Ami micsoda? – kérdem, miközben végignézem, ahogy egy Vörös Vonító elrugaszkodik a peremről a gravCsizmájában, hogy egy elhaladó csapatszállító nyitott rakterébe ugorjon.

– Valaki, aki hisz a népében – feleli óvatosan Táncos.

Felé fordulok, örülök, hogy eljött elbúcsúzni. Nem tudom, visszatérek-e még valaha. És ha igen, hát félek, hogy már nem ugyanazt az embert látja majd bennem. Hanem valakit, aki elárulta őt és a népünket. Elárulta Eo álmát. Mert egyszer már megtörtént ez az egész. Búcsúzkodtunk már így egy felszállópályán, csak akkor ott volt mellettünk Harmónia és Mickey is. És egy yorktoni felhőtorony tetején álltunk. Most, ahogy a háborúba indulok, már egymagában köszön el tőlem. Miért emlékszem ilyen negédesen erre a borzalmas múltra? Talán ilyen az emberi természet: mindig az után sír, ami elmúlt, ahelyett, hogy azt várná, ami még bekövetkezhet.

Nehezebb reménykedni, mint emlékezni.

– Gondolod, a HoldKirályok tényleg segíteni fognak? – kérdi.

– Nem. A trükk az, hogy elhitessük velük, hogy önmagukon segítenek. És hogy időben kiszálljunk, mielőtt még ellenünk fordulnának.

– Elég kockázatos, fiam. De te szereted az ilyesmit, nem igaz?

– Mert ez az egyetlen esélyünk – vonok vállat.

Mögöttünk bakancsok csattognak a fémen. Holiday és néhány új Vonító érkezik többzsáknyi felszereléssel. Az élet megy tovább, és sodor magával. Hét éve ismertem meg Táncost, és mintha harmincat öregedett volna azóta. Hány évtizednyi háborúskodás van már mögötte? Hány olyan baráttól köszönt már el, akiről még csak nem is hallottam? Hányukat nem látta soha viszont, pedig ugyanolyan drágák voltak neki, mint nekem Ragnar vagy Sevro? Valaha családja is volt, de már csak nagy ritkán beszél róla.

Mindannyian elveszítettünk már valakit és valamit. Mindannyiunkat megloptak és megtörtek már. Ezért hívta életre Fithcner ezt a hadsereget. Nem azért, hogy bennünket összekössön, hanem hogy valamivel kitöltse az űrt, amelyet a felesége halála támasztott a lelkében. Fény kellett neki. És gyújtott magának. Ő a szeretetet kiáltotta a szélbe. Ahogy a feleségem is.

– Lorn egyszer azt mondta nekem, hogy ha ő lett volna az apám, jó embert nevelt volna belőlem. Mert a nagy emberek soha nem lelnek békességre – mosolygok az emléken. – Meg kellett volna kérdeznem tőle, hogy szerinte ki teremti meg azoknak a jó embereknek a békét.

– Te jó ember vagy.

A kezeim durvák, hegesek. Ha ökölbe szorítom őket, az ujjperceim ismerősen kifehérednek.

– Tényleg? – kérdem. – Akkor miért akarok rosszat művelni?

Ezen nagyot nevet, aztán még jobban meglepődik, amikor magamhoz ölelem. Ép kezével átkarolja a derekamat, a feje alig ér a mellemig.

– Lehet, hogy a sisak Sevróé lett, de a szív te vagy – mondom neki. – Mindig is te voltál. Túlságosan is szerény vagy, hogy ezt belásd, pedig ugyanolyan nagy ember vagy, mint Arész volt. És neked valahogy még mindig sikerült jónak maradnod. Nem úgy, mint annak a mocskos kis patkánynak – tolom el magamtól, és bökök az ujjammal a mellkasára. – És szeretlek. Csak hogy tudd.

– Ó, a szarveretes mindenit – motyogja könnybe lábadó szemekkel. – Hát nem gyilkológép vagy? Ilyen lágy a szíved, kisapám?

– Soha – kacsintok rá.

– Menj, indulás előtt köszönj el anyádtól – taszít egyet rajtam.

Ahogy elindulok visszafelé a tömegben, még hallom, hogy osztja hangosan az utasításokat a Fiaknak. Összepacsizok menet közben Kaviccsal, akit Fanyarpofa tol fel a kerekesszékén egy szállító rámpáján. Köszöngetek az ismerős Arész Fiaknak, dumálok pár szót Bohóccal, aki egy csapat Vonító élén érkezik. Anyám és Musztáng úgy hallgat el, mintha elvágták volna a beszélgetés fonalát, amikor melléjük érek. Mindketten elég meghatottnak tűnnek.

– Mi van? – kérdem.

– Csak búcsúzkodunk – feleli Musztáng.

Anyám hozzám lép.

– Ezt még Dio hozta el Lykosról – nyitja ki aprócska anyám mosolyogva egy műanyag dobozka fedelét. Föld van benne. Az otthoni por. – Kirepülsz az éjszakába, de ha teljes is a sötétség, azt soha ne feledd, ki vagy. Ne feledd, hogy soha nem vagy egyedül. Népünk reménye és álmai veled vannak. Emlékezz az itthonra – azzal lehúzza magához a fejemet, és megcsókolja a homlokomat. – Emlékezz rá, hogy szeretünk.

Szorosan magamhoz ölelem, és amikor kibontakozunk, látom, hogy szigorú szeme könnyes.

– Minden rendben lesz, anyu.

– Tudom. És azt is tudom, hogy szerinted nem érdemled meg a boldogságot – mondja. – De ez nem igaz, gyerekem. Bárkinél jobban megérdemled. Tedd hát, amit tenned kell, és utána gyere haza hozzám – megfogja a kezemet és Musztángét is. – Mindketten gyertek szépen haza, és kezdjetek végre élni.

Zavarodottan, meghatottan jövök el tőle.

– Mi volt ez az egész? – kérdezem Musztángtól, aki úgy néz rám, mintha nagyon is tudnom kéne.

– Fél.

– De miért?

– Mert az anyád.

A hajónkhoz érünk, itt találkozunk Sevróval és Victrával.

– Pokolfúró! – kiált utánunk Táncos, mielőtt még beszállnánk a gépbe.

Visszanézek: az összeaszott emberke öklét a levegőbe emelve áll. A háta mögül az egész cseppkőhangár engem figyel, több száz rakodóember a gépesített rakodórámpákon, pilóták, Kékek, Vörösek és Zöldek a hajóik rámpáján vagy a pilótafülke mellett, sisakkal a kezükben, és többszázadnyi Szürke, Vörös meg Obszidián harcos a felszerelésükkel, a váll-lapjukra varrt sarlóval, az arcukra festett harci díszekkel, mind a hajóik felé tartanak, de most megálltak, és egy emberként engem figyelnek. Marsi férfiak és nők. Akik egytől egyig valami olyasmiért harcolnak, ami sokkal hatalmasabb az életüknél. A bolygónkért, a népeinkért. Érzem a szeretetüket. Érzem a reménységet a szívükben, ahogy a Phoboszon is éreztem a láncokban élők reménységét. Mert ígértünk nekik valamit, és most ideje teljesíteni az ígéretet. Egyenként minden kar a magasba emelkedik, ökölbe szorul, mint Eóé ott Augustus színe előtt, ahogy elejtette a hemantuszt, és a virág a porba hullott.

Borzongás futkos rajtam, ahogy Musztáng, Victra, Sevro, sőt még az anyám is ugyanígy a magasba lendíti az öklét.

– Törd szét a láncokat! – üvölti Táncos.

Erre a magasba lendül az én karom is, majd beszállok a hajóba, hogy csatlakozzam a háborúba induló Vörös Ármádiához.

40

Sárga-tenger

Fekete bakancsomat az Io Sárga-tengere nyaldossa. Ameddig a szem ellát, kénes homokdűnék és borotvaéles szilikát sziklagerincek húzódnak. Az acélkék égbolton a Jupiter márványos képe lüktet. Százharmincszorosa annak, amekkorának a Földről a Luna látszik, gonosz és óriási márvány istenfő. Hatvanhét holdján háború dúl, városaik impulzusPajzs égisze alatt derengenek. Míg a gázóriások halovány jéggyűrűin harcos egységek vadásznak az ellenségre és az utánpótlási erőkre, a holdakat csillagÖltönyös, megfeketedett hullák borítják.

Nem semmi látvány.

Sefivel és öt másik Valkűrrel az oldalamon állok a dűne tövében, a HoldKirályok hajóját várjuk. Fekete impulzusVértjük frissen festve, pörölycápafejű támadócirkálónk a háttérben vár, motorjai állnak. Sötétszürke, de amíg a Marsról ideértünk, a Vörös és Obszidián legénység kipingálta – kidülledő kék szemeket festett neki, és kitátott szájat véres fogsorral. A szemek között Holiday hasal, puskája távcsövén a déli sziklaperemeket kémleli.

– Látsz valamit? – kérdem recsegősen a légzőmaszkban.

– Semmit az égvilágon – feleli helyette Sevro a mikrofonon. A két kilométerre lévő kis települést vizsgálják át gravCsizmában Bohóccal. Puszta szemmel nem látni őket. A parittyaPengémmel játszom.

– Eljönnek – mondom. – Musztáng pontosan megadta az időt és a helyet.

Az Io elég különös hold. A legkisebb a négy Galilei-hold közül, de még így is nagyobb, mint a Luna. Az Aranyak soha nem is szándékoztak teljességgel terraformálni a felszínét. Pokol ez, még Dante is büszke lenne rá. Az egész Naprendszer legszárazabb pontja, intenzíven működő vulkáni kitörések, kénlerakatok és belső árapály-melegedés jellemzi. Sárga és narancs síkjait a folyton változó felszín mozgása hatalmas törésekkel teszi változatossá. A kéndűnékről drámai magasságú sziklák törnek az égbe.

Az egyenlítője vidékén kiterjedt, koncentrikus zöld foltok tarkítják. Mivel azonban a Naptól ilyen távol elég bajos növényt termeszteni és állatot tartani, a Társadalom Mérnöki Szerve impulzusMezőkkel borította be az Io felszínének több millió hektárát, kozmoSzállítókon közel három évszázadon át talajt és vizet hordtak ide. Fedúsították az atmoszférát, hogy megszűrje a Jupiter jelentős sugárzását, és a bolygó belső árapályfűtésével gigászi energiagenerátorokat működtetnek, és ezek adják az egész Jupiter-rendszer élelmiszer-ellátásának hátterét, sőt, még a Magba irányuló exportra is jut a készletből. De ami még ennél is lényegesebb, hogy innen látják el a Peremet. Az egész egy végtelen farmvidék, a Mars és az Uránusz közötti a leghatalmasabb éléskamra. A gravitáció elhanyagolható, a földterület olcsó.

Na, ki végezte a melót? Lehet tippelni.

A Buborékokon túl csak a Kén-tenger van, elnyúlik mindkét irányban a sarkvidékekig, csak magmatavak és vulkánok emelkednek ki sárga vizéből.

Lehet, hogy maga az Io nem a kedvemre való. De az itt élőket mindenképpen nagyra tartom. Még a Buborékok alatt élők is annyira mások, mint a Földön, a Lunán vagy a Vénuszon élők. Filigránabbak és mégis keményebbek. A szemük kissé nagyobb, hogy a hatszázmillió kilométerre lévő Nap errefelé halványabb fényéből minél többet elnyelhessen. A bőrük sápatag, magasabbak és lényegesen ellenállóbbak a sugárzással szemben. Az itteniek úgy hiszik, ők hasonlítanak a leginkább a néhai Acélos Aranyakra, akik meghódították a Földet, és elhozták a békét az egész univerzumnak.

Kár volt ma feketét felvenni. A kesztyűm, a köpenyem, alatta a ruhám is mind fekete. De eredetileg a hold Jupitertől elfelé forduló felszínére terveztük a találkozót, ahol mindent kén-dioxid-hómező borít. Ám az utolsó pillanatban a HoldKirályok operációs egysége új helyszínt kért, ide a Kén-tenger partjára. A 120 fokos hőségbe.

Sefi lép mellém. Vadiúj lencsékkel fürkészi a horizontot. Ő és a Valkűrjei hamar beletanultak az új technológia minden vívmányába, a másfél hónapig tartó úton éjt nappallá téve gyakoroltak Holiday vezényletével. Volt hajóroham, energiafegyveres taktikákat sajátítottak el, és még a Szürke kézjeleket is megtanulták.

– Milyen a meleg? – kérdem.

– Furcsa – mondja. Pedig csak az arcán érzi, mert a testét a vértezet hűtőrendszere védi. – Miért akar bárki is itt élni?

– Az ember mindenütt él, ahol csak lehet.

– De az Aranyak választhatnak, mi?

– Igen, ők igen.

– Óvakodnék az olyanoktól, akik ilyen helyet választanak otthonukul. Kegyetlen szellemek laknak itt.

Az alacsony gravitációban a szél könnyen felkapja a homokot, kavargó oszlopok emelkednek mindenütt, hullámzanak, mint a délibáb. Musztáng szerint azonban Sefitől kellene óvakodni. A Jupiterig tartó úton több száz órányi holoFilmet nézett végig. A történelmünket tanulja. Figyelemmel kísérem, mennyit használja a kargépét. Musztángot azonban nem az aggasztja, hogy Sefi szereti az esőerdőkről szóló kisfilmeket meg az élménybeszámolókat. Sokkal inkább az, hogy a háborúkról szóló holókat is falja, többek között azt, amely a Rhea megsemmisítéséről szól. Azt többször is megnézte. Vajon mire jutott vele?

– Bölcs tanács, Sefi – bólintok. – Bölcs tanács.

Sevro színpadiasan landol előttünk, magasra felcsapja a homokot. A szellemKöpenye kikapcsol.

– Szarveretes pöcegödör.

Lesöpröm az arcomról a homokot. Kezdek ideges lenni. Egész úton elviselhetetlenül viselkedett. Röhincsélt, ugratott mindenkit, és amikor azt hitte, hogy senki se látja, egyből Victra szobájába osont. A ronda kis törpe szerelmes. És nagyon úgy fest, hogy az érzés kölcsönös.

– Mire gondolsz? – szegezem neki a nagy kérdést.

– Hogy rohadtul fingszag van ezen a helyen.

– Ez egy hivatalos jelentés? – kérdi a mikrofonból Holiday.

– Ja. A gerincen túl van egy Waygar-telep – mondja. A farkaspréme vitorlaként lengedezik a szélben, a kis láncok, amelyek a vértjéhez kapcsolják, csilingelnek. – Egy halom Vörös pápaszem gubbaszt ott a disztillálócuccukkal.

– A homokot is átfésülted?

– Nem most dugok először, főnök. Nem tetszik ez a szemtől szembe szarság, de azért elég tisztának látszik – pillant a kargépére. – De nem úgy van, hogy a Holdasok pontosak? Közben meg már vagy félórát késnek a segglyukak.

– Talán csak óvatosságból. Nyilván azt gondolják, hogy van légi támogatásunk.

– Ja, mert szarveretes húgyagyúak vagyunk, akik majd nem hoznak magukkal.

– Vettem – halljuk Holiday egyetértő hangját a fülünkbe.

– Minek kéne légi támogatás, amikor itt vagy nekem te – mutatok Sevro gravCsizmájára. Mellette szürke műanyag bőrönd pihen a földön. Benne habágyon vállról indítható rakéta. Pont olyan, amilyennel Ragnar kilőtte Cassius hajóját. Ha beütne a szar, itt van nekem a pszichotikus vállról indítható koboldom.

– Musztáng azt mondta, hogy eljönnek – erősködöm.

– Musztáng azt mondta, hogy eljönnek – csúfolódik. – Remélem is. A flotta nem gubbaszthat ott sokáig miattunk, mert valaki a végén kiszúrja őket.

A flottám a Szinopé sötét és kopár holdrögének rejtekében húzódik meg, ötven csatahajó és romboló lekapcsolt motorokkal, feketén a sötétségben, amióta Musztáng elhajózott Trójába, Io fővárosába. Az Aranyak flottái közben a Galilei-holdak közt pásztáznak az űrben, de elég, ha valamelyik kicsit közelebb téved, és felfedeznek bennünket. És így, ebben az állapotunkban egyetlen egységnyi sárkánySzárny is megsemmisítheti az erőinket.

– Eljönnek – ismétlem. De már magam sem vagyok benne biztos.

Büszke, hideg, maguknak való népség ezek a jupiteri Aranyak. Durván nyolcezer Páratlan Sebhelyes nevezi a Galilei-holdakat otthonának. Megvan a maguk Intézete, és csak a Társadalom rájuk rótta feladatok, netán a leggazdagabbakat a kalandos nyaralás viszi a Magba, alkalomadtán a Lunára. A legtöbben, annak ellenére, hogy őseink mind onnan indultak, idegenkednek a Lunától. Az ő világuknak a Ganümédész metropolisza a központja.

Az Uralkodó pontosan tudja, micsoda veszélyeket hordozna egy függetlenedő Perem. Személyesen ecsetelte a nehézségeket, amelyeket a milliárd kilométernyi kiterjedésű birodalom igazgatása támaszt. Igazából soha nem attól rettegett, hogy a Bellonák és az Augustusok kiirtják egymást. Az aggasztja, hogy esetleg a Perem fellázad, és kettéroppantja a birodalmat. Hatvan évvel ezelőtt, trónra lépése után, amikor a Szaturnusz urai nem ismerték el a hatalmát, a Hamu Lovagját küldte rájuk, és ő megsemmisítette a Rheát, egy egész holdat. Hatvan évig intő példaként égett az egész Társadalom agyába az eset.

Csakhogy kilenc nappal a Diadalom után a Lunán túszként fogva tartott HoldKirályok gyermekei, akiknek személye biztosítékot jelentett volna, hogy szüleik szövetségre lépnek az Uralkodóval, megszöktek. A szökést Musztáng Citadellában hagyott emberei készítették elő. Két napra rá a Diadalomkor meggyilkolt Főkormányzó, Revus au Raa örökösei a ganümédészi Cordovanok segítségével a Kallisztó dokkjaiban állomásozó teljes Társadalmi Flottát megsemmisítették vagy elrabolták. Kihirdették az Io függetlenségét, és a népesebb, hatalmasabb holdakat is próbálták rávenni, hogy kövessék a példájukat.

Hamarosan a hírhedten karizmatikus Romulus au Raát nevezték ki a Perem Uralkodójának. A Szaturnusz és az Uránusz is sietve csatlakozott hozzájuk, és az első után hatvan évvel és kétszáztizenegy nappal kitört a Második Holdlázadás.

A HoldKirályok nyilvánvalóan úgy voltak vele, hogy az Uralkodót teljességgel leköti a Mars, így nyernek legalább egy évtizedet vagy még akár többet is. És ehhez még hozzájön egy kis aljaSzín lázadás a Magban, és már meg is van jó időre az életbiztosításuk, mert az Uralkodó semmiképpen sem engedheti meg magának, hogy elég nagy flottát küldjön ide, hatszázmillió kilométerre a fő erejétől, hogy a lassan formálódó lázadásukat eltiporja. Tévedtek.

– Most érkeznek – jelentkezik be Kavics a hajónk radarfelületétől. – Három hajó. Kétszázkilencven kilométernyire vannak.

– Végre – morogja Sevro. – Jönnek már a szarveretes Holdasok.

Három hadihajó bukkan fel a horizonton izzó délibábként. Két fekete Sarpedon-osztályú harcigép, rajtuk Raa négyfejű fehér sárkánya, karmai közt Jupiter villámával, és egy Priamus-osztályú hajó, oldalán a túlságosan is ismerős Szimbólummal: a szivárványszínű alvó rókával. Éppen előttünk landol, felkavarja a homokot, de már engedi is le a rámpát. Hét magas, karcsú alak száll ki a gyomrából, mind magasabbak nálam. Aranyak egytől egyig. Krillmaszkot viselnek, ez egy szerves légzőmaszk, Faragók gyártják, csak az orrot és a szájat fedi, de csápok nyúlnak hátra belőle a fülek felé. Mint a sáska levedlett bőre. Keki harci felszerelésük könnyebb, mint a Magban szokásos vértezet, amelyhez élénk színű nyaksál jár. Elefántcsont nyelű, hosszú csövű golyószóró figyel a hátukon, derekukról beretva csüng, a szemükön pedig narancslencsét viselnek. A lábukon suhanók, könnyű lebegőbakancsok, amelyet nem a gravitáció hajt, hanem cseppfolyósított levegő. Suhannak benne, mint a víz fölött kacsázó kavics. Túl magasra nem visz, viszont közel hatvannal lehet vele száguldani. Súlya kábé negyede az enyémnek, és az aksija egy évig bírja. Ráadásul a hőkamera se érzékeli.

Ezek gyilkosok, nem lovagok. Holiday is egyből leveszi, hogy ez itt másfajta fenyegetés.

– Musztáng nincs velük – jelenti a mikrofonba. – Telemanust látsz?

– Nem – felelem. – Várj. Ott van Musztáng.

Mert most csatlakozik a jóval magasabb Iónokhoz. Rajta is hasonló öltözet van, csak nincs géppisztolya. Egy Ión nő lépdel mellette, a válla előrebukik, tisztára olyan, mint egy gepárd. A Iónok a hajójuk mellett maradnak, Musztáng feljön hozzánk a dűnére. Csak kíséretképpen érkeztek, nem fenyeget veszély.

– Ne haragudj a késésért, Darrow – kezdi Musztáng.

– Romulus hol van?

– Nem jön.

– Nagy szar az egész – sziszegi Sevro. – Én megmondtam, Arató.

– Nincs semmi gáz, Sevro – nyugtatja Musztáng –, ő itt Vela, a nővére.

A magas nő lenéz ránk. Az orra lapított, de alapvetően nem sok látszik az arcából a maszk és a lencsék miatt. Talán ötvenes lehet.

– Öcsém üdvözletét hozom, Darrow a Marsról – énekli ugyanazon a hangon, dallamosan. – Vela au Raa vagyok, Legátus.

Sefi körbejár bennünket lassan, szemügyre veszi a különös, ismeretlen Aranyat, a felszerelését. Bírom, ahogy akkor kezdenek beszélni az emberek, amikor Sefi cirkálni kezd körülöttük. Valahogy őszintébbek, egyenesebbek lesznek hirtelen.

– Örvendek, Legatus – bólintok szívélyesen. – Az öcséd nevében jöttél tárgyalni? Mert reméltem, hogy személyesen tárhatom elé ügyünket.

Az optika két oldalán összeráncolódik az arcbőr:

– Az öcsém nevében senki sem szólhat. Még én sem. Arra kér, látogasd meg őt otthonában, Karrack Pusztaságában.

– Hogy csapdába ejthessetek bennünket? – förmed rá Sevro. – Nekem volna egy jobb ötletem. Mi lenne, ha megmondanád a faszom öcsédnek, hogy tartsa tiszteletben a szarveretes egyezségünket, különben lekapom a hátadról azt a puskát, és feltolom a segglyukadba, hogy olyan leszel, mint egy nyársra húzott szöcskekebab.

– Állj le, Sevro – ugatja le Musztáng. – Most ne. Ezekkel az emberekkel ne.

Vela Sefit figyeli, ahogy körülötte köröz. A beretvát is kiszúrja a hatalmas Obszidián oldalán.

– Szarok és hugyozok rá, hogy kik ezek. A csaj tudja, mi kik vagyunk. És ha még nem nedvesítette össze az alsóját a rémület, hogy a szarveretes marsi Aratóval áll szemtől szemben, hát nem sok velő szorult abba a sáska fejébe.

– Ő nem jöhet – szólal meg Vela.

– Érthető – felelem.

Sevro visszataszító mozdulatot tesz.

– Ez meg mi? – int Sefi felé Vela.

– Ő a Valkűrök Királynője, Ragnar Volarus húga.

Vela aggodalmasan méregeti, és jól is teszi. Ragnar neve midenütt ismerősen cseng.

– Ő se jöhet, de a fémkupacra gondoltam, amellyel iderepültetek. Ez hajónak készült? – húzza fel az orrát megvetően. – Nyilvánvalóan a Vénuszon.

– Csak kölcsönvettük – bólintok. – De ha esetleg el szeretnéd valamire cserélni…

Legnagyobb meglepetésemre Vela elneveti magát. De aztán gyorsan visszakomorodik.

– Ha egyenlő tárgyalófélként kívánsz a HoldKirályok elé állni, akkor tisztelned kell az öcsémet. És bíznod a vendégszeretetében.

– Nem egy tiszteletre méltó férfi és nő dobta már félre a becsületét, amikor úgy kívánta az érdeke – felelem kihívón.

– Ez itt nem a Mag, hanem a Perem. Mi még emlékezünk az ősökre. Tudjuk, milyen egy Acélos Arany. Mi nem gyilkoljuk meg a vendégünket, ahogy az a lunai némber. Vagy a Sakál a Marson.

– Eddig nem.

– Te döntesz, Arató – vonja meg a vállát Vela. – Van rá hatvan másodperced.

Azzal félrehúzódik, míg én összedugom a fejemet Musztánggal és Sevróval. Sefit is magunkhoz intem.

– Mit gondoltok?

– Romulus inkább meghal, mint hogy a vendégét meggyilkolja – mondja Musztáng. – Tudom, hogy semmi okod megbízni ezekben az emberekben, de nekik még tényleg jelent valamit a becsület. Nem Bellonák, akik kedvük szerint csavarják ki a szavak értelmét. Itt egy Arany szava épp annyit ér, mint a vére.

– Tudod, hol van a háza?

– Ha tudnám, egyenesen odavittelek volna – rázza meg a fejét Musztáng. – De bentről mindenféle műszerekkel figyelik a sugárzást és az elektronikus nyomkövetőket. Alaposan utánanéztek az ügyeinknek. Ha elmegyünk, csakis magunkra számíthatunk.

– Bájos.

De persze az egész nem taktikai fogás. Nincs semmi rövid távú haszna. Annak tudatában terveltem ki, hogy a Peremre jöjjünk, hogy az Uralkodóval ellentétben nekem van tárgyalási alapom. Éppen ez a tárgyalási alap a biztosíték a fejemre, ami sokkal hathatósabb érv, mint bármiféle becsület. Persze korábban is megesett már, hogy tévedtem, ezért sem árt mindent kétszer megfontolni.

– És a vendégekre vonatkozó szabályok a Vörösökre is vonatkoznak errefelé, vagy csak az Aranyakra? – veti fel Sevro. – Ezt nem ártana megtudni.

– Ebben van valami – sandítok Velára.

– Ha téged megöl, akkor megöl engem is – mondja Musztáng –, mert én nem tágítok mellőled. És ha engem megöl, akkor az embereimet haragítja magára. Telemanusékat. Sőt, Lorn menyeit is. Ez már közel a harmada a seregének. Ilyen vérengzést nem engedhet meg magának.

– Te mit gondolsz, Sefi?

Lehunyja a szemeit, hogy a kék tetkói láthassák a pusztaság szellemeit.

– Menj.

– Hat órát adj nekünk, Sevro. Ha addig nem érünk vissza…

– Mi? Addig verjem ki a bokrok közt, vagy mi?

– Csak várj.

– Arról lehet szó – csapja az öklét az öklömhöz, és még kacsint is. – Boldog diplomatáskodást, öcskös – mondja, és Musztángnak is odatartja az öklét. – Neked is, pacika. Elvégre szarban is együtt vagyunk, nem?

Musztáng boldogan csapja az öklét az övéhez.

– Szarveretesen együtt.

41

A HoldKirály

A Galilei-holdak leghatalmasabb embere egyszerű kis házban él, kertek és zegzugok rejtekében. Egy alvó vulkán tövében lapul meg, és a sárga síkságra néz, a távolban egy másik füstölgő vulkánnal, amelynek nyugati oldalán magma bugyog. Egy sziklaalakzat oldalában kialakított zárt hangárban landolunk egy másik, karcsú, fekete versenyhajó mellett, amelyért Orion ölni tudna. Ezenkívül csak féltucatnyi poros holdjáró sorakozik még odabenn. Ahogy kiszállunk, senki se jön elénk vagy hogy a hajóról gondoskodjon. Magunkban megyünk be az épületbe a keskeny, fehér kőlapokból kialakított járdán, amely kígyózva kerüli meg a házat. Az egész kis birtokot egy szerény impulzusBuborék veszi körül.

Kísérőink otthonosan mozognak. Előremennek, be egy kis vaskapun, amely a házat övező kertbe visz. A kapun belül leveszik poros bakancsukat, és egyszerűen otthagyják a magányos pár fekete katonai bakancs mellett. Musztánggal egymásra nézünk, és mi is levesszük a miénket. Nekem tart a legtovább: a gravCsizmám egyenként kilenckilós nehezék, három nehéz csattal kell a lábamra erősíteni, nem lehet csak úgy kibújni belőle. De milyen kellemes érzés utána mezítláb a füvön. Viszont büdös a lábam. És elég bizarr látvány a tucatnyi ellenséges bakancs ott a kapuban. Mintha a személyes terükbe sétáltam volna be.

– Kérlek, várj itt egy kicsit – fordul hozzám Vela. – Virginia, Romulus először veled szeretne beszélni.

– Majd sikítok, ha megtámadnak – vigyorgok Musztángra, mert látom, hogy elbizonytalanodik.

Musztáng rám kacsint, és indul Vela után. Az idősebb nőnek minden feltűnik, mindenről egyből van véleménye, ez látszik. Végül magamra maradok idekinn. Egy fáról kis szélharang csüng, csak a szelíd csilingelését hallani. Maga a kert tökéletesen szögletes, legfeljebb harminc lépés lehet. A kiskaputól jó tízlépésnyire kezdődik a fehér mészkő lépcső, amelyen a bejárati ajtóhoz lehet feljutni. A ház aprócska, fehér meszelt falára vadszőlőféle fut fel. Kicsiny, narancsszín virágok nyílnak rajta, a levegő telve van finom, fás illatukkal.

A kert és a házacska szabályosan egybefolyik, az utóbbinak sincsen teteje. Nem mintha szükség lenne rá. Az impulzusBuborék teljességgel elzárja a teret a külső időjárástól, még az esőt is belülről szabályozzák. A reggeli locsolás után még mindig víz cseperészik a kút fehér kövét feltörő gyökerekhez tartozó citrusfákról. A feleségem egy ilyen helyre szökött ki velem néhány pillanatra, ennyiért jutott akasztófára.

Milyen különös utazásnak tartaná ezt most.

És persze milyen lenyűgözőnek.

– Ehetsz egy mandarint, ha szeretnél – szólal meg egy vékonyka hang mögöttem. – Apa se bánná.

Ahogy megfordulok, egy másik kapu mellett, amely a ház túloldalán nyílik, egy kisgyereket látok. Kislány, hatévesforma. Kis ásó van a kezében, és a nadrágja sáros a térdénél. A haját rövidre nyírták, az arca sápadt, a szeme neki is háromszor akkora, mint egy hasonló korú marsi kislányé. A csontjai törékenyek, mint egy újszülött csikónak. Nem sok Arany gyereket láttam még. A Magban a Páratlanok általában eldugott birtokokon vagy iskolákban nevelik őket, nem viszik őket nyilvános helyekre, mert tartanak a gyilkosságoktól. De állítólag a Perem más. Itt nem mészárolják le a gyerekeket. Persze, mindenki szeret úgy tenni, mintha nem ölne gyerekeket.

– Szia – köszönök neki halkan. A hangom egészen idegenül cseng, utoljára az unokaöcséimmel és -húgaimmal beszéltem így. Szeretem a gyerekeket, de mostanában valahogy idegenek a világomban.

– Te vagy az a marslakó, ugye? – kérdi tisztelettel.

– Darrow-nak hívnak – bólintok. – És téged?

– Gaia au Raa vagyok – feleli büszkén, ahogy egy felnőtt mutatkozna be. – Te tényleg Vörös voltál? Apától hallottam – teszi hozzá. – A felnőttek azt hiszik, hogy csak mert ez még nincsen az arcomon – húzza végig az ujját az arcán a nem létező sebhelyet mutatva –, fülem sincs – de aztán pajkosan elmosolyodik, és a fejével a vadszőlővel befutott falak felé int –, néha persze felmászok.

– Még most is Vörös vagyok – felelem. – Ez nem múlik el.

– Ó. Pedig nem hasonlítasz rájuk.

Ha nem tudja, mi vagyok, nem sok holót láthatott még.

– Mert nem a kinézeten múlik – vetem fel. – Hanem azon, amit teszek.

Vagy ez már túlságosan is bonyolult egy hatévesnek? Belezavarodom. A kislány mindenesetre undorodva húzza el a száját. Lehet, hogy rosszat szóltam?

– Sok Vöröst ismersz, Gaia?

– Csak a könyveimben láttam – rázza meg a fejét. – Apu szerint nem helyes keveredni.

– Vannak szolgáid?

Kuncog, de aztán rájön, hogy komolyan kérdeztem.

– Szolgáim? Még nem szolgáltam rá – ütögeti meg az ujjacskája hegyével megint az arcát. – Még nem.

Elkomorodom a gondolatra, hogy ezt a kislányt is üldözik majd az Intézetben a sötét erdőben. Vagy éppen ő lesz az üldöző?

– És ha nem hagyod békén a vendéget, talán soha nem is szolgálhatsz rá – hallatszik halk, érdes hang a ház bejáratától. Romulus au Raa támasztja az ajtófélfát. Higgadt és erőteljes férfi. Olyan magas lehet, mint én, de nálam vékonyabb. Az orra többször is eltörhetett. Jobb szeme harmadakkora, mint az enyém, arca keskeny, vonásai ingerlékenynek mutatják. Bal szemhéján hosszú vágás fut keresztül. Ebből a szemgödörből kék-fekete márványgömb néz vissza rám. Telt ajkait összeszorítja, a felső ajkán három forradás éktelenkedik. Hosszú, sötétarany haja lófarokba van fogva. A régi forradásoktól eltekintve bőre hibátlan, mint a porcelán. De nem a kinézete a lényeg, hanem a tartása. Árad belőle a könnyed magabiztosság, mintha mindig is az ajtót támasztotta volna. Mintha mindig is ismert volna. Meghökkentő, hogy egyből megkedvelem, amint rákacsint a kislányára. És az is, hogy mennyire szeretném, hogy ő is kedveljen engem, még ha nagy zsarnok hírében áll is.

– Na és mire jutottál a marslakónkkal? – kérdi a kislánytól.

– Hogy kövér – mondja Gaia. – Nagyobb nálad, apu.

– De azért nem vagyok olyan nagy, mint egy Telemanus – mondom.

– Jó, hát senki se lehet olyan nagy, mint egy Telemanus – fonja keresztbe a kis karjait.

– Bárcsak igazad volna – nevetek nagyot. – De ismertem egy embert, aki majdnem annyival nagyobb volt nálam, mint én tenálad.

– Ne! – kerekedik el Gaia szeme. – Obszidián?

– Ragnar Volarusnak hívták – bólintok. – Pecsétes volt. Az Obszidián törzs hercege, a Mars Sarkvidékéről. Ők Valkűröknek nevezik magukat. És asszonyok vezetik őket, griffeken lovagló nők – pillantok Romulusra. – A húga ide is velem tartott.

– Kik lovagolnak griffeken? – kérdezi egészen kábultan a kislány. Idáig még nem jutott az olvasmányaival. – És most hol van?

– Ragnar meghalt, és útközben, ahogy édesapádhoz jöttünk látogatóba, kilőttük a napba.

– Jaj, nagyon sajnálom – mondja azzal a nyílt közvetlenséggel, amely a kisgyerekkor után valahogy mindenkiből tovatűnik. – Azért voltál olyan szomorú?

Összerezzenek, nem tudtam, hogy ez ennyire nyilvánvaló. Romulusnak feltűnik a zavarom, sietve kisegít: – A bácsikád már keres, Gaia. Azok a paradicsomok nem ültetik el magukat, igaz?

Gaia lehorgasztja a fejét, búcsút int, és eltűnik a kapun túl. Én pedig beleszédülök a gondolatba, hogy az én gyerekem is épp ekkora lenne, ha…

– Ezt szándékosan szervezted így? – kérdezem Romulust.

– Elhiszed, ha azt mondom, hogy nem? – lép ki a kertbe Raa.

– Manapság már nem sok mindent hiszek el, ez tény.

– Ez támogatja az életben maradást, de a boldogságot nem – mondja komolyan, azon a szaggatott hangon, amely a gladiátorakadémián nevelkedett Aranyakra jellemző. Ebben a férfiban nincs semmi tettetés, negédes, sunyi sértegetés, játszmázás. Üdítő, még ha szokatlan is ez az egyenesség. – Ez itt az apám menedéke volt, ő pedig a nagyapámtól örökölte – int az egyik kőpad felé Romulus. – Úgy éreztem, ez megfelelő helyszín lehet arra, hogy megvitassuk a családom jövőjét. Meg persze a tiéid jövőjét.

Letép egy mandarint a fáról, és leül a szemközti padra.

– Milyen hatalmas erőfeszítés. Különös.

– Mire gondolsz?

– A fákra, a földre, a fűre, a vízre. Egyik sem honos itt.

– És ki gondolta, hogy az ember valaha megszelídíti a tüzet? Éppen ez benne a szép – dobja fel a labdát kihívóan. – Ez a hold gyűlöletes kis szörnyeteg. De mi nagy találékonysággal megszelídítettük magunknak. Akarattal és kitartással.

– Vagy éppenséggel csak kaptunk egy kis időt?

– Soha nem a bölcsességedről voltál híres – rázza felém az ujját.

– Bölcs nem is voltam. Viszont megaláztak. Abból sokat tanul az ember. Kijózanodik.

– Tényleg igaz az a doboz? – kérdezi Romulus. – A múlt hónapban beszéltek róla. Rebesgették.

– Igaz.

– Milyen ízléstelen – jegyzi meg megvetően. – De ékesen mesél az ellenségedről.

A kislánya apró sárnyomokat hagyott a fehér kövön.

– A kislány nem tudta, ki vagyok.

Romulus a mandarint hámozza, finom kígyókban bomlik le a narancsszínű burok a gyümölcsről. Látom, hogy elégedettséggel tölti el, hogy helyes megfigyelést tettem a lányáról.

– Családunkban tizenkét éves kora előtt egy gyermek sem nézhet holókat. Az embert a nevelés és a természet egyaránt formálja. Majd akkor nézheti és hallgathatja mások véleményét, amikor már kialakul a sajátja. Korábban semmiképp. Nem digitális lények vagyunk, hanem hús-vér emberek. Ezt jobb, ha megtanulja, mielőtt még kikerül a világba.

– Ezért sincsenek szolgák?

– Szolgák vannak, de nem kell, hogy itt lássanak téged. És nem az ő szolgái. Milyen szülő az, aki a gyerekét is szolgákra bízza? – kérdi undorral. – Amint egy gyerek azt gondolja, hogy joga van bármihez is, rögtön úgy érzi, hogy mindent megérdemel. Mit gondolsz, miért olyan babiloni hely a Mag? Mert soha senki se mondott nekik nemet. Elég csak az Intézeteitekre gondolni. Aranyak gyilkolják, falják fel, gyalázzák meg egymást szexuálisan – ingatja a fejét. – Micsoda barbarizmus. Az Ősök nem ezt akarták. Csakhogy a Maglakók már olyan érzéketlenné váltak az erőszakra, hogy rég elfelejtették, hogy a tettlegesség nem lehet önmagáért való. Az erőszak eszköz, a változást szolgálja. De ők bevett normává tették, és magasztalják. Megteremtették a kizsákmányolás kultúráját, amelyben magától értetődőnek érzik, hogy minden az övék, akár a szex, akár a hatalom terén, és ha valaki nemet merészel mondani nekik, egyből kardot rántanak, és teszik, amihez kedvük szottyan.

– Ahogy a népeddel is tették – bólintok.

– Ahogy a népemmel tették – ismétli. – És ahogy a tiéddel tesszük – mondja, és végez a mandarin pucolásával. Az egész valahogy megváltozott, mintha megskalpolta volna. Komoran kettétépi a gyümölcsöt, és a felét nekem nyújtja. – Nem próbálom magasztalni magam. De mentegetőzni se fogok azért, amit a népeddel teszünk. Kegyetlenek vagyunk velük, de ezt kívánja a szükség.

Musztáng az idevezető úton mesélte róla, hogy az eredeti római Forumról hozatott kövön alszik, az a párnája. Nem túl kedves ember, az ellenségeivel meg végképp nem. És bármennyire is a vendége vagyok most, alapvetően én is az ellensége vagyok.

– Nehéz úgy tárgyalnom veled, mintha nem zsarnok lennél. Itt ülsz, és civilizáltabbnak érzed magad a Lunánál a becsületkódexetek miatt, és mert visszafogottan élsz – intek a ház felé. – Pedig nem vagy civilizáltabb, legfeljebb fegyelmezettebb.

– Hát nem ezt nevezzük civilizáltságnak? A rendet, az állati ösztönök uralását a stabilitás kedvéért? – harap szerényen a gyümölcsből. Én a magam részét lerakom a kőlapra.

– Nem, nem azt. De nem filozofálni vagy politizálni jöttem.

– Jupiternek hála. Mert kétlem, hogy sok közös pontot találnánk – méreget óvatosan.

– Azért jöttem, hogy arról beszéljünk, amihez mindketten a legjobban értünk. A háborúról.

– Régi mocskos barátunkról – pillant a ház ajtaja felé, hogy biztosan magunk vagyunk-e. – De mielőtt még a tárgyra térnénk, kérdezhetek valami személyeset?

– Ha feltétlenül szükséges.

– Tudod, hogy az apám és a lányom a Diadalod ünnepén halt meg a Marson?

– Igen.

– Tulajdonképpen ott kezdődött ez az egész. Láttad?

– Ami történt? Igen.

– Úgy volt, ahogy beszélik?

– Nem tudom pontosan, hogy kik és mit beszélnek.

– Azt mondják, Antonia au Severus Julii addig ugrált a lányom koponyáján, amíg szilánkokra nem tört. A feleségemmel tudnunk kell, hogy ez igaz-e. Azok mesélték, akiknek sikerült elmenekülniük.

– Igen, így történt.

Megfeledkezik a mandarinról, a leve csorog az ujjai közt.

– Szenvedett?

Emlékeim szerint nem igazán láttam akkor a lányt. Viszont ezerszer álmodtam azóta azzal az estével, és ezerszer kívántam, hogy bár lenne gyatrább a memóriám. Mert álmaimban a csúnyácska lányt is láttam, szürke ruhában a fehér, villámot tartó sárkányos brossal. A szökőkút körül üldözték, menekült volna, de Vixus a kardjával átvágta a combját, és már csak a földön kúszott. Zokogott a földön, mígnem Antonia végzett vele.

– Szenvedett, igen. Több percen át.

– Sírt?

– Igen, de nem könyörgött.

Romulus kibámul a vaskapun át a távolba, ahol a porördögök táncot járnak a sárga homok pusztaságában, védett otthonán túl. Ismerem a fájdalmat, amelyet érez, azt a szörnyű, lesújtó szomorúságot, hogy egy szeretett, finom kis lényt elragadott tőle a világ, és összezúzta. A lánya itt nevelkedett, szeretetben, biztonságban, és kalandos utazásra indult, ahol félelemmel és rémülettel találkozott.

– Az igazság néha kegyetlen – szólal meg. – De egyedül ennek van értelme. Köszönöm. Cserébe én is tartozom egy igazsággal, aminek nem fogsz örülni…

– Van még egy vendéged – bólintok, mire meglepődik. – A bakancs a kapunál. Fényesre suvickolt, ahogyan a hajókon szokás. Viszont a bolygó pora annál inkább tapad rá. De nem veszem sértésnek. Tulajdonképpen félig-meddig számítottam is rá, miután nem jöttél el a megbeszélt találkozóra.

– Megérted akkor, hogy miért nem hozok vakon, gőgösen döntést.

– Meg.

– Két hónappal ezelőtt nem értettem egyet Virginiával, amikor tárgyalni kezdett a békéről. Akkor önszántából távozott, és vele tartottak, akik megrettentek a veszteségeinktől. Én a háborút csakis eszköznek tartom, amely akkor értelmes, ha politikai haszna van. És akkor nem úgy álltunk, hogy előnyös feltételekhez köthettük volna a fegyverletételt, úgy véltem, hogy nem ártana néhány győzelem, hogy javuljon az alkupozíciónk. Akkor a békét megadásnak tekintettem. A logikám ugyan hibátlan volt, az erőink azonban végesek. Azokat a győzelmeket sajnos nem tudjuk magunk mögött. Fabii Imperátor nagyon… hatékony. És a Mag, még ha a kultúrájukat meg is vetem, remek gyilkosokat küld, tökéletes logisztikai hátteret és utánpótlást nyújt. Egy óriással küzdünk. És most, hogy itt vagy, a békével érhetek el valamit, amit a háborúval nem sikerülhetett volna. Ezért mérlegelnem kell a lehetőségeimet.

Úgy érti, a jelenlétemet aduként használhatja fel az Uralkodóval szemben, és előnyösebb békefeltételeket alkudhat ki, mintha tovább háborúzna. Micsoda önérdek-vezéreltség. Amikor ideindultam, tudtam, hogy kockáztatok, de reméltem, hogy az egyéves háború kellőképpen felforralta már a vérét, hogy végre le akarjon csapni a nőre. Hogy meg akarjon fizetni neki mindenért. De Romulus au Raa vére, úgy tűnik, valami egészen sajátosan hideg természetű.

– Kit küldött az Uralkodó?

– Mit gondolsz? – dől hátra Romulus kedélyesen.

42

A költő

Roque au Fabii a ház oldalában, a gyümölcsösben üldögél egy kőasztal mellett, bodzás sajttortát eszeget, és hozzá feketét kortyol. A háttérben a borongós horizonton törpevulkán füstölög épp olyan eltökélten, ahogy a porceláncsészéjéből gőzölög a kávé. Amikor belépünk, visszafordítja a tekintetét a tájtól, ránk néz. Meghökkentő a fekete-arany egyenruhában, karcsú és ragyogó, mint a júliusi kalász, az arccsontja markáns, tekintete meleg, de az arckifejezése távolságtartó, rezzenetlen. Mellkasára már tucatnyi győzelmi érmet aggathatna, de olyan mélységesen hiú, hogy ezt már faragatlanságnak tartaná. Mindkét vállán ott díszeleg a Társadalom szárnyas piramisa, mellkasán koronás aranykoponya, vagyis a Hamu Lovagjának jele. Őt képviseli ezen a hadjáraton. Finoman leteszi a csészét, megtörli a kendővel a szája sarkát, és feláll. Ő is mezítláb van.

– Ezer éve nem láttalak, Darrow – mondja olyan könnyedséggel, hogy szinte elhiszem, hogy hosszú távollét után egymásra találó barátok vagyunk. De nem fogok érezni iránta semmit, nem hagyom magam. Nem bocsáthatok meg neki. Victra majdnem meghalt miatta. Fitchner meg is halt, ahogy Lorn is. Miatta. És ha nem engedem el Sevrót, hogy az apja keresésére induljon, még hányan meghaltak volna!

– Fabii Imperátor – felelek higgadtan.

De a szívem fáj. Az arcán nyoma sincs megbánásnak, bármennyire szeretném is. És ebből, hogy szeretném, rögtön tudom, hogy még mindig érzek iránta valamit. Hiszen ő is csak a népe katonája, ahogy én a magamé. És ebben a történetben nem ő a gonosz. Ő a hős, aki leleplezte az Aratót. Aki az elfogatásom utáni estén csapást mért Deimosnál az Augustus–Telemanus-flottára. De nem önmagáért tette. Ő is éppolyan nemes dologért él és küzd, mint én. A népéért. Egyetlen bűne, hogy túlságosan is szereti őket, de ő már csak ilyen.

Musztáng aggodalmasan figyel, sejti, mit érzek. Az úton kérdezgetett Roque-ról, és akkor azt állítottam, hogy hidegen hagy. Persze mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Most már legalább Musztáng mellettem van. Ő a biztos pont a ragadozók között. Nélküle is szembe tudnék nézni az ellenségeimmel, de könnyebben kijönnék a sodromból közben. Borúlátóbb és dühödtebb lennék. Igazi áldás és szerencse, hogy ilyen emberek állnak mellettem, mint Musztáng. Akik megszilárdítják a lelkem. Máskülönben félő, hogy elmenekülnék önmagam elől.

– Nem mondhatnám, hogy öröm téged újra látni, Roque – köszönti Musztáng, hogy elvonja rólam a figyelmet. – Az viszont meglep, hogy az Uralkodó nem Politikust küldött velünk tárgyalni.

– Küldött azt is. De Moira hullaként tért vissza arról a tárgyalásról. És az Urakodót ez mélyen megsebezte. Az én ítéletemben és fegyvereimben azonban bízik. Ahogy én is bízom Romulus vendéglátásában. Mellesleg köszönöm az ebédet – fordul most hozzá. – Az ellátásunk sajnálatosan spártai, gondolhatod.

– Ez az előnye annak, ha az embernél teli a kamra. Ostromlottnak lenni soha nem az evésről szól.

Azzal Romulus int, hogy foglaljunk helyet. Musztánggal szemközt ülünk le Roque-kal, egymás mellé, Romulus pedig az asztalfőre. A jobbján és a balján a Triton Főkormányzója meg egy vénséges, összeaszott öregasszony, akiről fogalmam sincs, kicsoda. Mindenesetre imperátori szárnyakat visel a ruháján.

– Tényleg örömömre szolgál, Darrow, hogy végre részt veszel a háborúban, amelyet te indítottál – mér végig Roque.

– Ezért a háborúért nem ő a felelős – vágja a szemébe Musztáng –, hanem az Uralkodód.

– Mert a rendet igyekszik helyreállítani? Mert tiszteletben tartja a Szerződést?

– Jaj, ez új. De nálad talán kicsit jobban ismerem őt, költő. Az egy mocskos, kapzsi némber. Szerinted Aja ötlete volt Quinnt megölni? – teszi fel a nagy kérdést Musztáng. Válasz persze nincs. – Dehogy. Octavia mondta rá a fülére, ő utasította.

– Quinn csakis Darrow miatt halt meg – szegezi le Roque. – Csakis ő tehet róla.

– A Sakál azzal hencegett nekem, hogy ő ölte meg Quinnt – szólok közbe. – Vagy neked nem mondta? – nézek Roque-ra, aki csak közönyösen felszegi az állát. – Ha nem nyúlt volna akkor ott a hajón hozzá, túlélhette volna. Míg mi menekültünk, az életünkért küzdöttünk, addig ő megölte a hajó végében.

– Hazudsz.

– Bocs – ingatom a fejemet –, de a bűntudat, ami a csoffadt kis gyomrod mélyén rág, megmarad. Mert ez az igazság.

– A saját népem ellen uszítottál, tömeggyilkost csináltál belőlem. Még mindig nem törlesztettem a Társadalom és az Uralkodó elleni vétkeimet az Augustus–Bellona háború miatt. Azt a háborút még mindig nem tettük jóvá. A Mars ostromakor emberek milliói haltak meg, akiknek nem kellett volna meghalni, ha átlátok a cselszövéseiden. És teszem a népem iránti kötelességemet – mondja, elcsuklik a hangja. Ismerem ezt az elveszett tekintetet. Láttam én is abban a tükörben, amikor a rémálomból felriadtam, és a lunai sápadt félhomályban megálltam a fürdőszobában. Vajon azok a milliók mind gyötrik a sötétben? Mind tőle kérdik, hogy miért?

– Csak azt nem értem, Virginia – folytatja –, hogy miért nem tértél vissza a tárgyalóasztalhoz a Phoboszon. Hiszen lehetőséged nyílt, hogy megbékélj az Aranyakkal, hogy végre együttesen koncentrálhassunk az igazi ellenségre. – Ez az ember az apád halálát kívánta – néz rám komoran. – Csakis a népünk elpusztításának vágya hajtja. Pax a hazugságáért halt meg. Az apád a cselvetései miatt halt meg. Az érzelmeidet, a szívedet használja fel ellened.

– Kímélj meg, kérlek – horkan fel megvetően Musztáng.

– Én csak próbálom…

– Ne akarj engem meggyőzni, költő. Itt te vagy a nyavalygó alkat, nem más. Nem én. Ez az egész nem a szerelemről szól. Csakis arról szól, hogy mi helyes, és mi nem. Ennek semmi köze az érzelmekhez. Egyedül az igazságossághoz van köze, és ez ténykérdés.

A HoldKirályok fészkelődni kezdenek az igazságosság szó említésétől. Musztáng feléjük pillant.

– Ők tudják, hogy hiszek a Perem függetlenségében. Tudják, hogy reformer vagyok. És azt is tudják, hogy vagyok annyira értelmes, hogy a kettőt ne keverjem össze, sőt, hogy az érzelmeket se vegyítsem azzal, amiben hiszek. Nem úgy, mint te. Tehát, mivel esetünkben a szónoki játszadozásod süket fülekre talál, kérlek, ugorjuk át a verbális iszapbirkózás lealjasító mocskát, és tegyük meg javaslatainkat, hogy hogyan vethetünk véget ennek a háborúnak.

Roque dühödten mered rá.

– Volna egyéb megjegyzésed, Darrow? – kérdi Romulus halvány mosollyal.

– Úgy vélem, Musztáng kellő alapossággal kivesézte a témát.

– Helyes – bólint a HoldKirály. – Akkor előállok a békejavaslatommal, és utána meghallgatom a tieiteket. Mindketten az ellenségeim vagytok. Az egyikőtök sztrájkokkal, kormányellenes propagandával bénít meg bennünket. Felkeléseket, lázadásokat szít. A másikótok háborúval és ostrommal. Ugyanakkor itt, a világ sötétebb fertályán, távol mindkettőtök forrásaitól, szükségetek van rám, a hajóimra, a légióimra. Gondolom, mindketten látjátok ebben a sors furcsa fintorát. Egyetlen kérdésem van csupán. Melyikőtök viszonozná bőségesebben az erőfeszítéseimet? – teszi fel a kérdést, és fordul Roque-hoz. – Imperátor, kezdd, kérlek.

– Tiszteletre méltó uraim. Az Uralkodó szívét éppolyan fájdalommal tölti el ez a népeinket egymás ellen fordító konfliktus, mint az enyémet. Korábbi viták elhullott magvából sarjadzott, de most egy csapásra véget vethetünk neki, ha a Mag és a Perem is kész ráébredni, hogy a képviseletről és adózásról szóló politikai marakodásnál vérmesebb, veszedelmesebb rémség fenyeget mindannyiunkat. Méghozzá a demokrácia rákfenéje. Az a fennkölt hazugság, hogy minden ember egyenlőnek született. Láttátok, ahogyan darabokra szaggatta a Marsot. Adrius au Augustus nemesen vívta, vívja a Társadalom csatáját azon a bolygón ellene.

– Nemesen? – vonja fel a szemöldökét Romulus.

– Hatékonyan. A járvány mégis terjed. Most végre lehetőségünk nyílik, hogy elpusztítsuk, mielőtt még olyan győzelmet aratna felettünk, amelyből talán soha többé nem állunk fel. Mások vagyunk, vannak vitáink, de Őseink együtt hódították meg a Földet. Ennek tiszteletére az Uralkodó kész elfelejteni minden viszályt. Légióitok és Ármádiátok segítségét kéri a Vörös fenyegetés legyűréséhez, mielőtt felülkerekedne a Magban és a Peremen egyaránt. Cserébe a háború után kivonja a Társadalom haderejét a Jupiterről. A Szaturnuszról és az Uránuszról azonban nem – teszi hozzá higgadtan, ami megvető horkantást vált ki a Triton Főkormányzójából. – És készséggel kezd tárgyalásokba az adók csökkentéséről és a Perem exportárairól. Megadja ugyanazokat a bányászati engedélyeket az Övben, amelyek eddig a Magbeli Társaságok privilégiumai voltak. És beleegyezik az egyenlő arányú képviselet javaslatába, amellyel a Szenátusban megkerestétek.

– És az Uralkodó-választás megreformálásába is beleegyezik? – kérdezi Romulus. – Nem viselkedhet császárnőként. Hiszen elvileg ő is választott tisztviselő.

– Az új Szenátorok kijelölése után kész felülvizsgálni a választási eljárást. És az Olümposzi Lovagokat is a Főkormányzók szavazataival választják majd meg, nem az Uralkodó jelöli ki őket, ahogy kértétek.

Musztáng hátraveti a fejét, és gúnyosan felkacag.

– Elnézést, tartsatok csak örök kétkedőnek, de én úgy érzem, Roque javaslata szerint az Uralkodó mindaddig kész mindenre rábólintani, amit kértek, amíg újra abba a helyzetbe nem kerül, hogy véglegesen nemet mondhasson – viccesen fújtat egyet. – Elhihetitek, barátaim, hogy a családom alaposan megismerhette már az Uralkodó ígéreteinek keserű ízét.

– És mi lesz Antonia au Juliival? – csatlakozik Musztáng szkepticizmusához Romulus. – Készek vagytok átadni a mi igazságszolgáltatásunknak az apám és a lányom meggyilkolásáért?

– Készek.

Romulus elégedett Roque feltételeivel, és a Vörös fenyegetésről tett fejtegetései is a szívéig hatolnak. Az sem segít, hogy az ígéretei teljességgel valószerűek. Gyakorlatiasak. Se túl sok, se túl kevés. Én csak egy álommal szállhatok be a küzdelembe, méghozzá egy igen veszedelmes álommal. Romulus várakozón tekint rám.

– A Színünket nem tekintve neked és nekem van egy közös vonásunk. Az Uralkodó politikus, én a kard embere vagyok. Szögletes acélember. Ahogy te is. Ez az éltető elemem, életem célja. Láthatjátok, milyen magasra jutottam közöttetek, pedig nem is vagyok közületek való. Elfoglaltam a Marsot is. Évszázadok óta nem volt ilyen sikeres Acéleső – hajolok előre. – Tőlem, Urak, megkapjátok a függetlenséget, amelyet megérdemeltek. Nem átmenetit, nem feltételekhez kötöttet. Hanem a teljes és végleges függetlenséget a Lunától. Semmi adó. Nincs húszéves kötelező Magszolgálat a Szürkéiteknek és az Obszidiánjaitoknak. Nincs több utasítás és parancs Babilonból, mellyé a Mag torzult.

– Merész ígéret – jelenti ki Romulus. Mi sem mutatja jobban jelleme mélységét, mint hogy szótlanul viseli a sértést, hogy a függetlenséget egy Vörös ajánlja fel neki.

– A valóságtól elrugaszkodott – bólint Roque. – Darrow csakis az őt körülvevő embereknek köszönheti, hogy az, aki.

– Ezzel egyetértek – helyesel vidáman Musztáng.

– És körülöttem még mindig itt van mindenki, aki korábban is. Hát körülötted ki maradt meg, Roque?

– Senki – feleli helyette Musztáng. – Csak a drága jó Antonia, aki mellesleg a bátyám kedvenc árulója.

A mondat Roque-nál és Romulusnál is célba talál.

– Tiétek a világ leghatalmasabb kikötője és hajógyára – fordulok ismét a HoldKirályokhoz. – De túlságosan is hamar bonyolódtatok bele a háborúba. Még nem volt elegendő hajótok. Elegendő üzemanyagotok. Abban a hiszemben cselekedtetek, hogy az Uralkodó képtelen ilyen gyorsan elég erős sereget rátok küldeni. De tévedtetek. Most azonban az Uralkodó is hibázott, mert a többi hadereje a Magban maradt, hogy Orionnal, a kapitányommal dacoljon. Csakhogy Orion már rég nincs a Magban. Hanem itt van velem. A hajói egyesültek a flottámmal, amelyet a Sakáltól raboltam magamnak, és így egyesített erőimmel az egekben fogom megsemmisíteni a Kard Ármádiát.

– Ahhoz nincsen elég hajód – veti ellen Roque.

– Fogalmad sincs róla, mim van. Ahogy arról sincs, hogy hol rejtegetem.

– Hány hajója van? – néz Musztángra Romulus.

– Elég.

– Roque azt akarja nektek bemagyarázni, hogy pusztító futótűz vagyok. Vad volnék talán? – teszem fel a szónoki kérdést. Mert ma egyáltalán nem vagyok az. – Téged, Romulus, semmilyen érdek nem köt a Maghoz, ahogy engem sem a Peremhez. Ez nem az otthonom. Nem vagyunk egymás ellenségei. A háborút nem a fajtád, hanem a hazám elnyomói ellen vívom. Ha segítesz szétzúzni a Kard Ármádiát, megkapod a függetlenséget. Így két legyet üthetsz egy csapásra. Még ha nem is győzöm le a Magban az Uralkodót, miután együtt végeztünk itt a Költővel, még ha egy évig is tart az itteni diadalunk után a harcom otthon a Marson, neked az már mit sem számít, mert okozok annyi kárt Octaviának, hogy több évtizeden át nem lesz akkora hatalma, hogy újabb erőkkel megint átszelje a több milliárd kilométeres sötétséget, és megtámadjon benneteket.

A HoldKirályok szinte isszák a szavaimat. Lehet, hogy máris elkaptam őket?

– Tényleg elhiszitek, hogy ez az önjelölt felszabadító magára hagyja a Perem aljaSzíneit? – dohog Roque. – Csak a Galieli-holdakon van legalább százötvenmillió „rabszolga”.

– Ha fel tudnám szabadítani őket, megtenném – ismerem el. – De nem tudom. Ezt belátom, még ha beleroppan is a szívem, hiszen ők az én fajtám. A népem. De minden vezetőnek áldozatot kell néha hoznia.

Erre az Aranyak erőteljesen bólogatnak. Még ha ellenségük vagyok is, tiszteletben tartják a népemhez húzó szívemet és a fájdalmat, amelyet érzek. Furcsa ezt a megbecsülést látni az ellenségeim szemében. Nem vagyok ehhez szokva.

– Mindannyiótoknál jobban ismerem ezt az embert – próbál a nagy bólogatásra rákontrázni Roque. – A testvérem volt. És becsapott. Bármit képes volt kijelenteni, csak hogy fenntartsa a kettőnk közötti kapcsot.

– Nem úgy, mint az Uralkodó, aki bezzeg soha nem hazudik – viccelődöm. Veszik a tréfát.

– Az Uralkodó tiszteletben fogja tartani az alkut – jelenti ki Roque.

– Ahogy az apámmal is? – kérdi Musztáng metszőn. – Amikor például a tavalyi gálán meg akarta öletni? Én akkor az Uralkodó lándzsása voltam, az orrom előtt tervezte el a merényletet. És miért? Mert nem támogatta a politikáját. Mert nem értett vele egyet. Képzeljük csak el, mit tenne azokkal, akik még háborúba is indultak ellene.

– Nocsak, nocsak – dobol a kézfejével az asztalon Triton Főkormányzója.

– Vagyis jobban megbíztok egy terroristában és köpönyegforgatóban? Hat éven át szervezkedett titokban, hogy megdöntse a Társadalmunkat. Az élete a félrevezetés maga. Hogy bízhatnátok most éppen őbenne? Hogy hihetitek, hogy egy Vörösnek fontosabbak vagytok, mint egy Aranynak? – rázza meg szomorúan a fejét Roque. – Mi, testvéreim, Aureáltak vagyunk. Mi vagyunk a rend, aki megvédi az emberiséget. Előttünk egy olyan faj járt, aki képes lett volna elpusztítani a saját otthonát. De mi elhoztuk a békét. Ne hagyjátok, hogy Darrow befolyásoljon benneteket, és visszarántson mindannyiunkat a Sötét Korba. Megsemmisítenének minden csodát, amelyet mi hoztunk létre, csak hogy megtömjék a hasukat és csillapítsák vágyaikat. Most esélyünk nyílt, hogy megállítsuk. Eljött a lehetőség, hogy ismét összefogjunk, és egyek legyünk mind, ahogy eredetileg is voltunk. A gyermekeinkért. Hát milyen világot akartok örökül hagyni rájuk?

Azzal a szívéhez emeli a kezét.

– Én a Marson születtem, az a hazám. Nem szeretem jobban a Magot, mint ti. A Luna mohósága már jóval azelőtt kifosztotta otthonomat, hogy megszülettem volna. Ezen változtatni kell, és változtatni is fogunk. De nem az ő kardjával. Ő képes lenne porig égetni a házat, ha kitörik egy ablak. Nem, barátaim, nem ez az útja. Ha jobbat akarunk elérni, akkor túl kell lépnünk a napi küzdelmeinken, és fel kell magunkban idézni az Arany Kor szellemiségét. Amikor még minden Aureált egy volt.

Minél tovább duruzsolja ezt a nótát, annál esélyesebb, hogy hat a hazafiságukra, és meggyőzi őket. Ezt Musztáng is látja. Éreztem, amikor idejöttem, hogy áldozatot kell majd hoznom. Reménykedtem benne, hogy nem kell ezt a lépést megtennem, de látom a HoldKirályok szemén, hogy Roque üzenete betalált. Hogy rettegnek a lázadástól. Tőlem rettegnek.

Arész Fiai a nagy fenyegetés. Az, hogy Sevro közzétette a Faragásom holóját, és valóságos háborúba vezette a Fiakat. Mert korábban csak elvont fogalom voltak, nem valóságos fenyegetés. Az árnyékból végignézhettük volna, hogy ölik le egymást. De Roque most ráébresztette őket a tényre, amely minden urat összefogásra ösztökél: a félelem, hogy a rabszolgáik elvehetik tőlük a tulajdonukat.

Amikor a nagybátyámtól megkaptam a parittyaPengémet, azt mondta, egy végtagom árán az életemet is megmentheti majd. Minden bányász ismeri a mondást, csak hogy rögtön az első napon tudjuk, hogy az áldozat megéri. De most egy olyat hozok, amit talán soha nem bocsátanak meg nekem.

– Nektek adom Arész Fiait – mondom halkan. Annyira halkan, hogy egyelőre csak Musztáng hallja meg Roque szólamai közepette. – Nektek adom Arész Fiait – ismétlem meg hangosabban. Egyből mélységes csend zuhan ránk.

– Ezt hogy érted? – hajol felém Romulus. A szék nyikorog alatta.

– Megmondtam, hogy nem fűz semmilyen érdek a Peremhez. Most be is bizonyítom. A területeteken durván háromszázötven sejt van. Ők szervezik a kikötői sztrájkokat. A köztisztasági szabotázst, miattunk fuldoklik Trója minden települése a mocsokban. Még ha ma át is adtok az Uralkodónak, a Fiak évszázadokon át gyötörnek majd benneteket. De én feladok nektek minden egyes sejtet a Peremen, és visszatérek a Magba, hogy ott folytassam a keresztes háborúmat az aljaSzínekért. Soha az életben többet nem repülök túl az Aszteroidaövön, ha most segítetek leszámolni a szarveretes flottájával – bökök az elborzadt Roque felé az ujjammal.

– Ez őrület – tér végül magához, ahogy meglátja tárgyalópartnerein a szavaim hatását. – Hazudik.

Pedig dehogy hazudok. Már korábban kiadtam a kiürítési parancsot a Perem minden Arész Fi sejtjének. Sokan nem tudnak majd elmenekülni. Ezreket fognak majd el, kínoznak és ölnek meg. De ilyen a háború, ezzel jár vezérnek lenni.

– Urak, az Imperátor azt kéri, hajtsatok fejet. Nem unjátok még? Hogy hason csúsztok egy hatszázmillió kilométerre lévő trón előtt?

Bólintanak.

– Az Uralkodó azt mondja, én vagyok számotokra a fenyegetés. De ki bombázta a városaitokat? Ki ölte halomra milliószám a népeteket? Ki tartotta túszként gyermekeiteket a Lunán? Ki mészárolta le az apádat és a lányodat a Marson? Ki semmisített meg egy egész holdat? Talán én voltam? Az én népem? Nem. Legnagyobb ellenségetek a Mag mohósága.

– Azok más idők voltak – tiltakozik Roque.

– De ugyanaz a nő – acsargok, és a szaturnuszi Aranyra pillantok, aki issza minden szavamat. – Ki égette porrá Rheát? Az Uralkodó erről már megfeledkezett, hiszen a trónja háttal áll a Peremnek. De a ti egeteken ott lebeg a csontváz minden éjszaka.

– Rhea hiba volt – sétál bele a csapdába Roque, amelyet Musztánggal közösen állítottunk neki. – Soha nem ismétlődhet meg.

– Soha nem ismétlődhet meg? – teszi fel a kérdést Musztáng, és csapja rá Roque-ra a csapda fedelét. Velához fordul, aki néhány másik jupiteri Arany társaságában az ajtó mellett álldogál a háttérben. – Vela, barátom, megkaphatnám a kargépemet?

– Nehogy belemenjetek a játékba – figyelmezteti őket Roque.

– Játékba? – néz rá Musztáng terhelően. – Szeretem kiteríteni a lapokat, Imperátor. Vagy csak a szónoklás megengedett, a tényekről tilos említést tenni? Én személy szerint soha nem bíztam az olyan emberekben, akik tartanak a tényektől – fordul vissza kedélyesen Velához. – Nekem úgy is jó, ha te nézel bele. A jelszó L17L6363 – nyugtázza vigyorogva meglepődésemet.

– És ha üzenetet küld Barcának? – néz Vela az öccsére.

– Kapcsold hát ki a kapcsolathálót – javasolja Musztáng, és Romulus bólint. Vela kikapcsolja. – Az adatfolderekbe menj, kérlek, a hármas tárhelyre.

Vela teszi, amit mond. Először csak hunyorít, nem is érti, amit lát. Aztán ahogy egyre tovább jut az olvasásban, elhúzza a száját, a karja tiszta libabőr lesz. A többiek egyre növekvő nyugtalansággal figyelik.

– Tanulságos, nem igaz, Vela?

– Mi az? – kérdi Romulus. – Hadd lássuk mi is.

Vela gyűlölködve mered Roque-ra, aki éppolyan zavarodott, mint a többiek, majd a nő a bátyjához lép a kargéppel. Romulus rezzenéstelen arccal olvassa végig a dokumentumot, csak az ujjai mozognak, ahogy sepri előre a szöveget. Cassius információit használom fel a gazdája ellen, gyilkos fegyverré faragtam a jó szándékkal megosztott aggodalmát. Musztánggal azonban úgy éreztük, praktikusabb, ha a saját oldala adja a kezébe a hordozót, hiába apróság, de más, ha a saját embere hoz hírt az árulásról. Így a hazugság is hitelesebbnek hat.

– Rakd ki – hajítja vissza Velának a kargépet.

– Mi az? – kérdi Roque dühödten. – Romulus, ez…

De ahogy kibomlik az asztal felett a Mars és a Jupiter közötti Koronis aszteroidacsalád Karin nevű alcsaládja, azon belül is az S-1988-as aszteroida képe, elcsuklik a hangja. Lassan forog előttünk a csillagkomplexum, alatta digitális zöldben fut a meghamisított adatszöveg – az Uralkodó bukásának gyászverse. Meghamisított jelentések sora, készletek csoportosításai, amelyek mind az aszteroidára vonatkoznak. Aztán az a felvétel, amelyet a nagybátyám emberei készítettek, mert miután mi elindultunk a Peremre, ők az aszteroidára hajóztak, és most a sötét raktárépületben repülnek a vákuumban. Öltönyeik lökhajtásos motorja hangtalan a semmiben, csak a sisakjukra szerelt Geiger–Müller-számláló brekegése jelzi, hogy a sugárzás bőven erősebb, mint amit az itt elvileg tárolt, az űrcsatákban megengedett öt megatonnás robbanófejek indokolnának.

Romulus izzó tekintettel Roque-ra mered:

– Ha Rhea hiba volt, és soha többé nem történhet meg, akkor a csapataid miért ürítették ki ezt az atomraktárat, mielőtt idejöttetek?

– Nem jártunk ebben a raktárban – tagadja Roque, miközben próbálja villámgyorsan megemészteni a hallottakat, és kitalálni, hogy ebből rá nézve mi következik. De a bizonyíték magáért beszél. Minden jó hazugságot súlyos igazság támogat meg. – Arész Fiai rabolták ki hónapokkal ezelőtt. Meghamisították az információt.

Vagyis csak a hamis információt ismeri. Ezek szerint az Uralkodó csak kevesekkel osztotta meg gyanúját a Sakállal kapcsolatosan, árulását egyelőre megtartaná magának. Hát most drágán megfizet a bizalmatlanságáért. Mert Roque nem tudja hihetően védeni az igazát.

– Vagyis létezik a lerakat – bólint sötéten Romulus, és Roque csak most döbben rá, micsoda csapdába sétált bele. – Fabii Imperátor, áruld el, mi célja egy titkos nukleáris lerakatnak félúton a Mag és a Perem között?

– Ez szigorúan titkos adat.

– Csak tréfálkozol velem, igaz?

– A Társadalom tengerészete felelős a biztonságért az egész…

– Ha biztonsági okokból hozták létre, miért nem egy katonai bázis közelében helyezték el? – kérdezi Romulus. – Ez a raktár azonban az Aszteroidaöv felénk eső szélén található, éppen a Lunáról felénk vezető út mentén, amikor a Jupiter pályáján a Naphoz közel esik. Stratégiailag a legtökéletesebb helyen, hogy az idetartó Imperátor feltöltse fegyverarzenálját.

– Valóban, Romulus, a látszat…

– A látszat, ifjú Fabii? Mert a látszat nekem azt sugallja, hogy az imént épp a testvéreidnek nevezett Aranyak ellen lehetőségként szóba jöhet a megsemmisítés.

– Ezt az információt nyilvánvalóan meghamisították…

– A raktár létezését kivéve.

– Igen, a raktár létezik – ismeri el Roque.

– És a nukleáris rakétafejek? Ekkora sugárzással?

– Csakis biztonsági célból.

– A többi azonban mind hazugság?

– Pontosan.

– Ezek szerint nem hoztál magaddal annyi nukleáris töltetet, hogy a holdjainkat porrá robbantsd?

– Nem – bólint Roque. – Csakis a megengedett öt megatonnás, űrcsatában használható atomfegyvereink vannak, Romulus. Becsületemre…

– Ugyanarra a becsületedre, mint amellyel a barátodat elárultad – int felém Romulus. – Amellyel a tiszteletre méltó Lornt elárultad. A szövetségesemet, Augustust, Revust, az apámat. Arra a becsületedre, amellyel végignézted, ahogy egy szociopata anyagyilkos a lányom koponyáját szilánkosra zúzza egy szociopata apagyilkos parancsára?

– Romulus…

– Nem, Fabii Imperátor. Nem hinném, hogy mostantól kiérdemelné, hogy a keresztnevemen szólítson és tegezzen. Darrow-t nevezte hazugnak és vadembernek. De ő nyílt szívvel jött közénk. Maga viszont hazugságokkal traktált. Születése nemessége és illedelmes szavak mögé rejtőzik…

– Hallgasson meg, Raa Főkormányzó. Van magyarázat, csak…

– Elég volt – ugrik fel üvöltve Romulus, és csap nagy tenyerével az asztalra. – Elég a képmutatásból, a cselszövésből. Elég a hazugságból, szépelgő, hazug alak. A Magban ez talán működik, de nálunk… – már remeg a dühtől. – Ha nem a vendégem lenne, az arcába vágnám a kesztyűmet, és lemetszeném férfiasságát a Kivérző-téren. A maga elveszett generációja rég elfeledte, mit jelent Aranynak lenni. Megtagadták örökségüket, elárulták apáikat. A hatalom tőgyét szopják, de miért? Azokért a szárnyakért a zubbonyán, Imperátor? – köpi a szót. – Maga csaholó kutya! Szánom a világot, ahol a magafajta dönti el, hogy egy olyan ember, mint Lorn au Arcos életben marad-e, vagy sem. Hát semmit se tanult a szüleitől? – Éppenséggel semmit, Roque-ot tanítók és könyvek nevelték. – Mire jó a büszkeség becsület nélkül? És a becsület igazság nélkül? Nem az a becsület, amiről maga beszélt. Amiről a könyveiben olvasott – ordítja Romulus, és nagy hüvelykjét a mellkasába böki. – A becsület az, amit az ember tesz.

– Akkor ne tegye, amire készül… – próbálkozik még Roque.

– Ezek a gazdája tettei – vágja rá Romulus immár közönyösen. – Mert ha nem tud bennünket főhajtásra kényszeríteni, hát inkább megsemmisít. Megint.

Musztáng hiába próbálja levakarni a mosolyt az arcáról, ahogy végignézzük, mint csúsznak ki a HoldKirályok Roque kezei közül. Akinek kiművelt hangjába sötétség kúszik, amelytől összeszorul a szívem. Ez a hang valaha megvédett engem. De már nem a szeretet szól belőle. Hanem a Társadalom, amely mit se törődik vele.

Soha nem értettem igazán, hogy Fitchner miért választotta a Marsba Roque-ot, mert az árulásáig csakis a kedvességet láttam benne. Most azonban feltárul az Imperátor mélységes dühe.

– Figyeljen rám jól, Raa Főkormányzó. Téved, ha azt gondolja, hogy azzal a szándékkal érkeztünk, hogy megsemmisítsük az otthonukat. Azért jöttünk, hogy a Társadalom egységét védjük. Ne higgyen Darrow cselvetésének, ennél maga sokkal bölcsebb. Fogadja el az Uralkodó javaslatait, és akkor újabb ezer éven át békében élhetünk. De ha most elutasítja a fegyverletételt, akkor már nincs visszaút. A flottája romokban. Darrow serege, bármit állít is, és bárhol rejtegeti is a híres hajóit, nem lehet több maroknyi szökevénynél és rablónál a lopott hajókon. Mi pedig a Kard Ármádia vagyunk. A Légió vasökle, a Társadalom pusztító fúriái vagyunk. Hajóink sötétbe boríthatják a világukat, hiszen tudja, mire vagyunk képesek. És miután felperzseltük a hajóikat, lovagjaink egységeik élén a városaikra zúdulnak az égből, és hamuval tesznek mindent egyenlővé, hogy a gyermekeik is belefúlnak a szürke pernyébe. Ha elárulja a Színét, a Szerződést és a Társadalmat, mert most éppen erre készül, Főkormányzó, akkor Trója égni fog. Megmutatom, mi a bukás. Elkapok mindenkit, akit valaha is ismert, és még a magvaikat is kiirtom ebből a világból. Nehéz szívvel teszem, de a Marson születtem. A háború gyermeke vagyok. A haragom nem ismer határokat – mutatja fel a kezét, amelynek vékony ujján ott vicsorog éhesen a tátott szájú Mars-farkas. – Fogadja el a kézfogásomat a népe és az Aranyak kedvéért. Vagy pedig ez a kéz fogja a háza hamvaira építeni az új békét.

Romulus megkerüli az asztalt, és megáll a fiatalabb Arany felé nyújtott keze előtt. Előrántja beretváját, amely sisteregve merevedik karddá. A pengére a Föld és a Hódítás képeit vésték. Családja éppolyan ősi, mint Musztángé vagy Octaviáé. Most ezzel a pengével hasítja fel a tenyerét. Megszívja a sebet, és a vért Roque arcába köpi.

– Vérviszály. Ha találkozunk, az enyém vagy, Fabii, vagy én a tiéd. Ha valaha még egyszer ugyanannak a szobának a levegőjét szívjuk, egyikünknek az lesz az utolsó levegővétel – szabályos, kimért felhívás ez, amelyre Roque csak egyféleképpen felelhet. Bólint. – Kísérd a hajójához az Imperátort, Vela. Fel kell készítenie a flottáját a harcra.

– Nem hagyhatod elmenni, Romulus – szólal meg Musztáng. – Túlságosan is veszélyes.

– Egyetértek – csatlakozom, de más okból. Nem akarom, hogy Roque részt vegyen a csatában, nem akarom az ő vérével is a kezemet szennyezni. – Legyen a foglyod, amíg a csata véget ér, és utána engedd szabadon.

– Ez az én otthonom, itt a mi szabályaink érvényesek. Szabad elvonulást ígértem neki, meg is kapja.

Roque ugyanazzal az asztalkendővel törli le arcáról a véres köpetet, mint amivel a száját törölte meg a tárgyalás előtt, majd Vela után indul. Mielőtt azonban belépne a házba, még utoljára hátrafordul felénk. Nem tudom, hogy nekem, vagy az Aranyaknak szólnak-e a szavai, de a kornak mindenképpen:

Jaj hát nekünk, húgom, bátyám,

Hogy vérünk egymásnak szegül,

Sírotoknál könnyezem majd árván,

Mert kardom vágott le benneteket egyedül.

Azzal körülményesen meghajol:

– Köszönöm a vendéglátást, Főkormányzó. Hamarosan találkozunk.

Miután Roque távozott, Romulus megkéri Velát, hogy addig tartóztassa fel, míg én biztonságban el nem hagyom az Iót.

– Hívd az Imperátorainkat és a Prétorokat – utasít egy lándzsást Romulus. – Húsz percen belül mindenki itt legyen a holón. Harcba indulunk, haditanácsot tartunk. Darrow, ha szeretnél csatlakozni a Prétoraiddal…

De nekem csak Roque jár az eszemben. Hogy minden bizonnyal soha nem látom már viszont az életben. Soha nem lesz már alkalmam, hogy elmondjak neki ezer mindent, pedig tele a lelkem. Azt is tudom azonban, hogy mit szabadíthat a népemre, ha most elengedem.

– Menj csak – bólint Musztáng, mert olvas a tekintetemből. Felpattanok, és a kapuban utol is érem Roque-ot. Éppen a bakancsát húzza fel Vela és még néhány ión harcos társaságában.

– Roque – szólítom meg. Csak egy pillanatig habozik, a hangomban lehet valami, ami arra bírja, hogy felemelje a fejét, és rám nézzen. – Mikor veszítettelek el?

– Amikor Quinn meghalt.

– Már akkor meg akartál ölni, amikor még Aranynak hittél?

– Arany vagy Vörös, mit számít. A lelked fekete. Quinn jó volt. Lea is jó volt. Te pedig felhasználtad őket. Te magad vagy a pusztulás, Darrow. Elszívod a barátaid vérét, s ha végük, rezzenéstelenül haladsz tovább, mert meggyőződésed, hogy a haláluknak értelme volt. Hogy megérte, mert minden egyes halállal közelebb jutsz az igazsághoz. A történelem azonban tele van a hozzád hasonlókkal. Ez a Társadalom nem hibátlan, de a hierarchia, a rendszer… a világunk a lehető legjobb, amelyre ember képes.

– És ezt te döntöd el?

– Igen, én. De ha majd legyőzöl az űrben, dönthetsz te.

43

Újra itt

Musztáng kezéből vér csepeg.

Gyerekhangok szállnak a levegőben.

– Fiam, lányom, most, hogy véred folyik, nem állhat félelem eléd.

Ifjú, fehér hajú szűz lány lépdel mezítláb a hideg fémlapokon a térdelő óriások sora előtt, kezében acéltőr, amelyről Aureált vér csöpög.

– Se vereség.

Az ősök tetteivel díszített Arany vértek. A fiú köpönyege fehér, mint az ártatlan hó.

– Csak a győzelmet ismerhetitek immár.

A lány felhasítja Romulus au Raa amúgy is megsebzett tenyerét. A szeme lehunyva, fehér, elefántcsont-simaságú vértjén ott tekereg a sárkány. Másik keze a legidősebb fia kezében. Alig tizenhét éves, idén nyerte meg a Ganümédész Intézet évfolyamának küzdelmét. A szeme vadul izzik. Nyugtalan lelke nem tudja még, mi vár rá az eljövendő órában. Mellette az unokanővére térdel. Őmellette a saját testvére, így sorjában az egész Raa család. Élőlánc a hajóhídon.

– A gyávaság elszivárog tagjaitokból.

A lány mögött több gyerek közeleg, kezükben az Aranyak másik három Szimbóluma: a jogar, a kard és babérkoszorús tekercs.

– Dühötök fényesen izzik.

A lány Kavax au Telemanus és a lánya, egy kócos, szeplős arcú, zömök nő felé nyújtja a tőrt. Thraxából a néhai Pax egyszerű kedvessége és apja nevetése árad.

– Keljetek hát fel, Trója gyermekei, Arany harcosok, és kísérjen Színetek nemessége.

Kétszáz Arany Prétor és Legátus emelkedik fel. Élükön Musztáng és Romulus, mellettük a Telemanusok és Arcos Háza. Musztáng a magasba lendíti véres kezét, és arcára keni a vérét. Kétszáz gyilkos követi példáját. Én nem. Én Sefivel figyelem a sarokból az ősi szertartást, amellyel az Aranyak az Ősök előtt tisztelegnek. Marsi reformerek, a Perem zsarnokai, régi barátok és ellenségek gyűltek egybe Musztáng zászlóshajójának hídján, a kétszáz éves csatahajón, a Dejah Thorison.

– A mai csata meghatározza a Társadalom jövőjét. Hogy egy zsarnok uralma alatt élünk-e tovább, vagy végre a kezünkbe vesszük a saját sorsunkat – harsogja Musztáng, és felsorolja ellenségeinket, akiket ma le kell vágnunk: – Roque au Fabii, Scipia au Falthe, Antonia au Severus-Julii, Cyriana au Tanus – vagyis Bogáncs –, nekik ma hullaniuk kell.

Megéltem már ezt az áldást, és nem tudom nem azt érezni, hogy nem egyszer leszek még tanúja. Ugyanabban a pompában ragyog változatlanul, ennek a figyelemre méltó népnek a szellemiségében. Ők nem a Völgyért, nem a szerelemért, hanem a dicsőségért indulnak a halálba. Eddig soha nem élt még ilyen faj az univerzumban, és utánuk sem lesz több ilyen. Az Arész Fiai között töltött hónapok után már nem démonoknak, hanem bukott angyaloknak látom ezeket az embereket. Értékes, lángoló, tünékeny lényeknek, akik megvilágítják az eget még egy utolsó pillanatra, mielőtt a semmibe hanyatlanak.

De hány ilyen napot engedhetünk még meg magunknak?

Ellenségeink csarnokaiban ugyanez a szertartás zajlik, Roque a mi nevünket sorolja, a barátaink neveit. Aki az Aratóval végez, végtelen dicsőséget, javakat és hírnevet szerez. Széles vállú, dühödt tekintetű ifjú szörnyetegek, a Mag Intézeteiből vérszomjasan érkező fiatalok fognak vadászni rám. Hogy nevet szerezzenek.

És a Szürke légiósok is éppígy vadásznak majd rám, akik a Lázadást a drága Társadalom anyácska ellen szított fenyegetésnek látják, hiszen érte harcoltak, és őt szerették egész eddigi életükben. És az Obszidiánok is, akiknek gazdáik Rózsaszíneket ígértek a fejemért. A barátaimra is vadásznak majd. Sevro, Musztáng és Ragnar nevével ajkukon érkeznek közénk, mert nem tudják még, hogy hatalmas barátom halott. A Telemanusokra, Victrára, Orionra és a Vonítóimra is. De nem kapják meg őket. Ma nem.

Ma én aratok.

Arany szövetségeseimet nézem. Engem is katonai fémbe burkoltak, két méter húsz magas, százhatvan kilós acél halál vagyok a vérvörös impulzusVértemben. ParittyaPengém a jobb karomon, a bal kezemen impulzusÖköl. Ma nem a sebesség számít, a hajók folyosóin, csarnokaiban ütközünk meg. Mellettem Sefi tornyosul, néhai bátyja vértezetében olyan hatalmas, mint én. Gyűlölet lobog szemeiben.

A szövetségeseinknek látniuk kell bennünket. Engem. Bizonyosságot kell szerezniük róla, hogy tényleg élek, hogy az Arató velük megy a csatába. Sokan a marsiak közül együtt harcoltak velem az Oroszlánesőben. Sokan gyűlölködve, mások kíváncsian méregetnek. És néhányan, nem sokan, üdvözölnek. A legtöbben azonban megvetéssel néznek rám. Ezért kellett mellém Sefi. Ha szeretet nincs, jó lesz helyette a félelem is.

Amint értesülünk, hogy Roque flottája elindult az Európéról, elbúcsúzom Romulustól. A kézfogása határozott. Tiszteljük egymást, szeretni nem tudjuk. A hangárban a Telemanusoktól és Musztángtól is búcsút veszek. Talpunk alatt remeg a padló, ahogy Páratlanok ezrei indulnak vissza a hajóikra.

– Olyan, mintha mi állandóan csak búcsúzkodnánk – mondom Kavaxnak, miután könnyedén felkapta Musztángot, és búcsúzóul csókot nyomott a feje búbjára.

– Búcsú? Csudát – vigyorog tele szájjal. – Ha ma nyerünk, csak egy hosszabb szempillantás lesz, mert hosszú élet vár még mindannyiunkra.

– Nem tudom, hogy köszönjem meg, Kavax.

– Mit? – kérdi a szokásos értetlenséggel.

– A kedvességed… – próbálkozom, mert nem tudom, hogy is fogalmazzak. – Hogy vigyáztál a családomra, pedig nem is tartozom közétek.

– Hogyne tartoznál közénk – esik le az álla. – Bolond vagy te. Bolond beszéd ez. A fiam rég közénk emelt – mondja, majd Musztángra pillant, aki épp Lorn egyik menyével beszélget valamivel odébb. – És ő is – teszi még hozzá, én meg alig tudom visszatartani a könnyeimet. – És ha a fene fenét eszik is, én azt mondom, hogy közénk való vagy. Közénk tartozol.

Szophoklész a földre huppan a karjából, felugrik a combomra, és a vértem egyik hajlatából kikapar magának egy gumicukrot. Thraxa a szájához emeli az ujját apja háta mögött. Kavax szeme felcsillan.

– Micsoda finomságot találtál, Szophoklész? Hiszen épp a kedvenced, a görögdinnyés! – lelkendezik, miközben a róka már puhán vissza is huppan a vállára. – Látod, ő is áldását adta rád.

– Köszönöm, Szophoklész – vakargatom meg az állat füle tövét.

Kavax alaposan megszorongat, és indul:

– Vigyázz magadra, Arató – döngenek a léptei a rámpán, majd vigyorogva visszafordul. – Mit szólsz a horgászathoz?

– Hogy?

– Szoktak a Vörösök horgászni?

– Még soha nem próbáltam.

– A Marson, a birtokomon keresztülfolyik egy folyó. Ha itt végeztünk, elmegyünk, csak mi ketten, belógatunk, és megtanítalak rá, miben különbözik a csuka a pisztrángtól.

– A whiskey-t én hozom.

– Igen! – bök felém az ujjával. – És együtt lerészegedünk. Igen!

Aztán hatalmas karjával Thraxa vállát ölelve és a többi lányának az előbbi csodát magyarázva, eltűnik a hajója gyomrában.

– Szerintem ő a legszerencsésebb mindannyunk közt – lépek Musztánghoz, aki a háttérből figyeli a Telemanusok távozását.

– Nevetséges volna, ha arra kérnélek, hogy légy óvatos? – kérdi.

– Ígérem, hogy nem csinálok semmi ostobaságot – kacsintok rá. – És a Valkűrök velem lesznek. Nem hinném, hogy bárki is sokáig huzakodna velünk.

Musztáng Sefire pillant, aki a hajónk mellett álldogál, és elmerül a sok távozó hajó fényének szemlélésében. Musztáng mintha mondani akarna valamit, csak épp azt nem tudja, hogyan kezdjen neki.

– Nem vagy legyőzhetetlen – teszi a tenyerét a mellkasomra. – És vannak köztünk olyanok, akik még ezután is látni szeretnének.

– Azt hittem, köztünk nincs már semmi.

– Maradj életben, és talán ez is megváltozik. Végül is mi értelme ennek az egésznek, ha most meghalsz nekem? Hallod?

– Hallom.

– De tényleg – néz fel rám. – Nem akarok megint magamra maradni. Gyere vissza egészben.

Öklével sietve megdörzsöli a mellvértemet, és már indul is a hajójához.

– Musztáng!

Utánairamodom, elkapom a karját, és magamhoz húzom. Mielőtt egy szót is szólhatna, megcsókolom. Nem gyöngéden, hanem mohón, a gépzsivajban és acéltengerben. Fejét magamhoz vonom, és ölelem, hogy érezzem a nőt, akinek felelősség nehezedik a vállára. Hozzám simul. És akkor végigborzong bennem a rettegés, hogy talán ez az utolsó alkalom. Ajkaink elszakadnak egymástól, és magamhoz szorítom, ringatom, beszívom a haja illatát, és próbálok levegőhöz jutni az összeszorult mellkasommal.

– Nemsokára találkozunk.

44

A szerencsések

Ketrecbe zárt farkasként járkálok fel-alá a hajóhídon. Lelkem kedvessége, a lágyság mélyen az Arató veszett álarca mögött lapul.

– Irányban vannak már a Vonítók, Virga? – kérdem.

Mögöttem és alattam a puritán kormányzóárokban Kékek tárgyalnak. Arcukon a holoKijelzők fénye dereng, bőr alatti implantátumaik lüktetve együtt lélegeznek a hajóval. Pelus kapitány, a Pax korábbi hadnagya, aki már a hajó korábbi parancsnokát is szolgálta, most az én utasításaimat várja.

– Igen, uram – feleli a kérdésemre Virga. – Az ellenséges flotta előőrsei négy percen belül tűzvonalba kerülnek.

Az Aranyak gőgös ereje bontakozik ki előttünk a sötét semmiben. Sápadtfehér szilánkok végtelen tengere. Bármit megadnék, hogy csak oda kelljen nyúlnom, és darabokra zúzzam az egészet. A mi főerőink három szárnyban csoportosulnak az Io északi Sarkvidéke feletti hatalmas csatahajóink körül. Musztáng és Romulus a déli Sarkvidék tájékára húzódott. Nyolcszáz kilométeres távolságból és mégis együtt figyeljük, ahogy a Hamu Lovagjának flottája átkel az Európé felől az űrön, hogy az Io mentén megütközzünk.

– Ellenséges cirkálók tízezer kilométerre – kántálja egy Kék.

Az én flottám fedélzetén nincs semmi előtánc, se áldás, se rítus a csata előtt, mint az Aranyaknál. Mi végtelenül színtelennek és egyszerűnek tűnünk hozzájuk képest, de nálunk együvé tartozás van. A meghajtóknál, a tűzállásokon és a hajóhídon is ugyanaz az álom hajt előre mindenkit. A közös vágy, a mi bátorságunkat az hozza meg.

– Kapcsold Oriont – mondom magam elé.

És már ott is lebeg előttem a dundi, dühödt képű Kék hologramja. Félszáz kilométernyire van előttünk a három csatahajónk egyikének, a Perszephoné vonításának parancsnoki székében, összeszinkelve flottám minden hajójával, a rohamosztagaimat nem számolva. A mai nap nagyban függ tőle és a kalózflottától, amelyet az elmúlt hónapban gyűjtött maga köré. A Mag hajótársaságaira csapott le, és az ügyünk mellé állította a Kékeket, amerre csak járt. Így elegendő is a személyzetünk a sok hajóra, amelyeket a Sakál flottájából zsákmányoltunk a Phobosznál. Így már hű legénységgel indulhattunk neki a csatának.

– Szép, testes flotta – köszön be Orion az ellenségünkre célozva. – Éreztem én, hogy nem lett volna szabad visszatérnem hozzád. Határozottan élveztem a kalózlétet.

– Azt látom. Flancosabb az irányítóhelyiséged, mint valami puccos Ezüsté – bólogatok, mert a Pax adott neki otthont az elmúlt másfél évben. A zsákmányával rakta tele a régi lakosztályaimat és a tanácstermet. Volt ott minden: szőnyegek a Vénuszról, Arany magángyűjteményekből rabolt festmények. Egy könyvespolc mellett egy Tizianóra bukkantam.

– Mit mondhatnék erre? Ha egyszer szeretem a szépet.

– Na, ha összehozod nekem ezt a mai napot, kerítek cserébe egy beszélő papagájt a válladra. Mit szólsz?

– Áhá, szóval Pelus mesélte, hogy egy ideje szeretnék egyet. Drága ember ez a Pelus – a kapitányom finoman oldalra biccenti mellettem a fejét. – De megveszekedetten nehéz úgy papagájt szerezni, ha az ember nem hajózhat be egy tisztességes kikötőbe. Sólymot, galambot és baglyot már találtunk, de papagájt sehol. Ha pirosat szerzel, akkor saját kezűleg lyukasztom ki Antonia au Severus-Julii kapitányi hídját.

– Akkor egy piros papagáj rendel.

– Helyes, nagyon helyes. Felteszem, akkor induljak is íziben a csatába – nevet nagyot, és veszi el a teáscsészét az egyik hajóinastól. – De előbb még köszönetet mondanék, Darrow. Hogy hittél bennem. Hogy megkaptam tőled ezt az egészet. A mai naptól kezdve a Kékeknek nem parancsol senki. Jó szelet, fiú!

– Jó szelet, Admirális.

És már el is tűnt. A központi radarfalra nézek. A taktikai képernyők az ablakok előtt lebegnek, a Jupiter-rendszerrel méretarányosan. A Jupiter közelében négy kisebb belső hold kering, a Galilei-holdak távolabb esnek a bolygótól. Az Ióhoz legközelebbire, a négy közül a legkülsőre, a Thébára fókuszálok. Aprócska égitest, a Phobosznál alig nagyobb. Régóta értékes ásványi kincsek bányatelepe, és mellesleg katonai bázis, amelyet azonban a háború első napjaiban szétbombáztak.

– Még hatvan kilométer, és a kommunikáció megszűnik a Vonítókkal – figyelmeztet Virga a pultja mellől.

Victra vaskos aranyvértben lép a hídra, mellén és hátán vörös parittyaPenge díszeleg.

– Te meg mi a halált keresel itt? – nézek rá.

– És te itt? – lepődik meg ő is.

– Neked a Gorgón kéne lenned.

– Hát ez nem a Gorgó? – harap az ajkába. – Akkor asszem, eltévedtem. De akkor mostantól melletted maradok, hogy ez még egyszer ne fordulhasson elő. Az úgy frankó?

– Sevro küldött, igaz?

– A szíve fekete kis görcs, de attól még össze tud törni. Azért vagyok itt, hogy ez szóba se jöhessen. Mellettem tutira biztonságban leszel. Ja, és persze szeretném üdvözölni a jó öreg Roque-ot.

– A húgodat nem?

– Először Roque-ot, utána a hugit – bök oldalba a könyökével. – De csapatban is játszhatunk.

– Virga, kérek egy sisakhívást a Vonítókhoz – fordulok a Kékhez.

– Máris, uram.

Megreccsen a fülemben a mikrofon, bekapcsolom a sisakrendszert. A kijelzőmön megjelenik a teljes legénység minden adata, nevek, rangjelzések, minden, ami a hajó központi agyában benne van. Indítom a holoKommunikációt, és a barátom képe úszik be a hajóm adatainak helyébe.

– Helyzet, főnök? – kérdi Sevro. Az arcát vörösre pingálta, de most a kijelzők kékjében fürdik. – Búcsúcsók kéne, vagy mi?

– Csak csekkolom, hogy mind egyben vagytok-e.

– A rokonod vájhatott volna nekünk nagyobb zugot is – morogja. – Egymás pofájába fingadozunk ebben a dobozban.

– Szóval akkor Tactus imádta volna? – kérdi Victra, aki szintén csatlakozott a beszélgetéshez.

– Mert mit nem imádott? – kacagok fel.

– Öltözködni például – feleli Musztáng a maga hajójáról. Rajta is harci vért van már. Tiszta arany az üvöltő vörös oroszlánnal a mellén.

– És józannak maradni – teszi hozzá Victra.

– Ennek a holdnak királyszarszaga van – morogja Bohóc a saját csillagÖltönyében. – Rosszabb, mint egy döglött lóban.

– CsillagÖltönyben vagy a vákuumban – énekli Holiday. A háttérben nagy a zsivaly, a hajóm hangárjában megy a pakolás. Az arcán hatalmas, kék tenyérnyom éktelenkedik, az egyik Obszidiánjától kapta. – Nagy eséllyel nem a hold szagát érzed.

– Húha, akkor csakis én lehetek – szimatol Bohóc. – Hehe, tényleg én vagyok.

– Mondtam, hogy zuhanyozz le – motyogja Kavics.

– Vonítószabályzat 17-es pont. Csak a Pixik zuhanyoznak csata előtt – hallatszik Sevro hangja. – Az én katonáim legyenek vadak, büdösek és szexisek. Büszke vagyok rád, Bohóc.

– Köszönöm, uram.

– Threka! Biztosítsd ki azt a fegyvert! – ordítja Holiday. – Most rögtön. Bocs. A szarveretes Obszidiánok a szarveretes ravaszon az ujjukkal flangálnak. Hullára rám hozzák a frászt.

– Mit nevetgélünk és gyerekeskedünk? – bőg bele a rendszerbe Sefi, hogy kis híján beszakad a dobhártyám.

– Szentszar a szarveretes markodba! – sikolt Sevro. A többiek is kórusban tiltakoznak Sefi hangereje miatt.

– Halkítsd már le a kimenő hangerődet – dörren rá a Királynőre Bohóc.

– Nem értem…

– A kimenő hangerőd…

– Mi az a kimenő…?

– Ez a „Csendes” nem kifejezetten találó elnevezés, nem? – kérdi Victra, mire Musztáng nagyot nevet.

– Hajolj le, Sefi – vakkantja Holiday. – Így nem érem el. Hajolj le.

Holiday megtalálta a hangárban Sefit, és segít neki lehalkítani. Az Obszidián királynő éjjelente az impulzusÖklével alszik, de a telekommunikáció terén még némi maradiságot mutat.

– Szóval, ahogy a nagylány kérdezte, oka is van ennek a kis összeröffenésnek? – kérdi most Holiday.

– Ez a hagyomány, Holi – utánozza Sevro az akcentusát. – Arató érzelgős fasz. Nagy eséllyel beszédet is mond.

– Nem lesz beszéd – jelentem ki.

Bizarr kis családom felnyüszít és ujjong.

– Nem fogsz bennünket dühöngésre biztatni, hogy haragunkat zúdítsuk a kihunyó fényre? – kérdi Sevro, de valahogy furcsán hangzik az ugratás, mert Roque éppen valami hasonlót mondana. A gyomrom megint összeszorul. Olyan végtelenül szeretem ezt a szedett-vedett, esküszegő bandámat. Olyan végtelenül féltem őket. Bárcsak megóvhatnám őket valahogy. Bár megtalálhatnám a módját, hogy megússzák a poklot, ami ránk vár.

– Történjen ma bármi, ne felejtsétek el, hogy mi vagyunk a szerencsések – mondom inkább. – Akik változást hozhatnak. Ugyanakkor a családom vagytok. Legyetek hát bátrak, vigyázzatok egymásra. És gyertek haza.

– Te is, főnök – feleli Sevro.

– Törd szét a láncokat – harsogja Musztáng.

– Törd szét a láncokat – visszhangozzák a többiek.

Sevro arca eltorzul, ahogy kitátja a száját:

– Vonítók egy…

– Vhúúúúúúúú – harsog a tébolyodott vonítás.

Aztán egyenként eltűnik mind, míg végül magamra maradok a sisakomban. Mély levegőt veszek, és elmormolok egy néma imát annak, aki csak hallja. Hogy vigyázzon rájuk.

Visszaengedem a sisakot a vértem nyakrészébe. A Kékjeim az állásaikról figyelnek, Vörös és Szürke tengerészek kisebb serege várakozik az ajtóban, hogy a hangárba kísérjenek. Megannyi világ százszor annyi életsorsa fonódik itt egybe, ezen a ponton, körülöttem. Hány feslik majd fel az ezerszeres szálból? Hányan élik túl a mai napot? Victra rám mosolyog, és máris úgy érzem, hogy túlságosan is nagy volt eddig a szerencsém, hogy jól végződjék a nap. Már neki se lenne szabad itt lennie. Hiszen neki a semmi túloldalán kellene állnia egy ellenséges csatahajó hídján. És mégis itt van, velünk, a bosszút keresi, amelyről úgy hitte, sosem jön el.

– Megint bele a szakadékba – mondja.

– Megint – bólintok, és a legénységre nézek: – Hogy vagytok?

Kínos csend a válasz. Idegesen pillantgatnak egymásra, senki se tudja, hogy mit feleljen. Aztán egy kopasz, fiatal Kék nő pattan fel a helyéről:

– Készen állunk lemészárolni pár szarveretes Aranyat… uram…

Kitör a nevetés, a feszültség tovaszáll.

– Valaki más? – mosolyog körbe Victra.

Üvöltés a válasz. Tizennyolc éves meg apám korú tengerészek csapják acél bakancstalpukat a padlóhoz.

– Kapcsolj össze a flottával – rendelkezem. – Nyílt frekvencián menjen Quicksilvernek. Hogy biztosan hallják az Aranyak is, hogy mindenki tudja, hol keressen.

Virga bólint. Feléledtem.

– Társadalom férfiai és asszonyai. Az Arató szól hozzátok.

A hangom bezengi a flottám százhúsz főhajóját, minden egyes sárkánySzárnyat, a parazitaSuhanókat, a meghajtótermeket, az orvosi szobákat, ahol orvosok és újonnan kiképzett ápolók várják a ropogós, tiszta ágyak közt a sebesültek áradatát. Harmincnyolc perc múlva Quicksilver és Arész Fiai a Marson is hallani fogják, amit most mondok, és a Magban is kiadják a jelet. És hogy mi akkor élünk-e még, az attól függ, milyen táncot lejtek Roque-kal.

– Bányában, az űrben, városokban vagy az égben, eddig félelemben éltünk. Féltünk a haláltól. Féltünk a fájdalomtól. Ma csak attól féljetek, hogy kudarcot vallunk. De nem fogunk. A sötétség peremén állunk, kezünkben az emberiség utolsó fáklyája világít. És ez a fáklya nem hunyhat ki. Míg az én szívem dobog, soha. Míg a mellkasotokban a tiétek ott dübörög, addig soha. Míg hajóink ereje lüktet. Álmodjanak és énekeljenek mások. Mi, a kiválasztottak, népünk lobogó lángja vagyunk – csapok a mellkasomra. – Nem Vörösök, Kékek vagy Aranyak vagy Szürkék vagy Obszidiánok vagyunk. Az emberiség vagyunk. Az áradat vagyunk. És ma visszaköveteljük az életünket, amelyet elraboltak tőlünk. Megépítjük a jövőt, amelyet valaha ígértek nekünk. Óvjátok szíveteket. Óvjátok barátaitokat. Kövessetek ebbe a gonosz éjszakába, és én ígérem, hogy a túloldalon egy új reggel vár ránk. De addig, zúzd össze a láncokat!

Karomról letekeredik a beretvám, és parittyaPenge alakot ölt. – Minden hajónak! Készülj a csatára!

45

A trójai csata

Egyik hajómnak, az Éji árnak a gyomrából Vörös törzsi dobszó dübörög a Tiltott Dal ritmusára a hangszórókból. Kitartó hullámzás hatol előre, ahogy közelítünk a Kard Ármádiához. Ilyen hatalmas flottát még soha nem láttam. Még amikor az Acélesővel zuhogtunk a Marsra, akkor sem. Az csak két rivális Ház háborúja volt, ez most a népek összecsapása, és ennek megfelelőek az arányai is.

Sajnos Roque-kal ugyanazoktól a tanároktól tanultunk. Ő is ismeri Nagy Sándor, a Han-dinasztiák csatáit, az agencourt-i összecsapást. Ő is tudja, hogy a nagy erőkre a legnagyobb veszedelmet a félretájékoztatás, a káosz hozza. Ezért nem becsüli túl a seregei erejét. Húsz kisebb, mobil egységre tagozódik, minden Prétor relatív önállóságot kap, hogy gyorsan és rugalmasan reagálhasson. Nem egyetlen hatalmas pöröllyel csapunk össze, hanem egy rajnyi élesre fent beretvával.

– Tiszta rémálom – mormolja Victra.

Számítottam rá, hogy Roque ezt lépi, de azért csak átkozódom, ahogy kibontakozik az alakzat. Minden űrütközetben elsődleges döntés, hogy az ellenség hajóit megsemmisíteni akarod, vagy foglyul ejteni. Úgy fest, Roque az utóbbit választja, ezért hát nem sok értelme lenne lecsapni rájuk, hogy lesz, ami lesz. És nem is csalogathatjuk egyből a csapdámba őket, mert átverekednék magukat rajta, és végeznének a Vonítókkal. Minden attól az egy előnyünktől függ, amely így is minket erősít. Nem a hajóinktól, nem is a százezer Obszidiántól, akiket parazitaSuhanókba ültettem. Hanem a ténytől, hogy Roque azt gondolja, ismer engem, ezért a teljes stratégiáját az diktálja, hogy szerinte én hogyan fogok viselkedni.

Úgy döntöttem tehát, hogy túllicitálom az elképzelését az őrültségemről, és megmutatom neki, milyen kevéssé érti a Vörösök lelkét. Ma öngyilkos akcióval a flottája szívébe viszem a Paxot. De nem én kezdem a harcot. Ez Orion feladata, aki a flottám háromnegyedével, a Perszephoné vonításával az élen jár. Félkörökbe csoportosulnak, a legkisebb korvettek is legalább négyszáz méteresek. De a hajók java fél kilométeres lángHajó, néhány romboló, és van két óriási csatahajónk is. Hosszú hatósugarú rakéták indulnak szisszenve a hasukból, csakhogy az Aranyak is elindítják a magukéit. A miniatűr, számítógéppel vezérelt védelmi lépések kibomlanak. És akkor Roque flottája mozgásba lendül, és a kettőnk közötti feketeség megelevenedik, védelmi tűz villódzik, rakéták és nagy hatótávolságú gépfegyverek szikráznak. Pillanatok alatt milliárdos értékű lőszer ég semmivé.

Orion egyre közelebb hatol Roque flottájához, miközben Romulus és Musztáng az Io déli pólusa felől csap le Roque hozzájuk közel eső egységeire, hogy az ellenséges hajók leggyengébb pontját, a meghajtókat lőjék. De Roque flottája mozgékony, fürgén fordulnak az egységei, és máris oldalba kapják a HoldKirályok közelítő főerejét, géptűzzel sorozzák meg őket. Százezer puska ropog egyszerre.

Fém hasítja a fémet. A hajókból kiárad az oxigén, és emberek dőlnek az űrbe.

De a hajókat úgy tervezik, hogy ütésállóak legyenek. A vaskos acélburok alatt ezernyi egymásba kapcsolódó, kaptárszerű rekesz különíthető el egymástól, hogy a sérült részektől könnyen megszabadulhassunk, és az egész legénység ne zuhanjon ki egyetlen találattól az űrbe. És minden egyes úszó kastélyból ezernyi egyszemélyes harci jármű röppen ki. Kisebb egységekben rajzanak előre a két flotta közötti semmiben. Némelyiken atomtöltet, úgy vadásznak az ellenséges hajókra. A gépekhez kapcsolt Kékek mellett heteken át, éjjel-nappal tartó kiképzéssel edzett Pokolfúrók és fúrófiúk hasítanak előre Arész Fiainak hajóiról. A Társadalom harcedzett, az aranycsíkos sárkánySzárnyak mögött haladó pilótáival csapnak össze.

Romulus erői leválnak Musztángról, és Orion felé fordulnak, míg Musztáng halad tovább az ellenség szívébe, hogy előkészítse nekem az utat.

Megtesszük a háromszáz kilométert, beérjük az ellent, és tüzet nyitnak a középható fegyverek. Tízszeres hangsebességgel szelik a vákuumot a húszkilós lövedékek. Az Arany egység fölé elhárítópajzs borul. Elég közel vannak, hogy az impulzusPajzs kékes csillogása is látszódjék, ahogy a lövedékek nekicsapódnak, és lepattannak róla.

Csapásmérő erőim a főcsata vonala mögött lapulnak. Hamarosan eljön a betöréses harc. Akkor majd százával indulnak a parazitaSuhanók, a Prétorok nagyralátóan ürítik ki hajóikat, küldik a tengerészeiket és Obszidiánjaikat az ellenséges járművekre, amelyeket meghódítva a háború törvényei szerint megtarthatnak majd maguknak. A konzervatív szemléletű hadvezérek viszont minden egyes lelket maguk mellett tartanak, hogy a betörés ellen védjék a hajót, és maga a hajó lehessen az öldöklés eszköze. Azzal mérik az ellenségre a leggyilkosabb csapásokat.

– Orion megadta a jelet – jelzi a kapitányom.

– Irány a Kolosszus. Hajtóművek faltörő kos sebességre – utasítok, és a hajó feldübörög a talpam alatt. – Pelus, mostantól te vagy a tűzmester. A lángHajók nem kellenek, csak rombolókra és annál nagyobbakra célozz.

A hajó hörögve száguld Orion flottája nyomában.

– Mindenki zárkózzon fel. Hangsebesség.

Elrobogunk a tüzérhajók mellett, aztán elhagyjuk a négy kilométer hosszú Perszephoné vonítását, Orion előőrsét, hogy a rejtekből titkos lándzsa gyanánt röppenjünk az ellenség felé. Orion hajói fedeznek bennünket. Roque már látja, hogy mi lehet az őrült tervem, az első hajói utat nyitnak, hogy egyre beljebb jussak, be a flotta gigászi tömegébe, egyenesen a közepébe. Közben megállíthatatlanul zuhog az ellenséges tűz a hajónk pajzsára, a kékes villódzás akár egy stroboszkóp.

Viszonozzuk a tüzet. Megsorozunk egy rombolót, ahogy eltépünk mellette, el is intézzük. ParazitaSuhanó robban ki belőle, hogy a védelmünkön átjutva férkőzzön hozzánk, de a kíséretünk elintézi. De vagy tucatnyi másik hajó eltalál bennünket. A pajzsunk már vörösen izzik. Helyenként már kihagy, oldalt a helyi generátorok zárlatot kapnak. És azon nyomban hét helyen is eltalálnak bennünket. A méhkaptárrendszer nyomászáras ajtói aktiválódnak, és lezárják a sérült szinteket és szakaszokat. Egy lángHajómat kilövik. Antonia csatahajója, a Pandora sorozza meg fél kilométerről.

– Na, a hugi kiélvezi a hajómat – csettint Victra.

A lángHajóm hídjáról testek áradnak az űrbe, de Antonia csak lövi tovább a jóval kisebb hajót, míg begerjed a nukleáris hajtóműve, és fehér izzással berobban, a hajó hátsó felét is megsemmisítve. A robbanás erejétől mi is megdőlünk kissé. De az impulzusPajzsunk és az EMP-nk kitart, épp csak rebben egyet a fény, és minden helyreáll. De valami nagy csapódik be a hajóhíd magasságában a tíz méter vastag acélfalba. Tőlem jobbra behorpad a burkolat. Egy lövedék alakja nyomja befelé az acélt, mint valami ufómagzat. A lövészeink darabokra tépik a másfél kilométeres rombolót, ahonnan a lövedék érkezett. Nyolcvan puska sorozza meg egyszerre a hídját. Kétszáz embernek annyi. Ebben a fázisban nem ejtünk foglyokat. Döbbenetes, mekkora csapásokat oszt a Pax. És az is döbbenetes, mennyit kap. Antonia kibelezi egy másik támadó egységemet is.

– Tinos reményének vége – jelenti halkan az egyik radaros Kék. – Théba sikolya sugárzik.

– Utasítsd a Tinos és a Théba kormányosát, hogy negatív negyvenöttel forduljanak középre, és hagyják el a hajójukat – rendelkezem kurtán.

Engedelmeskednek, és pályát váltva elindulnak Antonia hajója felé, aki azonban irányt vált, és a két öngyilkos bomba az űrben robban.

Alulmaradunk az ellenség erejének a közepén, körbevettek bennünket, a tűzerejük is nagyobb, nekem pedig már csak három lángHajóm maradt.

– Tűz van több fedélzeten is – figyelmeztet egy tiszt.

– A tizenhetes szinten berobbant a lőszer.

– Egyestől hatos meghajtóig mindnek vége. A hetes és nyolcas negyvenszázalékos.

Haldoklik körülöttem a Pax.

Előttem feltűnik Roque holdTörője. Kétszer olyan hosszú és háromszor olyan széles, mint az enyém. Nyolc kilométer hosszú repülő katonai kikötő. Gigászi, félhold alakú orrával olyan, mint egy oldalazva úszó, kitátott pofájú cápa. Ugyanazzal a tempóval húzódik el előlünk, mint ahogy mi közeledünk felé. Hogy bele ne rohanjunk, miközben ők szétlőnek bennünket. Roque azt gondolja, hogy megint eljátszom a Karnus-trükköt. Hogy a hajómmal nekirontok a főhajójának. De ez már lehetetlenség. A hajtóműveink alig nyöszörögnek, a hajótest megsérült.

– Az ágyúink lőjék a sorozatágyúikat és a felső fedélzeti rakétaállásaikat. Lyukat belé!

A hajó holoKépét húzom elő, és az ujjammal kijelölöm, hova akarom a tüzet. Victra parancsokat osztogat a tüzéreinknek, már annak a kevésnek, akik még megmaradtak. A sárkánySzárnyak kitörnek az űrbe. A Pax a Kolosszusnak fordul, hogy oldalba kapja.

De már nem számít, ezen a ponton mit teszünk. Farkas vagyunk, akit a medve legyűrt a földre, és most egyenként tépi ki a végtagjait, füleit, szemeit, fogait, miközben a hasunkat a végső felhasításra tartogatja. A hajóm megremeg. A Kékek okádva kapcsolódnak le a haldokló adathálókról. Arnus, a kormányos rohamot kap, amikor a hajtóművek összeomlanak.

– Faran táncosának vége – szól Pelus kapitány. – Nincs mentő járművük.

Csontvázjármű volt, negyvenfős személyzettel. Jobb, mintha ezren, de mégis. Az eredeti tizenhat lángHajómból kettő maradt meg, azok is Antonia Pandorája körül cikáznak. Gigászi, fekete monstrum, mintha egy szörnyeteg osonna mögöttünk. Darabokra lövik a fürge támadókat, és amikor a mentőhajók kilőnek belőlük, azokat is forgácsokra darálják. Victra némán figyeli a mészárlást, ezt is hozzáadja a húga számlájához.

Roque közelebb húzódott, a parazitaSuhanóinkat csalogatja a Kolosszusára. Már alig egy kilométer van közöttünk, ezért rábólintok a kihívásra:

– Induljanak a holdTörőre a paraziták – adom ki az utasítást. – Töltsétek be a köpőCsöveket. Most.

Több száz üres Öltöny lő ki a köpőCsövekből, ahogy egy Acélesőben szokás. Kétszáz parazitaSuhanó csatlakozik a rohamhoz a hajóm négy hangárából. Elvileg ötven embert is szállíthatnak az ellenséges hajóra, hogy teljes személyzettel is folyhasson a betörés. Ezeket azonban most a Perszephoné vonításáról irányítják a Kékek. Szélsebesen suhannak az űrben, hogy pillanatok alatt megtegyék a veszedelmes utat a két főhajó között. De nem érik el a holdTörőt, mert Roque alacsony töltetű atomrakétákkal közébük lövet, és megsemmisíti mindet. Kitalálta a számításaimat.

És már csak törmelék, acélhulladék a nagy rohamosztagom a hajók közötti feketeségben. A hajóm mennyezetén vészvillogók pánikolnak. A messzilátó radarjainknak annyi. Az ágyúinkat megsemmisítették. Több fedélzetet is le kellett választani, sérülések érték a hajót.

– Nehogy szétess – mormolom. – Tarts ki, Pax.

– Bejövő adás – jelenti Virga.

Roque holója ölt előttünk testet.

– Darrow – mondja, és meglátja Victrát is. – És Victra. Vége van. A hajótok merő roncs. Add ki a flottádnak a megadási parancsot, és megkíméljük az életeteket.

Azt hiszi, úgy is véget vethet a Lázadásnak, ha nem végez velünk. Minket megkímél, de mégis győzedelmeskedik. Ami elvileg igazán nemes elképzelés lenne, ha nem tudnám, hogy a testem kell neki, hogy körbehurcolja a világban. És ha most szétlövi a hajómat, úgy végez velem, soha nem találják meg a maradványaimat. Victrára pillantok. A földre köp. Ez kihívás.

– És mi a te válaszod? – néz rám Roque.

– Baszd meg – mutatom neki az ujjam.

– Drusus Legátus, minden parazitaSuhanót kilőni – pillant oldalra Roque. – A Felleg Lovag hozza el nekem az Aratót. Élve vagy halva. A lényeg, hogy felismerhető legyen.

46

Pokolfúró

A Kékekhez fordulok. Majdnem mind régebbről ismeri már ezt a hajót nálam. Még mielőtt megszereztem, és átneveztem volna Paxnak, már az állásaikban szolgáltak. Mellettem lázadók lettek, Orionnal kalózok.

– Hallottátok – harsogom. – Szép munka volt. Büszkék lehettek a Paxra. Most pedig vegyetek búcsút, és irány a menekülőhajó. Hamarosan találkozunk, nincs miért szégyenkeznetek.

Tisztelegnek, és Pelus kapitány kinyitja az irányítóárok aljában a csapóajtókat, hogy a keskeny járatokon lecsusszanhassanak a mentőhajóikba, amelyeket egy vaskos páncélzattal beburkolt hajóra cseréltünk kifejezetten erre az alkalomra. Az én mentőkapszulám a híd oldalában van, de mi Victrával nem menekülünk. Ma nem.

– Ideje lépni, kisbabám – veregeti meg a vállamat Victra. – Most.

Megpaskolom az ajtókeretet.

– Kösz, Pax.

Elbúcsúzom a hajótól. Még egy barátot elragad az ügy. Még egy áldozat. Victrával loholunk a tengerészeink után a vörös fényben lüktető folyosókon. Szirénák vijjognak. A hajótesten becsapódások visszhangoznak: Roque parazitái már elérték a gépet, százával szállnak meg bennünket Szürke, Obszidián harcosok és Arany Lovagok. Már olvasztják a fémet, hamarosan behatolnak, de bennünket már nem találnak itt, csak a kongó, kiürített hajót. A gravLift közvetlen közelében narancsosan izzik, olvad a fémfal, mintha kisebb nap akarna áttörni az acélon. A dobok még most is zuhognak a hangszórókban, dübb, dübb, dübb.

Victra az érkezőknek egy aknát hagy itt ajándékba.

Tíz szinttel lejjebb járunk már, amikor a robbanást halljuk. Közben a gravLiftünk elérte a mínusz harmadik szintet, a kisegítőhangárt, ahol a valós támadóerőm várakozik. Harminc nehézfegyveres rohamhajó, a rámpákat leengedték, a pilótafülkékben a Kékek már szinkeltek, a Narancs szerelők lázasan végzik az utolsó ellenőrzést a meghajtókon, feltöltik az üzemanyagtartályokat. Minden hajóban száz állig felfegyverzett Valkűr, és kisegítő Szürke meg Vörös katonák a különleges feladatokra. Az Obszidiánok a beretváikkal és impulzusBárdjaikkal verik a mellükön a vértet, ahogy elrohanok mellettük, dübörögve kántálják a nevemet. Holiday Sefivel és a Valkűr kísérettel a hangár közepén várakozik, ők lesznek az én csapatom. Velük vannak a Pokolfúrók, akiket Táncostól kértem. Némán imádkoznak. Nem egészen feleakkorák, mint az Obszidiánok.

– Betörtek a hajóra – kiáltom Holidaynek. A Vörös egységre pillant, akik futva csatlakoznak hozzánk. – Kevesebb mint egy kilométerre vagyunk.

– Ne! – vihog fel Holiday lelkesen. – Olyan közel?

– Tudom – vágom rá izgatottan. – Azt gondolták, hogy atomot hozunk a fedélzeten, és közel engedtek, hogy ha azzal akarjuk kilőni őket, mi is a robbanásban legyünk.

– Na, akkor most megcsókolgatjuk őket – duruzsolja Victra Holidaynek – Nyelvesen.

– Akkor mit cicózunk még? – veti fel szögletes, szürke fejét a katona.

Sefi egymaroknyi szárított gombát vesz elő egy zacskóból.

– Istenkenyeret? Valaki? – néz körbe. – Sárkányt láttok tőle.

– Épp elég a háború, aranypofám – legyint rá Victra. – Egyszer egy hétig trippeltem ilyennel Cassiusszal a Termál-Ténél – mondja nekem magyarázatképpen, aztán a képemet látva megrántja a vállát. – Jól van, akkor még nem ismertelek. Amúgy láttad már ing nélkül? Persze Sevrónak egy szót se.

Én se kérek a gombából, ahogy Holiday se. A hangár feletti szintről automata sorozó kerepelése hallatszik.

– Eljött a perc! – ordítom a háromezer Obszidiánnak, akik a rohamhajók hasában várakoznak. – Élesítsétek ki a fejszéiteket! Ne feledjétek a kiképzést! Hyrg la, Ragnar!

– Hyrg la, Ragnar! – feleli dübörögve a háromezer torok.

Azt jelenti, Ragnar él. A Valkűrök Királynője a beretvájával tiszteleg nekem, és belekezd az Obszidián harci dalba. Bezengi az egész fekete rohamhajót. Rettenetes utolsó ének, de most az én oldalamon zeng. Elhoztam az egekbe a Valkűröket, és most elszabadítom őket.

– Minden frankó, Victra? – kérdem, mert aggaszt, hogy Antonia ennyire közel van. Nehogy elvonja a barátom figyelmét.

– Vérveretesen faszán vagyok, kisbabám – feleli a magas teremtés. – Te csak a saját csinos kis seggedre ügyelj – és fürgén rácsap a hátsómra, de már kocog is a saját hajója felé. Még egy csókot dob hátra: – Jövök utánad!

Magamra maradok a Pokolfúrókkal. Szívják a füstpálcáikat, kemény, vörös szemüket rám szegezik.

– Aki elsőként ér át, övé a szarveretes babér – mondom. – Fel a sisakkal!

A magunkfajtának sokat nem kell mondani. Biccentenek, vigyorogva, és már lépnek is. A gravCsizma már fel is repít harminc méter magasba, a karomFúrómra. Négyet hoztunk el a belső Aszteroidaövből egy platinabányából. Most itt sorakoznak egymástól ötven méterre, négy markolókéz, pilótafülkével a könyökízület helyén, és tucatnyi fúróval ujjak gyanánt. Rollo átfazonírozta mindet, kaptak vaskos vértezetet és a hátukra hajtóművet. Az én pilótafülkémet meg is kellett nagyobbítani, hogy vértestül, mindenestül beleférjek. De így már kényelmesen elhelyezkedem, kezeimet a digitális irányítóprizmába nyomom.

– Robbanjunk be – mondom.

Ismerős energialöket morajlik végig a fúrón, még az üveg is beleremeg körülöttem. Vigyorgok, mint valami eszelős. Talán az is vagyok. De tudtam, hogy fel kell hagynom az ismert gondolkodásmóddal, ahogy azt is, hogy Roque-ot nem lehet csak úgy becsalogatni egy zártabb térbe, mondjuk aszteroidák közé, és nem tudnánk csapdába ejteni, hogy a hatalmas erejét kisebb rajtaütésekkel morzsoljuk fel. Egyetlen járható út maradt: a jellemhibámmal álcázni a csapdát. Mindig arról papolt nekem, hogy legyek visszahúzódóbb, hogy lépjek egyet hátra, és úgy békére lelek. Persze hogy azt gondolta, tudja, hogyan verhet meg. Csakhogy ma nem az az ember vagyok, akit ismert. Ma nem Arany vagyok.

Szarveretes Pokolfúró vagyok, a hátamban gigászi, enyhén pszichotikus nőkkel és egy egész flottányi menő hadihajóval, amelyeken begőzölt kalózok, mérnökök, szerelők és volt rabszolgák várják az összecsapást. És tényleg azt hiszi, tudja, hogyan szálljon szembe velem? Hangosan kacagok, ahogy a karomFúróm ülése megrázkódik. Átjár az eddig szunnyadó, tébolyult erő. Ellenséges megszállócsapat érkezik a hangárba ugyanazzal a gravLifttel, amellyel nem sokkal ezelőtt mi is. Csak bámulnak a hatalmas karomFúrókra, de Victra egy csapásra mócsingosra lövi őket a hajója golyószóróival.

– Ne feledjétek Arany vezérünk szavait – szónokolok a Pokolfúróimnak. – Áldozatosság. Engedelmesség. Bőség. Ezek az emberiség erőssége. A jobbik énje.

– Szarveretesen csessze meg a banya! – hallom a fülesemből. – Majd mindjárt meglátja az én emberiségem jobbik énjét!

– Forrjon a fúró – utasítok, és visszhangozzák mind a szavaimat. – Sisakot fel. Robbanjunk!

Az óramutató járása szerint elforgatom az indítókart. Felpörögnek alattam a fúrók. Mindkét kezemet mélyen előretolom a prizmában. A lét megrázkódik, fogak koccannak. Alattam berogy a fémfedélzet. Olvadt fémforgács hámozódik, már tíz méter mélyen vagyok a hajóban. Öt másodperc alatt átvágok egy fedélzeten, utána jön a következő. Még sok egymás után. Süllyedek, zuhanok, újabb fúrás, a pilótafülke körül megrágott fémcafatok. A fúrót elnyeli a forróság, ahogy magam mögött hagyom a Valkűröket. Ha a fúró lelassul, a fogak beszorulnak, neked annyi. Ez a száguldás az én népem vérének lüktetése. A lendület, amely az ütközéstől csak még nagyobb lendületre kap.

A karomFúróm pokoli sebességgel száguld egyre lefelé. Szakítja át a fedélzeteket, olvasztó fúrófogakkal rágja szét az acélt. És más fúrókat is meg-megpillantok körülöttem, ahogy szakadunk egyre lejjebb a hajó gyomrába, a félhomályban. Dicsőséges, rettenetes látvány. A fúrók vörösen izzanak, áttörünk egy víztartályon is, majd egy folyosón, ahol a támadóegységek nem győznek fedezékbe húzódni az égető forgácsoktól, törmeléktől, amelyet mind magunkkal hozunk. Úgy bámulnak, mintha valami nevetséges acélisten megolvadt kezei csapkodnának előttük, feldúlva, rommá szaggatva az egész hajót.

– Ne lassíts! – üvöltöm tébolyultan, a testem rángatózik az ülésben. Minden elszabadult, túlságosan is gyorsan száguldok, a fúró túlhevült. És akkor egyszerre… semmi. Áttöröm a Pax hasfalát. Megragad az űr némasága, magába ölel. Súlytalan lándzsaként lebegek a gigantikus Kolosszus felé. Egy ellenséges parazitaSuhanó száguld el mellettem, a néhai hajóm felé tart, de egy pillanatra elkapom a pilótája döbbenettől tágra nyílt pillantását. Egy másik egyenesen az ezerszeresen felforrósodott karomFúróimba repül bele, egyetlen másodperc alatt szétforgácsolódik. Emberhad és törmelék bukfencezik oldalra. Más fúrók valamivel távolabb tépik ki magukat a Paxból, és indulnak is rögtön a holdTörő felé. Körülöttünk tombol a csata. Kékes robbanások, hatalmas lövedékfellegek. Musztáng szakasza oldalról, a peremről osztja Roque alakzatát. Sevro még mindig lapul, kivár.

Érzem, hogy az ellenség tüzérei összezavarodtak. A parazitaSuhanó egységeik kellős közepén száguldok, nem nyithatnak rám tüzet. A rendszerük még csak fel se ismer, törmeléknek, valami torz, kar alakú izének lát csak. Szerintem a hídon gőzük sincs, mi vagyok, amíg a puszta szemükkel meg nem látnak.

– Indítsd a motort – utasítok. A Rollo-féle speckó meghajtóink felhörögnek, és a Kolosszus fekete hátára löknek. Egy sárkánySzárny már rájött, mi az ábra, megsoroz. Hüvelykujj nagyságú lövedékek csapódnak be hangtalanul a fúrómba. De a vértezet erős, kitart. Nem úgy a mellettem haladó karomFúróé. A sorozat átkaszálja a pilótafülke üvegét, a Pokolfúróm halott, és a fúrója irányítást vesztve oldalra dől, az egyik fúrókar egyenesen az én fülkém üvegének csapódik, és megrepeszti. Közben már a hajóról is lőnek ránk. Roque ugyan nem tudja, miféle rakéták érkeznek tőlünk, de úgy látszik, kész feláldozni a saját embereit is, csak hogy bennünket leszedjenek. Mellettem egy parazitaSuhanót darabokra is szaggatnak a sajátjai. Szürke fém nyomul felém. A Kolosszus sortüze három parazitaSuhanón keresztülhasítva talál meg engem, a csuklóízületnél találja el a fúrómat. A lövedék gellert kap, felcsapódik a pilótafülkém fenekére, átszakítja a lábaim között, centikre suhan el a tököm mellett, kis híján leviszi a fejemet, és áttöri a mennyezetet. Rémülten kapom hátra a fejem, a sisakom a fülke fémgerincének csapódik, majdnem elájulok. A fülke mennyezete kinyílt, úgy néz ki, mint egy konzervdoboz félig felfeszített teteje. Levegő után kapkodok.

Fehér foltok táncolnak a szemem előtt.

Megrázom magam, próbálok magamhoz térni.

Persze megperdültem. Ezt a kócerájt nem finomkormányzásra találták ki. Nem sokon múlik, hogy oldalvást csapódjak be a holdTörőbe. És nem az ösztöneimnek köszönhetem, hogy megúszom. Hanem a barátaimnak. Mert a hajtóművet nem én irányítom, hanem egy Kék Orion hajójáról. A távirányítóm az utolsó pillanatban fékezi le a motoromat, hátramenetbe kapcsol, így mégsem csapódom be. Visszahuppanok az ülésembe, ahogy a karomFúróm lassít, és puhán landol a Kolosszus felszínén. Rémült röhögéssel rángatózom az ülésemen.

– Azt a szarveretest! – rikkantok a távvezérlő megmentőmnek, bárki legyen is az. – Köszönöm!

A karomFúró maga viszont teljességgel kézi irányítású. Az ujjaival egy Kék se boldogulna jobban, mint én a bolygóközi parittyavadászattal. A kezem táncra perdül az irányítófelületen, visszatér a régi rutin. Újraindítom a fúrókat, és a hajtóművel tolom magam előre, hogy fogást harapjak a fémfelületen. Csikorog a fém. Rázkódnak az eresztékek. És már harapom is a felső páncélréteget, amelyen állítólag egyetlen parazitaSuhanó se képes átjutni.

A fúró körül sziszeg a nyomás. Fokozom a nyomatékot. Az ujjaim fürgén zongoráznak a műszereken, a túlforrósodott fúrófejek helyébe hidegebb perdül, folyamatosan pihentetek, cserélek. Eltűnik körülöttem az űr, már a hajóban vagyok. Nem egyenesen lefelé ásom magam, hanem oldalazva, egy alagútban a hajó eleje irányába. Egy fedélzet. Kettő. Folyosókon, hálótermeken, generátorokon és gázvezetékeken hasítok keresztül. Ilyen rémisztő és veszett dolgot még soha nem műveltem. Buzgón fohászkodom, hogy csak a lőszerraktárba ne csattanjak be. A mögöttem hagyott lyukon át a vákuum őszi avarként szippantja ki a törmeléket, férfiakat és nőket válogatás nélkül a különböző fedélzetekről. A légzáró ajtók persze hamar izolálják a teret, de azok, akik pechükre az alagutam és a légzárak között ragadtak, repülnek. Hullák.

Háromszáz méter mélyen vagyok már a hajóban, amikor a karomFúróm leáll. A fúróhegyeknek annyi, a meghajtóm is túlmelegedett. Ahogy felnyúlok, hogy kinyissam a fülke tetejét, és elhagyjam a használhatatlan járművemet a csatornában, valamin megcsúszik a kezem. Ahogy visszahúzom, véres. Ijedten tapogatom végig a vértemet, de sehol nem szakadt fel, nem engem ért találat. Nem az én vérem. Ahogy felnézek, a beszakadt üvegen és a fülke merevítőrúdján vért, hajcsomókat és még egy apróbb csontdarabot is látok. A pilótafülke jobb oldalán is lebeg a vérből valamennyi a golyó ütötte lyuk mellett.

Kimászok a fúróból. Már nem távozik nyomás a hajóból. Nyilvánvalóan elszigetelték a betörés környezetét. Csend van. Valószínűleg a gravitációgenerátort is eltalálhattam, mert a hajam lebeg a sisakban.

Felnézek. A bejárati alagutam végében, mint egy kis kulcslyukon, feketéllik be a csillagos ég. Alatta egy hulla kereng lassan. Árny kúszik köré, ahogy Antonia hajója elfogja a Jupiterről visszaverődő napot, és sötétbe vonja. Sötétben maradok én is. Egyedül a Kolosszus gyomrában. A fülesemben ott tombol a háború: Victra elstartolt a hangárból. Orion és a HoldKirályok harcban állnak, leszorítják őket az Io Sarkvidékének egéről, és a Jupiter irányába tolódtak. Musztángot még mindig Roque hajója támadja, Antonia pedig a visszavonuló Telemanus-és a Raa-erők után indul.

Sevro azonban még mindig vár.

Harminc méterrel a fejem felett mozgást érzékelek az alagutam peremén. Valami bekukkant a húsz méter széles járatba. A sisakom fegyvert érzékel. Felfelé suhanok, bekapcsolom az impulzusVértemet. Egy fiatal Szürkét találok fent, rémülten kapaszkodik egy faldarabba, arcán műanyag oxigénmaszk. Mindene tiszta vér, de nem a sajátja. Mellette a barátja hullája meg vér lebeg. A srác remeg. Nyilván átfúrtam magam az egységükön, a megnyíló űr kiszívta a társait, csak ő maradt. A szemében új rémület villan át, ahogy meglát, és felemeli a fegyverét. Én meg gondolkodás nélkül cselekszem, a beretvámat a szívébe mélyesztem. Tágra nyílt szemű, nagyon fiatal hulla lesz belőle, és ott lebeg előttem, míg ki nem rángatom a testéből a pengémet, és magam mögött nem hagyom. A nulla gravitációban picinyke vércseppek táncolnak a beretvám pengéje körül.

Hirtelen visszakapcsol a gravitációgenerátor, a padlóra zöttyenek. A Szürke hulla a földre zuhan. Az alagútból fény árad. Ahogy ellépek a hulla mellett, és felnézek a járatba, egy rohamhajót látok besuhanni a lyukon, amelyet én ütöttem. Közvetlen mögötte újabb rohamozók érkeznek, Victra vezetésével csapódnak be. SárkánySzárnyak vadásznak rájuk, de a jól felfegyverzett hajóinkról sietve leszedik mindet. De gyorsnak kell lennünk, hamarosan jön az utánpótlás, több száz ellenséges hajóra számíthatunk. Sietve élnünk kell a sebesség és a váratlan támadás előnyével.

Victra hajója befékez a karomFúró felett, közvetlenül alattam. Már dőlnek is belőle a Valkűrök. A fejünk feletti szinteken újabb szállítmányok fognak hajót, megérkezik Holiday is a harci páncélzatú Vörösökkel és Obszidiánokkal. Kezdik is a betörést a légzáró ajtónál. A hőfúró marni kezdi az acélt, amely máris vörösen izzik. Kibontanak egy impulzusBuborékot, hogy amikor áttörjük a falat, a vákuum ne aktiváljon újabb izolálórendszereket.

– Tizenöt másodperc és áttörés – hallom Holiday hangját.

Victra félreállt, az ellenség kommunikációját hallgatja.

– Védelmi erők érkeznek. Több mint kétezer ember, vegyes egységek.

Már Orionnal is helyreállította a kommunikációt, hogy hozzáférjünk a teljes csata történéseihez, hogy mi is lássuk a hajója radarkijelzőit. Úgy fest, Roque több mint tizenötezer embert küldött parazitákon át a Paxra. Mindet egyetlenegy ember miatt. Miattam. Engem kell elkapniuk. Mostanra már nagyjából mind odaát vannak, az ostoba barmok. Roque nagyot kockáztatott, és rossz színre tett. Én meg épp megérkeztem az ezernyolcszáz veszett Obszidián titánommal a majdnem üres hajójára.

A Költő be fog rágni.

– Tíz – számol vissza Holiday.

– Valkűrök, hozzám! – rikoltok, és háromszögalakzatot mutatok a magasban.

Ötvenhét Obszidián tipor keresztül mindenen, és tömörül körém, ahogy a Jupiterhez vezető utunkon alaposan begyakoroltuk. Sefi a balomon, Victra a jobbomon, mögöttem Holiday. A túlmelegített ajtólap megroggyan, a Vörösök és Szürkék eltűnnek hátul. Az alagút mind a tíz szintjén ugyanilyen készülődés folyik éppen, mindjárt betörünk. Még két karomFúrónak sikerült ugyanez, velük is két-kétezer Obszidián érkezik. Szürkék, Vörösek és a kevés szimpatizáns Arany vezeti őket a védők biztonsági erői ellen, akik épp gravLifteken és belső transzportokkal érkeznek a hajó belsejében újonnan kialakuló frontokra.

Igazi tűzvész leszünk. Test test elleni küzdelem. Füst, sikolyok. A háború legszemetebb része.

– Pajzsokat száz százalékra – mondom nagaliul a Valkűröknek. Irizáló pajzsok pattannak ki, és ölelik körbe hatalmas testüket. – Akinek fegyvere van, öljétek meg. Akinek nincs, azt ne bántsátok. Szín nem számít. Soha ne feledjétek, mi a cél. Nyissatok nekem utat. Hyrg la, Ragnar!

– Hyrg la, Ragnar!

Bömbölve püfölik a mellkasukat, belemerülnek a háború tébolyába. A legtöbben ettek a tébolyító gombából a hajón, nem éreznek semmi fájdalmat. Szoros egységben haladnak előre, átadják magukat a harc dühének. Victra vibrál mellettem. Eszembe jut, amikor Mickey laborjában ültünk együtt, és arról mesélt, mennyire imádja a csata szagát. A kesztyűk állott izzadságszagát. A fegyverek zsírszagát. Utána az izmok fáradtságát, a kezünk remegését. Most esik le csak, hogy tulajdonképpen az egyenességet szereti benne. Hogy a csata soha nem hazudik.

– Maradj mellettem, Victra – mondom. – Ha Aranyak jönnek, csináljuk a Hidrát.

– Njar la tagag… – hallom a másik oldalról Sefit.

– …syn tjr rjyka!

„Nincs fájdalom, csak öröm”, éneklik az istenkenyér édes karjaiban. Sefi már kezdi a harci üvöltést. A hangja magasabb, mint Ragnaré volt. Két oldalán a két testvére becsatlakozik, és hamarosan már tucatnyian zúgják a fülesbe a nótát. Szétárad bennem a fennköltség, miközben az agyam arra biztatja a testemet, hogy meneküljön. Ezért dalolnak az Obszidiánok. Nem azért, hogy rettegést keltsenek. Hanem hogy bátorság ébredjen bennük, hogy érezzék egymást, és ne maradjanak magukra a félelemmel.

Izzadság csorog végig a gerincemen.

A félelem nem létezik.

Holiday felhúzza a fegyverét.

– Njar la tagag…

Megmerevedik a beretvám.

Az impulzusFegyverek megremegnek, sziszegve aktiválódnak.

Borzonganak a testek. A szájakban hamu. Ne vedd le a maszkot. Rejtsd el az embert. Ne érezz. Mindent láss. Menj és ölj. Menj és ölj. Nem ember vagyok. Ők sem emberek.

– Syn tjr rjyka! – duzzad a nóta.

A félelem nincs.

Ha eddig néztél is, Eo, most hunyd be a szemed.

Eljött az Arató. És a poklot hozta magával.

47

A pokol

– Áttörés! – üvölti Holiday.

Az ajtó kinyílik. Beugrok az áttörés köré emelt impulzusMezőbe. Minden összesűrűsödik. Hangok, villanások, a testem mozdulatai. Minden ködös. Holiday húsSarabolója szünet nélkül ropog bele a kábé kétméteres nyílásba, kisüt minden védtelen optikai ideget. Másodlagos atomgránát robban. A lyukon át beugrok a füstbe, Victra szorosan mellettem. Sefi tőlünk balra. Azonnal ellenséges tűzbe kerülünk. A pajzsom úgy kopog a tűz alatt, mint bádogtető a jégesőben. A folyosó végén torkolattűz és impulzusLöketek káosza vár. Szuperforró lövedékek sziszegnek a füstben.

Az impulzusÖklömmel sorozom a folyosót, a karom görcsösen ráng. Mozgásban vagyok, lebukom, hogy a lyukat ne álljam el. Valami belém csapódik. A bal oldali falhoz lök, az öklömből szuperforró részecskék sivítanak. A pajzsom ropog a sorozatok alatt, amelyek az energiagátat igyekeznek behorpasztani, a lövedékek a lábam elé potyognak. Mögöttem egyre több az Obszidián. Hihetetlen gyorsasággal mozognak. És kakofonikus a zaj. Az agyam a taktikai tényeket rangsorolja: beszorítottak bennünket. Körülöttem az áttörési pont egy mészárszék. Indulni kellene előre.

Valami elsüvít a fejem mellett. Mögöttem, a lyuknál robban. Végtagok és pajzsok hullanak. A sisakom tompítja a hatalmas robajt, legalább a dobhártyám megússza. Előrebotladozom, igyekszem kijutni a gyilkos vonalból. Újabb gránát zuhan mögénk. Egy Obszidián ráveti magát, amelyet robbanás követ. Egyre több hús van a darálóban. A nyakukra kell végre mászni. De nem látok semmit. Akkora a füst. Meg a tűz.

A pokolba az egésszel.

Frusztrált üvöltéssel aktiválom a gravCsizmát, és nyolcvannal száguldok a védők felé, közben megállás nélkül tüzelek. A padló felett egy méterrel repülök. Victra a nyomomban. Húszfőnyi Szürke egység, egy Arany Legátussal az élen. Belecsapódom az Aranyba. A beretvám a becsapódás lendületével nyársalja fel, keresztülhasít a pajzson, a vérten és az agyán. A földre zuhanunk. A karja alám szorult. A Szürke egység elemeire bomlik, körbevesznek. Az egyikük ionlövedéket lő a hátamba. A pajzsom kéken villámlik, a lövedék visszapattan, és meghalnak. Egy Szürkét nyakon szúrok. Két másik rám lő. A sorozattól a vértem több helyen is behorpad. Megbotlok. Újabb sorozat érkezik, a fejemet célozza. Lebukom, és oldalra sasszézok, megcsúszok a véren. Elesem. A fegyver elsül, és emberfej nagyságú lyukat üt a padlón.

Akkor becsapódik Victra. Két lábával elkaszál két Szürkét, mint valami faltörő kos. A falhoz szorítja az ellenfeleit, csontok ropognak. És már az Obszidiánok is itt vannak, impulzusBárdjaikkal aprítják a rémületükben üvöltő Szürkéket. A maradék menekülőre fogja, befordulnak a sarkon, ahol már van fedezékük. Az egyikük lábát Sefi lecsapja, elzuhan, miközben a falba tüzel. A következő pillanatban a Valkűr hátulról tépi le a fejét.

Förtelem.

A füst. Ránganak a testek és gőzölög a vér az égett sebeken. A vértem köré haldokló vizelete gyűlik, sziszegve füstölög, ahogy a túlmelegedett fegyverzethez ér. Victra felsegít.

– Kösz.

Rémisztő madársisakja biccent, a vonásait nem látom.

Ahogy a csapatom maradéka is megérkezik az áttörésen keresztül, indulok az elmenekült Szürkék után. Erősítést kaptak, a védelem friss erői egy távolabbi gravLift mellett gravÁllványra helyeztek egy nehéztüzérségi löveget. Elsütik, és a fejem fölött elolvad a fal. Holidayt rendelem a helyemre Trigg puskájával.

– Négy bádog meg egy Arany – összegzem neki. – QR-13-asuk van, állványon. Szedd le őket.

– Egenuram – állítja be a fegyverét.

Az áttörésnél hat Valkűrünk esett el. Az egyik hatalmas nő sisakja hátracsusszan a vértjébe. Vért hány. A törzse fele füstölög, a megolvadt vértezet tovább süti a húsát. Próbál felállni, kacag, az istenkenyértől nem jut el a fájdalom a tudatáig. De ilyen fájdalmat ők eddig nem ismerhettek, ez a háború új műfaj nekik. A nő nem tudja megtartani magát, az egyik társának dől, aki Sefiért kiált. Az ifjú királynő a sebesülésre pillant, majd látja, hogy Victra a fejét rázza. Mindannyiuknál gyorsabban tanul, eddig is tudta, hogy ez a háború áldozatokat követel majd. De a veszteséggel szembesülni megint más dolog. Az otthonról beszél a nőnek, az égről és a nyári szürkületben szálldosó tollakról. Észre se veszem a pengét, ahogy a nő koponyájába mélyeszti, csak amikor kirántja onnan.

Musztáng arcának holója villan a kijelzőm sarkában. Fogadom a hívást.

– Áttörtetek, Darrow?

– Már bent vagyunk. De neked le kellett volna már lépned. Irány Théba.

– Roque EMP-t használt – mondja feszülten. – A pajzsunk kitartott, de a flotta fele lebénult. Süketen ülünk. És ahogy a karomFúróddal célba értél, a Kolosszus tüzet nyitott. Szétlőnek bennünket. Túlerőben vannak. És a fő aksik már félig lemerültek.

Émelyegni kezdek. Roque lát bennünket a belső kamerákon át. Pontosan tudja, milyen erőkkel érkeztünk, azt is, hogy csak idő kérdése, hogy elérjük a parancsnoki hidat. Bármikor megadásra szólíthat fel, vagy különben végez Musztángékkal.

– Nyomás arra a vérveretes hídra, és ártalmatlanítsd. Vetted?

– Vettem – zárom a beszélgetést, és az embereim felé fordulok. – Ideje mozdulni. Victra, vedd át az irányítást. Én digitálra állok. Sefi, irány előre.

– Holiday, mehet – rendelkezik Victra, fel-alá lépdel a folyosón. – A kisoroszlánnak segítség kell. Gyerünk, mozduljunk!

– Máris – morogja a fogai között Holiday, és beállítja a puskát. Indítja a sarkon belövés funkciót, és egymás után gyors sorozatban négyszer tüzel. Minden alkalommal harminc lövedék sorozza meg a célpontot a hátára erősített tárból. Közben a sisakja pontos visszajelzést ad a találatokról. – Indulhat.

Victrával kiugrunk a sarok mögül, faljuk a métereket, és még mielőtt átvehetné társa helyét a fegyvernél, levágom a Szürkét. Victra négyes kravatfogással leteríti az Aranyat, majd hasba döfi a beretvájával. Én visszakézből átvágom a torkát. Holiday az embereivel már hozza is a QR-13-at. Csak azért tudnak lépést tartani velünk, mert a mi vértezetünk mázsányi.

Ahogy a parancsnoki híd felé törünk, a betörés többi egysége is megindul a hajó létfontosságú szervei felé. Villámakció pörög. Szürkék nem tudnak ilyen sebesen mozogni, nekik folyamatos központi irányítás, taktika, visszacsatolás a protokoll. Az Obszidiánok töltik be a faltörő kos szerepét. Nagy a kísértés, hogy hagyjam a tervet a fenébe, és egyenesen a hídra induljak. De nem rúghatok fel mindent, a csapatom az én kijelzőmön kapja a térképet. Futás közben egyeztetek a Vörös és Szürke vezéreimmel, Victra pedig navigál. Ha valaki beszorul, más csapattesteket rendelek a kisegítésükre gravLifteken és egyéb átjárókon. Bonyolult tánc ez. Nemcsak Musztángért futunk versenyt, de a parazitaSuhanók is visszatérnek egyszer a hajónkról.

Ezt Roque is pontosan tudja. És alig három perccel az első áttörés után a teljes hajón úrrá lesz a zárlat, minden légzárat aktiválnak, a gravLifteket kiiktatják. Ötvenméterenként araszolunk előre, minden újabb áttörés életveszély. Pokoli rendszer, beszorítja a támadókat, a védelem pedig lokálisan könnyűszerrel kinyit maga előtt bármit. Gyilkos rekeszekbe próbálnak zárni bennünket. Ebben még a legnagyobb támadóerők, még az olyan hatalmasak is, mint amivel én érkeztem, felaprózódhatnak. És nincs ellene orvosság. Ez a háború. Végső soron azok a pillanatok, amikor az ember nyeli a port, és rettegve kuporog a földön, majd fedezőtűzben megindul előre, próbál nem hasra esni a saját ultramenő felszerelésében, ahogy leszegett fejjel, görnyedve oson. És nem a bátorság hajtja ilyenkor, már rég nem. Hanem a leégés félelme, hogy ha megáll, majd mit gondolnak róla az övéi.

Ahogy légzárról légzárra haladunk előre, Sefi Valkűrjei csak tolják a húst a darálóba. Minden oldalon lesben állnak. Szürke mesterlövészek szedik le a legjobbjainkat. Vagy impulzusÖköl tűzben olvadnak meg. Egy Arany Lovag mészárolja halomba őket a hét emberével, míg Victrával és Sefivel le nem kaszaboljuk őket.

Mindezt azért, hogy végre eljussunk a hídhoz. Hogy egy olyan férfi elé álljunk, aki tegnap karnyújtásnyira állt előttem. Ha ez a becsület ára, inkább legyek gyalázatos gyilkos. Ha tegnap torkon döftem volna Roque-ot, most nem hevernének tucatszám a Valkűrök a földön.

– Férfiak és nők, akik a Társadalom tengerészetében szolgáltatok. Az Arató szól most hozzátok. Arész Fiai törtek be a hajótokra…

Az én hangom zeng a hajó kommunikációs rendszerén. Ezek szerint valamelyik csapattest elérte a hajó végében a kommunikációs részleget. Minden betörő egység kapott egy másolatot a felvételből, amelyet Musztánggal készítettünk. Együttműködésre szólítjuk fel az ellenséges hajó legénységének aljaSzíneit, hogy oldják fel a légzárakat, ha máshogy nem, hát kézzel, hogy megrohamozhassák a fegyverraktáraikat. Persze a legtöbben régi veteránok ezen a hajón, nem sokan állnak majd olyan egyszerűen mellénk, mint annak idején a Paxon. De a legkisebb segítség is jól jön.

És részben működik is. Több záron is erőfeszítés nélkül jutunk át. Nem kell újra meg újra áttörni. Csakhogy Roque lekapcsolja a mesterséges gravitációt, mert feltételezi, hogy az Obszidiánjaimnak nincs sok tapasztalata zérógravitációs hadviselésből.

Le is bénulnak. A Társadalom Szürkéi fókaként úsznak előre a folyosókon, és most bosszút állhatnak a nehézkesen imbolygó, egy helyben lebegő Obszidiánokon. Végül valaki visszakapcsolja a gravitációt. A földi standard egyhatodára állíttatom, hogy a nehéz fegyverzetünk a lehető legkevésbé akadályozzon bennünket. Nem kis megkönnyebbülés a tüdőnknek és a lábainknak.

Miután átvágjuk magunkat néhány Szürke biztonsági egységen, máris a parancsnoki híd előterében kuporgok zihálva. Felcsavarom a vértemben az oxigénellátást, és egy stimet nyomok a combomba az automata rendszerrel, mert egy Arany felhasította az egyik vállamat. Több csapattest is jelenti, hogy az ellenség felszívódott, vagyis Roque nagy valószínűséggel átcsoportosítja őket, nyilván ránk lesnek. A hídra vezető ajtó ablakán bepislogok a kör alakú, kitett előtérbe, és eszembe jut, amit az Akadémián tanultam a hasonló geometriájú terek csapdájáról. Hogy mennyire halálos egy ilyet megostromolni. Mert három folyosó is vezet a kör alakú terembe, három irányból. Sőt középen még egy gravLift is beérkezik. Védhetetlen. És Roque tengerészei már jönnek.

– Roque, cicám – kiált fel Victra a mennyezeti kamerába, miközben Holiday és az emberei nekilátnak a fúrásnak az ajtónál. – Mennyire vágyakoztam utánad a Kert óta. Itt vagy végre? – sóhajt. – Felteszem, igen. Figyelj, megértelek. Most azt hiszed, zabosak vagyunk rád az anyám meggyilkolása, a barátaink kivégzése, a gerincembe kapott golyók, a méreg és az egyéves kínzás miatt, amellyel a drága Aratót és engem megörvendeztettetek. Pedig nem. Egyszerűen csak be akarunk dobozolni. Az is lehet, hogy több dobozba. Költői, nem?

Holiday megmaradt három kommandósa mágneses kampókat illeszt az ajtókeretbe, és beállítják a hőfúrókat. Holiday még kioszt néhány utasítást, és felpörögnek a fúrófejek.

Sefi fut be. A sisakja hátrasiklik.

– Több ellenséges egység érkezik az alagútból – int a központi folyosó felé. – A vezérüket megöltem, de sok az Arany.

Nem egyszerűen megölte a vezért, a fejét is elhozta magával. Ráadásul sántikál, és a bal karja vérzik.

– Ó, a picsába, ez Flagilus – pillant a fejre Victra. – Egy Házban voltunk a suliban. És éppenséggel tök édes volt. És ahogy főzött!

– Hányan jönnek, Sefi?

– Elegen, hogy szép halálunk legyen.

– A fenébe, a szaros fenébe! – öklöz mögöttünk az ajtóba Holiday.

– Túl vastag, igaz?

– Ja – rántja le a sisakját. Hajtaraja féloldalra lapul, feszült arcáról csorog az izzadság. – Nem ugyanaz a standard, mint a többi ajtónál volt. Ezt a Ganümédész Művek gyártották, egyedileg. Alsó hangon is kétszer olyan vastag.

– Mennyi idő kell, hogy átvágd?

– Tizennégy perc. Teljes gázzal.

– Tizennégy? – ismétli Victra.

– Vagy kicsit több.

Dühödten sziszegve fordulok félre. Körülüttem a nők is mind tudják, hogy még öt percünk sincs. Musztángot hívom. Nincs válasz. A végét járja a hajója. Azt a szarveretest! Csak ne halj meg! Nehogy meghalj! Mi a fenéért engedtem el egyáltalán?

– Támadunk – jelenti ki Victra. – A központi folyosón. Szétszalasztjuk őket, mint rókákat a vérebek.

– Úgy legyen – csatlakozik lelkesen Sefi. Nem is hitték volna, hogy ilyen könnyedén megtalálják a közös hangot. Csak egy kis közös vérontás kellett hozzá. – Követlek, Nap leánya. A dicsőségért!

– Szarok a dicsőségre – köpi Holiday. – Várjuk ki, mit tud a fúró.

– És üldögélve várjuk a halált, mint valami Pixi? – ingatja a fejét Victra.

De mielőtt én is beleszólhatnék a társalgásba, vagy akár csak feléjük fordulhatnék, fémesen szisszen mögöttem az ajtó hidraulikája, és megnyílik előttünk az út a hídra.

48

Imperátor

Berontunk a parancsnoki hídra, cselvetést várunk. De végtelen nyugalom fogad bennünket: minden rendezett, a fények tompák, ahogy Roque szereti. A hangszórókból lágyan szól Beethoven. És az állomásán mindenki teszi a dolgát. A kiüresedett arcok kék fényben úsznak. Két Arany halad végig a széles fémhídon, amely a Kékek árka felett visz ki a hajó elejébe a kapitányhoz. Roque onnan vezényli a csatát a harminc méter széles holoKivetítőn. A radarok között hajók táncolnak. A tűzvirágok hajókat öveznek, Roque pörgeti a képeket, és olyan könnyedséggel osztja gyilkos utasításait, akár egy karmester. Elméje csodás, rettenetes fegyver. A flottánkat pusztítja. Musztáng Dejah Thorisának oxigéntartályai lángot köpnek, ahogy a Kolosszus és három kísérő rombolója fáradhatatlanul sorozza. Az űrben emberek és törmelék mindenfelé. És a teljes csatának ez csak egy része, hiszen Antonia már a Jupiter felé üldözi Romulus, Orion és a Telemanusok hajóit.

Balra tőlünk vagy húszméternyire Obszidiánok és Szürkék kommandója fegyverkezik éppen, és hallgatja elmerülten Arany vezetőjük utasításait, hogy hogyan védjék meg tőlünk a hidat.

Tőlünk jobbra pedig, az ajtó irányítófelülete mellett egy aprócska, törékeny Rózsaszín szolga áll fehér egyenruhában. Kicsiny ujja a zölden világító panel felett remeg. Törékeny alkata elenyészik a háborús zsivajban, de arcán eltökéltség. És csodásan elégedett, bűbájos mosollyal zárja be mögöttünk az ajtót.

Mindezt három másodperc leforgása alatt. És akkor az Arany parancsnok megpillant bennünket.

A farkasok igazán csodálatosak, ahogy egyszerre felvonítanak, de gyilkolni némán tudnak a leghatékonyabban. Ezért most csak balra intek a katonákra, és Obszidiánjaink már indulnak is. Az Arany parancsnok hiába kiált, Sefi már le is vágott kettőt az emberei közül, és azok még a fegyvereikhez se kaptak. Pengéi villódznak az emberi húsban. Valkűrjei a többit kapják el. Mindössze két lövés dörren, és az Arany is ernyedten csüng Sefi kardjának hegyén.

A terem másik végéből, az árok túlfeléről Szürkék nyitnak ránk tüzet, de Holiday és két embere pillanatok alatt elintézi őket. Én leengedem a sisakot:

– Roque! – üvöltöm.

Most fordult felém a csatájából. És minden nemessége, a hidegvérű Imperátor elenyészik, merő meghökkenéssel mered rám. Victrával elindulunk felé. Alattunk az árokban a Kékek elborzadva pislognak felfelé, pedig hajójuk még mindig a győztes csatát vezényli. Roque két Pretoriánusa a Luna-Ház ezüst holdsarlójával díszített, fekete-lila egyenruhájában hangtalanul elindul felénk. Felvesszük a hidraalakzatot a fémhídon. Victráé a jobb, enyém a bal oldal. Az enyém alacsonyabb nálam. A sisakja lent van, a haját szoros kontyban hátrafogva viseli, és már kezdene is bele a családja érdemeinek sorolásába:

– A nevem Felicia au…

Ostorként legyintek beretvámmal a képébe. Felemeli a pengéjét, Victra villámgyorsan keresztbedöf, és a köldökénél nyársalja fel. Tisztán lecsapom a fejét.

– Csaó, Felicia – fordul Victra az utolsó Pretoriánus felé. – Hová lett manapság a tartás… Téged is hasonló fából faragtak?

A férfi elhajítja a fegyverét, térdre bukik, és megadja magát. Victra ennek dacára kész volna lecsapni a fejét, de elkapja a pillantásomat, és kelletlenül visszakozik. Arcba rúgja a Pretoriánust, és átadja az Obszidiánjainknak, akik megkötözik, és fedezik a hidat.

– Tetszett a karomFúrós trükk? – ballag Roque baljára Victra. Már alig várja, hogy újra ölhessen. Elég költői igazságszolgáltatás ez neked, te kis hátba szúrós görény.

A Kékek még mindig teljes bizonytalanságban kémlelnek felfelé. Bennünket. A védők, akik ellenünk érkeztek a folyosókon, most a helyünkbe kerültek az ajtó előtt. A fúrót ugyan kint hagytuk nekik, de még így is legalább tíz percünk van, mire betörnek.

Roque sisakján a kommunikációs kijelző villog, várják a parancsait. A támadó egységek, amelyeket kiküldött, most üresben állnak a célpont előtt, totálisan kiszolgáltatva. Parancsnokaik, akik megszokták, hogy kézi vezérléssel irányítja őket, most elvesznek a csata forgatagában, gőzük sincs, mit lépjenek. Ez Roque módszerének a nagy hátránya. Mivel a központi agy elnémult, az egyéni kezdeményezés hiánya abszolút káoszt teremt.

– Mondd meg a flottádnak, Roque, hogy leállás van – mondom. Izzadságban fürdöm, az izmaim feszesek. A kezem remeg a kimerültségtől. Súlyos lábbal lépek egyet felé. A bakancsom döng az acélon. – Tedd, amit mondtam.

De nem engem néz, hanem mellettem el, a Rózsaszínre, aki beengedett bennünket. És hangjába az elárult szerelmes gyásza vegyül, nem a megcsalt gazdáé:

– Még te is… Amathea?

A fiatal nő nem szégyelli magát, kihúzza a hátát, előreszegi az állát. Nem hatja meg Roque szomorúsága. Fürgén leszedi a rózsakitűzőt a gallérjáról, amely azt jelezte, hogy a Fabii-Ház tulajdona, és a földre hajítja.

A néhai barátom megremeg.

– Te romantikus seggfej – nevet nagyot Victra.

Roque mellé lépek. A talpam vérnyomokat hagy a fémen. A kijelzőre mutatok a háta mögött, ahol Musztáng hajója vergődik. Még így is látom a hajó testén tátongó hatalmas lyukakat, de a Társadalom, Roque rombolói még mindig lövik. A Pax orrától tüzelnek, harminc kilométeres távolságból.

– Utasítsd őket, hogy tüzet szüntess! – emelem rá a beretvámat. Még csak nem is kap a sajátja felé, pontosan tudja, mennyire nem venné hasznát velem szemben. – Most rögtön.

– Nem.

– Musztángot lövik.

– Ő választotta magának ezt az utat.

– Hány embert küldtél rám? – kérdezem jegesen. – Hányat küldtél rám a Paxra, hogy elhozzanak neked? Húszezret? És hányan vannak a rombolóidon? – kérdezem, és hátracsúsztatom a kargépem kijelzővédőjét. A Pax reaktordiagnosztikájába lépek. Vörösen lüktet. Megfordítottuk a hűtési ciklust, hogy a reaktor túlmelegedjen. Elég valamicskét megnövelni az értékeket, és túlhevül. – Utasítsd őket a tűzszünetre, különben vége az életüknek.

– Tiszta lelkiismerettel nem adhatok ki ilyen utasítást – szegi fel finom állát.

De ő is tudja, hogy ez mit jelent.

– Akkor hát kettőnk lelkén szárad az életük.

A Kék parancsnok felé kapja a fejét:

– Utasítsd a rombolókat, Cyrus, visszavonulás.

– Késő – jegyzi meg Victra, ahogy feltekerem a generátor értékét.

Lilásvörösre vált a kargépem, és riasztó pirosba vonja az arcunkat. Roque mögött a holón a Pax kékes lángokat köp. A rombolók lázas sietséggel fordulnak le céljukról, vagyis Musztáng hajójáról, és indulnának vissza Imperátoruk parancsának megfelelően, de a Pax szívében fényesség villan, beborítja a fémfedélzeteket, és a kifelé lüktető energia nyomása alatt összetöpörödik. A lökéshullám eléri a rombolókat, berogyasztja a hajótesteket, megpörgeti és egymásnak csapja őket. A Kolosszus megborzong, és arrébb lökődik az űrben, de a pajzsunk megóv bennünket. A Dejah Thoris sötéten lebeg a csillagok között. Fohászkodom Musztáng életéért. Sietve a számba harapok, hogy összpontosítsak, mert most még itt a helyem, nem mellette.

– Lelőhetted volna innen is őket – hajtja le Roque a fejét. Megrázza, hogy ennyi embert vesztett, hogy túljártunk az eszén. – Akkor nem kellett volna meghalniuk…

– A hajód fegyvereire még szükségem lesz.

– Pedig nem sokra mész velük – néz rám megint. – A flottám üldözi a tiédet. Felőrlik a maradék erőidet is, visszatérnek, és visszafoglalják a Kolosszust. És akkor majd meglátjuk, hogy tudod tartani a parancsnoki hidat.

– Buta Költő. Hát fel sem merült benned, hogy Sevro vajon hol bujkálhat? – kérdi gúnyosan Victra. – Ne akard nekem bemagyarázni, hogy róla megfeledkeztél – int a fejével a kivetítőre, amelyen a flottája a HoldKirályok és Orion hajóhadát kergeti a Jupiter irányába. – Nemsokára ő is színre lép.

A csata kezdetén a belső négy hold legszélsője, a Théba a keringési pálya legtávolabbi pontján járt. De ahogy egyre csak haladt előre az ütközet, a holdacska is közeledett a pályáján, és mostanra alig húszezer kilométernyire van az Iótól, az éppen visszavonulóban lévő seregeim útjában. Roque hadereje pedig Antonia vezetésével üldözi őket, ahogy kell. Csak épp arra nem számítottak, hogy a flottám pontosan ide akarta csalogatni őket, a Thébához, a közmondásos döglött lovunkhoz.

Míg mi Romulusszal tárgyaltunk, Pokolfúrók egy csapata mély járatokat olvasztott a Théba kopár felszínébe. Most, hogy Roque csatahajói és lángHajói elhaladnak a hold mellett, az üregekből Sevro és hatezer katonája repül rájuk csillagÖltönyben, miközben a holdárnyékból kétezer parazitaSuhanó tör elő, a fedélzetükön ötvenezer Obszidiánnal és negyvenezer őrjöngő Vörössel. Megsorozzák a csatahajókat, tűz alá veszik őket a lehető legváratlanabb helyen és időben. És az erőim beszippantják az ellenséget, megszállják a hajók burkát, mintha bűzös lunai szúnyogfellegek lennének, és befúrják magukat a bőrük alá, hogy belülről támadjanak, és megszerezzenek minden egyes hajót.

És még a győzelmemmel is elárulok valakit. Romulus a saját Arany parazitaSuhanóit is beállította a sorba, hogy ő is zsákmányolhasson hajókat, hogy egyenlően osztozkodjunk. De nekem nagyobb szükségem van azokra a hajókra. Ezért a Vöröseim beomlasztják azoknak az alagutaknak a kijáratát, ahol Romulus parazitái lapulnak, éppen akkor, amikor Sevróék kiröppennek. És mire a HoldKirályok rájönnek, hogy szabotázs történt, rég túlerőben leszünk.

– Mivel nem csalogathattalak aszteroidamezőre, idehoztam egyet – magyarázom Roque-nak, ahogy a csata alakulását figyeljük.

– Ügyes húzás – suttogja a Költő.

Ugyanakkor mindketten tisztában vagyunk azzal is, hogy csakis azért olyan ügyes ez a húzás, mert nekem van ötvenezer Obszidiánom, neki meg nincs. Legfeljebb, ha mindent összeadunk, tízezerje lehet. De esélyesebb, hogy csak hét. Ráadásul honnan sejthette volna, hogy ennyien vannak, hogy rájuk építhetem a stratégiámat, amikor eddig Arész Fiának minden harcát a Vörösök vívták? Csakhogy egy csata sorsa már hónapokkal korábban megpecsételődik. Soha nem tudtam volna elegendő hajót összeszedni, hogy a flottával mérjek rá vereséget. De most, hogy a hajóim még mindig menekülnek, a parazitáim berágják magukat a hajórajába, és belülről végeznek velük. Így az ő hajói lassacskán az enyéim lesznek, és tüzet nyitnak a társaikra, akikkel egy alakzatban repülnek. Ez ellen hogy védekezel? Kivákumozhatják a hajókat, csakhogy az embereim mágneses védőruhában vannak, légzőmaszkban. Így csakis a saját embereikkel végeznek.

– Ezt a napot elbuktad – szegezem neki a tényt a sovány Imperátornak. – De emberi életeket még menthetsz. Utasítsd a flottádat, hogy adják meg magukat.

Roque a fejét rázza.

– Sarokba szorultál, Költő – vonja meg a vállát Victra. – Innen nincs menekvés. Ideje hát, hogy helyesen cselekedj. Tudom persze, hogy ebben nincs rutinod.

– Hogy a becsületem maradékától is megfosszam magam? – kérdi halkan, miközben az egyik nem túl távoli romboló hátsó hangárán behatol vagy húsz csillagÖltönyös alak. – Azt már nem.

– Becsület? – horkan fel Victra. – Mégis, miféle becsületed van neked? A barátaid voltunk, és elárultál bennünket. Nem, egyszerűen hagytad, hogy megöljenek minket, de azt is, hogy elfogjanak, dobozba zárjanak, egy éven át éjjel-nappal kínozzanak bennünket – köpi a szavakat, pedig most, hogy itt tornyosul a vértjében, fényesen, lobogó, szőke hajjal, nehéz az áldozatot látni benne. De a szemében ott a sötét szomorúság, amely az űr után marad az emberben. Amelyet az hasít a lélekbe, hogy eltépték az emberiségtől. A hangja elfúl. – A barátaid voltunk.

– Felesküdtem a Társadalom védelmére, Victra. Ahogy ti is, amikor feljebbvalóink előtt álltunk, és megkaptuk arcunkra a sebhelyet. Esküt tettünk, hogy megvédjük a civilizációt, amely rendet hozott az embernek. És lám, ti mit műveltetek – méri végig undorodva a hátunk mögött felsorakozó Valkűröket.

– Nem valami esti mese az élet, te rinyáló kis hülye – csattan fel Victra. – Azt hiszed, törődnek veled? Hogy érdekled őket? Antoniát? A Sakált? Az Uralkodót?

– Nem – feleli halkan Roque. – Nincsenek ilyen illúzióim. De ez nem is róluk szól. Hanem rólam. Nem minden élet célja a melegség. Vannak, akiknek a kötelesség hidege jutott. Még akkor is, ha elszakít bennünket azoktól, akiket szerettünk – néz rá szánakozva. – Te soha nem leszel olyan, aki Darrow-nak kell. Ezt tudnod kell.

– Azt hiszed, az ő kedvéért vagyok itt?

– Talán bosszúból? – vonja össze a szemöldökét Roque.

– Dehogy – vágja rá Victra dühödten. – Annál ez sokkal többről szól.

– Kit akarsz becsapni? – kérdi Roque, és felém int a fejével. – Őt? Vagy saját magadat?

Victrát váratlanul éri a kérdés.

– Gondolj az embereidre, Roque – szállok be én is a beszélgetésbe. – Hányan haljanak még meg?

– Ha annyira érdekel az emberi élet, utasítsd te a tiéidet, hogy ne lőjenek – feleli Roque. – Hogy álljanak be a sorba, fogják fel végre, hogy az élet nem a szabadságról szól. Az áldozat is a része. Ha mindenki elvenné, amit akar, mennyi idő kellene, hogy végül semmi se maradjon?

Összeroppantanak a szavai.

A barátom mindig sajátosan gondolkodott. Néha derűsebb volt, néha komorabb. De a gyűlölet soha nem volt a természete szerint való. Ahogy nekem sem. A világ tett bennünket ilyenné, és a fájdalmunk is abból fakad, hogy az előttünk járók ostobaságait, a féktelen lakomáik romjait kell eltakarítanunk. A szemén robbanások visszfénye tükröződik, ahogy a hajói megsemmisülnek. Sápadt arcát dühödt fény nyaldossa.

– Mindezt… – súgja, mert érzi, hogy eljött a vég. – Hát ennyire édes volt az a lány?

– Igen. Olyan volt, mint te. Álmodozó.

Túlságosan fiatal még, hogy ennyire öregnek látszódjék. Ha nem húzódnának az arcán ráncok, és nem állna közénk a világ, amely elválaszt minket egymástól, azt hinném, csak tegnap volt, hogy ott térdelt mellettem, ahogy a Mars várának kövezetén hevertem, miután megöltem Juliant. Ő mondta akkor, hogy ha mély vízbe dobnak, csak egy választásod van: úszni. Különben megfulladsz. Bár tudtam volna, honnan jött, akkor jobban szerettem volna. Akkor bármit megtettem volna, hogy mindig velem tartson, és éreztettem volna vele a szeretetet, amelyre méltó.

De az élet nem a múltról szól, hanem a jelenről és a jövőről.

Olyan, mintha egy vad, jeges folyó két partján állnánk, és a zajlás egyre szélesebbé válna közöttünk, egyre távolabb kerülünk egymástól, hogy a végén már csak holdfényes szilánk marad az arcunk a távolban. Csak a valaha volt fiúk emléke vagyunk, nem a jelenben élő férfiak, akikké váltunk. Látom, ahogy arcán megszilárdul az elhatározás. Az eltökéltség, amely lemond az életről.

– Nem kell meghalnod.

– Elveszítettem a valaha volt leghatalmasabb flottát – feleli, és hátrálni kezd, keze a beretvája markolatára fonódik. A háta mögött a kivetítőn látjuk, ahogy Sevro csapdájában megsemmisül a flottája legjava. – Hogy élhetnék ezek után? Hogy viselhetném el ezt a szégyent?

– Én ismerem a szégyent. Végignéztem a feleségem halálát. És utána öngyilkos lettem. Hagytam, hogy engem is felkössenek, csak vége legyen. Csak a fájdalom elől meneküljek. Azóta minden nappal átélem ennek bűnét. Nem ez a kiút.

– Megszakad azért a régi énedért a szívem – feleli. – A fiúért, aki végignézte a felesége halálát. És a Kertben is megszakadt a szívem. És most is, mert tudom, mennyit szenvedtél. Egyetlen menedékem a kötelességem, a feladatom volt, és most ezt is elragadtátok tőlem. Minden jóvátétel, amellyel próbálkoztam… odalett. Szeretem a Társadalmat. Szeretem a népemet – lágyul el hirtelen a hangja. – Hát nem látod?

– Dehogynem.

– Te pedig szereted a tiédet – mondja se nem ítélkezőn, se megbocsátón. Csak elmosolyodik. – De nem nézhetem végig, ahogy az enyém elbukik. Képtelen vagyok nézni, ahogy minden felperzselődik.

– Nem is fog.

– De. A mi korunknak leáldozik. Érzem, hogy rövidülnek a napjaink. Ahogy félhomály borul az ember királyságára.

– Roque…

– Hagyd rá – szólal meg Victra a hátam mögött. – Maga választotta a sorsát.

Utálom, hogy még most is ilyen hideg a szíve. Hogyhogy nem látja, hogy Roque tettei még mindig jó embert tükröznek? Hogy annak dacára, amit velünk tett, még most is a barátunk.

– Sajnálom, ami történt, Victra. Emlékezz jó szívvel rám.

– Nem fogok.

Roque szomorúan rámosolyog, és letépi válláról az Imperátor jelvényt. A markában szorongatja, mintha abból merítene erőt. De aztán elhajítja, és könnyes szemmel letépi a másik jelvényét is.

– Ezeket nem érdemlem meg. De a mai vereségem dicsőséget hoz rám. Nem úgy, mint rád a gonosz hódításaid.

– Hallgass rám, Roque, ez nem a vég. Hanem a kezdet. Együtt helyrehozhatjuk, ami elromlott. A világnak szüksége van Roque au Fabiira – mondom, majd kissé bizonytalanul hozzáteszem. – És nekem is szükségem lenne rád.

– Nincs helyem a világodban. Valaha testvérek voltunk, de ha módomban állna, megölnélek.

Álmodom. Képtelen vagyok hatni a körülöttem dúló erőkre. Nem tudom megtartani a homokot, csak folyik ki az ujjaim közül. Én indítottam be a gépezetet, de arra már nem volt erőm, vagy merszem, vagy eszem, hogy leállítsam. Bármit tegyek vagy mondjak, Roque-ot abban a pillanatban elveszítettem, amikor megtudta, ki is vagyok valójában.

Feléje lépek, hátha elvehetném tőle a beretváját anélkül, hogy kárt tennék benne vagy ő saját magában. De tudja, mit tervezek, ezért panaszosan feltartja a kezét, mintha kérlelne, hogy hagyjam úgy meghalni, ahogyan élt.

– Ne moccanj. Szemeimre éjszaka borul – néz rám könnyben úszó szemmel.

– Ússz tovább, barátom – kérlelem.

Lágyan biccent, és a nyakára tekeri beretvája ostorát. Kihúzza magát:

– Roque au Fabii vagyok, a Fabii nemzetségből. Őseim a vörös Marson éltek, hódítón zuhogtak az Öreg Földre. Ezt a napot elbuktam, de önmagamat nem. Fogságba nem esem – hunyja le a szemét. Remeg a keze. – Csillag vagyok az éjszaka egén. A penge a szürkületben. Isten vagyok, a dicsőség – fújja ki reszketegen a lélegzetét. Fél. – Arany vagyok.

És ott, legyőzhetetlen hajója parancsnoki hídján, miközben flottája a háta mögött lassan megsemmisül, a Deimosi Költő kioltja saját életét. Valahol süvölt a szél, és a sötétség azt susogja, hogy fogynak a barátaim, fogy a fény. Vére elfolyik testéből, a bakancsom felé. Saját tükörképem szilánkja reked vörös ujjai fogságában.

49

A Kolosszus

Victrát nem rázza meg annyira, mint engem. Míg én Roque fölé magasodom, és csak nézem élettelen testét, a földre meredő üveges tekintetét, Victra átveszi a hajó irányítását. Megáll az irányítóárok peremén, és szónoklatot intéz a Kékekhez.

– Van bárki, aki kétségbe vonná, hogy ez a hajó mostantól a Lázadásé? – kérdi, és néma csend a válasz. – Nagyszerű. Aki engedelmeskedik a parancsnak, megtarthatja a helyét. Ha bárki úgy érzi, képtelen bennünket követni, most álljon fel. Hadifogolyként bánunk vele. De ha most nem áll fel, és később megtagadja a parancsot, golyót kap a fejébe. Választhattok.

Hét Kék áll fel, és hagyja el a helyét. Holiday lefogja őket, és kitereli az árokból.

– Legyetek üdvözölve a Lázadásban – fordul a többiekhez Victra. – De a csatát még nem nyertük meg. Kapcsoljatok össze a Perszephoné vonításával és a Titánnal. A főkivetítőre kérem a hívást.

– Várj, Victra – sietek közbeavatkozni. – Egyelőre a kargépedről hívd őket. Jobb, ha még nem tudja meg mindenki, hogy elfoglaltuk a hajót.

Victra bólint, és a kargépén matat. Orion és Daxo holója villan elő.

– Hol van Darrow, Victra? – kérdi sötét képű parancsnokom.

– Itt, mellettem – nyugtatja meg Victra sietve. – Jelentést kérek. Virginiáról van hír?

– Az ellenséges flotta harmadára betörtünk. Virginia mentőkapszulában felénk tart, Iszméné visszhangja felveszi. Sevro a második vezérhajó gyomrában van. Elszórtan jelentkezik. Előrenyomul. Telemanusék és Raa keserves…

– De egyenlő küzdelembe bonyolódtunk – veszi át a szót Daxo. – Nagy szükség lesz a Kolosszusra, hogy magunk felé billenjen a mérleg. Apám és a testvéreim a Pandorára törtek be, Antoniára vadásznak…

Mintha egy világ választana el a beszélgetéstől.

Gyászomban csak azt érzem, hogy Sefi mellém lép, letérdel Roque mellé.

– Ez a férfi a barátod volt – mondja, és én bénultan bólintok. – Nem távozott el. Itt maradt – érinti meg a saját szívét. – És itt van – int a holoKépen a csillagokra.

Meghökkenten nézek rá. Milyen mély gondolat. És bár a tisztelet, amelyet Roque iránt kifejez, nem hozza vissza néhai barátomat, nem gyógyítja be a sebeimet, legalább nem érzem annyira üresnek a bánatomat.

– Hadd lásson hát – int Sefi Roque földre meredő, tágra nyílt szemére. Lehúzom a kesztyűmet, és csupasz ujjaimmal lezárom a legtisztább Arany szemeit. Sefi rám mosolyog, és felegyenesedem.

– A Pandora oldalazva mozog, a D-6 szektorban – jelenti Orion Antonia hajójáról. A kivetítőn a Severus-Julii hajók kiválnak a Kard Ármádiából, és tüzet nyitnak egymásra, hogy lecincálják a hátukról a parazitáinkat. Antonia sebességre kapcsol, és kihátrál az alakzatból. – Most már D-7 a koordinátája.

– Cserben hagyja őket – morogja Victra elképedten. – A kis mocsok menti az irháját.

A Társadalom Prétorai se nagyon hihetnek a szemüknek. Mert még ha a Kolosszussal be is szállnék a csatába, akkor sem lennének teljesen reménytelen helyzetben, akkor lenne nagyjából egyenlő a két szemben álló fél küzdelme. És akkor még gyilkolhatnánk egymást fél napig, míg végül totálisan kimerülnénk mi is, ők is, és úgy dőlne el a csata. De így… felmorzsolódnak.

Fogalmam sincs, hogy gyávaságból vagy árulásból, mindenesetre Antonia ezüsttálcán kínálja nekünk a csatát.

– Rést hagyott nekünk – jelenti Orion. A tekintete távoli, ahogy összeszinkeli magát a flottája parancsnokaival, és hatalmas hajójával benyomul a résbe, ahol az előbb még a Pandora volt. Ezzel egy sorba kerül az ellenséggel.

– Nehogy szökni hagyjátok! – rikoltja Victra.

De se Daxónak, se Orionnak nincs szabad hajója, hogy üldözőbe vegye. Épp azon mesterkednek, hogy kihasználják a hirtelen támadt előnyt.

– Mi elkaphatjuk – morogja magában Victra. – Hatvanszázalékos indítás minden hajtóműnek, utána tízszázalékos gyorsítás. Kormányos, álljunk rá a Pandorára.

Gyorsan felmérem a helyzetünket. A harci zóna hátsó fertályán egyedül a mi hajónk maradt harcképes. Körülöttünk minden más űrszemét. Viszont a Kolosszus még nem jelentkezett be, még nem közölte, hogy a Lázadás kezére került. Ez viszont olyan lehetőséget jelent, amire korábban nem is gondoltam.

– Állj! – kiáltom.

– Nem, Darrow! – perdül felém Victra. – El kell kapnunk.

– Előbb valami mást kell elintéznünk.

– Akkor megszökik!

– De nem végleg. Mindenképpen elkapjuk.

– Ha elég időt nyer, cseszhetjük. És ha maradunk, még órákig tarthat. A húgomat nekem ígérted.

– És meg is kapod. De most ne csak magadra gondolj – csattanok fel. – Pajzsot le, híd!

Tudomást sem veszek dühödt pillanátásáról, ellépek Roque holtteste mellett a hatalmas ablakhoz, amelyre lassan rácsusszan az acélpajzs. Egy pillanatig még látom a messzeségben villódzó hajókat, ahogy a Jupiter márványos felszínének előterében harcolnak egymással. Alattunk az Io, és balra a Ganümédész városholdja gömbölyödik, mint egy érett szilva.

– Rendeld ide a csapatokat, Holiday, hogy őrizzék a parancsnoki hidat. Sefi, ügyelj, hogy senki se jusson be az ajtókon. Kormányos, irány a Ganümédész. Semmi módon ne jelezd a Társadalom egyetlen hajójának sem, hogy már a Lázadás irányítása alatt van a hajó. Nincs kimenő hívás. Világos?

A Kékek engedelmeskednek, teszik, amit mondtam.

– A Ganümédészre? – pillantgat fájdalmasan a húga hajója után Victra. – De a csata és Antonia…

– A csatát már megnyertük. A húgodnak hála.

– És akkor most mi következik?

A hajtóművek felpörögnek, és távolodni kezdünk a Pax és Musztángék támadóhajóinak roncsától.

– Megnyerjük a következő háborút. Bocs.

A térdvértemről vért kenek az arcomra, és a fejemre buktatom a sisakot. A kijelzőm életre kel a szemem előtt. Várok. És ahogy számítottam, már jön is Romulus hívása. A kijelzőm bal felére helyezem a hívást, és lihegni kezdek, mintha futnék. Így fogadom a hívást. A sisakrostélyom egynyolcadát tölti ki az arca, tűzharcban van, de persze én is épp annyit látok belőle, mint ő belőlem. Csak az arcát a sisakjában.

– Hol vagy, Darrow?

– A folyosókon – lihegek, és fél térdre ereszkedem, mintha meg kellene pihennem.

– A Kolosszus parancsnoki hídja felé tartok.

– Még nem jutottál be?

– Roque mindent lezárt. Lassan haladunk.

– Figyelj rám, Darrow. A Kolosszus megváltoztatta a röppályáját, és most a Ganümédész felé tart.

– A dokkok – súgom döbbenten. – A dokkokra támad. Van hajó, hogy védelmi tüzet nyisson?

– Nincs! Senki sincs olyan pozícióban. És ha Octavia nem tud nyerni, akkor szétbombáz bennünket. A dokkok jelentik a jövőnk kulcsát. Mielőbb el kell foglalnod a hajóhidat!

– Meglesz, Romulus. De… atom van a fedélzeten. Mi van, ha nemcsak a kikötők érdeklik?

– Állítsd meg – sápad el Romulus. – Kérlek! A te néped is ott van.

– Megteszem, amit tudok.

– Köszönöm, Darrow. Sok szerencsét. Első század, hozzám…

Bontja a kapcsolatot. Visszaengedem a sisakomat. Minden emberem rám mered. A beszélgetést nem hallották, de sejtik, miben mesterkedem.

– Megsemmisíted Romulus kikötőit a Ganümédésznél – suttogja Victra.

– A szent szarba – motyogja Holiday. – A szent szarba.

– Nem semmisítek én meg semmit – rázom meg a fejemet. – Épp a folyosókon harcolok, hogy bejussak ide. Próbálom elfoglalni a parancsnoki hidat, és közben Roque kiadja legutolsó, véres parancsát.

Victra szeme felcsillan, de látom, hogy még neki is vannak fenntartásai.

– Ha Romulus rájön, hacsak gyanakodni kezd, tüzet nyit ránk, és minden mai nyereségünk hamuvá porlad.

– Mert ki mondja el neki? – nézek körbe a hídon. – Kicsoda? – Holidayre pillantok. – Ha bárki is megpróbál kapcsolatba lépni bárkivel, lődd le.

Ha most rommá lövöm a Ganümédész kikötőit és hajóüzemeit, a Perem még vagy ötven évig semmiféle veszedelmet nem jelent majd. Romulus ma ugyan a szövetségesem, de ha a Magban a Lázadás sikerrel jár, akkor biztosan tudom, hogy az ellenségemmé válik. Ha Roque-ot és a holdakon élő Arész Fiakat be kell áldoznom ezért a győzelemért, hát olyat veszek el, aminek igazán van értelme. Lepillantok. Vörös lábnyomok követnek. Fel se tűnt, hogy beleléptem Roque vérébe.

Kiverekedjük magunkat Musztáng hajójának törmelékei közül, és elszakadunk a Jupitertől, hogy a Ganümédésznek forduljunk. Érzem a lüktető reményvesztettséget, ahogy a HoldKirályok utánunk menesztik a flottájuk néhány gyors hajóját, hogy megállítsanak bennünket, de lelőjük mindet. Romulus népének minden büszkesége annak a kopár, szürke fémgyűrűnek a szerelőcsarnokain, hálózatain, csapágyain alapul. Jövendő függetlenségük és a hatalmuk kulcsa most kiszolgáltatottan előttem hever.

Amikor elérjük a ragyogó ékkövet, a Ganümédészt, a Kolosszust az egyenlítője mentén, a bolygó körüli pályán kialakított ipari remekművel párhuzamosan állítom meg. A Valkűrök mögém sereglenek az ablak elé. Sefi tágra nyílt szemmel bámulja az Arany akarat és szándék eme fenséges művét. Kétszáz kilométernyi kikötő. Több száz rakodó és szállító jármű. A Naprendszer legnagyobb hajóinak, köztük magának a Kolosszusnak is a szülőhelye. És mint minden rendes szörnymítoszban, a gyermeknek ebben is fel kell falnia az anyját, mielőtt a saját sorsát szabadon beteljesíthetné. Ez a sors pedig az, hogy támadást vezessünk a Mag ellen.

– Ezt mind ember építette? – kérdi halk ámulattal Sefi. A Valkűrök közül többen is térdre hullottak, és néma áhítattal csodálják a látványt.

– Az én népem – bólintok. – Vörösök.

– Kétszázötven évbe telt, ennyi idős a legrégebbi kikötő – tájékoztat mindenkit Victra. Mellettem áll, összeér a vállunk. Több száz menekülőkapszula rajzik ki az acélvázból. Odalenn is tudják, miért jöttünk. Kimentik a vezető tisztviselőket, a felügyelőket. Nincsenek illúzióim, tudom, kik pusztulnak el odalenn, ha tüzet nyitunk.

– Több ezer Vörös marad ott – mondja halkan Holiday. – Narancsok, Kékek… Szürkék.

– Ő is tudja – mondja helyettem Victra.

– Biztos, hogy ezt akarod tenni, uram? – kérdi Holiday, de nem tágít mellőlem.

– Hogy akarom-e? – kérdezek vissza kifejezéstelen hangon. – Mióta szól itt bármi is arról, hogy én mit akarok?

A kormányos felé fordulnék, hogy kiadjam a következő parancsot, amikor Victra a vállamra teszi a kezét.

– Oszd meg velem a terhet, aranypofám. Ez most az én köröm – mondja, és már zeng is tisztán érthetően Aureált hangja: – Kormányos, minden üteg tüzet nyit. Huszonegyestől ötvenes rakétaállások középre célozz.

És egymás mellett állva nézzük végig, ahogy a hadihajó rommá lövi a védtelen kikötőkomplexumot. Sefi mélységes döbbenettel figyel. Több űrcsata holóját végignézte, de az ő személyes űrcsatája eddig keskeny folyosókon zajlott, emberek ellen, torkolattüzekben. Most először tapasztalhatja meg a saját szemével, mire képes egy hadihajó. És most először látok rémületet az arcán.

Bűn, hogy ennek a remekműnek így kell pusztulnia. Némán és hangtalanul. Csak a csend és a rezzenéstelen csillagok a tanúi annak, ahogy az Arany Kor egyik dicső emlékműve megsemmisül. És az agyam hátsó szegletében a vénséges vén sötétség igaza duruzsol.

A halál halált hoz, halált hoz, halált…

Tragikusabb a pillanat, mint terveztem. Ezért Sefi felé fordulok, ahogy porrá romlik alattunk az építmény, törmelékei és morzsái a Ganümédészre potyognak, elnyeli őket a tenger, vagy épp a városokra zuhannak.

– Ennek a hajónak kell egy új név – mondom. – Szeretném, ha te adnál neki.

Sefi arcán fehér fények villódznak.

– Tyr Morga – vágja rá habozás nélkül.

– Az mit jelent? – kérdi Holiday.

Visszafordulok a pusztítás felé, ahol a robbanások egymást követik, és a menekülőkapszulák lángolva csattannak bele a Ganümédész atmoszférájába:

– Azt jelenti, hogy Hajnalcsillag.

NEGYEDIK RÉSZ

CSILLAGOK

Ne feledd, fiam,

Fiam, ne feledd

A láncokat,

Amikor az Arany vasba vert

Mi jajongtunk és jajongtunk,

És kiáltoztunk és remegtünk

A mieinkért,

Szebb álmunk völgyéért.

Lykosi Eo

50

Mennydörgés, villámlás

A Kard Ármádia megroppant. Több mint a fele elpusztult. Negyedüket elfoglalta a flottám. A maradék Antonia nyomában kisebb szakadár egységekben menekülőre fogta, és az életben maradt Prétorok vezetésével a Mag felé tart. Thraxát és nővéreit gyors vadászhajókon Victra vezetésével utánuk menesztettem, hogy elfogják végre Antoniát, és kiszabadítsák Kavaxot, aki a Pandorán esett fogságba. Kértem Sevrót, hogy tartson Victrával, hogy ne válasszam szét őket, de az indulás előtt dühödten és nagyon csendesen tért vissza hozzánk. Egyszerűen nem volt hajlandó elárulni, hogy mi történt köztük.

Musztáng a maga részéről halálra aggódja magát Kavax miatt, de persze nem roppan össze. Szívesen vezette volna ő a mentőcsapatokat, de rá itt van szükség. Elvégezzük a szükséges javításokat, felkészítjük hajóinkat az útra. Még mindig kutakodunk az űrben a törmelékek között, hátha akad túlélő. A menthetetlen hajóroncsokat bevontatjuk. A Lázadás és a HoldKirályok között megvan még a szövetség, de törékeny, nem tarthat sokáig.

A csata óta, vagyis két napja nem aludtam. És ahogy Romulus karikás, haragtól lángoló szemét elnézem, hát ő se sokat. A fia meghalt, és egy karja odalett. És mi minden még. A vesztesége hatalmas, egyikünk se vállalta volna szívesen a személyes találkozást, ezért tartunk holoKonferenciát.

– Ahogy ígértem, megkaptad a függetlenségedet – kezdem.

– Te pedig a hajóidat – replikázik. A háttérben ptolemaioszi faragványokkal díszített márványoszlopok nyúlnak a magasba. A Ganümédészen van, a Függőpalotában, birodalmuk és civilizációjuk szívében. – De ez még kevés lesz, hogy a Magban is győzedelmeskedj. A Hamu Lovagja várni fog rátok.

– Remélem is. Meglepetésem van a gazdájának.

– A Marsra repültök?

– Időben megtudod.

– Van valami, amit furcsállok a csatában – töri meg elgondolkodva a ránk szakadt csendet. – Azokon a hajókon, amelyekre betörtünk, amelyeket az embereim elfoglaltak, egyiken sem találtunk öt megatonnásnál nagyobb atomrakétákat. Pedig te mást állítottál. Másról mutattál nekem bizonyítékot.

– Az én embereim viszont nem egy helyen találtak – hazudok bele a szemébe. – Szívesen látlak a fedélzeten, ha kételkedsz a szavamban. Nincs abban semmi meglepő, hogy épp a Kolosszuson tárolták. Roque maga vigyázott rá. Tiszta szerencse, hogy még időben sikerült elfoglalnom a parancsnoki hidat. A kikötőket könnyűszerrel újjá lehet építeni. Az emberi élet sokkal nagyobb kincs.

– Tényleg voltak akkora bombáik? – teszi fel a kérdést kerek perec Romulus.

– Gondolod, hogy megtévesztelek, és ezzel kockára teszem a népem sorsát? – mosolyodom el cseppet sem jókedvűen. – A holdjaid biztonságban vannak, Romulus. Mostantól magad határozol a jövőtökről. Ne az ajándék ló fogsorát nézegesd.

– Ebben lehet valami – biccent, mert már átlát a hazugságon. Rájött, hogy kihasználtuk. De ha békében akar élni, nem leplezheti le a népe előtt, hogy rászedtük, hanem le kell nyomnia a torkukon. Velem nem háborúzhatnak, ahhoz gyengék. Nekem mostanra sokkal több hajóm van már. Márpedig ha kitudódna, hogy én bombáztam szét a kikötőket, a büszkeségük megkívánná, hogy bosszút álljanak. Azt a háborút nagy valószínűséggel mi nyernénk meg, még ha meg is gyengítenének az igazi ütközetek, az igazi háborúnk előtt, amely a Magban vár ránk. De Romulus okos ember, tudja, hogy úgy jár a legjobban, ha most nem akadékoskodik, lenyeli hát a hazugságot. Én pedig elnyomom a bűntudatot, hogy több százmillió embert hagyok itt szolgaságban, ráadásul több ezer Arész Finak szó szerint magam írom alá a halálos ítéletét. Persze figyelmeztettem mindenkit, de mindannyian nem menekülhetnek meg. Sajnos.

– Szeretném, ha estig útra kelne a flottád – folytatja Romulus.

– Még három nap, amíg átvizsgáljuk az űrt a túlélők után. Utána indulunk.

– Legyen úgy. A hajóim elkísérnek a megbeszélt határvonalig. Amint a vezérhajód átér az Aszteroidaövbe, nincs számotokra visszaút. A jövőben, ha a parancsnokságod alatt bármilyen hajó érkezik a területünkre, az hadüzenet.

– Nem felejtettem el a megegyezésünket.

– Remélem is. Add át üdvözletemet mindenkinek a Magban. Én a magam részéről köszöntöm a nevedben az itt maradt Arész Fiakat.

Azzal befejezi a hívást.

A beszélgetés után három nappal valóban útnak indulunk. Menet közben fejezzük be a szükséges javításokat. Hegesztők és szerelők óriáskagylóként tapadnak a hajók burkára, és munkálkodnak. Több mint huszonöt vezérhajót veszítettünk, viszont a hetvenet is meghaladja az újonnan megszerzettek száma. A modern történelem egyik legnagyobb győzelmét arattuk. Ám amikor az embernek a saját barátai hulláját kell a lába alól eltakarítania, a győzelem nem tűnik annyira romantikusnak.

A pillanatban nem nagy ügy merésznek lenni, mert olyankor csak az van, amit érzékelsz: a látvány, a szagok, a zajok és az ízek. Ennyi, ezen túl más éppenséggel nem is létezik. Utána azonban, amikor a beszűkült tér megint kitágul, ahogy lassacskán megnyílnak a dimenziók, tudatosul benned a borzalom. Akkor csapódik le benned, hogy mit tettél, hogy mi történt a szeretteiddel, barátaiddal. És egyszerre minden rád szakad. Ez az űrháború nagy rákfenéje. Az ember harcol, aztán hónapokon át csak várakozik, és felőrli a rutin unalma. Aztán megint harcol.

Még mindig nem mondtam el az embereimnek, hogy hová tartunk. Ők maguk nem is kérdezik, csak a tisztek. És mindig, mindenkinek ugyanazt a választ adom: – Megyünk, ahová mennünk kell.

A seregem magvát Arész Fiai teszik ki, márpedig ők edzettek, nem ismeretlenek előttük a nehézségek. Táncos mulatságokat, összejöveteleket szerveznek, ahol a hadviselte torkok pohárköszöntőket harsognak. Eleinte kényszeredetten, lassan azonban erőre kapnak, a próbálkozások sikerrel járnak, jókedv fakad a hajókon. Ahogy egyre távolabb jutunk a Jupitertől, már énekszót, fütyülést hallani a folyosókon. Az egyenruhákra jelvényeket varrnak, a csillagÖltönyöket vad színekkel mázolják be. A Társadalom Tengerészeténél sokkal hűvösebb, kimértebb a légkör, nálunk nagy a nyüzsgés, az élet. De a legtöbben a saját Színük társaságát keresik, csak olyankor keverednek, ha erre utasítást kapnak. Nem olyan nagy a harmónia, mint amire számítottam, de kezdetnek megteszi. Kár, hogy a legjobb kedvemben is valahogy távol jár a lelkem. Persze azért igyekszem vezetni, irányítani őket.

A folyosókon tíz emberrel végeztem. Amikor a kikötőket lebombáztam, még tizenháromezerrel. De nem kísért az arcuk. A rettegést azonban nehéz levetkőzni.

Még nem tudtunk kapcsolatba lépni Arész Fiaival, minden kommunikációs csatorna süket. Ami azt jelenti, hogy Quicksilver tartotta, amit ígért, és sikerült megsemmisíteni az átjátszókat. Most már az Aranyak is éppolyan vakok, mint a Vörösek.

Roque-ot úgy temetjük el, ahogy kívánta volna. Nem valami idegen hold nyeli el a maradványait, hanem a Napba küldjük. Fémkoporsója egy torpedó, amelybe Musztánggal épp bele tudjuk igazgatni a testet. A Vonítók kicsempészték a hullaház tömegnyomorából, hogy magunkban búcsúzhassunk el tőle, titokban. Annyian estek el a mieink közül, hogy nem venné ki jól magát, hogy egy ellenségnek ilyen nagy tisztességgel mondunk búcsút.

Kevesen gyászolják néhai barátomat. Ha a népe felidézi majd a nevét, csak úgy emlékeznek majd rá, hogy ő volt a Férfi, Aki Elveszítette a Flottát. Ő lesz a modern Gaius Terentius Varro, az ostoba bolond, aki hagyta, hogy Hannibál bekerítse Cannaenél. Az én népemnek csak egy a sok Arany közül, aki halhatatlannak hitte magát, míg az Arató be nem bizonyította neki az ellenkezőjét.

Magányos érzés egy szeretett ember halott maradványait utolsó útjára cipelni. Mintha olyan vázában lenne, amelybe soha többé nem kerül egyetlen szál virág se. Bár Roque is éppolyan meggyőződéssel hitt volna a halál utáni életben, mint valaha én, vagy mint Ragnar! Nem tudom pontosan, mikor vesztettem el a hitemet. Nem hinném, hogy lett volna egy határozott pillanat. Inkább valahogy kikopott belőlem a hit, és sokáig még szándékosan, önmagam előtt is úgy tettem, mintha létezne a Völgy, mert így sokkal könnyebb volt. Bár úgy gondolta volna, hogy a világ, amelyből távozik, csak egyre jobb lesz. De úgy halt meg, hogy csakis az Aranyakban hitt, és aki csak önmagában hisz, az nem léphet könnyű szívvel az éjszakába.

Amikor eljön a búcsú pillanata, belenézek az arcába, és emlékek sorjáznak elő bennem. Ahogy az ágyán heverve olvasott a Lunán, a Gála előtt. Mielőtt beledöftem a tűt, hogy elkábítsam. Ahogy csinos öltönyben kérlel, hogy tartsak vele meg Musztánggal az égeai operába, mert én is nagyon fogom élvezni Orfeusz legendáját. Ahogy a marsi csata után a birtokán, a kandalló mellett nevet. Ahogy a karjaimban zokogott, miután visszafoglaltam Mars várát, és még szinte kisfiúk voltunk.

Most pedig kihűlt a teste. A szeme karikás. Az ifjúság számtalan lehetősége mind tovaszállt. A család, gyerekek, öröm és boldogság lehetősége, hogy együtt öregszünk meg, és válunk bölcsebbekké, mind szertefoszlott, és csakis miattam. Tactus jut az eszembe. Könnyek buknak ki a szememből.

A barátaimnak, különösen a Vonítóknak, nincs ínyére, hogy Cassiust is beengedtem a temetési szertartásra. De elviselhetetlen volt a gondolat, hogy éppen ő ne búcsúzhasson el Roque-tól. A lábain nehéz bilincs, a kezeit a háta mögött mágneses béklyó rögzíti. Csak akkor veszem le róla, amikor a koporsóhoz lép, hogy búcsúzóul megcsókolja a halottat. Elköszön tőle, az ajka Roque homlokát érinti.

Sevro utána a szokásos szívtelenségével csapja le a fémkoporsó fedelét. Ő is itt van Musztánggal együtt, bár egyikük se tudott megbocsátani Roque-nak. Sevro szemében a hűség mindennél fontosabb, nem tudja elfelejteni, hogy a Költő eladott minket, hogy miatta jutottunk förtelmes sorsra Victrával. Musztáng pedig Roque árulása miatt az apját veszítette el. És hiába tudja, hogy Augustus nem volt túl jó ember, azért csak az apja volt.

Mindenki tőlem várja, hogy szóljak pár szót. De mi olyat mondhatnék, amivel nem dühítek fel senkit? Ezért hát Musztáng tanácsa szerint nem kényszerítem rájuk egy olyan ember végső dicséretét, aki a halálos ítéletünket írta alá az árulásával, csak a legkedvesebb verséből olvasom fel a leginkább ideillő passzust.

Ne féld már a nap hevét,

Sem a tél vad viharát.

Földi munkád végezéd

S el is vetted a díját:

Arany legényt és leányt

Sírba visznek egyaránt.

– Per aspera ad astra – suttogjuk mind Arany barátaimmal. Még Sevro is.

Aztán már csak egy gombnyomás, és Roque eltűnik az életünkből, hogy megkezdje végső utazását, amelynek végén a Napban csatlakozik Ragnarhoz és más harcosok ezreihez. A többiek elszállingóznak, én még maradok. Musztáng nem hagy magamra, Cassiust figyeli, akit visszakísérnek a fogdába.

– Vele mit tervezel? – kérdi, ahogy kettesben maradunk.

– Fogalmam sincs – felelem kedvetlenül, hogy miért kell ezzel éppen most előhozakodnia.

– Jól vagy, Darrow?

– Pazarul. Csak most szeretnék egy kicsit egyedül lenni.

– Oké – mondja, de nem megy el. Sőt, még közelebb jön hozzám. – Nem a te hibád.

– Azt mondtam, hogy szeretnék egyedül lenni.

– Nem a te hibád.

Rámeredek, hogy miért nem megy már, de ahogy meglátom a gyöngéd pillantását, hogy mennyire átadja magát nekem, hirtelen kiszabadul belőlem a feszültség. Megindulnak a könnyeim, átszakad a gát.

– Nem a te hibád – húz magához, ahogy rázni kezdi a mellkasomat a zokogás. Átkarolja a derekamat, fejét a mellemre hajtja. – Nem a te hibád.

Aznap este, valamivel később a barátaimmal a Roque-ról ránk maradt étkezőben vacsorázunk. Semmi fakszni, csendes kis összejövetel. Még Sevrónak sincs mondandója. Persze, amióta Victra elment, nagyon elcsendesedett, valami rágja a lelkét. Az elmúlt napok megrázkódtatásai mindenkiben nyomot hagytak, és ők ráadásul még azt is tudják, hova tartunk. Ezért még a többi katonánknál is komorabbak.

Musztáng velem szeretne maradni utána is, de elküldöm. Csendesen húzom be utána az ajtót, hogy végre magamban legyek. Nem csak fizikailag, a gyászomban is. Mert a többiek csakis miattam jöttek el Roque temetésére, nem őmiatta. Csak Sefi tekintett rá a végén jóindulattal, mert ő a Jupiterhez vivő úton megtanulta a nevét, hogy micsoda hadi ütközeteket vezetett, és a nagy hadvezért tisztelte benne. A többiek ennél sokkal többet láttak vagy éppen kevesebbet. Csak egyedül én szerettem a végén úgy, ahogy megérdemelte.

Az imperátori lakosztályban még mindig Roque illata ül. Átnézem a könyveit a könyvespolcon. Van ott egy bekeretezett darabka megfeketedett fém, egy hajó darabja. A falakon egyéb trófeák is, az Uralkodó ajándéka a „Deimosi csatában tanúsított hősiességért” meg egy másik a Mars Főkormányzójától „Az Aureált Társadalom védelmezéséért”. Az ágy melletti szekrénykén még mindig nyitva áll egy kötet, Szophoklész Thébai tragédiái. Nem lapoztam tovább, nem változtattam semmin. Mintha azzal, hogy a szobán nem változtatok, kicsit életben tudnám tartani. Borostyánba zárom a lelkét.

Lefekszem aludni, de csak a plafont bámulom. Inkább felkelek hát, töltök háromujjnyi whiskey-t a bárszekrényből, és a nappaliban beülök a holoHáló elé. Persze a hekkerháborúnak köszönhetően itt sincs hálózat. Elég bizarr érzés, hogy így el vagyunk vágva a világtól, az emberiségtől. Ezért a hajó hálózatában keresgélek a régi műsorok közt. Van itt minden, űrkalózokról, nemes Arany lovagokról, Obszidián szerencsevadászokról és még egy zavartfejű vénuszi Lila zenészről is akad egy felvétel. Aztán rákattintok a nemrég nézett klipek listájára. A csata előtti este programjára.

A szívem vadul lüktet a mellkasomban, ahogy átfutom a videókat. Úgy pillantgatok fel, mintha valakinek a titkos naplójában illetéktelenül kotorásznék. Van itt egy felvétel az égeai operaház Trisztán és Izoldájáról, ez volt a kedvenc operája. De leginkább a régi Intézeti napok felvételei. Csak ülök ott, a kezem megáll a levegőben, mindjárt elindítom a felvételt. De valahogy nem akaródzik… Holidayt hívom.

– Még nem alszol?

– Már nem.

– Kérnék egy szívességet.

– Mint mindig.

Húsz perccel később Holiday és másik három Arész Fi elém vezeti Cassiust, akinek keze-lába bilincsben. Holidayéket elengedem, hálásan biccentek nekik: – Innentől egyedül is elboldogulok.

– Már elnézést, uram, de ez így nem teljességgel igaz.

– Holiday.

– Odakint leszünk, uram.

– Mehettek lefeküdni.

– Ha bármi kell, csak kiálts.

– Vasfegyelem van itt tinálatok – szólal meg a nyársat nyelt Cassius, mikor végre távoznak a többiek. A kör alakú márvány előcsarnok közepén ácsorog, a szobrokat nézegeti. – Roque mindig is értett a lakberendezéshez. Kár, hogy olyan ízlése volt, mint egy kilencvenéves operabarátnak.

– Háromezer évvel korábban kellett volna születnie, mi?

– Ha engem kérdezel, a tógát rühellte volna. Elég kínos divat volt amúgy. Apám idején tettek egy kísérletet rá, hogy megint visszahozzák. Leginkább az ilyen ivós összeröffenéseken meg a villásreggeliken a klubokban. Láttam pár holót – borzong bele az emlékbe. – Rémes egy vacak volt.

– Egy nap majd ugyanezt mondják a mi magas gallérjainkról – érintem meg a sajátomat.

– Ez valami társasági esemény? – méregeti a kezemben az italt.

– Nem éppen – vezetem be a nappaliba. A negyvenkilós fogolycsizmában lassan és zajosan közlekedik, nálam mégis otthonosabban mozog ebben a lakosztályban. Hellyel kínálom, kap egy pohárral ő is. Gyanakodva forgatja a poharat a kezében, még mindig csapdát sejt. Felvonja a szemöldökét.

– Ez komoly, Darrow? A méreg valahogy nem a stílusod.

– Komoly készlete van Lavagulinból. Lorntól kapta a Mars ostroma után.

Cassius felhorkan.

– Nekem soha nem jött be az irónia. A whiskey viszont… nincs az a vita, amit ne oldana meg – mondja, miközben az italt nézi. – Jó cucc.

– Apám jut róla az eszembe – hallgatom a szellőzőrendszer halk surrogását. – Nem mintha az a lötty, amelyet ő ivott, az a szerszámtisztításon meg agysejtmészárláson túl bármi másra is jó lett volna…

– Hány éves voltál, amikor meghalt?

– Hat körül, ha jól emlékszem.

– Hatéves – billegteti a poharát elgondolkodón. – Apám nem volt magányos ivó. De néhanapján a kedvenc padján ücsörgött, a Mons gerincén, annak a kísérteties ösvénynek a mentén. Ilyen whiskey-t iszogatott – meséli Cassius a száját harapdálva. – Imádtam olyankor vele lenni. Csak mi ketten, és a távolban vitorlázó sasok. Mesélt a domboldalon élő fákról. Imádta a fákat. Hosszasan magyarázott róluk, hogy mi miért tud megélni éppen ott, és hogy milyen madarak fészkelnek rajtuk. Főleg télen szeretett ott, amiatt, ahogy a hidegben mindennek megváltozik a kinézete, vagy ilyesmi. Igazából soha nem figyeltem rá. Bár megtettem volna.

Kortyol egyet. Ő értékeli ezt a nemes italt, kiérzi a tőzeget, a grépfrút kesernyés gyümölcsösségét, a skót köveket. Én csak a füstöt érzem benne.

– Az ott a Mars vár lenne? – biccent a Roque lejátszója felett díszelgő hologramra. – A mindenit. Milyen kicsi.

– Még egy lángHajó hajtóműve is nagyobb – bólintok.

– Mindig lenyűgözött, hogy az ember elvárásai az élet előrehaladtával milyen exponenciálisan növekednek.

– Régen én a Szürkéket is magasnak láttam – nevetek nagyot.

– Nos… – vigyorodik el kajánul – ha Sevro a mérce… – nevetgél, de aztán komolyabbra vált: – Meg akartam már köszönni, hogy… meghívtál a temetésre. Meglepően… tisztességes lépés volt tőled.

– Te ugyanúgy megtetted volna.

– Hm… – hümmög bizonytalanul. – Ez Roque lejátszója volt?

– Aha. Átnéztem a felvételeit. Ezeket nézte újra, többször is a csata előtt. De nem a stratégiai részeket, amikor más Házak ellen harcoltunk, hanem a békésebb epizódokat.

– Már megnézted?

– Megvártalak vele.

Ezen meghökken, gyanús neki a nagy vendéglátás.

Minden más kommentárt mellőzve egyszerűen csak elindítom a lejátszást, és visszazuhanunk az Intézetbe, amikor még kisfiúk voltunk. Eleinte elég bizarr, de a whiskey oldja a feszültséget, egyre könnyebben nevetünk, egyre mélyebbeket hallgatunk. Elnézegetjük az estéket, amikor a kis törzsünk bárányt sütögetett az északi hasadékokban. Amikor a felföldön cserkésztünk, és este a tűznél Quinn történeteit hallgattuk.

– Azon az estén csókolóztunk – szólal meg Cassius, ahogy Quinn befejezi a nagyanyjáról szóló sztorit, hogy hogyan próbált negyedszer is házat építeni abban a magányos völgyben a hegyek közt, építész és mindenki más segítsége nélkül.

– Épp bebújt a hálózsákjába. Szóltam neki, hogy valami zajt hallottam, elmentünk, hogy utánajárjunk. Amikor rájött, hogy csak én hajigáltam a sötétben kavicsokat a kövek közé, hogy kettesben maradjunk, rögtön tudta, mit akarok. Az a mosoly – neveti el magát. – Meg a lábai. Arra találták ki, hogy átfonja az ember derekát, ha érted, mire gondolok – nevet megint. – De nagyon tiltakozott. Ellökött, eltolta magától az arcomat.

– Nem adta könnyen magát soha.

– Nem. De hajnalban azért felébresztett, hogy megcsókoljon. Persze csakis a maga szabályai szerint.

– Az első ember, aki kavicsokkal szerzett nőt magának – bólintok.

– Tudnék ennél meglepőbbet is mondani.

Van egy csomó olyasmi is közte, amiről nem is tudtam. Roque és Cassius együtt horgászik, és Quinn hátulról belöki Cassiust a patakba. Most nagyot kortyol mellettem a poharából, és nézi, ahogy fiatalabb énje csapkodja a vizet, és igyekszik berántani maga mellé a lányt. Némán figyeljük, hogy talált egymásra Roque és Lea, hogyan bolyongtak a sötétben a felföldön. Ahogy a kezük ártatlanul összeért, miközben megálltak inni. Fitchner pedig a háttérben leste őket egy kurta fa tövében, és a kargépébe jegyzetelt magának. Látjuk, ahogy először egy takaró alatt összebújnak a kaputoronyban, és ahogy Roque sétálni viszi a felföldre, és csókot lop tőle, akkor először. És ahogy rémülten hallják Antonia és Vixus bakancsának trappolását, ahogy a sziklás tájon előbukkannak a ködből, szemükön sötétben látó lencsékkel.

Elkapták Leát, és amikor Roque harcolni próbált, lelökték egy szakadékba. A karja eltörött, és elsodorta a folyó. Amikor három nappal később visszavánszorgott, az a hír fogadta, hogy velem végzett a Sakál. Látjuk, ahogy Roque engem sirat, és elmegy a kis kőhalomhoz, amelyet Lea teste fölé raktam, és elborzadva látja, hogy a farkasok kiásták a tetemet, és elhurcolták. Ott zokog magában. Cassius ezt látva elkomorodik, ugyanaz az arckifejezés ez, amit akkor láttam rajta, mikor arra érkezett haza Sevróval, hogy Lea meghalt és Roque eltűnt. És talán kiül rá a bűntudat is, hogy képes volt összeállni Antoniával.

Sok más felvétel is van, sok más kis igazságot felfedezek. A legtöbbet azonban azt a holót nézték meg a lejátszó nyilvántartása szerint, amin Cassius kinyilatkoztatja, hogy két új testvére lett itt az Intézetben, és mindkettőnket a Bellona-Ház lándzsásának szeretne. Akkor annyira reményteli volt. Annyira boldog, hogy él. Mind így voltunk ezzel, még én is, mindannak dacára, amit titokban éreztem. Az árulásom csak még förtelmesebbnek tetszik így, a távolból szemlélve.

Újratöltöm Cassius poharát. Nagyon csendes, a kivetítő fénye villódzik. Roque ellovagol a szürke kancáján, elgondolkodva borul rá a lova nyakára.

– Mi öltük meg – szólal meg most Cassius. – Ez a mi háborúnk volt.

– Biztos? – nézek rá. – Nem mi tettük ilyenné ezt a világot. És még csak nem is önmagunkért harcolunk. Ahogy Roque sem. Octaviáért harcolt, a Társadalomért, amelynek fel sem fog tűnni az ő áldozata. A neve is politikai csatározások céltáblájává válik majd, őt fogják okolni. Értük halt meg, és mégis rajta vesznek bosszút.

Cassius beleborzong az undorba, ahogy szerettem volna. Ő maga is ettől retteg a leginkább. Hogy észre sem fogják venni, ha már nem lesz többé. A becsületről és a nemes halálról szóló nagy gondolatok… mind a régi világhoz tartoznak. Nem ehhez.

– Szerinted meddig tart még ez az egész? – kérdezi elgondolkodón. – Ez a háború.

– Kettőnk közt vagy a nagyvilágban?

– Kettőnk közt.

– Míg az egyikünk szíve nem dobban többé. Ezt mondtad, vagy nem?

– Nem felejtetted el – horkan fel. – És a nagyvilágban?

– Míg nem lesznek már Színek.

– Nagyon jó – neveti el magát. – Nem raktad magasra a mércét.

Figyelem, ahogy az italt lustán lötyögteti a pohárban.

– Szerinted, ha Augustus nem Juliannel rakott volna engem össze az Átjáróban, hogy alakult volna?

– Mit számít?

– Tegyük fel, hogy számít.

– Gőzöm sincs – vágja rá élesen. Ledönti a whiskey-t, és újra tölt magának, meglepően ügyes a bilincsekben is. Ingerülten méregeti a poharat. – Mi ketten nem olyanok vagyunk, mint Roque vagy Virginia. Nem cizellált lények. Te csupa mennydörgés vagy. Én meg csupa villám. Emlékszel, micsoda baromságot hajtogattunk, amikor bekentük a harc előtt a képünket, és úgy lovagoltunk fel-alá, mint valami idióták? Mert az a mélységes igazság. Hogy nem tudunk mások lenni, mint amik vagyunk. Vihar nélkül egyszerű emberek vagyunk. De így, egy jó kis konfliktusban… hogy tudunk csapkodni és mennydörögni – űz gúnyt a saját nagy szavaiból. Kegyetlen irónia húzza sötét mosolyra a száját.

– Komolyan így véled? Hogy örökre ez, vagy az vagyunk?

– Te talán nem?

– Victra ezt állítja magáról – vonom meg a vállamat. – De én bármibe lefogadnám, hogy még ő is változik. Hogy mind változunk – mondom, miközben Cassius előrehajol, és most ő tölt nekem. – Tudod, Lorn mindig arról beszélt nekem, hogy a saját csapdájába került, hogy a választásai egy olyan életbe kényszerítették, amelyben már nem lehetett önmaga. Mintha valami mindig taszigálta volna hátulról, valami igazította volna az utat a lába alá. Végül pedig mit sem számított már a családja, a kedvessége, a szeretet, ami benne élt. Úgy halt meg, ahogyan élt.

Cassius nem csak a kétségeimet látja ebben az elméletben. Tudja, hogy beszélhetnék arról, hogyan változott meg Sevro, Musztáng vagy akár Victra. Mások vagyunk, és mégis látja a lényeget, mert a szívünk mélyén nagyon is hasonlítunk egymáshoz.

– Úgy érzed, meg fogsz halni – mondja ki.

– Ahogy Lorn mondta, a számlát a végén nyújtják be. A vég pedig közeleg.

Gyöngéden néz rám, még a whiskey-ről is megfeledkezett. A pillanat bensőségesebbre sikerült, mint szerettem volna. Mélyen megérinti, amit mondtam. Talán ő is úgy érzi, hogy a saját ravatala felé masírozik.

– Soha nem gondoltam még arra, mekkora terhet cipelsz – mondja óvatosan. – Végig, míg köztünk éltél. Éveken át. És egy szót se szólhattál senkinek, igaz?

– Nem. Túlságosan kockázatos lett volna. És elég társasággyilkos. Szevasz, amúgy Vörös kém vagyok.

– És még most se nagyon beszélhetsz róla – folytatja, még csak el se mosolyodik. – Ebbe pusztulsz bele. Hogy már a saját néped között élsz, és mégis idegennek érzed magadat.

– Ennyi, dióhéjban – emelem a poharam. Egy pillanatra elbizonytalanodom, hogy mennyire bízhatok benne, de aztán a whiskey dönt helyettem. – Nehéz bárkivel is beszélni. Mindenki olyan sérülékeny. Sevro az apja miatt, meg egy egész nép szakadt a nyakába, akiket alig ismer. Victra amiatt, mert gonosznak érzi magát, és kénytelen úgy tenni, mintha csakis a bosszú hajtaná. Mintha méreg keringene az ereiben. Azt gondolják, hogy legalább én tudom, hová tartunk. Hogy nekem a feleségem miatt van egy elképzelésem a jövőről. De már őt sem érzem, ahogy régebben. Musztáng meg… – de hirtelen elhallgatok. Kínos.

– Folytasd csak. Mi van vele? Ugyan már, haver. Te megölted a testvéreimet, én megöltem Fitchnert. Már így is épp elég zűrös.

Fintorgok. Mennyire bizarr pillanat.

– Folyton figyel. Méreget, mintha minden szavamat megítélné. Hogy tényleg megfelelő vagyok-e.

– Mire?

– Neki. Erre. Mit tudom én. A Sarkvidéken úgy éreztem, hogy bizonyítottam neki, de aztán minden kezdődött elölről – vonok vállat. – De veled ugyanez van, nem? Hogy az Uralkodó kedvére kell tenned, pedig Aja megölte Quinnt. És keresned kell az anyád kedvét is. És itt ülsz azzal a férfival, aki két testvéredet is elvette tőled.

– Karnust megtarthatod.

– Szuper lehetett vele együtt felnőni.

– Igazából nagyon szeretett engem, amíg gyerekek voltunk – emlékszik vissza Cassius. – Tudom. Nehéz elhinni, hogy ő volt a példaképem. Mindig partnerszámba vett, együtt sportoltunk, utazgattunk. A maga módján a lányokkal kapcsolatban is tanítgatott. De Juliannel nem volt ilyen kedves.

– Nekem is van egy bátyám. Kieran.

– Van. Ezek szerint még él?

– Szerelő Arész Fiainál. Négy gyereke van.

– Várjunk csak. Ezek szerint nagybácsi vagy? – kiált fel Cassius meglepetten.

– Többszörösen. Mert Kieran Eo húgát vette el.

– Tényleg? Én is voltam már nagybácsi. És jól ment – mered a távolba, és a mosolya lassan elhalványul. Tudom, milyen súlyos gyanú üli meg a lelkét. – Belefáradtam ebbe a háborúba, Darrow.

– Én is. És ha vissza tudnám hozni neked Juliant, megtenném. De ez a háború épp az olyanokért van, amilyen ő is volt. A tisztességesekért. A halk szavúakért és a kedvesekért, akik tudják, milyennek kellene lennie a világnak, de nem tudják túlkiabálni a seggfejeket.

– Nem félsz, hogy mindent szétversz, és utána nem fogod tudni már összerakni? – kérdi őszintén.

– De – felelem, és hirtelen valahogy kristálytisztán megértem magamat. – Ezért van mellettem Musztáng.

Hosszasan, furcsán bámul rám, majd nevetgélve megrázza a fejét:

– Bár ne lenne ilyen nehéz téged utálni.

– Íme, a tökéletes pohárköszöntő – emelem a poharamat. Koccintunk, és némán iszunk.

Mielőtt azonban visszavitetem a cellájába, adok neki egy holoKockát, hogy majd nézze meg. Előre elnézést kérek azért, amit majd látni fog. De látnia kell. Ő is érzi a helyzet iróniáját. Majd később megnézi a cellájában, magában megsiratja, és ha lehet, még magányosabbnak érzi majd magát tőle. De az igazsággal soha nem könnyű szembenézni.

51

Pandora

Órákkal később Sevro ébreszt nyugtalan álmomból. Sürgős hívás érkezik tőle a kargépemen. Victra az Övben harcba bocsátkozott Antoniával, és most erősítést kér. Sevro már indulásra kész, Holiday szervezi a csapásmérő erőket.

Musztánggal meg a Vonítókkal a Telemanus-flotta utolsó megmaradt és egyben legsebesebb lángHajójára pattanunk. Sefi is szeretne jönni, lobog benne a harci kedv, de az Iónál kivívott győzelem dacára is törékeny még a seregünk. Maradnia kell, hogy az Obszidiánokat kordában tartsa. Igazi béketeremtő, ráadásul Sevro kedvenc viccének a poénja is: Mit mond az ember, ha egy majdnem két és fél méter magas nő sétál be a szobába, kezében csatabárddal, övén nyelvfüzérrel? Az égvilágon semmit.

Engem személy szerint jobban aggaszt, hogy szövetségünket alig maroknyi erős személyiség kovácsolja egybe. Elég, ha csak az egyikük kiesik, és az egész összeomolhat.

Teljes sebességgel száguldunk Victra megsegítésére, de egy órával azelőtt, hogy elérnénk a megadott koordinátákat a radarszaggató aszteroidák mezejében, kurta, kódolt üzenetet kapunk, méghozzá Julii logóval: „A ribanc láncon. Kavax szabad. Enyém a győzelem.”

A karcsú Telemanus lángHajóról átszállunk Victra várakozó főhajójára. Sevro idegesen tépkedi a nadrágszárát. Victra hatalmas győzelmet aratott. Húsz korvettel indult a Pandora után, és most közel félszáz hatalmas, fekete csatahajója lett, csupa könnyű reptű, fürge és méregdrága csúcsjármű. Pont az a fajta, amilyet kereskedőcsaládok tartanak. Nem a nehézkes, cammogó dögök az Augustusok vagy a Bellonák háza tájáról. És mindegyik oldalán ott ékeskedik a Julii család könnyező, dárda átjárta Napot ábrázoló címere.

Victra az anyja régi főhajóján, a Pandora fedélzetén fogad bennünket. Büszkén és pompázatosan feszít fekete egyenruhájában, mellén a családi címer, nadrágja oldalán tüzes narancs csík fut. Megtalálta a régi fülbevalóit is, jádekövek fityegnek a füleiben. Mosolya széles, rejtélyes.

– Legyetek üdvözölve a Pandora fedélzetén, jóemberek.

Mellette ott tornyosul az újfent megsebesült Kavax. Jobb karja gipszben, arca jobb oldalán húsTapasz. Körülötte a lányai, akik annyira rohantak a megmentésére, most azonban kikacagják Musztángot, aki igyekszik ugyan megőrizni a méltóságát, de Kavax nyakába veti magát. Még a kopasz feje búbját is megcsókolja.

– Musztáng – dörgi boldogan Kavax, majd lesunyja a fejét. – Bocsássatok meg, mélységesen szégyenkezem. Folyvást fogságba esem.

– Akár a királykisasszony, akit illik megmenteni – jegyzi meg Sevro.

– Nagyon úgy fest – bólogat Kavax.

– Csak ígérd meg, hogy ez volt az utolsó eset – nyaggatja Musztáng. – És persze megint meg is sebesültél.

– Csak egy kis karcolás. Karcolás, kedveském. Hát nem tudod, hogy az ereimben varázserő csordogál?

– Hoztunk valakit, aki már alig várja, hogy lásson – pillant hátra Musztáng a rámpára. Füttyent, és a hajóból Kavics kiengedi Szophoklészt. Körmök csattognak acélon, a róka átiszkol a lábaim között, kis híján feldönti Sevrót, és Kavax karjaiba repül. Kavax szájon csókolja. Victra fintorog.

– Azt hittem, bajban vagy – mordul rá Sevro.

– Mondtam, hogy uralom a helyzetet – tiltakozik Victra. – Mennyivel maradt hátra a flotta, Darrow?

– Két nappal.

– Hol van Daxo? – néz körbe Musztáng.

– A felsőbb szinteken irtja a patkányokat. Maradt még pár keményvonalas Páratlan Sebhelyes odafent, nagy macera előásni őket – felel Victra.

– Roncsok sincsenek – mondom elismerően. – Hogy csináltad?

– Hogyhogy? Úgy, hogy én vagyok a Julii-Ház igazi örököse – húzza ki magát büszkén. – Anyám végakarata és születésem szerint is. Antonia hajóit, vagyis a törvény szerint az én hajóimat, fizetett szövetségesek vezették. Kapcsolatba léptek velem, remegtek, hogy jön utánam az egész flotta. Könyörögtek, hogy védjem meg őket a csúnya, gonosz Aratótól…

– És a húgod emberei hol vannak?

– Hármukat kivégeztem, és a hajóikat megsemmisítettem, hogy példát statuáljak. A hitszegő Prétorok, akiket sikerült elkapni, a fogdában rohadnak. Az irányítást a híveim és anyám barátai vették át.

– És mostantól nekünk is engedelmeskednek? – kérdi Sevro mereven.

– Nekem engedelmeskednek – feleli Victra.

– Az azért nem ugyanaz – jegyzem meg.

– Nyilvánvaló. Hiszen ezek az én hajóim.

Egy lépéssel közelebb került hozzá, hogy övé legyen az anyja birodalma. Innen tovább persze csak békében juthat. De már ennyi is kísértetiesen függetlenné teszi. Mint Roque-ot az, hogy az én Acélesőmben annyi hajót zsákmányolt magának. Próbára teszi majd az ő hűségét is, és ez Sevrónak láthatóan nincs ínyére. Musztánggal gondterhelt pillantást váltunk.

– Manapság furcsa dolog a tulajdon – böki is ki Sevro. – Kezd önálló véleménye lenni.

Victra máris berzenkedik a kihívó hangra.

– Szerintem Sevro csak azt akarja kérdezni – siet megelőzni a vitát Musztáng –, hogy most, hogy bosszút álltál, még mindig velünk tartasz-e a Magba.

– Még nem álltam bosszút. Antonia él.

– És ha már nem fog? – néz a szemébe Musztáng.

Victra megrántja a vállát.

– Sose bírtam a kötöttségeket.

Sevro képe erre még jobban elsavanyodik.

A cellákban foglyok tucatjai. Nagy részük Arany, de akad köztük néhány Kék és Szürke is. Mind magas rangúak, Antonia hívei. Ellenségek hada mered rám dühödten a rácsok mögül. Végigsétálok a folyosón, élvezem, hogy annyi Arany van most fájdalmasan a tudatában, hogy tőlem függ a sorsuk.

Antonia kettővel a legutolsó cella előtt rostokol a szomszédjától elválasztó rácsok mellett. Az arca kissé megzúzódott ugyan, de éppolyan szépséges, mint mindig. A szája érzéki, a szeme a sűrű pillák erdejében tüzesen duzzog a sápadt fényben. Karcsú lábait maga alá húzza, feketére festett körme egy bőrkeményedést piszkál a nagylábujján.

– Mintha az Arató sarlójának suhanását hallanám – mosolyog csábosan. Pillantása lassan kúszik fel a testemen, minden centit végigmér, mintha fel akarna falni a szemével. – Látom, visszatöltötted a fehérjéket, angyalom. Milyen nagy vagy megint. De nyugi, soha nem felejtem el, milyen szánalmas, picsogó kis féreg voltál.

– Az összes Csontlovas odaveszett a flottádból – pillantok át a szomszédos cellába. – Tudni akarom, mit tervez a Sakál. A csapatai helyzetét, az utánpótlási útvonalait, az emberei számát, hogy mekkora a hadereje. Hogy mit tud Arész Fiairól. Hogy mi a szándéka az Uralkodóval. Tudni akarom, hogy összejátszanak-e. Hogy van-e köztük feszültség. Hogy szervezkedik-e ellene. Tudni akarom, hogyan győzhetem le. És legfőképpen azt akarom tudni, hogy hol a szarveretes pokolban tartja az atomfegyvereket. Ha elmondod, életben maradsz. Ha nem, meghalsz. Világos voltam?

Meg se rezzen az atomfegyverek hallatán. Ahogy a szomszédos cellában ülő nő se.

– Mint a nap. Boldogan együttműködöm veled.

– Te nagy túlélő vagy, Antonia. De nem csak hozzád beszéltem – csapok tenyérrel a rácsra, amely mögött egy alacsonyabb, sötét arcú Arany ül, és méreget szúrósan. Tekintete metsző, a nyelve régen éles volt. Haja göndör, és világosabb, mint amikor utoljára láttam – kiszőkítették, ahogy a szeme színén is finomítottak. – Neked is szól, amit mondok, Bogáncs. Amelyikőtöktől többet megtudunk, az marad életben.

– Micsoda pokoli ultimátum – üt egyet Antonia a földre. – És még Vörösnek mered mondani magad. Szerintem köztünk sokkal otthonosabban érzed magad, mint velük, nem igaz? – kacag fel. – Beletrafáltam, mi?

– Egy órát kaptok. Gondoljátok meg.

Otthagyom őket, hadd főjenek a levükben.

– Darrow – szól utánam Bogáncs. – Mondd meg Sevrónak, hogy sajnálom. Kérlek, Darrow!

Lassan visszasétálok hozzá.

– Befestetted a hajadat.

– A kis Bronzos nagyon be akart illeszkedni – nyújtóztatja ki kéjesen Antonia a hosszú lábait. Több mint másfél fejjel magasabb Bogáncsnál. – Ne vesd a korcs szemére, hogy ilyen valószerűtlen elképzelései vannak.

Bogáncs csak engem néz, a rácsot markolja.

– Annyira sajnálom, Darrow. Nem tudtam, hogy idáig fajul majd. Különben nem…

– Hogyne tudtad volna. Nem vagy ostoba, Bogáncs, ne is próbálkozz ezzel. Szánalmas vagy. Mert azt még megértem, hogy velem megtetted – folytatom lassan. – De ott volt Sevro is. És a többi Vonító – mondom kimérten. Bogáncs már nem állja a pillantásomat, lesüti a szemét. – Vele hogy voltál rá képes? Velük.

Erre nem tud mit mondani. Megérintem a haját.

– Mi olyannak szerettünk, amilyen voltál.

52

Fogak

A megfigyelőteremben csatlakozom Sevróhoz, Victrához és Musztánghoz. Két technikus ül a műszerfal előtt, ergonomikus székeikből lustán figyelik a többtucatnyi holóKivetítőt. Mindegyiken más adás vibrál.

– Mondtak már valamit? – lépek be.

– Egyelőre semmit – felel Victra. – De megkeverted a szart. Én meg izzasztani kezdtem őket.

Sevro Bogáncsot figyeli.

– Nem szerettél volna beszélni Bogánccsal? – fordulok hozzá.

– Bogánccsal? Az meg ki? – szalad fel a szemöldöke a homlokán.

Fáj neki újra látni néhai Vonítóját. És attól csak még fájdalmasabb, hogy annyira keménynek próbál mutatkozni. De ha egyszer az egyik első Vonítója így elárulta. Mélyen megsebezte. Persze csak játssza a közönyöst. Nem tudom, hogy Victra miatt-e. Vagy miattam. Vagy önmaga miatt. Talán egyszerre mindhárom.

Eltelik vagy tíz perc, és már mindkettőről csepeg az izzadság. Úgy rendeltem, hogy a hőmérsékletet negyven fokra tolják fel, hogy ingerültebbek legyenek. És a gravitációt is megnyomtam egy kicsit. Semmi komoly, tudatosan nem érzékelhető, csak egy kis extra kényelmetlenség. Eddig Bogáncs csak sírdogált, Antonia pedig a sebet tapogatta az arcán, hogy maradandó-e a kár.

– Nem ártana kitalálnod egy tervet – szól át lustán a rácson.

– Miféle tervet? – kérdi Bogáncs a cella túlsó feléből. – Mindenképpen meg fognak ölni mindkettőnket. Akár beszélünk, akár nem.

– Jaj, te rinyáló kis tehén. Szedd már össze magad, szégyent hozol a Sebhelyedre. A Mars Házából való vagy, nem?

– Tudják, hogy figyeljük őket – szólal meg Sevro. – Antonia biztosan.

– Van, hogy ez már nem számít – mondja Musztáng elgondolkodva. – A gyors felfogású rabok gyakran játszadoznak a fogvatartóikkal. Épp a magabiztosságuk miatt lehet őket pszichésen jobban befolyásolni, mert mindenek dacára azt hiszik, hogy ők irányítanak.

– Ezt a tapasztalatot a hosszas börtönben töltött idők alatt szerezted, amikor kínoztak? Mert akkor mesélj, kérlek.

– Csöndet – hangosítom fel a holót.

– El fogok nekik mondani mindent – mondja Bogáncs. – Már szarok erre az egészre.

– Mindent? – kérdez rá Antonia. – Mégis hogyan, ha egyszer nem is tudsz mindent?

– Eleget tudok.

– De én többet.

– Mégis, ki bízna meg benned? – csattan fel Bogáncs. – Anyagyilkos pszichopata. Ha tudnád, mit gondolnak rólad az emberek…

– Jaj, szívem, nem lehetsz ennyire ostoba – sóhajt együttérzőn Antonia. – Pedig az vagy. Milyen szomorú.

– Most ezzel meg mit akarsz mondani?

– Használd a fejedet, te kis együgyű. Legalább próbáld meg.

– Cseszd meg, ribanc.

– Bocsi, Bogáncs – nyújtóztatja ki a végtagjait a rácshoz támaszkodva Antonia. – A hőség tehet róla.

– Vagy erőt vett rajtad a szifilisz tébolya – morogja az orra alatt Bogáncs. Már fel-alá járkál, karjait szorosan maga köré fonja.

– Milyen… alantas. Nyilvánvalóan a neveltetés hiánya teszi.

Felmerül bennem, hogy kiemeljük Bogáncsot, és kiszedjük belőle, amit tud.

– Lehet, hogy csak csel – figyelmeztet Musztáng. – Antonia terve arra az esetre, ha elkapják őket. Vészforgatókönyv egy hasonló fordulatra. Vagy éppen a bátyámé. Rá vallana, hogy még ilyenkor is félre akarjon informálni. Főleg, ha kifejezetten hagyták magukat elfogni.

– Hogy hagyták magukat? – mordul Victra. – Ezt közel ötven Arany hulla cáfolja.

– Igaza van – szól közbe Sevro. – Hagyjuk még őket, hadd játsszanak. Így talán Antonia is könnyebben megnyílik majd, ha magányosan beszélgetünk el vele.

Antonia lehunyja a szemét, fejét a rácsnak dönti, és várja, hogy Bogáncs mikor kérdez végre rá arra, amit mondott. Hogy használja a fejét. Mert tudja, hogy meg fogja kérdezni… és nem kell sokáig várnia.

– Azt hogy értetted, hogy ha elmondok nekik mindent, már semmi hasznom nem lesz belőle?

– Tényleg nem gondoltad végig ezt az egészet, szívem? – néz hátra rá Antonia a rácsokon keresztül. – Én halott vagyok. Te magad mondtad. Próbálhatnék hazudozni magamnak, másoknak, de minek? A nővérem egy kóbor macskánál se tart többre. Beletoltam egy sorozatot a gerincébe. Egy éven át savat csöpögtettem a hátára. Meg fog hámozni, mint egy hagymát.

– Darrow soha nem hagyná.

– Darrow Vörös. Az ő szemében mi koronás pokolfajzatok vagyunk.

– Ő sohase tenne ilyet.

– Ismerek egy Koboldot, aki viszont szívesen.

– Sevro a neve.

– Ez komoly? – vonja meg Antonia a vállát. – A lényeg a lényeg. Halott vagyok. Neked talán van esélyed. De csak az egyikünk kell nekik, amíg van infónk. A nagy kérdés az, és ezt kellene feltenned magadnak, hogy ha már átadtad nekik az infót, vajon életben hagynak-e. Ki kell találnod valamit. Egy tervet. Vissza kell tartanod valamit, ami tárgyalási alap lehet.

Bogáncs közelebb megy a rácshoz.

– Nem vágsz át – szedi össze magát. – De tudod, mit? Neked tényleg annyi. Darrow győzni fog, és talán így lesz jó. És tudod, még mi van? Hogy igenis segítek neki – azzal felnéz a sarokba a kamerába. – Elmondom, mit tervez, Darrow. Hadd tegyem…

– Hozzátok ki onnan – kiált fel Musztáng. – Hozzátok ki most azonnal!

– Ne… – motyogja Victra mellettem, mert ő is látja már, amit Musztáng. Sevróval zavartan pillantunk rájuk, de Victra már majdnem az ajtóban van. – Nyissák ki a 31-es cellát! – utasítja a technikusokat, aztán eltűnik a folyosón.

Most esik le nekünk is, hogy mi történik, hanyatt-homlok rohanunk Victra nyomában. Majdnem elsodrok egy Zöldet, aki az egyik holoKivetítőt igazgatja. Musztáng is száguld velünk. A börtön biztonsági ajtajához loholunk, amelyet Victra már két ököllel püföl, hogy engedjenek be bennünket. Az ajtózár hangosan old, repülünk be az elképedt őrök mellett, akik épp csak szedelődzködnek, és már a cellák folyosóján viharzunk.

A rabok őrjöngenek. De még a kiáltozáson át is halljuk a nedves csattanásokat. Mire odaérünk, Antonia véres kézzel hajol Bogáncs fölé. A rácsokon át elkapta a fejét, és olyan erővel csapkodta a fémhez, hogy Bogáncs koponyája behorpadt, minden tiszta vér. Antonia ujjai a göndör fürtöket markolják, és még egyszer utoljára ránt egyet zsákmányán, szinte keresztülhúzza a keskeny réseken. Victra feltépi a mágneszáras cellaajtót.

Antonia ártatlanul tartja a magasba véres kezeit, felegyenesedik, halványan rávigyorog a nővérére:

– Lassan a testtel, Vicky. Szükségetek van rám. Már csak én maradtam, akinek használható infója van. Hacsak nem akartok a Sakál karmai közé kerülni, kénytelenek lesztek…

Victra betöri az arcát. Még tíz méterről is hallom a csontok reccsenését. Antonia nekitántorodik a falnak, Victra nekiszorítja, és kísérteties némasággal, hatékonyan püfölni kezdi. Mint egy gép. Könyék visszaránt, láb kitámaszt, csípőből lendület, ütésbe belecsavar. Ahogy tanítják. Gyors egymásutánban. Antonia elkapja Victra izmos karját, de az ujjak hamar elernyednek, ahogy egyre nedvesebbek, cuppogósabbak lesznek az ütések. Victra nem áll le. És én se fogom le, mert utálom Antoniát, akarom, hogy érezze végre ő is a fájdalmat.

Sevro elsurran mellettem, jobb kezével elkapja Victra karját, a másikkal a nyakára kulcsol rá. Kirúgja alóla a lábait, hanyatt rántja magára, és pillanatok alatt a derekára fonja a lábait, mint a harapófogó szárait. Lefogja. Ahogy Victra szorítása enged, Antonia eldől. Musztáng ugrik, épp időben kapja el, nehogy a fejét a cella acélágyának a sarkába üsse. Letérdelek, átnyúlok a rácson, hogy kitapintsam Bogáncs pulzusát. Nem tudom, mit érdekel. A feje beszakadt. Csak bámulom. Vajon miért nem borít ki a látvány?

Egy részem halott. Ugyan mikor pusztult el? Hogyhogy eddig nem tűnt fel?

Musztáng Sárgáért kiabál, az őrök már intézkednek.

Megrázom magam.

Sevro elereszti Victrát, aki köhögőgörcsöt kap. Dühödten taszítja el magától Sevrót. Musztáng a nagy horkantásokkal levegő után kapkodó Antonia fölé hajol. Az arca kész roncs, az orra összetört, az ajka felszakadt, több foga is kitörött. Ha az ember nem látja a haját meg a Szimbólumot a kezén, hát nem ismeri fel, hogy ez egy Arany. Victra rá se pillant, úgy rohan ki a cellából, hogy az érkező Szürke őrök közül kettőt is félretaszít.

– Victra… – szólok utána, mintha lehetne még bármit is mondani.

Visszafordul. A szeme vörös, de nem a dühtől, hanem valami mélységes szomorúságtól:

– Régen én fontam a haját – préseli ki nagy nehezen. – Nem tudom, mitől lett ilyen. És hogy én mitől, hát azt se – mondja. A húga egy félbetört foga belefúródott a jobb öklébe. Meglátja, kihúzza a húsából, felemeli, és úgy nézegeti, mint a simára csiszolt üvegszilánkot a tengerparton. Aztán elszörnyedve megborzong, és a földre hajítja. Sevróra néz: – Én mondtam.

Később, amikor az orvosok Antonia körül sürgölődnek, a Fiak átnézik Bogáncs személyes holmijait a Tájfun nevű lángHajón, a lakosztályában. Az egyik szekrény aljában, egy fiók fenekén egy rejtekládában megtalálják a bűzölgő, összehajtogatott farkasbundát. Sevro felzokog, ahogy Fanyarpofa megáll vele előtte.

– Bogáncs vágta le – mondja Bohóc, ahogy a kevéske még élő, eredeti Vonító körbeállja a köpőCső-kilövőben Bogáncs koporsóját. Musztáng a falat támasztja valamivel távolabb. Csak Sevro, Kavics és Fanyarpofa van velünk. – Amikor a Sakál az Intézetben keresztre feszítette Antoniát, Bogáncs vágta le.

– El is felejtettem – mondom.

– Micsoda világ ez – horkan fel keserűen Sevro.

– Emlékszel, amikor őt kérted meg, hogy kényszerítse Leát, hogy nyúzza meg a birkát, mert annyira nem merte? Hogy kicsit megkeményedjen szegényke? – nevet fel kurtán Kavics. Sevro is kuncog.

– Te meg mit nevetsz? – szegezi neki Bohóc a kérdést. – Akkor még sehol se voltál, csak a sötétben rágcsáltad a gombát, meg vonítottál a holdra.

– De figyeltelek benneteket. Már akkor is – mondja nyomatékosan Sevro. – Mindig figyeltelek.

– Ez elég bizarr, főnök – húzza el álmatagon a száját Fanyarpofa. – És mit műveltél, miközben bennünket figyeltél?

– Mégis mit? Kiverte magának a bokrok közt – mondom rá.

– De csak amikor már mind aludtatok – morog Sevro.

– Ez undorító – húzza fel Kavics az orrát, és ránt egyet a farkasbőrén. – Voníts tovább, kis Bogáncs.

Szinte elviselhetetlen a szemében a gyöngédség. Pillantásában nyoma sincs neheztelésnek. Se haragnak. Végül is egy barát ment el megint. Ezért szeretem ennyire ezeket az embereket. Aztán Bogáncsot is elküldjük a Napba Ragnar és Roque után az utolsó útra. Kavics és Bohóc kéz a kézben távozik, Fanyarpofa ugratja őket. Sevróval mosolyogva megyünk utánuk. Musztáng még mindig a falat támasztja.

– Hogy értette azt az én mondtamot Victra? – teszem fel a kérdést Sevrónak.

Sevro Musztángra sandít, de aztán megvonja a vállát:

– Á, már úgyis mindegy – aztán indulna is, de mégis megtorpan. – Lefújta.

– Mit?

– Kettőnket.

– Ó.

– Nagyon sajnálom, Sevro – szólal meg Musztáng. – De tudod, most nagyon sok mindenen megy keresztül.

– Ja – dől neki Sevro a falnak. – Ja. Hát egyébként meg csakis magamat okolhatom. Azt mondtam neki… – vág bele keserű fintorral – azt mondtam neki, hogy szeretem. Még a csata előtt. Tudjátok, mit felelt?

– Hogy köszi? – tippel Musztáng.

– Nem – rándul össze Sevro. – Csak annyit, hogy eszelős vagyok. Lehet, hogy igaza is van. Talán túl sokat képzeltem bele. Ráizgultam a történetre, tudjátok.

A földre szegezi a tekintetét, gondolkodik. Musztáng nekem integet, hogy mondjak már valamit.

– Sok mindent lehet rólad mondani, Sevro. Hogy büdös vagy. Hogy alacsony. És hogy az ízlésed, a tetkók terén legalábbis, megkérdőjelezhető. A pornóban meg… hát… a legkevesebb, hogy különc. És a lábujjkörmeid is bizarrak.

– A lábujjkörmeim? – perdül felém.

– Túlságosan hosszúak, cimbora. Mármint… lehet, hogy nem ártana kicsit megkurtítani őket.

– Egy fenét. Tök jól lehet velük kapaszkodni.

Nem tudom eldönteni, hogy most viccel-e, vagy mi van, inkább folytatom, már amennyire tőlem telik.

– A lényeg, hogy sok rosszat lehet rólad mondani, öcsi. De eszelős az nem vagy.

Mintha meg se hallana.

– Azt gondolja, hogy méreg folyik az ereiben. Erre utalt a börtönben. Azt hiszi, hogy ő úgyis mindent csak tönkrecsesz. Ezért az a legjobb, ha lefújjuk ezt az egészet kettőnk közt.

– Csak meg van ijedve – szólal meg Musztáng. – Pláne a mostani után.

– Mármint amiben nyakig vagyunk… – csúszik le a fal tövébe Sevro. A fejét a falnak dönti. – Kezd olyan lenni az egész, mint valami jóslat. A halál halált hoz, halált hoz, halált…

– A Jupiternél győztünk… – próbálkozom.

– Megnyerhetünk minden csatát, és még akkor is simán elveszíthetjük a háborút – morogja Sevro. – A Sakál tartogat még valamit, és Octavia sincs még padlón. A Jogar Ármádia nagyobb, mint a Kard Ármádia volt, és a Vénuszról meg a Merkúrról is összevonják az erőiket. Háromszoros túlerőben lesznek. Hullani fognak az emberek. Meghal mindenki, mindenki, akit csak ismerünk.

– Hacsak nem változtatunk a paradigmán – mosolyodik el Musztáng.

53

Csend

Miután Musztáng előadta terve minden apró részletét, és betegre röhögtük magunkat, elemeztünk minden mozzanatot, kijavítottunk minden hibát, útra kel, hogy csak hadd rágódjunk rajta kedvünkre, ő pedig csatlakozik a hátramaradt Telemanus-flottához. Én Victrával és a Vonítókkal maradok, hogy kikérdezzük Antoniát.

A szépséges Antonia már csak emlék. Felszínen katasztrofális károsodásokat szenvedett. A bal arccsontja porrá zúzódott. Az orra kilapult, olyan nagy erővel zúzódott be, hogy a dokiknak fogóval kellett kirángatniuk az orrüregéből. A szája feldagadt, és minden ki-és belégzéskor sziszegő hangot ad, ahogy az első fogak között támadt résen áramlik a levegő. Súlyos agyrázkódása van, a nyaka megrándult. Az orvosok űrbalesetre gyanakodtak, amíg fel nem fedezték a bőrén több helyen is a Jupiter-Ház villámának lenyomatát.

– Az igazság billoga – mondom, mire Sevro a szemét forgatja. – Mi van, én nem lehetek vicces?

– Még gyakorolj kicsit, Arató.

Amikor kikérdezem Antoniát, a bal szeme püffedt fekete massza, a jobb azonban annál dühödtebben villog. Viszont együttműködik. Talán mert már érzi a fenyegetéseink mögött rejlő hevületet és valódi elszántságot. És hogy a nővérét tényleg csak egy hajszál választja el attól, hogy végezzen vele.

Azt állítja, hogy a Sakál az utolsó nyilatkozatában bejelentette, hogy felkészülve várja támadásunkat a Marson. A visszafoglalt Phobosz körül gyülekezik a flottája, és a Társadalom hajóit is visszahívja a Kánról és a többi tengerészeti bázisról. Ugyanakkor Aranyak, Ezüstök és Rezek hagyják el tömegesen a bolygót, a semlegesek menekülthullámokban áradnak a Lunára és a Vénuszra, mint a nagy francia forradalom idején Londonba, vagy a harmadik világháború után Új-Zélandra, amikor a többi földi kontinenst elnyelte a radioaktivitás.

Az a gond az Antoniától kapott infókkal, hogy nehéz ellenőrizni őket. Egész pontosan képtelenség, hiszen a bolygóközi és nagy távolságú kommunikációs rendszert visszalőttük a kőkorszakba. Éppenséggel a Sakál elláthatta akár hamis információkkal is, hogy ha elkapják és vallatni kezdik, legyen mivel előállnia. És ha mi ezek alapján a félrevezető információk alapján lépünk, könnyűszerrel belesétálunk a csapdájába. Bogáncsnak kulcsszerepe lett volna. Förtelmes tett volt Antoniától, hogy így kivégezte, ugyanakkor taktikailag rendkívül hatékony.

Holiday csatlakozik hozzám a Pandora parancsnoki hídján, ahogy épp valamiféle kapcsolatot próbálok teremteni Quicksilver digitális adatParkjával. A mi időnk szerint későre jár, a hajó fényei tompa, éjjeli világításon derengenek. Kék robotszemélyzet irányítja vissza a hajót a hátrahagyott rajunkhoz, közel s távol aszteroidák pörögnek a feketeségben. Holiday lehuppan mellém.

– Hoztam erősítést – nyom a kezembe egy bádogbögrét kávéval.

– Milyen figyelmes tőled – hökkenek meg. – Te se tudsz aludni?

– Hát nem. Rühellem a hajókat. Nehogy kinevess.

– Ez nem túl praktikus egy legionáriusnál.

– Ne is mondd. A katonalét felerészt arról szól, hogy megtanuld bárhol kialudni magadat.

– És a másik fele?

– Hogy bárhol és bármikor tudj szarni, várni és a legostobább parancsokat is józanul fogadni – mondja, és megkopogtatja a műszerfalat. – És ez a hajtómű. Mintha darazsak köröznének felettünk – morog, majd lerúgja a bakancsát. – Nem gáz?

– Érezd otthon magad – vonok vállat, és belekortyolok a kávémba. – Ez whiskey.

– Gyors vagy – kacsint rám fiús cinkossággal. – Az emberek még mindig azt találgatják, hogy hova tartunk. Áruld el nekik végre az igazságot, megszokják gyorsan. De ha a bizonytalanba repülnek, akkor aludni sem tudnak az idegtől.

– A flottánk dugig van kémekkel. Ez tény. Nem verem nagydobra a lépéseinket.

– Ott a pont – biccent, majd a kargépemre pillant. – Még mindig semmi?

– Már az aszteroidák is bekavarnának, és még ráadásul a Társadalom is zavarja az adást.

– Mondjuk Quicksilver kezdte.

Aztán hallgatagon üldögélünk. Ő nem az az alapból megnyugtató jelenlét, inkább csak egyértelműség és egyenesség sugárzik belőle, hiszen a világ végén gyerekeskedett, ahol az ember élete annyit ér, amennyit a szava meg a vadászkutyája. Sok közös nincs bennünk, de azt a tetkót értem a nyakán. A harcban egy nyelvet beszélünk.

– Sajnálom a barátotokat – szólal meg.

– Melyiket?

– Mindkettőt. A lányt régóta ismertétek?

– Még a suliból. Elég goromba volt, de hűséges…

– Amíg már nem volt az – jelenti ki, mire csak megvonom a vállamat. – Victra eléggé ki van akadva.

– Veled beszélt?

– Esély sincs rá – nevet nagyot, majd füstpálcát dug az ajkai közé, és rágyújt. Én nem kérek. A hajó szelőzőrendszere zümmög. – Rohadt egy dolog a csend, nem? – kérdi aztán. – De persze neked ebben bőven van tapasztalatod a dobozból.

– Soha senki sem kérdez róla – bólintok. – Mármint a dobozról.

– Engem se Triggről.

– De szeretnéd?

– Nem én.

– Engem régebben soha nem zavart. Mármint a csend.

– Jó, hát ahogy öregszik az ember, lesz mivel kitöltenie.

– Lykoson nem nagyon tehetett mást az ember, mint üldögélt, és nézte a sötétséget.

– Nézte a sötétséget. Elég ocsmányul hangzik – mondja, és füst pöfög közben az orrából. – Én kukoricatáblák közt nőttem fel. Az nem annyira drámai. Rohadt sok kukorica, ameddig csak ellátsz. Néha éjjelente beálltam a közepére, és azt képzeltem, hogy az óceán hullámzik körülöttem. Hallottam a suttogását. Nem valami békés hang. Kicsit se olyan, mint amit az ember várna. Inkább rosszindulatú. De én mindig is máshova vágytam. Trigg imádta Jóreményt. A helyi őrsön szeretett volna rendőr lenni. Vagy vadőr. Ő boldogan eléldegélt volna a világvégén, iszogatott volna Lounál a sok hibbanttal, hajnalonta kijárt volna vadászni. Én akartam kitörni. Aki az óceánt akarta hallani, a csillagokat látni. Nesze neked húsz év légiós szolgálat. Nem nagy ár.

Csupa öngúny minden szava, de azért furcsa, hogy épp most beszél magáról. És épp nekem. Először azt hittem, azért jött, hogy vigasztaljon. De érzem a szagán, hogy már korábban belekezdett a whiskey-zésbe, vagyis nem akart magában inni tovább. És rajtam kívül más nem is nagyon ismerte Trigget. Leteszem a kargépemet.

– Mondtam neki, hogy nem kell velem jönnie, de azért tudtam, hogy úgyis magammal rángatom. Megígértem anyának, hogy vigyázok rá. Még nem is tudtam szólni neki, hogy meghalt. Persze lehet, hogy azt hiszi, már rég meghaltunk mindketten.

– És a vőlegényének már elmondtad? Ephraimnak, ugye, így hívják?

– Nem felejtetted el.

– Nem hát. A Lunán él.

Holiday egy hosszú pillanatig csak néz rám, majd folytatja: – Ja, hát Eph jó srác. Imbrium Cityben dolgozott egy biztonsági cégnél, akik műtárgyakat, ékszereket, szobrokat, értékes holmikat szereztek vissza. Nagyon helyes srác. Egy kimenőn ismerkedtek meg egy bárban a Tizenhármasok éves vénuszi pihenőjén. Eph nem tudta, hogy mi Trigg-gel Arész Fiai vagyunk meg a többi. De miután megmentettünk, és egy beszerző küldetésre mentem, sikerült felvennem vele a kapcsolatot egy webkávézóból. Kábé egy héttel később válaszolt, hogy illegalitásba vonul, és csatlakozott a lunai Fiakhoz. Azóta nem hallottam róla.

– Biztos minden rendben van vele.

– Kösz. De mindketten tudjuk, hogy a Luna mostanság nagy szarkupac – von vállat. Aztán vagy egy percen át csak a súlyemeléssel szerzett bőrkeményedéseket piszkálgatja a tenyerén. Végül oldalba bök. – Csak hogy tudd, jól csinálod. Tudom, hogy nem kérdezted, és hogy csak egy bunkó vagyok. De akkor is jó vagy.

– Triggnek is tetszene?

– Még jó. És összehugyozná magát, ha tudná, hogy hova menetelünk…

Felettünk egy holo halkan bejelentkezik, félbeszakítja Holidayt. Lentről az egyik Kék felszól. Felkapom a kargépemet. Minden frekvencián ugyanaz az adás járja be a Magot és az Aszteroidaövet. Amióta hónapokkal ezelőtt a Peremre indultunk, ez lesz az első hír a Marsról.

– Játszd le – biztat Holiday.

Indítom a felvételt. Szürke kihallgatóhelyiség jelenik meg előttünk. Egy vérben úszó férfi ül benne, székhez láncolva. A Sakál lép a képbe, és áll meg a férfi háta mögött.

– Az ott… – motyogja Holiday.

– Igen, ő az.

Narol bácsi.

A Sakál kezében pisztoly.

– Olyan nagyon rég találkoztunk már, Darrow. Tényleg beszélnünk kéne. A Csontlovasaim ezt itt az űrben kapták el szabotázsakció közben. Ezerszer keményebb, mint amilyennek látszik. Gondoltam, esetleg ismeri az észjárásodat, hogy mit tervezel. De inkább leharapta a saját nyelvét, mint hogy velem szóba álljon – mondja kedélyesen a Sakál, és Narol háta mögé kerül. – Nem kérek váltságdíjat. Nem kell tőled semmi. Csak azt akarom, hogy lásd.

Felemeli a pisztolyt. Karcsú, szürke, tenyérnyi acélholmi. Odalenn az árokban a Kékek levegő után kapnak. Sevro rohan be a hídra, épp, amikor a Sakál Narol fejéhez emeli a pisztolyt. A nagybátyám felnéz, bele a kamerába: – Sajnálom, Darrow. Átadom apádnak az üdvözletedet, ha a…

A Sakál meghúzza a ravaszt, és érzem, ahogy lényem egy újabb szeletkéjét elnyeli a sötétség. A nagybátyám élettelenül dől előre a széken.

– Kapcsoljátok le – mondom bénultan. A múlt hömpölyög elő az agyamban, ahogy kisfiúként Narol a fejemre húzta a hőszkafandere sisakját, ahogy a Babérünnepen táncolunk, ahogy szomorúan nézett rám Eo halála után az akasztófa tövében, ahogy nevetett…

– Az időbélyegző szerint háromhetes, uram – jelenti egy Kék. – Eddig az interferencia miatt nem kaptuk meg.

– A flotta többi tagja is megkapta? – kérdem halkan.

– Nem tudom, uram. Már alig érezni interferenciát. És impulzusFrekvencián van. Nagy valószínűséggel látta már mindenki.

És még én utasítottam Oriont, hogy minden hajó vadássza a híreket. Így biztosan kiszivárog.

– A szarba is – motyogja Sevro.

– Mi van? – néz rá Holiday.

– Épp most lobbantottuk lángra a saját flottánkat – felelem gépiesen.

Ez feldúlja a törékeny egyensúlyt az alja-és a felsőSzínek közt. A nagybátyám majdnem olyan népszerű volt, mint Ragnar. Narol meghalt, hasít belém. De még nem tudom érezni a súlyát.

– Most mit tegyünk, Darrow? – néz rám Sevro.

– Ébreszd fel a Vonítókat, Holiday. Kormányos, teljes sebességgel hátramenetbe. Négy óra alatt a flottánál akarok lenni. Lépj kapcsolatba Musztánggal, Orionnal és a Telemanusokkal.

– Igen, uram – pattan fel tisztelegve Holiday.

Az interferenca dacára is elérem Oriont, és utasítom, hogy zárja le a hajó fegyvereit és a parancsnoki hidat, nehogy bárkinek is eszébe jusson tüzet nyitni Arany szövetségeseinkre. Musztángot viszont csak harmincperces küzdelem árán kapcsolják a Kékek. Időközben Victra és Daxo is csatlakozott hozzánk a hídon. A többi Telemanus a saját hajóin maradt. Gyenge a jel. Musztáng arca hullámzik. Egy folyosón halad éppen, két Arany és több Valkűr is van vele.

– Hallottad, Darrow? – köszön be a kérdéssel. Utána veszi észre a többieket is.

– Félórája.

– Annyira sajnálom…

– Mi van nálatok?

– Mi is vettük az adást, és valami seggfej technikus felrakta minden hajónkra, a teljes kommunikációs rendszert elárasztotta. Már több hajónkon mozgolódnak a felsőSzínek ellen, Darrow. A Perszephonén három Aranyat öltek meg a Vörösök negyedórával ezelőtt. És az egyik hadnagyomat két Obszidián próbálta elkapni. Már halottak.

– Szar került a szellőzőrendszerbe – mormolja Sevro.

– A személyes kíséretemet átküldöm a saját hajómra – jelenti Musztáng, és a háttérből lövések zaja hallatszik.

– Most hol vagy egyáltalán? – kérdem tőle.

– A Hajnalcsillagon.

– Mi a halált keresel ott? Tűnj el onnan.

– Még vannak itt embereim. A hajtóműfedélzeten hét Arany van, a logisztikát vezénylik. Nem hagyom őket magukra.

– Akkor küldöm érted az apám testőreit – ajánlja fel sietősen Daxo. – Ők majd kimenekítenek benneteket.

– Ez baromság – háborog Sevro.

– Ne – csattan fel Musztáng is. – Ha Arany lovagokat küldesz ide, olyan vérfürdő lesz, hogy azt örökre megemlegetjük. Neked kell ide visszajönnöd, Darrow. Úgy talán gátat vethetünk ennek.

– Még többórányira vagyunk tőletek.

– Hát igyekezzetek. És van még valami… megrohanták a börtönt. Azt hiszem, ki akarják végezni Cassiust.

Sevróval összenézünk.

– Keresd meg Sefit, és maradj mellette – mondom végül. – Hamarosan ott vagyunk.

– Sefit? Darrow… Sefi vezeti őket.

54

A Kobold és az Arany

A harci hajóm a Hajnalcsillag egyik segédfedélzetén landol. Musztángnak itt kellene várnia. De nincs sehol, és azok az Aranyak se, akiket kimenekíteni igyekezett. Helyettük Theodora fogad bennünket egy csapat Arész Fi élén. Theodoránál nincs fegyver, elég különösen fest a sok felfegyverzett harcos között, de így is ő a vezetőjük. Beszámol a történtekről. A nagybátyám halála kisebb csetepatékat szított, amelyekből itt is, ott is lövöldözés alakult ki. Mostanra több hajónkon is fegyveres összecsapásokat robbantott ki a feszültség.

– Musztángot Cassiusszal meg a többi felsőSzínű fogollyal együtt elkapták Sefi emberei, Darrow – jelenti Theodora.

– Vérveretes vademberek – motyogja Victra. – Ha megölik, mindennek vége.

– Nem ölik meg – nyugtatgatom. – Sefi tudja, hogy Musztánggal egy oldalon állnak.

– De miért tesz ilyet egyáltalán? – mereszti Holiday a szemét.

– Igazságot szolgáltat – morogja Victra, mire Sevro idegesen pillant rá.

– Nem, dehogy – rázom meg a fejemet. – Szerintem teljesen másról lesz szó.

– Vérveretesen fasza – int Victra a fejével a hátunk mögé az űrbe. – Úgy fest, a Telemanusok most még rátesznek egy jó nagyot mindenre.

Újabb hajó fut be a hangárba, és még rendesen talajt se fog, az egész Telemanus klán kiugrál belőle a fedélzetre. Daxo, Kavax, Thraxa és még két másik lánytestvérük talpai alatt döng az acél. Mind állig fegyverben. És még legalább harminc Arany a Házból. Egy egész szarveretes hadsereg.

– Megöletnek bennünket – sápad el Holiday.

– A halál halált hoz, halált hoz, halált – mormolja Sevro, hogy megtörje szokatlan némaságát.

– Mi a fenét kerestek itt, Kavax? – állok a családi sereg elé.

– Virginiának szüksége van a segítségünkre – mennydörgi az óriás, és csak megy előre, míg szó szerint bele nem lépek az arcába. Egy pillanatig azt hiszem, rajtam is át fog gázolni, de aztán megáll. – Nem szolgáltathatjuk ki őket ezeknek a vadaknak.

– Azt mondtam, hogy maradj a hajódon.

– Sajnos nem te parancsolsz nekünk, hanem Virginia – szólal meg Daxo. – Tisztában vagyunk idejöttünk következményeivel, de vállaljuk a kockázatot, mert a családot meg kell védeni.

– Maga Musztáng kérte, hogy véletlenül se jusson eszetekbe lovagokat idehozni.

– Közben sokat változott a helyzet – dörgi Kavax.

– Azt akarjátok, hogy nyílt háború törjön ki? Hogy darabokra hulljon a flottánk? Mert azt tényleg így érhetitek el a leghatékonyabban, ha Arany csapatokat vonultattok fel.

– Nem hagyjuk, hogy baja essen.

– És ha éppen miattatok ölik meg? – teszem fel, úgy látszik, a megfelelő kérdést, mert most végre gondolkozni kezd. – És ha egyszerűen átvágják a torkát, ha lerohanjátok őket? – Közelebb lépek hozzá, hogy lássa az arcomon a rémületet, és Daxo is hallja, amit mondok: – Figyelj rám, Kavax. Ezzel az egésszel pont az a probléma, hogy nem hagytok választást az Obszidiánoknak. Kénytelenek felvenni a harcot. Márpedig ti is tudjátok, hogy arra bármikor készek. Hadd intézzem én a dolgot. Kihozom őt onnan. Ha magatok rontotok rájuk, holnap már Musztáng koporsója mellett állunk.

Kavax hátrapillant a fiára, aki mindig is a józanabb erőt képviselte a családban. Most is, legnagyobb megkönnyebbülésemre, bólint.

– Legyen – egyezik bele Kavax. – De veled tartok, Arató. Gyerekek, várjatok, míg nem szólítalak benneteket. Ha elesnék, sújtsatok le rájuk.

– Igen, apánk – vágják rá kórusban.

Megkönnyebbült sóhajjal fordulok vissza az enyéimhez.

– Sevro hol van?

Míg a Telemanusokkal egyeezkedtem, Sevro elosont valahová. Senki se tudja, hová. Most mindenesetre a keresésére indulunk, pontosabban loholunk. Holiday vezeti a csoportot, optikáján már veszi az Arész Fiak adatait, értesül a mozgásukról. Theodora és Victra szorosan a nyomomban marad Kavaxszal együtt. A főhangárban gyűlt össze a tömeg, jelentik Holidaynek. Cassius tárgyalása folyik éppen, több Arész Finak és magának Arésznak a meggyilkolásával vádolják. Musztáng sehol. Elvileg azt beszéltük meg, hogy meghúzza magát, és amint lehetőség adódik, csatlakozik hozzánk. De semmi jele. Elkapták őt is? Vagy még annál is rosszabb? Már a hangárba vezető folyosón is olyan nagy a tömeg, hogy alig tudunk keresztülvergődni rajta. Ingerülten taszigálom félre az Obszidiánokat és a Vörösöket.

Nagy a kiáltozás és lökdösődés. A fejünk felett, a hangár közepe táján húsz méter magasban az acéljárón Vörösök és Obszidiánok ülnek. Ott fenn magasodik Sefi középen. Az acélszerkezetről hét Arany lóg gumikötélen felakasztva. Már halottak mind. A tömeg felett öt méterrel himbálózik a lábuk, megskalpolták őket, Sefi kimetszette a nyelvüket. Az Aranyak gerince sokkal többet bír, mint másoké, förtelmes agóniájuk hosszú percekig tarthatott. Közben lentről szeméttel, üvegekkel hajigálták őket. Állukról alvadó vér csíkozza a mellkasukat. Cassius és még több másik fogoly is a kivégzését várja fent a hídszerkezeten. Fogvatartóik mellett térdepelnek, véresen, összeverve. Musztáng hál’ istennek nincs közöttük. Cassiust derékig lemeztelenítették, széles mellkasára véres parittyaPengét metszettek.

– Sefi! – kiáltom, de a hangomat elnyeli a felfordulás.

Sevro sehol. Több mint huszonötezren lehetnek a tízezer ember befogadására szabott csarnokban. Sokuknál fegyver van. Többen még a múlt heti csata sebesüléseiből se gyógyultak fel. De a kivégzést mindenki látni akarja. Az Obszidiánok óriásokként magasodnak elő az aljaSzínek tengeréből. Nem lett volna szabad ennyi sebesültet és menekültet egy hajóra tenni. Mostanra legalább arra ráeszméltek, hogy itt vagyok, és sorfalként nyílik szét előttem a tömeg. A nevemet kántálják, gondolják, én is igazságot akarok, én is azért jöttem, amiért ők. Megfagy bennem a vér a barbarizmus láttán. Az egyik férfi, aki épp Cassiust fogja le, egy phoboszi Zöld, aki annak idején kávéval kínált, emlékszem rá. A többiek nem ismerősek.

A Fiak között futótűzként terjed a hír és a felismerés, hogy itt vagyok. Végül csend ül a csarnokra, és Sefi is észrevesz a magasból.

– Sefi! – üvöltöm. – Sefi! Mit művelsz?

– Amit te soha nem tennél meg – kiáltja vissza a saját nyelvén. Cseppet sem haragos, nem dühből cselekszik, hanem muszájból. Ő úgy érzi, azt a kellemetlen, de szükséges tettet hajtja végre, amire más nem vállalkozna.

Mintha a bosszúállás szelleme emelkedett volna fel közénk a pokolból. Fehér haja lobog. Kése véres a sok kivágott nyelvtől. És én emeltem magunk közé, én kezeskedtem érte. Persze attól, hogy egy oroszlán hagyja, hogy megsimogasd, még nem biztos, hogy meg is szelídítetted. Kavax borzadva néz körül. Látom, hogy már majdnem hívja a gyerekeit, de Victra elkapja a karját, és lebeszélni. Az ő szemében is ott a rémület. De nem a már bekövetkezett rémségek miatt, hanem a fenyegetéstől, hogy mit tehet vele is ez a tömeg. Bolond voltam, hogy Aranyakat hoztam magammal ide.

Vannak az életben pillanatok, amikor az ember olyan eltökélten menetel előre a célja felé, hogy elfelejt a lába elé nézni, és már csak akkor pillant le, amikor térdig merült a futóhomokba. Ez egy olyan pillanat. Kiszámíthatatlan tömeg közepén állunk, felettünk egy nő, akinek Alia Hófecske vére folyik az ereiben. Körülöttem csak néhány Arész Fi jelent védelmet, és az a pár Arany, aki bemerészkedett velem. Holiday előhúzza a pisztolyát. Victra köpenye alatt mozdul a beretva. Át kellett volna ezt jobban gondolnom. Nagyon rosszul is elsülhet ez az egész.

– Hol van Musztáng? – kérdem hangosan. – Megölted?

– Hogy öltem volna meg? Az Oroszlán leánya kivezetett bennünket a Jégből. De az igazság útjába állt, ezért láncra vertük.

Vagyis életben van. Az égnek hála.

– Szóval te így nevezed? Igazságnak? Ugyanaz, ami Ragnar barátainak is jutott, ahogy anyád láncra verve a Tornyokra akasztotta őket?

– Ez a jég törvénye.

– De most nem a jégen vagy, Sefi. Hanem az én hajómon.

– Hogy a tiéd lenne? – kérdi. Hát ja, ez nem hangzik túl jól az aljaSzínek tömegében. – A vérünkkel fizettünk érte.

– Mindannyian – felelem. – És mi volt olyan jó a jégen? Épp azért jöttetek el onnan, mert tudtátok, hogy rossz. Tudtátok, hogy gazdáitok szabták nektek azt a létezést. Azt mondtad, velem tartasz. Ezek szerint hazudtál?

– Te nem hazudtál talán? Azt ígérted, hogy a népem biztonságban lesz – rikolt Sefi a magasból, fejszéje súlyosan húzza le a kezét, akár a rengeteg veszteség a lelkét. – Ismerem ennek a népnek a művét. Láttam, hogyan háborúznak. Milyen hajókon járnak. A szó már rég nem elég. Az Aranyak egyetlen nyelvet értenek. A vérengzés nyelvét. Ezért, amíg élnek, amíg beszélnek, a népem nem lehet biztonságban. Túlságosan is nagy az erejük.

– Azt hiszed, Ragnar is ezt akarta volna?

– Igen.

– Ragnar azt akarta, hogy ti jobbak legyetek náluk. Ennél. Hogy példává emelkedjetek. Hogy mindenkinek megmutassátok, hogy másképpen is lehet. De talán mégis igaza volt az Aranyaknak. Talán tényleg csak gyilkosok vagytok. Veszett kutyák. Olyanok, amilyenné tettek benneteket.

– Addig nem is lehetünk mások, amíg ők léteznek – visszhangzik a hangja a hangárban. – Miért véded őket? – vonszolja magához Cassiust. – Minek siratni egy olyat, akinek szerepe volt a bátyám halálában?

– Mit gondolsz, miért a kezedet ragadta meg Ragnar, és nem a késedet, amikor haldoklott? Mert nem akarta, hogy az életed a bosszúról szóljon. Mert a bosszú üres. Többet akart neked, jobbat. Igazi jövőt.

– Láttam a mennyeket, láttam a poklot, és már tudom, hogy a mi jövőnk a háború – feleli. – Háború, amely csak akkor érhet véget, ha ezeket elnyeli a végső éjszaka.

Felrántja Cassius fejét, és a kését emeli, hogy kivágja az ő nyelvét is. Ekkor azonban impulzusÖköl dördül, és kisodorja a kést a kezéből. Arész, a Lázadás ura csúcsos harci sisakjában a semmiből a magas acélhídra pattan. Az Obszidiánok elhátrálnak a közeléből, ahogy felegyenesedik, leporolja a vállát, és visszahúzza a sisakot a vértjébe.

– Mit művel ez? – suttog Victra a fülembe. A fejemet rázom.

– Hülye szarháziak – üvölti Sevro. – Az én tulajdonomhoz senki ne nyúljon – indul meg Sefi felé a hídon. – El innen! – parancsol, ahogy több Valkűr is elállná az útját. Sevro nem hátrál. – Félre, kifakult fanszőrzetek!

De csak akkor állnak félre, amikor Sefi utasítja őket. Sevro elballag a megkötözött Aranyak mellett, játékosan megpaskolja mindegyiknek a fejét útközben.

– Az ott az enyém – mutat Cassiusra. – El a kezekkel, hölgyem – mondja, de Sefi kése egy centit se moccan. – Ez a szarfing levágta az apám fejét, és egy dobozba csomagolta. És hacsak nem szeretnéd, hogy én magam hasonlóképpen járjak el veled, légy oly szíves, és ereszd el a tulajdonomat.

Sefi kettőt lép hátra, de a kését nem rakja el.

– Ő tehát a te adósod. Vére és élete a tiéd – bólint.

– Elég világos – rugdalja arrébb Sevro. – Talpra, te kis Pixi – rúg nagyot Cassiusba a bakancsa orrával, majd a nyakára hurkolt gumikötélnél fogva felrántja a földről. – Legyen már benned némi méltóság. Talpra – Cassius nehézkesen feláll. Két keze a háta mögött. Az arca feldagadt a veréstől, a mellén a parittyaPenge hullafakó. – Te ölted meg az apámat? – üt nagyot Sevro a széles mellkasra. – Te ölted meg az apámat?

Cassius lenéz rá. Arcán már semmi nyoma a néhai kedélynek és jókedvnek, csakis a büszkeség süt róla. De nem a hiú fajta. A háború és az élet veszteségei mind kiszívták már belőle az életkedvet, a nedveket. Az arca és tartása mostanra egy olyan férfié, aki egyebet se kíván már az élettől, mint méltósággal meghalni.

– Igen – zengi hangosan. – Én öltem meg.

– Örülök, hogy ezt tisztáztuk. Ez itt egy gyilkos – üvölti Sevro a tömegnek. – És mit teszünk a gyilkosokkal?

A tömeg Cassius halálért őrjöng. És Sevro kicsit játszadozik velük, tölcsért tart a füléhez, hogy jobban hallja őket, de aztán megadja nekik, amire vágynak. Lelöki Cassiust az acélátjáróról. Az Arany fel-aláröppen a levegőben, míg végül a kötél lefékezi, és a nyakára szorul. Levegő után kapkod. A lába rúgkapál. Az arca elvörösödik. A tömeg mohón őrjöng, Arész nevét skandálja.

A tömeg lelketlen, arctalan állat, a félelem, a hevület és az előítélet mozgatja. Nem ismerik Cassius jellemét, a nemességét, hogy kész lett volna az életét adni a családjáért, és a sors mégis arra kárhoztatta, hogy mindannyiukat túlélje. A tömeg csak a szörnyeteget látja benne. Egy két méternél magasabb néhai istent, akit lecsupaszítottak, megaláztak, és most a saját gőgjétől fuldokol.

Én egy embert látok, aki igyekezett a legjobbat adni ennek a világnak, amely szart rá cserébe. Megszakad a szívem.

Mégse mozdulok, mert tudom, hogy nem egy barátom halálának, hanem egy másik újjászületésének vagyok a tanúja. A kíséretem még nem érti. Kavax elborzadva bámul. Victra is, bár ő nem annyira Cassiust gyászolja, aki iránt soha nem érzett különösebb sajnálatot, hanem Sevro vadságán szörnyülködik, amely most kitört belőle. Valóban elég förtelmes látvány. Holiday már egyértelműen fegyvert fog a Vörösökre, akik Kavaxot sakkban tartják. És közben mindenki lemarad az igazi mókáról.

Sevrót figyelem elvarázsolva, ahogy fenn, a magasban széttárja karjait, és magához öleli egész hadseregét. A mélyben Cassius vergődik, míg végül vége már, és a tömeg hiába próbál felugrani, hogy megrántsa valaki a bokáját, nem érik el.

– Sevro au Barca vagyok – kiáltja a barátom. – Arész vagyok! – csap ököllel a mellére. – Kilencvennégy Aranyat, negyven Obszidiánt öltem meg. És száztizenhárom Szürkét. Egy szál beretvával – a tömeg ujjong, még az Obszidiánok is. – És csak az ég tartja számon, hogy hajóimmal, golyószóróval és impulzusÖköllel hányat még. Atommal, rakétával, késsel, hegyes botokkal… – sorolja, és drámai szünetet tart.

A tömeg ütemesen toppant.

Sevro ismét a mellére csap.

– Arész vagyok. Gyilkos vagyok én is! – vágja csípőre a kezét. – És mit teszünk a gyilkosokkal?

Ezúttal csak a dermedt csend a válasz.

De Sevro nem is vár válaszra. Az egyik térdeplő Arany nyakából lekapja a hurkot, a sajátjába akasztja, és egy utolsó, tébolyult mosollyal rákacsint Sefire, és hátraszaltóval leveti magát a hídról.

A tömeg üvölt, de Victra döbbent kiáltása a leghangosabb. Sevro kötele megfeszül. Cassius mellett fuldokol és kapálózik. Az arca elvörösödik, mindjárt éppolyan szederjes lesz, mint Cassiusé. Egymás mellett hintázik a Kobold és az Arany a magából kifordult tömeg feje felett, akik immár azon törik magukat vérmesen, hogy felmásszanak valahogyan, és levágják. De ostobaságukban túl sokan kapaszkodnak fel a létrára, és az megroppan. Victra kis híján elrugaszkodik már a gravCsizmájában, de visszatartom.

– Várj.

– De meghal! – kiáltja kétségbeesetten.

– Épp ez a lényeg.

Mert már nem egy fiú hintázik azon a kötélen. Nem is egy megtört szívű árva, aki csak arra vár, hogy a karjaimba vegyem. Hanem egy férfi, aki megjárta a poklot, és mélységesen hisz az apja és a feleségem álmában. Egy férfi, akiért az életemet is odaadnám, még most is, ahogy feláldozza magát a Lázadásért.

Kavax megbabonázva mered Sefire, aki csak nézi ezt a különös jelenetet. Az Obszidiánjai teljesen összezavarodtak. Rá-rásandítanak, a vezetőjüket keresik, hogy most mi legyen. Ragnar hitt a testvérében. Hogy ő jobb lehet a világnál, amely nekik jutott, egy világnál, ahol a könyörületet és a megbocsátást nem ismerik. És nem tévedett. Sefi lelkéig elér a jó. Némán felemeli a bárdját, egyetlen csapással átvágja Sevro kötelét, majd kissé kelletlenül, de Cassiusét is. Valahol a magasban Ragnar vigyorog.

A két férfi készségesen óvó karokba zuhan alá.

Amióta Sevro levetette magát, Kavax meg se moccant, csak Sefit figyelte megigézve. A kezét egy pillanatra se vette le a kargépéről, hogy bármikor riaszthassa a gyerekeit. De most elnyeli a tömeg. Arész Fiai és a Vonítók szoros falat vontak vezérük köré, senkit sem eresztenek a közelébe. Sevro négykézláb zihál, levegő után kapkod. Odarohanok hozzá, letérdelek. Holiday Cassiusnak segít, aki mellettem hever és sziszegve szedi a levegőt. Kavics a Vonítóirháját teríti félmeztelen, véres testére.

– Tudsz beszélni? – kérdem Sevrót.

Biccent, az ajkai remegnek a fájdalomtól, de a szeme lobog. Segítek neki felállni. A magasba lendítem az öklömet, csendet parancsolok. A Fiak kusst kiabálnak, míg végül mind a huszonötezer ember némán együtt szedi a levegőt kis termetű barátommal. Szinte hallom, ahogy a szívük az övével dobban. Sevro körbenéz, megdöbbenti a mélységes szeretet és a tisztelet, amely a könnyes szemekből felé árad.

– Darrow felesége… – kezdi érdes hangon, mert a hangszálai alaposan megszenvedték az előbbi akciót. – A felesége – kezdi újra hangosabban – és az apám nem ismerték egymást. De az álmuk közös volt. Egy szabad világ álma. Egy olyané, amely reményre épül, nem hullahegyekre. A szeretetre, amely egymáshoz köt bennünket, nem a gyűlöletre, amely szétválaszt. Nagy a veszteségünk, sokan meghaltak. De nem törünk meg. Nem győztek le minket. Harcolunk tovább. De nem a bosszú hajt bennünket azokért, akik meghaltak. Egymásért harcolunk. Azokért, akik még élnek. És azokért, akik még meg sem születtek. Cassius megölte az apámat – néz le a lába előtt heverő férfira. Nagyot nyel, majd ismét felnéz. – De én megbocsátok neki. Hogy miért? Mert azt a világot védte, amit ismert és amiben élt, és mert félt.

Victra az első sorba tolakodott, és úgy mered Sevróra, mintha az utolsó mondatokat egyedül neki mondaná, csakis neki szánná:

– Mi egy új kor vagyunk. És ha mi akarjuk mutatni másoknak az utat, akkor egy jobb világba kell vezetni őket, ha a fene fenét eszik is. Sevro au Barca vagyok. És már nem félek.

55

Az alantas Barca-Ház

– Te szarveretes őrült – mondom Sevrónak, amikor végre kettesben maradunk Virany doktor rendelőjében. Sevro a nyakát babusgatja és röhög. Megcsókolom a feje búbját. – Szarveretesen őrült vagy, ugye, tudod?

– Ja, hát téged koppintottalak le. Akkor rólad mit lehet mondani?

– Hogy őrült ő is. Abban nincs hiba – szólal meg Mickey a sarokban. A csipkés füstpálcáját szívja már megint, orrából lila füst gomolyog.

Sevro összerándul.

– Ez hullára fájt. Még oldalra se tudok fordulni.

– Megrántottad a nyakadat, megroppantottad a csigolyákat, és a hangszálak is megsérültek – jelenti Virany a biometrikus szkennere mögül. Törékeny, sötét bőrű nő, azzal a sajátos csendességgel, amely a sokat látott emberekre jellemző.

– Ahogy megmondtam, amikor belépett. Itt ez a sok vacak, Virany, de hol a művészet az egészben? – szúrja közbe gúnyosan Mickey.

A doktor a szemét forgatja.

– Ha csak tíz kilóval nehezebb vagy, Sevro, eltörted volna a nyakadat. Tekintsd magad mázlistának.

– Az a mázli, hogy előtte szartam egyet – morogja Sevro.

– Darrow nyaka ötven pluszkilóval a testén is kitartott volna – hetvenkedik Mickey lustán. – A nyaki szalagjainak osztályozása szerint…

– Ne is kezdd el – szakítja félbe fáradtan Virany. – Nem lehetne, hogy majd holnap fényezed magadat, Mickey?

– Én csak tényszerűen felhívtam a saját zsenialitásomra a figyelmet – kacsint rám Mickey. Élvezi, hogy a kedves Viranyvel kekeckedhet. Amióta együtt dolgoznak a projektjén, szinte nullától huszonnégy óráig össze vannak zárva Mickey laborjában. Virany legnagyobb bánatára.

– Hé! – kiált fel Sevro, ahogy a doktornő megütögeti a gerincét. – Az ott a testem.

– Bocs.

– Kis Pixi – ugratom.

– Kis híján eltörtem a nyakamat.

– Ismerős, próbáltam már én is. Téged legalább nem korbácsoltak meg előtte.

– Inkább vállaltam volna a korbácsot – motyogja, és felszisszen, ahogy próbálja forgatni a fejét. – Ennél az is csak jobb lehet.

– Nem igazán, ha Pax kezében van.

– Láttam a holót, annyira nem ütött nagyot.

– Korbácsoltak már meg? A hátamat nem láttad azon a híres holón?

– Mert te láttad a szarveretes szememet az Intézetben? A Sakál egy késsel kapartatta ki. De meg se rezzentem.

– Nekem az egész szarveretes testemet felvágták. Átfaragták – mondom, miközben nyílik az ajtó, és Musztáng jön be. – Kétszer is.

– Na, persze, folyton az elcseszett Faragásoddal jössz – nyögi Sevro, és az ujjával kaszál az arcom előtt. – Én olyan szarveretesen különleges vagyok, lehámozták a csontjaimat is. Átcsomózták a DNS-emet.

– Mindig ezt csinálják? – kérdi Virany Musztángtól.

– Úgy tűnik – bólint. – Esetleg összevarrná a szájukat, amíg leszoknak végre a káromkodásról?

– Nos, ez egy nagyon érdekes kérés éppen most… – kapja fel a fejét Mickey.

– Hogy van az Arany? – fojtja Mickey-be a szót Sevro. – Voltál nála?

– Örül, hogy megmaradt a nyelve. Épp a mellkasát varrják. Van némi belső vérzése a veréstől, de megmarad.

– Bementél hozzá? – nézek Musztángra.

– Be – mondja, és elgondolkozva bólint. – Elég… érzelmes volt. Meg akarja neked köszönni, Sevro. Azt mondja, tudja, hogy nem érdemelte meg.

– Hát rohadtul nem – mormolja Sevro.

– Sefi szerint az Obszidiánok mostantól békén hagyják.

– Az Obszidiánok? – zökken ki a mélázásból Musztáng. – Mindenki.

– És nekem ez még eszembe se jutott – nevetem el magam.

– Mi? – néz rám Sevro.

– Hogy Sefi már nemcsak a Valkűrök nevében beszélt, hanem az Obszidiánokéban is. Nem nyelvbotlás volt. Pedig a forrongások előtt a törzsek nem álltak össze. Nyilván ezt használta ki, hogy a törzsfőnököket maga alá vonja.

– Szóval ez valami… államcsíny volt? – néz nagyot Sevro.

– Nagyon úgy fest – nevetek.

– Majd meglátjuk, bejött-e. De azért határozottan figyelemre méltó – bólogat Musztáng. – Mi is mindig azt tanultuk, hogy az ember soha ne hagyjon kihasználatlanul egy jó kis válságot.

– Ahogy az Obszidiánok politizálnak… – borzong meg Mickey.

– Most akkor ez az egész… taktikázás volt, vagy valódi? – fordul Musztáng Sevróhoz.

– Fingom sincs – von vállat Sevro óvatosan. – Mármint, egyszer valakinek le kellett állítani az ördögi kört. Apa meghalt, ez szívás. De semmi értelme felégetni a fél világot, hogy hátha azzal visszahozom. Vágod? Cassius nem azért ölte meg, mert utálta. Katonák voltak mind a ketten, tették, amit tenniük kellett. Vágod?

Musztáng csak a fejét ingatja, nem talál szavakat. Csak Sevro vállára teszi a kezét, és ebből már a barátom is érzi, hogy ő is megemeli előtte a kalapját. A hallgatásánál nagyobb bókot nem is kaphatna Sevro, és egy kivételesen őszinte mosollyal viszonozza. Éppen, amikor megint nyílik az ajtó, és belép Victra. A szeme vörös, pillantása nyugtalan.

– Beszélnem kell veled – mondja egyenesen Sevrónak.

– Kifelé – rendelkezik Sevro, mivel magától egyikünk se mozdul. – Mindenki.

Az ajtó előtt várakozunk, amíg Victra és Sevro beszélgetnek.

– Szerinted mennyi idő még az út? – kérdi Musztáng.

– Negyvenkilenc nap – felelem, és a vállánál fogva elrángatom Mickey-t az ajtótól, hogy ne tapassza nagy füleit a kulcslyukra. – A lényeg, hogy a Kékek hallgassanak.

– Negyvenkilenc nap alatt a bátyám jó sok tervet ki tud sütni. Így nem fog beválni a trükk.

– De legalább fejest ugrunk a sűrűjébe. Csak ez számít.

Musztáng tudja, hogy én is gyűlölöm, hogy még ennyi ideig tart. Mert amíg mi a feketeségben araszolunk, a világ halad előre. A Vörösöket üldözik. És hiába ébresztettük fel az aljaSzínek önérzetét, hiába győzedelmeskedtünk a Lázadás nevében, a hosszú napok alatt, amíg a Peremről bejutunk a Magba, a Sakál egyre másra levadászhatja a barátainkat, és az Uralkodó sorban elfojthatja a lázadó sejteket, mozgalmakat.

– De még nem rendeztünk mindent – folytatja Musztáng. – Az Obszidiánok megöltek hét Arany foglyot. Az embereimet aggasztja ez a háború. A következmények. Főleg, ha a törzsek tényleg egyesültek Sefi vezetése alatt. Így még veszedelmesebb.

– És hasznosabb – teszem hozzá.

– Amíg egy a célunk. De amint mást akar, mint te, nagyon csúnyán félrecsúszhat minden.

Mickey elugrik a rendelő ajtajától, Musztáng pedig lép egyet oldalra. Sevro és Victra lép ki a folyosóra, arcukon lehetetlenül széles mosoly.

– Ti meg min vigyorogtok annyira? – szegezem nekik a kérdést.

– Csak ezen – mutatja a kezét Sevro. Az ujján egy Jupiter-gyűrű lötyög. Először nem is értem, csak pislogok zavartan. Aztán meglátom az ő saját gyűrűjét Victra kisujjára szorítva.

– Megkért – fűzi hozzá boldogan Sevro.

– Mi? – hebegem.

– Megkért… mármint…? – szalad magasra Musztáng szemöldöke a homlokán.

– Úgy ám, öcskös! – rikkantja Sevro. – Összeboronálódunk!

Hét nappal később Sevro és Victra csendes ceremóniával egybekel a Hajnalcsillag kisegítőhangárjában. Nem jutottam szóhoz, amikor Victra engem kért meg, hogy vezessem oltár elé. Csak megöleltem, ahogy most is ölelem, belekarolok, és végigvezetem a kimosakodott, kicsinosított Vonítók és a föléjük tornyosuló Telemanusok sorfala előtt. Sevrót soha még ennyire tisztának nem láttam, még a mindig kócos taraját is rendesen oldalra fésülte. Mickey áll előtte. Az a szokás, hogy egy Fehér adja fel a házassági szentséget. De Victra csak röhögött a hagyományon és a szokásokon, és Mickey-t kérte meg, hogy adja össze őket.

A Lila arca szó szerint ragyog. Az esemény tiszteletére kissé túlsminkelte magát, persze ő így is, úgy is ragyogó fénysugár. Faragóból lett rabszolgatartóból lett rabszolgából lett anyakönyvvezető… Nem éppen szokványos életpálya, de neki még ez is jól áll. Boldog volt, amikor Bohóc és Fanyarpofa elhívta a legénybúcsúra, és teljes átéléssel velünk vonított, ahogy Sevrót elraboltuk a szobájából, hogy inni cipeljük.

A forrongások óta nem állt vissza teljesen a rend, némi ellenségeskedés még mindig érezhető a hajón, de az esküvő némileg felidézi a nyugis hétköznapokat. Nosztalgikus reményt ébreszt, hogy még a háború közepette is gondolhatunk az életre, hogy az mindenek ellenére zajlik. Van folytatás. Persze akadnak Arész Fik, akik kiakadtak, hogy a Vörösök vezére egy Arannyal kel egybe, de Victra eleget letett már az asztalra ahhoz, hogy a vezetők becsüljék. És persze a legtöbben értékelik is a bátorságát, hogy Sefivel és velem a trójai ütközet élén járt. Tisztelik. A vérét adta értük, az ügyükért, ezért a flottám nem háborog. Ma este legalábbis nem.

Soha ilyen boldognak nem láttam még Sevrót. De olyan idegesnek se, mint a szertartás előtt egy órával, ahogy a fürdőszobámban a taraját fésülgette.

– Nem őrültség ez?! Tegnap még olyan jó ötletnek tűnt… – meredt magára a tükörben.

– Ma is nagyon jó ötlet.

– De, ugye, nem csak úgy mondod? Elő a farbával, ember. Mindjárt hányok.

– Én hánytam is, mielőtt elvettem Eót.

– Egy nagy szart.

– Leokádtam a nagybátyám bakancsát – mondom, és egy pillanatra belém hasít a fájdalom, hogy Narol már nincs többé. – Nem azért, mert attól féltem, hogy rosszul döntöttem, hanem attól, hogy ő bánja majd meg. Hogy nem fogok megfelelni a várakozásainak… De Narol azt mondta, hogy a nők jobban ismernek bennünket, mint mi magunkat. Ezért szereted Victrát. Ezért veszekedtek. Ezért érdemelted ki őt.

Sevro a tükörből pislogott rám:

– Jó, de a nagybátyád hibbant volt. Ezt mindenki tudja.

– Ez a jelen társaságról is elmondható. Mind hibbantak vagyunk kicsit. Főleg Victra. Mármint, ha egyszer kész hozzád menni, akkor nyilván az.

– Szarveretesen igazad lesz – vigyorodott el végre. Én meg beletúrtam a hajába, és mélyen reméltem, hogy kijut nekik egy kis boldogság ezekben a nehéz napokban. És még talán a jövőben is. – Kár, hogy az öreg nincs itt.

– Szerintem valahol épp szétröhögi magát, hogy lábujjhegyre kell állnod, ha meg akarod csókolni a menyasszonyodat.

– Ja, hát mindig is egy nagy pöcs volt.

Most ott toporog, egyik lábáról a másikra áll, ahogy elébe vezetem Victrát, és ő felnéz a szemébe. Már ott se vagyok. Mind eltűnünk, legalábbis az ő világukból. Csak ők ketten vannak. És az a gyöngédség, amellyel ez a dühödt nő lenéz rá, elárulja, mennyire mélységesen szereti. Soha nem beszélne róla, Victra nem az a fajta. De a mindig éber keménysége ma este valahogy felpuhult. Mintha Sevro lenne az ő menedéke, ahol biztonságban van.

Visszalépek Musztáng mellé, és Mickey belekezd a beszédébe. Negyede olyan ömlengő, mint amilyenre számítottam. Ahogy oldalra pillantok, látom, hogy Musztáng szája mozog, mondja ő is a szöveget tátogva. Tehát besegített. És mint aki belelát a gondolataimba, közelebb hajol: – Hallanod kellett volna az eredeti verziót. Egész kis színdarab volt – mondja, majd megszimatol. – Te részeg vagy? – kérdi, hátrapillant a kipirosodott Vonítókra és az ingatag lábon álló Telemanusokra. – Mindenki részeg?

– Csss – nyomom a kezébe az üveget. – Te vagy túlságosan józan.

Mickey közben a szöveg végére ér:

– …eme szerződésnek csakis a halál vethet véget. Mától legyetek hát Sevro és Victra Barca.

– Julii – javítja ki sietve Sevro. – Az ő Háza a régebbi.

– Jól mondta – rázza meg a fejét Victra.

– De te egy Julii vagy – néz rá zavartan Sevro.

– Tegnap még az voltam. Mától viszont Barca szeretnék lenni. Feltéve, ha nincs ellene kifogásod, és nem kell ehhez arányosan összetöpörödnöm.

– Pedig bájos lennél – ragyog Sevro arca. Felénk fordulnak, ahogy Mickey elismétli az utolsó mondatot: – Akkor hát innentől fogva barátaitok és az egész világ előtt legyetek ti ketten Sevro és Victra Barca a Marsról.

A szertartás csendes volt, de utána a lakoma… Az egész flotta ünneplésbe kezdett. Mert ha valamihez igazán ért a népem, az a nehézségek megünneplése. Mert az élet nem csak annyi, hogy lélegzünk. Az élet a létezésről szól. Sevro beszédének és önakasztásának híre hamar bejárta a hajókat, a sebek gyógyulni kezdtek.

És most csak ez a nap számít. Ez a nap az életörömöt hirdeti az embereim között. A legkisebb korvettől a csatahajókig, cirkálókig és a Hajnalcsillagig mindenütt táncos mulatságok kerekednek. SárkánySzárnyak suhannak díszrepülésben a csillagos égen. Mindenfelé alkohol folyik a csapból is, és a hangárokban tömegek gyűlnek össze énekelni és táncolni a harci gépezetek között. Még Kavax is, aki pedig annyira retteg a káosztól meg az Obszidiánoktól, még ő is megforgatja Musztángot, és megpróbálja feledni az Arany báltermekben dívó kimódolt bókolásokat, miközben egy nevetős arcú, gépzsíros körömaljú, gömbölyű idomú Vöröstől tanulja el a népem táncait. Cyther, a furcsa Narancs is velünk mulat, aki másfél éve olyan mély benyomást tett rám a Paxon. Reggel fejezte be a Musztángtól kapott megbízatását, de mostanra a sárga földig leitta magát, úgy pörög-forog nagy lendülettel a parketten Kavax legnagyobb elégedettségére.

Daxo a fejét csóválva figyeli apját az agyik asztal mellől. Mindig olyan visszafogott, mindig olyan józan. Leülök hozzá egy üveggel.

– Hoztam bort – töltök neki.

– Hála az égnek – fogja meg finoman a poharat. – A néped folyvást valami zsíroldóval traktál – mondja, és gondterhelten pillant a kargépére.

– Holiday szolgálatban van – mondom. – És ez nem egy Arany-gála.

Elneveti magát.

– Azért is az égnek hála – kortyol bele végre a borba. – Vénuszi korallzátonyról való. Nagyon finom.

– Apád nem kis látványosság – biccentek a fejemmel a tánctérre, ahol a nagy ember épp két Vörössel kapaszkodik össze.

– De nincs egyedül – feleli Daxo, és a Sevróval táncoló Musztáng felé int. Egészen kipirult, virul az arcán a boldogság. Vagy az alkohol. A haja izzadtan tapad a homlokára. – Szeret téged. Tudtad? – néz a szemembe Daxo. – Csak retteg, hogy elveszít, ezért nem enged közel magához. Viccesen furcsák vagyunk, nem?

– Te meg miért nem táncolsz már, Daxo? – perdül hozzánk Victra. – Ne legyél folyton ilyen jól nevelt. Talpra! – És a karjánál fogva felrántja a székéről, a tánctérre taszítja, és lerogy a helyére. – Jaj a lábaim! Áttúrtam Antonia szekrényeit. Csak azt felejtettem el, hogy csirkelába van.

Ezen csak nevetni lehet. Közben a csontrészeg Bohóc tántorog az asztalunkhoz.

– Egy kérdés, Victra és Darrow. Szerintetek Kavicsot érdekli az a pasi? – kérdezi, és egy nagy pohár bort tölt magába. A fogai már lilák.

– Az a magas? – érdeklődik Victra. Kavics egy magas Szürke kapitánnyal táncol, aki a Vízköpőkről érkezett. – Szerintem tetszik neki.

– Iszonyúan jóképű. És a fogai is szépek – habogja Bohóc.

– Szerintem bármikor közbeavatkozhatsz – vetem fel.

– Ja, hát nem akarnám adni a kétségbeesettet.

– Isten őrizzen! – helyesel Victra.

– Asszem, közbeavatkozom.

– Szerintem, jó ötlet – bólogat Victra. – De először hajolj meg. Csak az udvariasság kedvéért.

– Jó, úgy lesz. Mindjárt megyek is – tölt magának még egy pohár bort. – Csak ezt még megiszom.

Kiveszem a bort a kezéből, és Kavics irányába taszítom. Holiday épp akkor bukkan fel, amikor mélyen meghajol a Vonító előtt, sőt, még egy cirkalmas mozdulatot is tesz hozzá a kezével.

– Azta szentségit. Tényleg meghajolt – horkant fel Victra némi pezsgőt az orrán. – Neked is ezt kéne tenned Musztánggal. Szerintem el akarja csórni a férjemet. A férjemet. Milyen bizarr szó.

– Bizarr az egész világ.

– Hát nem? Feleség. Ki gondolta volna?

Végigmérem tetőtől talpig.

– Illik rád – karolom át a vállát. – Tökéletesen illik rád.

Sugárzó mosoly a válasz.

– Uram – lép hozzánk Holiday.

– Egy italt, Holiday? – kérdem, de le is fagy az arcomról a mosoly a képe láttán. Valami gáz van. – Mi az?

Int, hogy húzódjak félre, és Victra ne hallja.

– A Sakál – súgja, hogy ne tegye tönkre a többiek mulatságát. – Vonalban van. Veled akar beszélni.

– Mennyi az időeltérés?

– Hat másodperc.

A táncosok között Sevro ügyetlenül forog Musztánggal, hahotáznak a saját bénázásukon, mert egyikük sem ismeri a táncokat, amelyeket a Vörösök járnak körülöttük. Musztáng haja izzadt, szemében a pillanat gondtalan boldogsága csillog. Egyikük sem érzi a hirtelen rám törő rémületet, a világ fenyegetését. De nem is akarom, hogy érezzék. Ma este semmiképp.

56

Fekete legyek

Kör alakú edzőtermem közepén egy egyszerű székben ül. Fehér zakójának gallérján mindkét oldalt egy-egy arany oroszlán. Izzó hologramja felett a csillagok fénylenek a duroÜveg mennyezeten túl. Ezt a termet edzeni építették, hogy legyen hol felkészülni a háborúra, ezért itt hallgatom meg az ellenségemet. Nem hagyom, hogy romlott szelleme álnokul áthassa Roque hajójának egyéb helyiségeit is, ahol most a barátaim vigadoznak.

Hiába, hogy több millió kilométernyire van, mégis érezni vélem émelyítő borotvaszagát. Érzem a sűrű csendet, amely megtölti körülötte a szobát. Pedig csak a digitális képmása előtt állok. Annyira életszerű, hogy ha nem izzana, igazinak vélném. Körülötte elkenődik minden, nem látom, hol van. Azóta szemmel tart, hogy beléptem a terembe. Semmi mosoly az arcán. Nem kedélyeskedik, pedig látom rajta, hogy jól mulat. Csak az árulkodik zaklatottságáról, ahogy az ezüst érintőtollat pörgeti az ujjai közt.

– Hahó, Arató. Milyen a buli?

Igyekszem leplezni, hogy kellemetlenül érint a megjegyzése. Nyilvánvaló, hogy vannak kémei a hajómon. Csak azt nem tudom, mennyire közeli kémek. De nem hagyom, hogy rágni kezdjen a gonosz kétség. Ha kárt tudna tenni bennünk, már rég megtette volna.

– Mit akarsz?

– Legutóbb te hívtál engem, most gondoltam, viszonzom a gesztust. Pláne, hogy volt az az üzenet a nagybátyádról. Jut is eszembe, megkaptad?

Nem szólok semmit.

– Mindegy is, ha majd ideérsz a Marsra, beszélnek helyettünk a rakéták. Talán soha többé nem is látjuk egymást. Roque-kal találkoztál, mielőtt meghalt?

– Igen.

– És nem sírt, hogy bocsáss meg neki?

– Nem.

– Pedig azt hittem, fog – ráncolja a homlokát a Sakál. – Milyen könnyű is egy romantikus szerencsétlent megvezetni. Ha arra gondolok, hogy ott volt mellettem, amikor megöltem a nőjét. Te a folyosókon rohangásztál, Tactus nevét üvöltözted, ő felkapta a fejét, én meg a szikémmel beljebb nyomtam Quinn agyába egy kis csontszilánkot. Megfordult a fejemben, hogy életben hagyom, éljen csak agykárosodással szépen. De felfordult tőle a gyomrom, hogy akkor majd mindent összenyálaz. Szerinted csorgó nyállal is szerette volna?

Zajt hallok az ajtónál. Musztáng utánam jött a lakodalomból, és most megáll a kamera hatókörén kívül. Némán figyel. Le kéne kapcsolnom a holót, de nem megy. Ugyanattól a kíváncsiságtól gyökerezik földbe a lábam, mint ami idevonzott.

– Roque nem volt tökéletes – felelem. Mert az Arany nép sokat számított neki. Az emberiség. – Volt értelme a halálának. A legtöbbeknek még ennyi értelem sincs az életében. Náluk jobb ember volt.

– Könnyű a holtaknak megbocsátani, tudhatnám már – mondja a Sakál. A száján halvány emberi gesztus vonaglik végig. Soha nem ismerné be hangosan, de a hangján érzem, hogy van benne megbánás. Tudom, hogy az apja elismerésére vágyott. De lehetséges, hogy most hiányzik neki? Hogy halálában megbocsátott neki, és most gyászolja őt? Erre célzott volna?

Kurta aranypálcát vesz fel az öléből. Egy gombot megnyom rajta, mire megnyúlik, és jogar lesz belőle. A tetején a Társadalom piramisán egy sakálkoponya. Több mint egy éve csináltattam neki.

– Megtartottam az ajándékodat – mondja, és megsimogatja a sakál fejét. – Egész életemben folyton csak oroszlánokat kaptam. Semmi se lehetett a sajátom, olyan, amilyen én. Mit jelenthet, hogy a legnagyobb ellenségem jobban ismer, mint bármelyik barátom?

– Te vagy a jogar, én a kard – mondom, és a kérdését eleresztem a fülem mellett. – Így terveztük – teszem hozzá. Azért adtam akkor neki az ajándékot, hogy érezze, szeretik. Hogy úgy érezze, a barátja vagyok. És az is lehettem volna. Akkor. Segítettem volna neki megváltozni, ahogy Musztángnak is. Ahogy talán Cassiusnak is tudok segíteni. – Olyan, amilyennek remélted?

– Mi?

– Az apád székén ülni.

A homlokát ráncolja, gondolkodik, hogy hogyan ügyeskedjen.

– Nem – mondja végül. – Nem erre számítottam.

– Pedig azt akarod, hogy gyűlöljenek, nem? Azért ölted meg a nagybátyámat, mikor pedig semmi szükség nem volt rá. Így van célod. Ezért hívtál most is. Hogy fontosnak érezd magad. De én nem gyűlöllek.

– Hazudsz.

– Nem.

– Megöltem Paxot, a nagybátyádat és Lornt…

– Sajnállak.

– Sajnálsz? – hőköl hátra.

– A Mars Főkormányzója vagy, az univerzum egyik leghatalmasabb embere. Azt teszed, amit csak akarsz. De neked még ez sem elég. Soha semmi se volt elég neked, és soha nem is lesz. Nem az apádnak, nekem, Virginiának vagy az Uralkodónak akarsz te bizonyítani, Adrius, hanem önmagadnak. Fontos próbálsz lenni, mert legbelül összeroppantál. Mert gyűlölöd, amilyen vagy. Arra vágysz, hogy bárcsak olyannak születtél volna, mint Virginia vagy Claudius. Hogy bárcsak olyan lehetnél, mint én.

– Mint te? – húzza el a száját. – Egy mocskos kis Vörös?

– Nem vagyok Vörös – mutatom neki csupasz kezeimet. Undorodik a látványtól.

– Még annyira se jutottál, hogy rendes Színed legyen, Darrow? Egy egyszerű Homo sapiens, aki az istenek játékába ártja magát.

– Istenek? – ingatom a fejemet. – Dehogy vagy te isten. Még csak Arany se vagy. Csak egy ember, aki abban a hitben él, hogy majd egy címtől naggyá válik. Egy ember, aki több szeretne lenni, mint ami lehet. Pedig valójában csakis szeretetre vágysz. Igaz?

– A szeretet a gyengék malasztja – horkant megvetően. – Egyvalami közös bennünk, és ez a mohóságunk. Azt mondod, soha nem találok kielégülést. Hogy mindig több kell. De nézz csak bele a tükörbe, ugyanaz az ember néz majd vissza rád. Azt mondasz a kis Vörös cimboráidnak, amit akarsz. De én láttam, hogy belefeledkeztél a világunkba. Arany akartál lenni. Láttam a szemedben már az Intézetben. Láttam a Lunán a tüzet, amikor felvetettem, hogy uralkodjunk együtt. És láttam akkor is, amikor a Diadal szekerén hajtottál a Citadella lépcsőjéhez. Ez a mohóság tesz végleg és örökre magányossá bennünket.

És ezzel az elevenembe talál. Ez a feneketlen rémület szunnyad bennem, hogy az életem a sötétségé. A magányé. Hogy soha többé nem jut nekem szerelem. És ekkor lép mellém Musztáng.

– Tévedsz, testvér.

A Sakál hátrahőköl a testvére láttán.

– Darrow-nak volt felesége. Családja, és szerette őket. Alig valamije volt csak, és mégis boldog volt. Neked megvolt mindened, és mégis nyomorult voltál. És az is maradsz mindig, mert csak áskálódsz – vágja az arcába Musztáng, és a Sakál higgadsága kezd megkopni. – Ezért ölted meg apát és Quinnt. És Paxot. De ez nem játék, testvér. Ez nem egy labirintus…

– Te engem ne szólíts testvérnek, szajha. Nem vagy a testvérem. Aki széttárja a lábait egy korcsnak. Egy rabszolgaszörnyetegnek. Most az Obszidiánok következnek? Lefogadom, hogy már hosszú sorokban kígyóznak az ajtód előtt. A Színed és a családod szégyene vagy.

Dühödten lépek a holója felé, de Musztáng a mellkasomra teszi a tenyerét, és visszavág a bátyjának:

– Azt gondolod, testvérem, hogy téged soha senki se szeretett. Pedig anyánk szeretett.

– Ha szeretett, miért nem maradt velünk? – szakad fel belőle élesen. – Akkor miért hagyott el bennünket?

– Nem tudom. De én is szerettelek, és elutasítottad a szeretetemet. Az ikertestvérem voltál, egy életre összefonódott a létünk – mondja Musztáng könnyes szemmel. – Éveken át megvédtelek. Aztán rájöttem, hogy te öletted meg Claudiust – rázza meg a fejét, és kipislogja a szeméből a könnyet. – Ezt nem tudom megbocsátani. Nem tudom. Volt, hogy szerettek, testvérem, de te eltékozoltad a szeretetet. Ez a te átkod.

Musztáng mellé lépek.

– Eljövünk érted, Adrius. Szétverjük a hajóidat, és lerohanjuk a Marsot. Feltúrjuk a bunkeredet, és előhúzunk a búvóhelyedről. Igazság elé állítunk, és amikor majd az akasztófán lógsz, és a csapóajtó kitárul alattad, hogy eljárd az ördög táncát, rájössz, hogy az egésznek semmi értelme sem volt, mert nem lesz melletted senki, hogy megrántsa a lábadat.

A holo sápadt, kékes fénye kihuny, és csak állunk a kupola meg a csillagok alatt.

– Jól vagy? – kérdem, és Musztáng letörli a könnyeit. Bólint.

– Nem hittem, hogy sírva fakadok. Bocs.

– Igazság szerint én gyakrabban sírok. De azért meg van bocsátva.

– Tényleg elhiszed, hogy végig tudjuk vinni, Darrow? – próbálkozik egy mosollyal.

A szeme vörös, és az esküvőre készült sminkje is elmaszatolódott a sírástól. Az orra piroslik, mégsem láttam eddig soha ilyen szépségesnek. Ott csobog benne az élet nyers ereje. Feltárultak a félelmei és sebei, amelyektől ilyen nyílt, egyenes ember lett. Annyira tökéletlen és vad, hogy csak ölelni akarom, és el sem ereszteni soha többé. És szeretni. Kivételesen hagyja is.

– Muszáj lesz. Vár ránk az életünk, rád és rám – húzom magamhoz.

Képtelenségnek tetszik, hogy egy ilyen nő éppen az én ölelésemre vágyna, de a mellemre simítja a fejét, és átadja magát az érzésnek, amitől felidéződik bennem, mennyire passzoltunk egymás karjába már régen is. És már csak a csillagok vannak, és a múló percek.

– Vissza kéne mennünk a buliba – mondja végül.

– Minek? Itt van minden, amire szükségem lehet.

Lenézek aranyló feje búbjára, a haja töve sötétebb. Beszívom az illatát. Akár holnap, akár nyolcvan év múlva lesz vége, bármeddig bírnám szagolni ezt az illatot. De ennyi nem elég. Törékeny állát a kezembe fogom, lágyan megemelem, hogy a szemembe nézzen. Valami fontosat, valami emlékezetest akarnék mondani. De ahogy belenézek a szemébe, mindent elfelejtek. Ott van a pillantásában, hogy még mindig egy szakadék választ el kettőnket egymástól, amelyet a kérdések, vádak és a bűntudat támaszt köztünk, de ez is csak a szerelem, az emberi lét része. Minden eltörött és minden mocskos, csak a törékeny pillanatok kristályos visszfénye ragyog felettünk az időben hibátlanul és szépségesen, és ad értelmet az életnek.

57

Luna

A Rubicon Világítótorony igazából egy durván kétobszidiánnyi nagyságú válaszjeladók sokaságából álló szféra a Föld magjától egymillió kilométerre, amely az Uralkodó legbelső birtokait övezi. Ötszáz év leforgása alatt egyetlen idegen flotta se lépte át ezt a határvonalat. Most azonban, két hónappal és három héttel azután, hogy a legyőzhetetlen Kard Ármádia pusztulásának híre elért a Magba, nyolc héttel azután, hogy bejelentettem, indulunk haza a Marsra, tizenhét nappal azután, hogy az Uralkodó a Társadalom minden városában statáriumot hirdetett, a Vörös Ármádia átkel a Rubiconon, és egyetlen lövés nélkül folytatja útját a Luna felé.

Telemanus lángHajók vezetik az előőrsöt, a feladatuk az esetleges aknák és a Társadalmi Tengerészet más csapdáinak elhárítása, közömbösítése. Mögöttük Orion nehézrombolói Obszidián hadakkal megtömve, oldalukon a jég szellemeinek mindent látó szeme, utánuk a Julii-flotta Victra könnyező napjával a páncélzaton, köztük a súlyos páncélos csatahajó, a flotta dísze, a Pandora, és a Reformerek erői – eljöttek igazságukért Arcos menyei és persze a viharvert Dejah Thoris vezetésével a fekete-arany oroszlános Augustus-flotta. Az én hajóim zárják a sort a valaha volt leghatalmasabb hadizsákmány, a rettenthetetlen Hajnalcsillag mögött. A szerzeményem fehér testére hét kilométeres vörös sarlókat festettünk. A karomFúrók ütötte lyukakat csak részben javítottuk ki, a hajótestbe vájt járatokkal mit sem törődtünk, csak a külső burkot foltoztuk meg, és a pajzsot forrasztottuk egybe. A Pax pusztulása árán jutottunk hozzá, de igazi főnyeremény. Az egyik sarló alsó száránál kifogytunk a vörös festékből, ezért inkább hasonlít félholdra, a Lune-Ház Szimbólumára. De ezt az embereim jó ómennek veszik, mintha ezzel is üzennénk Octavia au Lune-nek, hogy minden csak percek kérdése, mert megjelöltük.

A háború eljött a Magba.

Már három napja tudják, hogy jövünk. Teljesen nem tudtuk eltitkolni a radarjaik elől, hogy erre tartunk, most azonban világos, hogy csak káosz és rémület fogadhat bennünket, képtelenek voltak ilyen rövid idő alatt felkészülni ránk. A Mag büszkesége, a Hamu Lovagja vezette Jogar Ármádia ugyan védelmi alakzatba rendeződött a Luna körül, ám a Via Appián, az északi hemiszféra felett a Peremről érkező kereskedelmi karavánok áradata sorjázik, míg a Via Flaminián még ennél is tömöttebb sorokban áradnak a polgári járművek a Föld felé. Araszolni tudnak csak, mert az atmoszférába lépés előtt át kell haladniuk a gigantikus Flaminius csillagKikötőn, ahonnan kiterjedt biztonsági ellenőrzések után kezdhetik csak meg az ereszkedést. Ahogy viszont átlépjük a Rubicon övét, felrobban a rend, sokan kilépnek a sorból, és rémülten iramodnak a távolabbi Vénusz felé, mások meg a csillagKikötő parancsait próbálják teljes egészében figyelmen kívül hagyni, és lobbannak ezüstfehér lángcsóvává, ahogy a gyors mozgású biztonsági ágyús fregattok rendet teremtenek, és több tucat rendbontót is hamuvá lőnek.

Erejük jócskán meghaladja a miénket, de mi vagyunk a kezdeményezők, és a civilizációk barbár erőktől való ősi félelme szintén a mi malmunkra hajtja a vizet.

Felcsendül a Lunai Csata első keringője.

– Azonosítatlan flotta, figyelmeztetem… – zeng a pattogós Rezes hang egy nyílt frekvencián. – A Luna védelmi parancsnokságának figyelmeztetését tolmácsolom: flottátok lopott űrjárműnek van a birtokában, és megszegitek a Társadalom űrtengeri határainak szabályozását. Sürgősen azonosítást és szándéknyilatkozatot kérek.

– Hosszú hatótávolságú rakétát a Citadellának – utasítom a tüzéreket.

– A Citadella még egymillió kilométerre van. Le fogják lőni – kifogásolja a tüzérKék.

– Ezt ő is szarveretesen tudja – ugatja le Sevro. – Te csak teljesítsd a parancsot.

Komoly kémelhárítási erőfeszítések árán tudtuk csak titokban tartani, hogy hova tartunk, és nemcsak Arész Fiainak sejtjeiben, hanem a flottán belül is. Viszont így sem a Sakál, sem a Classis Venetum, vagyis a 4. Vénuszi flotta nem lesz olyan helyzetben, hogy időben a Luna segítségére siethessen. És nem kell számolnunk az Ötödik flottával sem, a Classis Libertasszal, hiszen őket az Uralkodó épp a Mars megsegítésére küldte. Ha teljes sebességgel rákapcsolnak, akkor is három hétig tart az út. A csel bevált. A hajóinkon lapuló kémek azokat a téves információkat szivárogtatták ki, amelyeket Sevro az önakasztása óta kiabál szét teli torokból, és az Uralkodó rá is harapott.

Egy naprendszernyi birodalomnak pontosan ez a veszte: hiába a rendkívüli haderő, ha egyszer nincsenek a megfelelő helyen, cseszhetik.

A rakétánkat húsz perccel később lövi le az űrvédelmi tűz.

– Új bejövő hívás – jelenti egy Kék. – Pretoriánus jelölt a vonalban.

– A központi holóra kérem.

Sasorrú, rövid hajú, a halántékán őszülő Arany Pretoriánus materializálódik előttem. A flotta minden parancsnoki hajóján és holoKivetítőjén ott van.

– Lykosi Darrow – kezdi kifogástalan lunai akcentussal –, a te kezedben összpontosul a flotta feletti főhatalom?

– Teszek a hagyományaitokra – zárom rövidre egyszerűen a szokásos kakastáncot.

– Ám legyen – tartja magát a diplomáciai udvariaskodáshoz az Arany. – Lucius au Sejanus FőLegátus vagyok, a Pretoriánus gárda első századától – folytatja. Hallottam már Sejanus hírét, hátborzongatóan hatékony pasas. – Diplomáciai küldöttséggel érkeztem a koordinátáid helyszínére – közli szárazon. – Felszólítalak, hogy ne tanúsítsd ellenséges lépéseket, és fogadd hajómat a vezérhajódon, hogy tájékoztathassalak Uralkodónk és Szenátusunk…

– A kérést elutasítom.

– Hogyan?

– Ha bármiféle Társadalmi Hajó a flottám közelébe ér, tüzet nyitunk. Ha az Uralkodónak mondanivalója van, személyesen keressen meg, ne a lakájai száján keresztül szóljon hozzám. Mondd meg a ribancnak, hogy háborúzni jöttünk, nem fecsegni.

A hajóm, akár egy hangyaboly. Csak három napja tudták meg, hogy hova tartunk valójában, és azóta mindenki lázasan pörög. Van abban valami halhatatlan, ha az ember a Lunát támadja meg. Akár veszítesz, akár győzedelmeskedsz, örökre foltot hagysz az Aranyak örökségén. És az embereim, ahogy a bolygókról és holdakról elkapott beszélgetésfoszlányok mutatják, félnek. A rettegés ott remeg a levegőben. Évszázadok óta most először mutatott gyengeséget az Arany faj. Megtörtük a Kard Ármádiát, ami sikeresebben és hevesebben szította fel a Lázadást, mint akárhány szónoklatom.

Ahogy a folyosón a csapatszállítók és a parazitaSuhanók felé tartanak a katonák, mind tisztelegnek. Jobbára Vörösök és átállt Szürkék alkotnak egy-egy egységet, de Zöld technikusok, Narancs gépkezelők és Obszidián cserkészek és nehézgyalogosok is jutnak minden hajóba. A saját engedélyezési kódommal küldöm át aHajnalcsillag repülési ellenőrzésének a hajó repülésiengedély-kérelmét. Elfogadják, indulhat. És általában ennyi elég is lenne, de ma személyesen akarok mindennek a végére járni, meg akarok győződni róla, hogy az utasításaimat végrehajtják, ezért megyek a parancsnoki hídra. A Vörös tengerészkapitány, aki a híd biztonsági erőit irányítja, egyből vigyázzt vezényel, ahogy megpillant, csattognak a bokák, több mint ötven állig felfegyverzett Vörös, Szürke és Obszidián tiszteleg egyszerre. Az árokban a Kékek belemerülnek a feladataikba. Orion épp ott áll, ahonnan Roque is irányította a csatát. Húsos kezeit a háta mögött összekulcsolja, bőre majdnem olyan fekete, mint az egyenruhája, nagy sápadt szemei, hófehér gazembermosolya rám villan.

– A flotta hamarosan készen áll, Arató.

Melegen üdvözlöm, és megállok mellette a hatalmas üvegfelület előtt.

– Hogy fest?

– A Hamu Lovagja védelmi alakzatba rendeződött. Úgy fest, arra számít, Acélesőt zúdítunk rájuk, mielőtt a holdat célba vennénk. Éles elmére vall. Semmi oka közelebb jönni. A Magból máris elindult ide minden létező hajójuk. És amikor majd ideérnek, egérfogóba szorulunk. Ezért vélekedik úgy, hogy nem sokat fogunk tökölni, hiszen nincs is más választásunk, ha már itt vagyunk, mint cselekedni.

– A Hamu Lovagja érti a csíziót.

– Érti bizony – bólint Orion, és a kargépére pillant. – Mi ez a repülési engedély a HB Deltáról annak a sarpedonnak?

Tudtam, hogy fel fog neki tűnni. De most nincs kedvem magyarázkodni. Nem mindenki olyan elnéző Cassiusszal, mint én. Még Sevro megbocsátása se lágyította meg annyira a szíveket.

– Követeket küldök a Szenátorok egy csoportjához. Tárgyalni – hazudom.

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Mi folyik itt?

– Ha Cassius a hajón marad, a harcok hevében valaki úgyis kijátssza az őröket, és beoson hozzá, hogy átvágja a torkát. Túlságosan is gyűlölik itt a Bellonákat ahhoz, hogy biztonságban legyen – mondom neki halkan, hogy lehetőleg senki más ne hallja.

– Akkor rejtsd el a hajón. Egy másik cellába, bárhova. De ne engedd szabadon. Akkor máris visszamegy hozzájuk, és megint ellenünk fordul.

– Nem. Nem teszi.

Körbepillant, hogy biztosan nem hallgatózik-e senki.

– Ha az Obszidiánok ezt megsejtik…

– Ezért is nem szóltam senkinek. Szabadon engedem. Engedd át a hajót. Add a szavadat, hogy átengeded – összeszorítja a száját. – Ígérd meg.

Végül bólint, és visszafordul a Luna felé. Mint mindig, most is az az érzésem, hogy ez a nő sokkal többet tud, mint ahogy mutatja.

– Megígérem. De legyél nagyon óvatos, fiam.

A magaskészültségű börtönrészleg előtt találkozom Sevróval. Egy narancsszínű, lebegő gravPeremes szállítórekeszen üldögél, egy üvegből iszogat, bal keze a combján pihen, a pisztolyán. Mögötte a hangár csendesebb, mint az ember várná ilyen időben és helyen. Ilyen vendégekkel. De persze a nagy nyüzsgés most a fegyvertárakra és a főhangárokra koncentrálódik. Mit is keresnének most itt, a börtönfedélzeten annyian.

– Mi tartott ennyi ideig? – fogad Sevro. Ő is a fekete gyakorlóruhájában van, kényelmetlenül fészkelődik az új harci mellényben. A bakancsai nagyokat csattannak, ahogy a lábait himbálja.

– Orion a repülési engedély miatt kérdezősködött.

– A picsába. Rájött, hogy kiröptetjük a sast?

– Megígérte, hogy elengedi.

– Ajánlom is neki. És azt is, hogy tartsa csukva a száját. Mert ha Sefi megtudja…

– Tudom. És ő is tisztában van vele. Nem fogja elmondani.

– Ha te mondod – issza ki az utolsó kortyot is az üvegből nagy fintorral Sevro. A csarnok végéből Musztáng közeleg.

– Az őrség átcsoportosítva – jelenti. – A tengerészegységeket kiüríttettem a 13-c folyosóról. Cassius tiszta.

– Jól van. Biztos vagy a dologban? – kérdem még egyszer. Megérintem a kezét. Bólint.

– Teljességgel persze nem, de ilyen az élet.

– Sevro? Neked okés?

– Naná – ugrik le a rekeszről. – Itt vagyok, vagy nem vagyok?

Sevróval kimanőverezünk a gravRekesszel a csarnokból. Az őrök elhagyták a posztjukat, csak szalvéták és dohányos csészék maradtak utánuk. Bemegyünk a tízszögletű helyiségbe, ahol a duroÜveg cellák vannak. Sevro azt a nótát fütyüli, amelyet még Pliniusznak fabrikált: – Ha szíved üstdobként kalapál…

Megállunk Cassius cellája előtt. A szemközti üvegfal mögött Antonia hever az ágyán, meg se moccan. Az arca feldagadt a veréstől, és csak a szeme követ bennünket. Süt belőle a gyűlölet. Sevro megkopogtatja a duroÜveget.

– Ébresztő, Bellona uraság.

Cassius kitörli az álmot a szeméből, felül.

– Mi történt? – kérdi Musztángtól.

– Megérkeztünk a Lunához – tájékoztatom.

– Nem a Marshoz? – néz nagyot Cassius meglepetésében. A szemem sarkából látom, hogy erre már Antonia is mozgolódni kezd, ez őt is váratlanul érte.

– Nem a Marshoz.

– A Lunát fogjátok megtámadni? – esik le Cassius álla. – Ti megbolondultatok. Nincs is annyi hajótok. Hogy akartok egyáltalán átjutni a pajzsokon?

– Ez nem a te gondod, csillagom – inti le Sevro. – Megvannak a módszereink. Viszont hamarosan felforrrósodik az acél, és akkor majd valaki kihasználja a káoszt, besuttyan ide, és széthasítja a szép fejedet. Darrow-t pedig még a gondolat is lesújtja. És ha őt felzaklatja valami, az meg engem szomorít el – fejtegeti. Cassius úgy mered ránk, mintha tényleg elgurult volna a gyógyszerünk. – Nem esik le neki.

– Amikor azt mondtad, hogy részedről végeztél ezzel a háborúval, komolyan gondoltad? – szegezem neki a kérdést.

– Nem értem…

– Pedig kurvára vérveretesen egyszerű, Cassius – csattan fel Musztáng. – Igen, vagy nem?

– Igen – bólint Cassius az ágyán. Antonia már felült, annyira hegyezi a fülét. – Végeztem. Hogy is ne végeztem volna, amikor mindent elvett tőlem. Minek harcoljak olyanokért, akik csakis önmagukkal törődnek?!

– Na? – nézek Sevróra.

– Jaj, ne már! – nyávog Sevro. – Nem hiheted, hogy ennyi elég is.

– Mire megy ki ez az egész? – kérdi Cassius.

– Itt mi kérdezünk, öcskös. Darrow azt szeretné, ha szabadon engednélek – jelenti ki Sevro, mire Cassius szeme elkerekedik. – De ahhoz meg kell bizonyosodnom róla, hogy nem osonsz vissza, és nem ölsz meg bennünket. Mivel ontod a sok marhaságot a becsületről meg a vérbosszúról, esküt kell tenned, és akkor már nyugodtan fogok alucikálni.

– Megöltem az apádat…

– Ezt tényleg nem kéne már többször felhoznod.

– Ha itt maradsz, nem tudunk megvédeni – mondom. – És én hiszem, hogy a világnak szüksége van még Cassius au Bellonára. Viszont itt nincs már helyed. Ahogy az Uralkodónál sincs. Ha a szavadat adod, a becsületszavadat, hogy tényleg hátat fordítasz ennek a háborúnak, akkor visszakapod a szabadságodat.

A hátunk mögött Antonia felkacag.

– Ez tiszta röhej. Csak szórakoznak, Cassi. Játszanak rajtad, mint egy hárfán.

– Hallgass, te méregkeverő szuka – inti le Musztáng.

Cassius az ajánlatunkat mérlegeli, közben csakis Musztángot figyeli.

– És te ebbe belementél?

– Én találtam ki – feleli Musztáng. – Te nem tehetsz erről az egészről, Cassius. Kegyetlenül bántam veled, sajnálom. Tudom, hogy bosszút akartál állni Darrow-n. Rajtam…

– Nem, rajtad soha. De soha.

Musztáng arca halványan megrezzen, de folytatja:

– …de azt is tudom, hogy már látod, hová vezet a bosszú. Tudom, hogy te is kiismerted Octaviát. A testvéremet. Neked csak annyi a bűnöd, hogy meg akartad védeni a családodat. Nem érdemled meg, hogy itt érjen véget az életed.

– Tényleg azt akarod, hogy elmenjek?

– Azt akarom, hogy élj. És igen, azt is, hogy elmenj, és soha ne gyere vissza.

– De… hova?

– Mindegy, hova. Bárhova.

Cassius nagyot nyel, próbálja összeszedni magát. Nemcsak azt kell eldöntenie, hogy akkor a kötelességét vagy a becsületét választja-e, hanem azt is, hogy milyen lesz az élete Musztáng nélkül. Ismerem azt a borzalmas magányosságot, amelyet most érez, még ha vissza is kapja a szabadságát. Nincs félelmetesebb börtön a szerelem nélküli életnél. De aztán megnyalja az ajkát, és biccent: – Esküszöm az apám és Julian emlékére, hogy soha többé nem emelek fegyvert egyikőtökre sem. Ha elengedtek, elmegyek. És nem jövök vissza soha többé.

– Gyáva – csap ököllel a cella üvegére Antonia. – Te vérveretes, vonagló kis féreg…

– Te jössz – bököm oldalba Sevrót.

Meghuzigálja a kis kecskeszakállát.

– A pokolba is, remélem, hogy igazatok van, kis seggnyalók – nyúl a zsebébe, és húzza elő a mágnesKulcsot. Cassius cellájának az ajtaja súlyos kattanással kinyílik.

– Egy hajó vár ezen a szinten a kisegítődokkban – közli vele Musztáng higgadtan. – Már megkapta a repülési engedélyt. De azonnal indulnod kell.

– Az azonnal az azonnal, seggfej – nógatja Sevro.

– Kilépsz, és tarkón lőnek – kiáltja Antonia. – Áruló!

Cassius az ajtóra teszi a tenyerét, óvatosan, mint aki attól tart, hogy csak tréfálkozunk vele, az ajtó nem nyílik ki, csak mi röhögünk a szeme közé. De összeszedi magát, és elindul. Az ajtó kivágódik. Cassius kilép elénk. Már tartja is a kezét, hogy megkapja a bilincset.

– Szabad ember vagy – duruzsolja Sevro, majd megkocogtatja mellettünk a rekeszt. – Csak még egy időre bele kell ebbe bújnod, hogy észrevétlenül kicsempészhessünk innen.

– Persze – bólint Cassius. Elhallgat, felém fordul, és a kezét nyújtja. Megfogom, különös, rokoni érzés ébred bennem: – Viszlát, Darrow.

– Sok szerencsét, Cassius.

Musztáng előtt elbizonytalanodik, próbálná magához húzni, megölelni, de Musztáng hidegen csak a kezét nyújtja. Cassius nézi azt a kezet, de nem fogadja el, a fejét ingatja: – Ott lesz nekünk a Luna – mondja.

– Viszlát, Cassius.

– Viszlát.

A rekeszhez lép, belenéz, de mintha még mindig mondani szeretne valamit. Talán még egyszer, utoljára köszönetet mondani Sevrónak.

– Nem tudom, igaza volt-e az apádnak. De azt igen, hogy bátor ember volt – nyújtja Sevrónak a kezét. – És sajnálom, hogy nem lehet itt.

Sevro jól megnézi azt a kezet. Gyűlölni próbálja. Nehéz neki ez az egész, soha nem volt finom lélek. De próbálkozik, megfogja a felé nyújtott kezet. Megrázza. Csakhogy valami nem stimmel, Cassius nem ereszti el. Az arca jeges. A teste perdül, olyan gyorsan, hogy nem tudom megállítani, magához rántja Sevrót, beszorítja a jobb hóna alá, és előkapja a pisztolyt a barátom pisztolytáskájából. Sevro megbotlik, a fegyvere után kapna, de késő. Cassius taszít egyet rajta, mögé lép, és a gerincébe nyomja a pisztolyt. Sevro rémülten mered rám: – Darrow…

– Ne, Cassius! – üvöltöm.

– Ez a kötelességem.

– Cassius… – lép egyet felé Musztáng, remegő kezét kérlelőn nyújtja felé. – Megmentette az életedet… kérlek!

– Térdre! – vágja rá keményen Cassius. – Le a vérveretes térdetekre.

Szakadék peremén imbolygok, a sötétség megnyílik a lábam előtt. Suttog, eljött értem. Képtelenség előkapnom a beretvámat. Cassius kétszer is lepuffantana, mire elérném. Musztáng letérdel, és int, hogy kövessem én is. Bénultan ereszkedem le mellé.

– Öld meg! – kiált Antonia. – Lődd le a rohadékot!

– Cassius, figyelj rám… – kérlelem.

– Azt mondtam, térdre – taszít egyet Sevrón Cassius.

– Hogy térdre? – mosolyodik el pimaszul Sevro. Szemében őrült villanás. – Ostoba Arany. Elfelejted a Vonítók első szabályát. Soha ne hajts fejet.

Jobb csuklójáról előrántja a beretváját, és próbál megpördülni. De túlságosan is lassú. Cassius a vállába lő, oldalra rántja. A mellény felhasad. Vér fröccsen a fémfalra. Sevro előrezuhan, a szeme rémesen tág.

– Ezt az Aranyakért – sziszegi Cassius, és centikről hat másik lövést ereszt bele Sevro mellkasába.

58

A fény kihuny

Vér lövell ki Sevro mellkasából. Az arcomba. Eldől, kezéből kiesik a beretva. Térdre rogy, levegő után kapkod. Odaugrok hozzá, Cassius kezében ott füstöl a fegyver. Sevro zavarodottan markolja a mellét, a szájából csorog a vér. A mellényén is. A kezem merő vér. Köhög. Fel akarna állni. Hogy nevetve lerázza magáról az egészet. De nem megy. A karja remeg. A mellkasa zihál. A szeme kitágult, ősi, mélységes rémület remeg benne.

– Ne halj meg – hadarom. – Nehogy meghalj, Sevro – hajtogatom. Megborzong a karomban. – Sevro, kérlek, kérlek szépen. Maradj életben, Sevro. Kérlek…

Egyetlen szó nélkül, a legkisebb ellenkezés nélkül megmerevedik, már csak a vére ömlik. A pulzusa már alig érezhető, az arcomon könnyek csorognak, és Antonia hahotázni kezd.

Felüvöltök.

A világban tomboló, mohón tátogó gonoszra üvöltök.

Legjobb barátom testét ringatom.

Elragad a sötétség, a gyűlölet és a reménytelenség.

Cassius hidegen néz le rám. Nincs benne irgalom.

– Amint vetsz, úgy aratsz – mondja.

Rettenetes zokogással állok fel. A pisztollyal halántékon csap, de nem esem el. Előrántom a beretvát. De még kétszer lesújt, mire eldőlök. Elveszi tőlem a beretvát, és Musztáng nyakának szegezi, ahogy próbálna felállni. A homlokomnak szegezi a pisztolyt, és már majdnem meghúzza a ravaszt. Belenézek a szemébe.

– Az Uralkodó élve akarja – kiáltja Musztáng.

– Igaz – motyogja Cassius halkan, és legyűri magában a dühét. – Igen, hogy darabokra szedhesse, míg el nem árulod a terveteket.

– Engedj ki ebből a rohadt cellából, Cassius – sziszegi Antonia.

Cassius a lábával átfordítja a földön Sevro holttestét, és kihúzza a zsebéből a mágnesKulcsot. Antonia királynőként lép elő a cellából, a börtönpapucs apró számokat pecsétel Sevro vérébe. Térddel Musztáng arcába rúg, Musztáng elzuhan. A látásom homályos, émelygek. Agyrázkódás gyötör. Sevro meleg vére szivárog az ingemen át a bőrömre. Antonia felsóhajt: – Hogy ebből a Koboldból mennyi vér folyik.

– Vigyázz rájuk, és vedd el a kargépeiket – rendelkezik Cassius. – Kell egy térkép.

– Hova mész?

– Hozok bilincset – hajítja Antoniának a pisztolyt.

Ahogy eltűnik a sarkon túl, Antonia mélázva fölém kuporodik. A pisztolyt a számhoz nyomja.

– Nyisd ki – mondja, és ököllel tökön vág. – Tátsd ki.

A fájdalomtól kiforduló szemekkel nyitom ki a számat. Letolja a torkomon a pisztoly csövét, mélyre. Öklendezek, a fogaim csikorognak a fémen. Keserű hányadékot érzek a torkomban. Antonia gyűlölettel néz le rám, és csak akkor húzza ki a számból a pisztolyt, amikor okádni kezdek.

– Féreg.

Leköp, elveszi a kargépeinket meg a beretvánkat. Sevróét Cassiusnak hajítja, ahogy a férfi visszatér a mágneses rabmellényekkel. Hámot adnak rám szájkosárral, a mellény keresztben a mellkasomra szorítja a karjaimat, az ujjaim az ellentétes vállaimat érik. A rekeszbe löknek, amelyet Cassiusnak hoztunk. A térdeimet fel kell húznom, hogy beférjek. Képtelen vagyok lefékezni a zuhanást, a fejem erősen nekicsapódik a rekesz műanyag aljának. Aztán rám hajítják Sevro holttestét és Musztángot, mintha hulladék lenne, és ránk zárják a tetőt. Sevro vére csöpög az arcomba. A halántékomból a sajátom szivárog. Annyira kába vagyok, hogy se sírni, se mozdulni nincs erőm.

– Darrow… – mormolja Musztáng. – Jól vagy?

Nem válaszolok.

– Találtál térképet? – kérdi a fejünk felett Cassius Antoniát.

– És zavarót is a kamerák miatt – jön a válasz. – Majd én tolom. Te fedezz, ha tudsz.

– Tudlak hát. Induljunk.

A zavaró halk pukkanással bekapcsol, és már indulunk is előre a gravRekeszben. Ha Sevro és Musztáng nem feküdne rajtam, megfordulhatnék, és a hátammal felnyomhatnám a tetőt. De lenyom a súlyuk. Meleg van, izzadságszag. Alig kapok levegőt. Tehetetlen vagyok, nem tudom megállítani őket. Kivisznek innen, éppen annak az engedélynek hála, amit elintéztem. Csak megyünk a kiürített csarnokban, a hangárba érünk, fel a rámpán, és már el is kezdik a repülési előkészületeket.

– S-129, indulásra készen áll, felszállás engedélyezve. Várja meg az impulzusPajzs hatástalanítását – hallom a hídról az irányítótiszt hangját, és felzúgnak a hajtóművek. – Kilövésre kész.

A saját hajómból csempésznek ki az ellenségeim, a barátaim biztonságos közeléből, a háborús készülődés hevéből. Visszatartom a lélegzetemet, hátha megszólal Orion hangja az éterben, és leszállásra szólítja fel a hajót. Várom a sárkánySzárnyakat, hogy szétlőjenek bennünket. De semmi. Anyám valahol teát főz, rám gondol, hogy hol lehetek, hogy biztonságban vagyok-e. Fohászkodom, hogy ne érezze meg a fájdalmamat, a bennem izzó rettegést, amelyet minden testi erőm és ostobaságom dacára érzek. Félek, pedig tudhatom, mire számítsak. De nemcsak magam miatt aggódom, hanem Musztángért is.

Hallom, ahogy Antonia és Cassius beszélgetnek. Cassius vészjelzést ad le. Pár pillanattal később hideg hang reccsen a rendszerben: – Sarpedon hajó, itt a Kronos támadóhajó beszél. Olümposzi vészjelzést vettünk. Azonosítást kérünk.

– A Hajnal Lovagja vagyok, Kronos. Kód 7-8-7-Echo-Alpha-9-1-2-2-7. Az ellenség főhajójáról szöktem meg fogságból, kíséretet és leszállási engedélyt kérek. Velem van Antonia au Severus-Julii. Értékes szállítmányt hozunk. Ellenséges erők vannak a nyomunkban.

– Vettem, kód elfogadva. Maradjon vonalban. Adom a Próteuszi Lovagot.

Egy pillanat, és Aja mély hangja zeng a hajóban, mire eltölti szívemet a rémület. Tehát túlélte a zuhanást, és hazajutott.

– Cassius. Hát élsz.

– Pillanatnyilag.

– Mi a szállítmány?

– Az Arató, Virginia és Arész hullája.

– A hullája… Látni akarom őket.

Bakancsok közelednek a rekeszünkhöz. Kinyílik a teteje, Cassius kirángatja Musztángot. Aztán engem is, és a földre lök, hogy a holoKamera lásson bennünket. A holóról Aja néz le ránk sötét nyugalommal. Antonia a fejemhez szorítja Sevro pisztolyát, míg Cassius a hajtarajánál fogva felrántja Sevro fejét, hogy látszódjon az arca.

– Azt a vérveretes mindenit, Bellona – kiált fel izgatottan Aja. – A vérveretes pokolba, megcsináltad. Az Uralkodó a Citadellában vár.

– Mindenekelőtt azonban ígéretet kell kapnom, hogy Virginiának nem esik bántódása.

– Miről beszélsz? – lázadozik Antonia. – Ez is csak egy áruló.

– Börtönbe is vetjük. De nem végezzük ki. Nem kínozzuk meg. Add a szavadat, Aja. Vagy visszafordulok. Darrow megölte a nővéredet. Akarsz rajta bosszút állni, vagy sem?

– A szavamat adom – mondja Aja. – Neki nem esik bántódása, ebben Octavia is egyetért majd velem. Szükségünk van rá, hogy rendezzük a Peremmel a viszonyunkat. Egységeket küldünk elétek. Állj a 41’13’25-ös vektorra, kerüld meg a holdat, és várd meg a Mars Oroszlánjának utasításait a dokkoláshoz. A holdra szálláshoz nem adhatunk engedélyt. De Augustus Főkormányzó egy órán belül az Uralkodónál lesz a Citadellában veletek. Bizonyára szívesen felvesz benneteket.

– Itt van a Főkormányzó? Nem látom a hajóját.

– Természetesen itt van. Tudta, hogy Darrow nem a Marsra megy. Teljes flottájával a Hold túloldalán várakozik, amíg apám flottáját megtámadják. És akkor bezárul a csapda.

59

A Mars Oroszlánja

Fekete páncélos Obszidiánok rángatnak le bennünket Musztánggal a hajó rámpáján. Majdnem akkorák, mint Ragnar volt, és oroszlános címert viselnek. Kapálózom, próbálom elgáncsolni őket, de kétméteres ionDárdát döfnek a gyomromba, áramot vezetnek a testembe. Az izmaim görcsbe rándulnak. Aztán ernyedt testemet a fedélzetre taszítják, és a hajamnál fogva emelnek fel, és éppen Sevro élettelen teste hever előttem. Az égnek hála, hogy a szeme becsukódott. A szája vértől rózsás. Musztáng próbálna lábra állni. Tompa puffanással vágja gyomron egy Obszidián. Musztáng visszarogy a térdére, levegő után kapkod. Cassiust is letérdeltették.

Antonia a fekete vértes Lilath mellé lép. A vállain és mellvértje közepén vijjogó aranykoponya. A vértje oldalába emberi bordák vannak beágyazva, mint valami barbár intarzia. Íme, hát egy Csontlovas, a Sakál Sevrója. Feje kopaszra borotvált. Érzéketlen szemei mélyen ülnek keskeny holdarcában. Kevés olyasmi akad ezen a világon, amin kedvtelve pihennének meg ezek a szemek. Mögötte tíz ifjú Páratlan Sebhelyes magasodik, egy kivétellel mindegyikük koponyája tarkopasz. Háborús hajviselet.

– Vizsgáljátok át őket – rendelkezik Lilath.

– Mi a fene ez? – háborog Cassius.

– A Sakál utasítása – közli Lilath, de közben le nem venné a szemét a vizsgálódó ifjakról. Cassius is kénytelen elszenvedni ezt a megaláztatást. – A főnök nem akar semmi trükköt.

– Az Uralkodó parancsával jöttem – tiltakozik Cassius. – A Citadellába kell vinnünk az Aratót és Virginiát.

– Értem én. Mi is megkaptuk ugyanezt a parancsot. Hamarosan megyünk is – int Cassiusnak, hogy álljon fel. Rajta se találtak az emberei semmilyen jeladót vagy poloskát. Cassius leporolja a térdét. Én maradok, ahol vagyok, miközben Lilath lehajol Sevróhoz, ellenőrzi a pulzusát. Az egyik Obszidián levonszolta a testét a rámpán. Lilath elmosolyodik. – Szép volt, Bellona.

Egy bizarr kinézetű, nagydarab, izzó tekintetű, szoborarcú Csontlovas különös hangot hallat. Tetovált ujjainak festett körmével az alsó ajkán dobol.

– Mennyit kérsz Barca csontjaiért? – kérdi.

– Nem eladó – vágja rá Cassius.

– Minden eladó, jóember – villan arrogáns mosoly a férfi képén. – Tízmilliót adok egy bordájáért.

– Nem.

– Legyen százmillió. Na, Bellona…

– Neked Hajnal Lovagja, Valii-Rath Legátus. Uramnak szólíts, vagy sehogy. Arész hullája az állam tulajdona. Nem rendelkezem felette, nem adhatom el. És ha még egyszer rákérdezel, már nem csak szavakkal felelek az ajánlatodra.

– Talán bőgéssel? – kérdi Tactus bátyja. – Erre céloztál?

Eddig még nem találkoztam Tactus testvérével, de nem vesztettem semmit. Tactus volt a legjobb eresztés a fészekaljból.

– Te vérveretes vadember – sziszegi Musztáng a véres fogai közt.

– Vadember? – néz rá Tactus bátyja. – Milyen édes szájacska, nem szabadna ilyesmire használnod.

Cassius indulatosan lép egyet az irányába, mire a Csontlovasok a kardjukért nyúlnak.

– Fogd be, Tharsus – dörren rá Lilath, és a fejét oldalra billentve hallgatja a fülébe érkező utasítást. A magas férfi visszalép mellé. Fejét felszegi. – Igen, uram – mondja Lilath a mikrofonjába. – Barca halott, magam ellenőriztem.

– Adrius az? – sasszézik mellé Antonia. – Hadd beszéljek vele.

A nő türelemre inti.

– Antonia akar beszélni veled – közvetíti a kérést a Sakálnak. Szünet. – Azt mondja, majd később. Tharsus, Novas, vegyétek le az Aratóról a bilincset, és tárjátok szét a két karját.

– Virginiával mi legyen? – siet Tharsus a kérdéssel.

– Ha csak egy ujjal hozzáérsz, véged – figyelmezteti Cassius. – Elég, ha ennyit tudsz.

Látom Cassius tekintetében az aggodalmat, a félelmet, még ha igyekszik is leplezni. Ha tehette volna, még csak véletlenül se hozta volna ide Musztángot, mert a Sakál bármire képes. Aja adott szava hirtelen nagyon bizonytalanná vált. Miért is küldött volna bennünket éppen ide az Uralkodó?

– Senki se nyúl a zsákmányaidhoz – közli Lilath idegborzolóan dallamtalan hangján. – Az Aratót nem számítva.

– Őt az Uralkodóhoz kell…

– Tudjuk. De a gazdám kárpótlást igényel a múltban elszenvedett sérelmekért. Az Uralkodó megadta neki az engedélyt, míg ti landoltatok. Óvintézkedéseket kellett tennünk – villantja a kargépét magyarázatképpen Cassius arcába. Cassius elsápad, ahogy elolvassa a szöveget. Hátrapillant rám. – Tökölődsz még egy kicsit, vagy folytathatjuk végre?

Cassiusnak nincs választása. Megnyomja a kötelékem távirányítóját. A karjaimat a mellkasomhoz lapító rabmellény kiold. Tharsus és Novas megragadja a két karomat, kétoldalt szétfeszítik, és a beretvájuk ostorát a csuklóimra csavarják. Addig húzzák mindkettőt, míg már a vállaim szinte kiugranak a helyükből.

– Te ezt hagyod? – acsarog Musztáng Cassiusra. – Hova lett a becsületed? Hamis az is, mint te magad?

Cassius mondana valamit, de Musztáng a lába elé köp.

Antonia megvetően mosolyog, teljesen megbabonázza a fájdalmam. Lilath elveszi Cassiustól a beretvámat, és a sárkánySzárnyhoz ballag, amellyel a hangárba érkeztünk. És az egyik hajtómű izzó torkába dugja.

– Mesélj már, Arató, prütykölted az öcsikémet, hogy annyira a bolondod volt? – kérdi Tharsus, hogy kitöltse a várakozást. Illatosított fürtjei a homlokába hullnak, egyedül ő nem követi a tarfej divatot. – Nos, csak hogy tudd, nem te voltál az első abban a kertben, ha érted, mire gondolok.

Magam elé meredek.

– Jobb-vagy balkezes? – teszi fel a kérdést Lilath.

– Jobb – vágja rá Cassius.

– Szorítókötést, Pollox – rendeli Lilath.

Most esik le, mit terveznek. Elhűl bennem a vér. Mintha nem is velem történne, olyan abszurd az egész. Még karomon a gumi szorítása, és a szurkálós, zsibbadós érzés se ránt igazán vissza a valóságba.

És akkor meghallom az ellenségem lépteit.

A fekete bakancsa csattogását.

Megérzem a finom változást mindenki tartásában, viselkedésében.

Az általános rettegést.

A Csontlovasok fala szétnyílik, és mind a gazdájukra szegezik a tekintetüket. A főfolyosóról érkezik a hangárba, körülötte még vagy tucatnyi Arany testőr, egyenként akkorák, mint Victra. Gallérjukon és beretvájuk markolatán nekik is ott vigyorog az aranykoponya. Vállukon csontok zörögnek, az ellenség ujjpercei. Lorné, Fitchneré, a Vonítóké. Korunk gyilkosai. Árad belőlük a hitvány gőg. És ahogy végigmérnek, ahogy megakad rajtam a pillantásuk, nem érzek egyikük tekintetében sem gyűlöletet. Csakis az együttérzés iszonyatos hiányát. Az űrt.

Azt mondtam a Sakálnak, hogy nem gyűlölöm. Hát hazudtam. Most is szétárad bennem az érzés, ahogy közeledik felém, és az oldalán ott fityeg a mágneses oldaltáskában a pisztoly, amellyel megölte a nagybátyámat. Vértje arany, üvöltő Arany oroszlánokkal. Oldalán emberi bordák, rajtuk finom vésetek, de ilyen távolságból nem lehet pontosan kivenni a részleteket. A haját kifésülte, oldalt elválasztotta. Kezében megállás nélkül ott pörög az ezüst érintőtoll. Antonia elindul feléje, de ahogy meglátja, hogy a Sakál Sevro holttestéhez tart, és róla tudomást se vesz, megtorpan.

– Helyes. A csontok épek – méri végig Sevro véres hulláját. Majd megáll a testvére előtt. – Szevasz, Virginia. Nincs semmi mondanivalód?

– Mit mondhatnék? – préseli ki a fogai közt Musztáng. – Milyen nyelven szólhatnék egy szörnyeteghez?

– Hm – csippenti ujjai közé a húga állát Adrius, mire Cassius keze önkéntelenül is a beretvája felé indul. Persze esélye sem lenne, Lilath és a Csontlovasok másodpercek alatt végeznének vele. – Ketten együtt a nagyvilággal szemben, mi? – kérdi a Sakál halkan. – Emlékszel, hogy ezt mondtad nekem?

– Nem.

– Kicsik voltunk. Anyánk épp csak meghalt. Én meg folyamatosan zokogtam, nem tudtam abbahagyni. És te azt mondtad, hogy soha nem hagysz el. Aztán Claudius elhívott valahová, és te egyszerűen megfeledkeztél rólam. Én meg egyedül maradtam abban a hatalmas házban, és megint csak sírtam, annyira egyedül voltam – mondja. Megpöcköli Musztáng orrát. – Az elkövetkező órákban megmutathatod, milyen ember is vagy te, húgocskám. Kíváncsian várom, hogy mi rejlik a nagy felhajtás mögött.

Most hozzám lép, kioldja a szájkosaramat. Még térdeltemben is hatalmasabb vagyok nála. Vagy fél mázsával nehezebb. Mégis, az ő jelenléte végtelen, akár az óceán: ismeretlen és parttalan, rejtett mélységekkel és hatalommal teli. Hallgatása fülsüketítő robaj. Már látom benne az apját. Becsapott, és most remeghetek, hogy minden, amin eddig dolgoztam, semmivé lesz.

– És íme, megint itt vagyunk – mosolyog kedélyesen. – Felismered ezeket?

Közelebb lép, az érintőtollat végigpergeti a vértjébe ágyazott bordák fogazatán.

– Drága apám abban hitt, hogy az embert a tettei teszik azzá, ami. Szerintem inkább az ellenségei. Hogy tetszik? – lép még közelebb. Az egyik bordán a csúcsos sisak képe virít. Egy másikon egy fej dobozban.

A Sakál Fitchner bordáit viseli.

Harag lobban fel bennem, megpróbálok az arcába harapni, és akkorát bődülök, hogy még Musztáng is meghökken. Szabadulni próbálnék az emberei fogásából, tagjaimat feszíti a düh. A Sakál kedvtelve figyeli. Cassius a földre süti a szemét, kerüli Musztáng pillantását. Magam se nagyon ismerem meg a hangomat, legbelső démonomat csakis a Sakál tudja előcsalogatni: – Meg foglak nyúzni – mondom.

Unottan forgatja a szemét, és csettint.

– Rakjátok vissza rá a szájkosarat.

Tharsus ismét beköti a számat. A Sakál kitárja a két karját, mint aki rég nem látott kebelbeli cimborákat üdvözöl: – Antonia, Cassius! A nap két hőse! Jaj, édesem… veled mi történt? – kérdi Antoniát, ahogy alaposabban megnézi az arcát. Míg a fogságban senyvedtem, ők ketten szeretők voltak. A doboz előtt nemegyszer megesett, hogy éreztem a nő illatát rajta, amikor bejött hozzám. Vagy épp végigcirógatta a nyakát finoman, ahogy elment mellette. Most odalép hozzá, az ő állát is a kezébe fogja, finoman, és oldalra biccenti a fejét, hogy jobban szemügyre vegye. – Ezt Darrow tette?

– A nővérem – javítja ki ingerülten a nő. Zavarja ez a vizsgálódás. Fogságában mélyebben és keservesebben gyászolta néhai arcát, mint valaha az anyját. – De megfizetek érte. És megcsináltatom, ne félj.

Elhúzódik a Sakáltól, aki azonban hirtelen megállítja:

– Ne. Miért akarnál ezzel bármit is csináltatni?

– Mert így undorító.

– Undorító? Ugyan, édesem, a sebeid te magad vagy. Elbeszélik az életedet.

– Ez itt Victra sztorija, nem az enyém.

– Így is gyönyörű vagy – húzza gyöngéden magához a Sakál, és megcsókolja a száját. Nem érdekli a csaj, ez világos. Musztáng megmondta, a bátyja szemében mindenki más csak egy zsák hús és csont. De hiába, ugyan Antonia is éppolyan gonosz, mint ő, ő is csak szeretetre vágyik. Hogy valaki értékelje, hogy fontos legyen valakinek. És a Sakál ezt is látja. És kihasználja.

– Ez Barcáé volt – nyomja a kezébe Antonia Sevro pisztolyát. A Sakál végigcirógatja a markolatba vésett farkasokat.

– Szép darab.

Kiveszi övéből a saját pisztolyát, az egyik testőre kezébe nyomja, és már el is rakta a barátomét. Még szép, hogy elrakja a legújabb trófeát.

A kargépe megvillan, a magasba tartja a kezét, hogy csend legyen.

– Igen, Imperátor?

A nevetséges Hamu Lovagjának feje jelenik meg holón a Sakál előtt. Teste nincs. Bokros szemöldökei alól sötét Arany szemek villognak. Fekete egyenruhájának magas gallérján túllóg az állkapcsa.

– Az ellenség felénk tart, Augustus. LángHajókkal az élen.

– Érte jönnek – mondja Cassius.

– Hányan vannak?

– Hatvanan is akár. A hajók felén a vörös róka jele.

– Tárjam ki a csapda ajtaját, úgy kívánod?

– Még ne. Átveszem a hajóid irányítását.

– Ismered a megegyezést.

A széles száj merev vonallá szűkül.

– Ismerem. Csatlakozol az Uralkodóhoz, ahogy megbeszéltük. Kísérd a Hajnal Lovagját és szállítmányát a Citadellába. A lányaim majd ott átveszik az őrzésüket. Bármire készül is, bele kell látnunk az agyába. Majd az Orákulumok darabokra szedik. Indulj hát az Aranyakért.

– Az Aranyakért.

A fej eltűnik.

A Sakál az Obszidiánokra pillant, akik lerángattak a hajóról a rámpán.

– Rabszolgák, menjetek Licenus Prétorhoz a parancsnoki hídra. Itt már nincs szükség rátok – utasítja őket, és ők szó nélkül el is indulnak. Aztán harminc Csontlovasához fordul: – A Hajnal Lovagja ma lehetőséget teremtett, hogy megnyerjük ezt a háborút. A Telemanusok eljönnek a húgomért. A Vonítók és Arész Fiai az Aratóért. De soha nem kaphatják meg őket. A mi feladatunk, hogy biztonságban az Uralkodóhoz és stratégáihoz vigyük őket – biccent, majd Cassiushoz és Antoniához fordul: – Tegyétek félre a régi sérelmeket. Ma elsősorban Aranyak vagyunk. Ha majd a Lázadást eltapostuk, a hamvai felett visszatérhetünk civódásainkhoz. A legtöbben megtapasztaltátok velem a barlang sötétségét. Velem együtt néztétek végig, ahogy ez… ez a teremtmény ellopta mindazt, ami a miénk. Mindent el akarnak venni tőlünk. Az otthonunkat. A rabszolgáinkat. Ki akarják csavarni a kezünkből a vezetés jogarát. Ma azért harcolunk, hogy megtarthassuk mindazt, ami a miénk. Azért harcolunk, hogy megóvjuk haldokló Korunkat.

Mindenki mohón issza a szavait, csak a parancsait lesik. Rémisztő, hogy micsoda kultuszt épített maga köré. Ellopott belőlem darabokat, a szófordulataimat, a fogalmazásmódomat, és magába olvasztotta, a viselkedésébe. Egyre jobban fejlődik.

A Sakál elfordul az embereitől, Lilath pedig átnyújtja neki a hajtómű forróságától izzó, vöröslő parittyaPengémet.

– Lilath, te a flottával maradsz.

– Biztos?

– Te vagy a biztonsági terv. A garanciám.

– Igen, uram.

Antonián látszik, hogy nem egészen érti, miről beszélnek, de nagyon nem tetszik neki, amit hall. A Sakál megpörgeti a beretvámat. És akkor támad egy gondolata. Cassiusra néz.

– Milyen hosszan voltál a foglya, Cassius?

– Négy hónapig.

– Négy hónapig. Akkor legyen tiéd a megtiszteltetés – hajítja az izzó fegyvert Cassiusnak, aki könnyedén elkapja a markolatot. – Vágd le te Darrow kezét.

– Az Uralkodó…

– Élve akarja, igen. És meg is kapja. De annak nem örülne, ha a kardforgató keze épen és virgoncan vele tartana a bunkerébe, nincs igazam? Az utasítás szerint minden fegyvertől meg kell fosztanunk. Semlegesítsd a szörnyeteget, és induljunk. Vagy van még egyéb gondod is?

– Az égvilágon semmi – lép előre Cassius. Magasba emeli a forró pengét.

– Hát ez lett belőled?! – szegezi neki Musztáng a kérdést. Cassius állja a pillantását, de az arcáról süt a szégyen. – Nézz rám, Darrow – mondja Musztáng. – Nézz rám.

Kényszerítem magamat, hogy elfelejtsem a pengét. Hogy csak Musztángot lássam, hogy erőt merítsek belőle. De ahogy a túlhevített fém áthasítja a bőrömet és a jobb csuklóm húsába, csontjába mar, minden más megszűnik a világból. Felordítok a kíntól. Ahogy odanézek, már csak a csonkot látom, és a megégett hajszálerekből lustán cseperésző vért. Égett húsom füstöl. És vergődésem közepette is látom még a Sakált, ahogy lehajol, és felveszi a földről a kézfejemet. A magasba tartja. Íme, még egy trófea.

– Hic sunt leones – harsogja.

– Hic sunt leones – visszhangozzák az emberei.

60

A sárkány torkában

Ahogy fájdalomtól remegve a jobb kezem csonkját magamhoz ölelem, a nagybátyámra gondolok. Vajon már az apámmal van? Vajon Eóval üldögél a tűz mellett, és együtt hallgatják a madarak énekét? Látnak engem? Csuklóm megfeketedett húsából szivárog még a vér. Vakító fájdalom. Eluralja az egész testemet. Egy katonai harci gép hátuljában, Musztáng mellé szíjaztak be a harminc Csontlovas között. Nem e világi zölden pulzál fejünk felett a mennyezeti világítás. A hajó légörvényben kavarog, vihar dúl a Lunán. A város felett hatalmas villámok cikáznak. A zavaros fellegekbe fekete tornyok hasítanak. A háztetőkön Narancsok és felVörösök fejlámpái táncolnak tompa fénnyel, a testvéreimé, akik épp a Marsról zúduló rokonaik ellen kénytelenek rabszolgákként óvni holdjukat. Fényszórók itt is, ott is katonai előkészületeket világítanak meg. Gonoszan vöröslő jelzőfények borította fekete alakok cikáznak a tornyok közt, ahogy sárkánySzárny egységek és gravCsizmás Aranyak felügyelik a rendet kilométereken át: ellenőrzik a védelmi erőket, készülnek a fentről rájuk szakadó viharra, elbúcsúznak barátaiktól, iskolatársaiktól, szerelmeiktől.

Az Elorián operaház tetején, a legmagasabb oromzatokon dicső Aranyak lesik szarvas sisakjaikban az eget, és leginkább gigászi vízköpőkre emlékeztetnek. Várják az esőt.

A legmagasabb felhőkarcolók körül kavargó felhőkatlanba tartunk. A felhőpaplan alatt a városi táj csendes. Csak az Elveszett Város mélyén lobognak a forrongás lángjai, egyébként komor nyugalommal várja az űrből a bombázást. A lenti fények felé villogó riadókocsik hajtanak. A város órák, napok óta visszatartja a lélegzetét, és már csak pillanatok maradtak hátra a fullasztó légszomjból, a tüdeje mindenesetre pattanásig feszült.

Az Uralkodó tornyának tetején landolunk, a kerek leszállóplaccon. Aja és a Pretoriánusok egyik százada fogad bennünket. A Csontlovasok már leszállás előtt kiugranak a gravCsizmájukban. Cassius kiszáll, majd engem taszigál. Karjaimat összeköti a testem előtt. Másik kezével Sevrót húzza maga mögött a földön, mint valami szarvastetemet. Antonia Musztángot lökdösi ki. Ónos, téli eső csöpög Aja sötét arcáról. Gallérjáról pára gőzölög, ajkai vakítóan fehér mosolyra húzódnak, ahogy meglátja Cassiust:

– Üdv itthon, Hajnal Lovagja. Az Uralkodó már vár.

Kilométerekkel a hold felszíne alatt, a katonai legendákban csakis a Sárkány Torkaként emlegetett gigászi gravLift megáll, ajtaja sziszegve kitárul, és egy homályos betonfolyosón újabb ajtóhoz érünk, amelyet a Társadalom piramisa ékesít. Aja íriszét kék fény olvassa le. A piramis kettéválik, hatalmas erőkarok és nyöszörgő szivattyúk lépnek munkába. Idelenn minden ősi, még azokból az időkből származik, amikor a Luna lakóinak a Föld volt az egyetlen lehetséges ellensége, és az itteniek csak a tekintélyes amerikai rakétaágyúktól rettegtek. Az építészet és a Pretoriánusok fegyelmének diadala, hogy az Uralkodó nagy bunkerét hétszáz éve lényegében nem kellett módosítani, modernizálni.

Vajon Fitchner tudott erről a helyről? Kétlem. Ez olyan Ajára jellemző titoknak tűnik inkább. Persze nyilván ő maga sem ismeri a hely minden kis zegét-zugát. Jobbra és balra alagutak ágaznak el a keskeny folyosóról, de pár méter után réges-rég beomlott mind. Ki járhatott itt valaha, aki beomlasztotta az összeset? És miért tette?

A termekben, amelyeken áthaladunk, őrök nyüzsögnek és holoFények villódznak. Technikusi ágyakba szinkelt Kékek és Zöldek fekszenek, intravénásan vezetékek kapcsolódnak rájuk, az adatok az agyukon és a testükön áramlanak keresztül, koponyájukhoz nagyobb egységek csatlakoznak, tekintetük a messzi semmibe vész. Ez itt a Társadalom központi idegrendszere. Még ha a hold darabjaira robban is odakinn, Octavia könnyűszerrel folytathatja innen a háborúskodást.

Az itteni Obszidiánok fekete sárkánysisakot és lila vértet viselnek. Oldalukon a rövid kardon aranyfelirat hirdeti, hogy Cohors Nil. Nulladik légió. Soha nem hallottam róla, de itt lent világos, mit őriznek: egy utolsó, legbelső, dísztelen fémajtót, a Társadalom titkos óvóhelyét. Nyögve tárul ki előttünk, és másfél évvel azután, hogy leugrottam a rohamgépe rakteréből, újra megpillantom magát az Uralkodót.

Előkelő hangja végigzeng a folyosón:

– …ugyan, Janus, kit érdekelnek a polgári áldozatok? Kifogyott-e valaha a tengerből a só? Ha összehozzák azt az Acélesőt, lődd le őket, kerül, amibe kerül. Azt mindenképpen el kell kerülni, hogy az Obszidián hordák talajt fogjanak, és erőiket egyesítsék az Elveszett Város lázadóival…

Óriási fekete-szürke terem közepén, egy süllyesztett, kör alakú térben áll az a lény, aki megtestesít és irányít mindent, ami ellen mindig is küzdöttem. Alakja a körülötte holón jelen lévő Prétorok és a Hamu Lovagjának kék fényében fürdik. Több mint negyvenen sorakoznak előtte félkörben, csupa háborús veterán. Könyörtelenek egytől egyig. Templomi szobrok gőgös elégedettségével méregetnek, ahogy belépünk a helyiség sötétjébe, mint akik mindig is tudták, hogy ez lesz a vége. Mintha csakis maguknak köszönhetnék, hogy idejutottam, mintha nem a szerencse tehetne mindenről, kezdve attól, hogy hova születtek.

Tudják, mit jelent az, hogy itt vagyok. Hogy elfogtak. És már egy ideje sugározzák a hírt a flottámnak. A hekkereik próbálnak betörni a rendszerünkbe, hogy mielőbb hallja minden emberem a hírt. A Földön is leadják, hogy kifogják a szelet az ottani Lázadások viharából, és a Magban is terjesztenék már, hogy elejét vegyék a nagyobb megmozdulásoknak. A kivégzésemmel is ugyanezt teszik majd. Sevro holttestével is. És talán Musztángéval is, hiába ígértek bármit is Cassiusnak. Példát kell statuálni, kántálják majd, hogy mindenki lássa, mi lesz a lázadókkal. Hogy mindenki tudja, hogy még a leghatalmasabbak is igába hajtják a fejüket az Aranyak előtt. Senki sem szállhat szembe velük, senki.

És csak még szorosabban markolják majd a gyeplőt.

Csak még erőteljesebben kényszerítik mások nyakába az igát.

Ha ma elveszünk, az Aranyak ismét olyan erőre kapnak, mint a Föld leigázása óta soha még. Többet nem feledkeznek meg a népüket fenyegető veszélyekről, és ezerszám tenyésztenek majd ki Ajához és a Sakálhoz hasonlatos lényeket magukból. Újabb Intézeteket hoznak létre, felduzzasztják a katonaságot, és végképp eltapossák a népemet. Nagyon is lehetséges ez a jövőkép. Fitchner is ettől rettegett. És ettől remegek én is, ahogy a Sakált figyelem.

– Az Obszidiánjai nem ismerik a csillagközi hadviselés mikéntjét – mondja épp az egyik Prétor.

– Erről Fabiit győzködje – csattan fel az Uralkodó. – Esetleg az anyját. A Szenátorokkal van az ülésterembe zárva, nehogy szerterebbenjenek, és gyáván magukkal vigyék a hajóikat is a flottából.

– A Politikusok gyáva népség… – morogja valaki.

A kéken izzó holókon kívül kisebb egységnyi Arany harcos van még a teremben. Többen, mint amennyire számítottam. Két Olümposzi Lovag, tíz Pretoriánus és Lysander. Mostanra tízéves is lehet már, sokat nőtt, mióta utoljára találkoztunk. Kargépén szorgosan jegyzeteli a nagyanyja megszólalásait, és ahogy belépünk, szélesen Cassiusra mosolyog. Engem olyan megrettent kíváncsisággal les, ahogy a tigrist figyeli a duroÜveg ketrecben az ember. Kristályos aranyszeme gyorsan felméri, hogy meg vagyok kötözve, hogy itt van a közelben Aja, és hogy hiányzik a jobb kézfejem. Képzeletében gondosan megkopogtatja az üvegfalat, hogy tényleg elég vastag-e.

A két Olümposzi csendesen üdvözli Cassiust, nem akarják zavarni a tanácskozást. Mindketten állig fegyverben, készek a vérüket adni az Uralkodóért, aki maga is futó, közönyös pillantással veszi tudomásul érkezésemet.

Az Uralkodó feje felett, a terem kupolája alatt gömb alakú holo mutatja minden apró részletében a holdat. A Hamu Lovagjának flottája a Luna árnyékos oldalán homorú pajzsként rendeződik a város és a Citadella fölé. A csata már javában zajlik. Csakhogy az enyéimnek egyelőre sejtelmük sincs róla, hogy a Sakál hajói a túloldalon csak a megfelelő alkalomra lesnek, hogy a harapófogó másik száraként előrelendüljenek, és bennünket a Társadalmi Flotta főerőihez préseljenek. Bár üzenhetnék valahogyan Orionnak! Ő biztos kitalálna valamit.

A Sakál halkan elhelyezkedik egy széken, türelmesen figyeli, milyen utasításokat oszt a lángHajóinak a Hamu Lovagja.

– Cassius, te vérveretes kopó – dörgi az Igazság Lovagja. Vágott szeme van, a Földről származik, jóval kötöttebb, vaskosabb, mint mi, marsiak. – Ez tényleg ő maga lenne?

– Hús-vér valójában. A főhajójáról hurcoltam el – rúg térden Cassius, és markol bele a hajamba, hogy hátraránthassa a fejemet, és mindenki rendesen lássa a képem. Sevrót a földre hajítja, hogy szemügyre vehessék a másik zsákmányát is. Az Öröm Lovagja a fejét csóválja. Cassiusnál vékonyabb és duplán előkelő. Ősi, vénuszi család sarja. A Marson egy párbajban már összefutottam vele.

– És még az Augustust is elkaptad, hát micsoda egy mázlista vagy te! Aja meg felnyársalta az Obszidiánt. A Rettegés és a Szeretet elkapja Victrát meg azt a Fehér Boszorkát…

– Ölni tudnék, hogy felpróbálhassam Victrát – köröz Igazság körülöttem. – Az lenne csak a móka. Te meghúztad már, Cassius? Mesélj.

– Úriember az ágyról nem fecseg – int Cassius a holoGömb felé. – Hogy állunk?

– Jobban, mint Fabii. Bár elég kitartóak. Nehéz egy helyben tartani őket, mindenáron közelharcba akarnak bonyolódni, hogy az Obszidiánjaikat a nyakunkba zúdíthassák. De a Hamu Lovagja kitartó bástya. A Sakál flottája lesz a kés, amely átmetszi majd a torkukat. Már húzódnak is előre, ott oldalvást, látod? – pillant vágyakozva a Lovag a holóra. Cassiusnak ez se kerüli el a figyelmét.

– Csatlakozz hát hozzájuk – biztatja. – Rendelj ide egy hajót.

– Á, órákat kéne rá várnom – legyint Igazság. – És négy Lovagunk már ott van a harcokban. Valakinek Octaviára is vigyáznia kell. A hajóim a világos oldalon sorakoznak tartalékban, ha úgy hozná a helyzet. Mert ha holdat érnek, ami persze jelenleg a kétségesnél is kétségesebb, szükség lesz a földi védelemre is. Meg kell törölnünk a képét.

– Hogyan?

– Barca képét. Túlságosan is véres. Nemsokára adásban leszünk, már ha nem hekkelnek meg bennünket megint. Folyton akciókkal próbálkoznak a szabotőrök. Quicksilver srácai. A sok technodemokrata szemét, tisztára elszálltak a saját nagyságuktól. Pedig tegnap éjjel a kopóink rajtaütöttek az egyik bázisukon.

– A forró acélnál nincs is jobb, ha el akarsz csípni egy hekkert – bólogat Öröm.

– Azt meg kell hagyni, hogy bátor ellenségre akadtunk – harsogja a Hamu Lovagja a terem közepén. Az ő holója kétszerese a helyettesei kivetített képének. – Az ember hiába zárja el a menekülési útjukat, jottányit se engednek a pozíciójukból. Nálunk is vannak veszteségek, de ők tízszer annyira megszenvedik az ostromot.

A flotta hátsó egységeinél egy kisebb korvetten van, a szavait hallja minden hajójának legénysége. Hajóhada egyébként csodásan megtervezett táncot lejt, egyetlen hajóm se kerülhet ötven kilométernél közelebb hozzájuk.

Roque kerülte a szükségtelen veszteségeket. Féltette a háromszáz éves, gyönyörű csatahajókat és a szépséges holdTörőt, amelyet végül eloroztam tőle. A Hamu Lovagját nem tartják vissza efféle szépelgő szempontok. Ő gond nélkül beáldozza bármelyik hajóját, akárhány embere életét, nem érdeklik a költségek, nem számít neki az emberveszteség. Igazi pusztító. Hátát a falnak vetve bármi áron győzedelmeskedik. Hogy fáj a hajóim vesztét látnom…

– Ha új híred lesz, jelentkezz – kéri az Uralkodó. – Ha lehet, Daxo au Telemanust élve akarom. A többi nem számít, mehet a levesbe az apja meg az egész családja és a Julii is.

– Igenis, Uralkodóm! – tiszteleg a vén gyilkos, és már el is tűnik.

Az Uralkodó fáradt sóhajjal fordul végre a Hajnal Lovagja felé, kitárja karjait, mintha rég elveszett gyermeket üdvözölne.

– Cassius – öleli magához, miután a férfi szolgálatkészen meghajtotta magát előtte, és ugyanazzal a családias homlokcsókkal köszönti, mint annak idején Musztángot. – Megszakadt a szívem, amikor a jégről meséltek. Azt hittem, végeztek veled.

– Nem is tévedett nagyot Aja, ha ezt mondta. És sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott, mire végül feltámadtam halottaimból. De a végére kellett járnom egy elintézetlen ügynek.

– Látom bizony – bólint az Uralkodó, de nem rám néz, Musztángot fürkészi. – Úgy vélem, Cassius, megnyerted nekünk ezt a háborút. Ti ketten nyertétek meg – pontosít, és a Sakálra mosolyog. – Hajóid alaposan lerövidítik majd ezt az ütközetet.

– Örömünkre szolgál, hogy szolgálhatjuk Társadalmunkat – hajtja meg a fejét sokatmondó mosollyal a Sakál.

– Hogyne – sóhajt különös, szinte nosztalgikus hangsúllyal az Uralkodó. Ujjai Cassius vastag nyakán a hegeket tapogatják. – Felakasztottak talán?

– Ó, persze, megpróbálták. De nem nagyon jött össze – vigyorog.

– Az ifjú Lornra emlékeztetsz – mondja Octavia, ahogy régen Musztángot is szédítette, csak ő a fiatalkori önmagára emlékeztette akkor. A Sakálnál talán hihetőbb érzelmeket táplál az emberei iránt, de azért ő is csak kihasználja őket. A szeretet és a hűség nála is önvédelemül szolgál. Most felém int, a szájkosaramat látva elfintorodik. – Tudod esetleg, hogy mit tervez? Bármi olyat, ami veszélybe sodorhatja a mi…

– Annyit kitalálhattam, hogy a Citadellát tervezi megtámadni…

– Ne, Cassius! – kiált fel Musztáng. – Hidd el, mit se számítasz neki.

– És neked? – néz rá az Uralkodó. – Azt mind tudjuk, hogy neked mi számít, Virginia… És hogy mit meg nem tennél, hogy megszerezd.

– A levegőből, vagy a felszínről menjen? – szúrja közbe a Sakál. – Mármint a támadás.

– A felszínről. Azt hiszem.

– És ezt a hajómon miért nem említetted?

– Mert ott jobban lekötött, hogy levágd Darrow kezét.

A Sakál nem vesz tudomást Cassius ingerültségéről.

– Hány karomFúró van a Lunán? – kérdi.

– Működő egy szál sincs, még az elhagyott bányákban sem – nyugtatja meg az Uralkodó. – Erről gondoskodtunk.

– Ha fentről is érkeznek csapatai, akkor azt a Julii és Volarus vezeti – bólint a Sakál. – Ők a legjobb ütőkártyái, velük vette be a holdTörőt.

– Volarus az az Obszidián? – kérdi az Uralkodó. – Az, ugye?

– Az Obszidiánok Királynője – pontosítja Musztáng. – Meg kéne ismerned. Sefi nyilván az anyjára emlékeztetne.

– Az Obszidiánok Királynője. Ezek szerint egyesültek? – fordul gondterhelten Cassiushoz Octavia. – Mit tudsz? Mert a Politikusaim szerint egy összObszidián összefogás csak mese, nem lehetőség.

– Akkor tévednek – vonja meg a vállát Cassius.

Antonia ezt a pillanatot ragadja meg, hogy végre felhívja magára az Uralkodó figyelmét:

– Ez csak a Darrow szolgálatában álló Obszidiánokra igaz, Uralkodóm. A déli törzsek szövetkeztek.

Az Uralkodó meg se hallja.

– Nekem ez nem tetszik. Csak a Citadellában több száz Obszidiánunk van…

– Azok mind hűek hozzánk – nyugtatja Aja.

– Honnan tudod? – szegezi nekik a kérdést Cassius. – Akadnak közöttük a Marsról valók is?

Octavia kérdőn pillant Ajára, aki kénytelen-kelletlen beismeri:

– Még a Nulladik Légió is onnan van. Ők a legjobbak.

– Ki velük az óvóhelyről. Most rögtön – rendelkezik az Uralkodó.

Az egyik Pretoriánus már indul is, hogy teljesítse a parancsot.

– A nő is olyan lenyűgöző, mint a bátyja? – kérdi Aja Cassiustól.

– Még annál is rosszabb – kacag fel Musztáng térdeltében. – Ezerszer rémesebb és ezerszer okosabb. Harcos asszonyokkal vonul harcba. És véresküt tett, hogy megtalál téged, Aja. És iszik a véredből, a koponyádat pedig a Valhallába viszi ivókehelyül. Sefi eljön érted. És nem fogod tudni megállítani.

Aja és Octavia gondterhelten néznek össze.

– De ahhoz le kell valahol szállniuk, hogy megtámadják a Citadellát – összegzi végül Aja. – Ami képtelenség.

– Hogy akarnak idejönni? – szegezi nekem a kérdést Cassius, de csak röhögök, és a fejemet rázom. Aja belerúg a jobb csonkomba, hogy kis híján elfeketedik előttem a világ. Kínban szorítom magamhoz sebesült jobb karomat. – Hogy akarnak idejönni? – ismétli meg Cassius a kérdést, de makacsul hallgatok. Közelebb inti az Öröm Lovagját. – Fogd meg a bal karját – utasítja Cassius, és Öröm készségesen rántja meg a balomat. – Hogy jönnek ide? – teszi most fel a kérdést Cassius Musztángnak. – Ha nem árulod el, levágom a bal kezét is. Utána pedig a lábait, az orrát, és kivájom a szemét is. Hogy akar idejönni Volarus?

– Ígyis-úgyis meg fogjátok ölni – vicsorog Musztáng. – Baszódjatok meg!

– De hogy milyen lassú halált hal, az csak tőled függ – nyaggatja tovább Cassius.

– És ha már rég le is szálltak? És itt vannak? – néz rá Musztáng kihívón.

– Mi van?

– A Földről érkező gabonaszállítókon jöttek, Quicksilvernek hála. Órákkal ezelőtt landoltak, és már nyomulnak is előre, hogy megostromolják a Citadellát. Tízezer Obszidiánból álló sereg élén. Hát nem tudtad?

– Tízezer? – kerekedik el Lysander szeme. A kivetítőGödör mellett ül egy asztal mellett, amelyen a nagyanyja Hajnal Jogara hever. Méter hosszú aranyozott acélrúd, a tetején a felkelő Nap és a Társadalom Piramisa díszeleg. – A Légiók az űrben tartóztatják fel a harcosokat, mire visszatérnek, az Obszidiánok megsemmisítik a felszínen maradt védelmünket.

– Máris kirendelem a Pretoriánusokat, és visszahívok két Légiót – vágja rá Aja, és indul az ajtó felé.

– Ne – szól utána mozdulatlanul az Uralkodó. Jár az agya. – Nem, Aja, te itt maradsz velem – és a Pretoriánusok kapitányához fordul. – Legatus, menj a felszínre, és erősítsd meg a védelmünket. Vidd az egységedet is. Rájuk idelenn egyébként sincs szükség, nekem itt vannak a Lovagjaim. Ha csak a Citadella közelébe jön egy hajó, bármilyen hajó, nyissatok tüzet. Még ha azt is állítja, hogy maga a Hamu Lovagja érkezik rajta, akkor is. Megértetted?

– Értettem – vágja rá a Legátus, és a maradék Pretoriánussal együtt rohanvást elhagyják a termet. Már csak Cassius, a három Olümposzi Lovag, Antonia, a Sakál, az Uralkodó, három Pretoriánus őr és mi, rabok maradunk. Aja az ajtó mellett egy konzolra tenyerel. A szentély ajtaja bezárul, és egy második, belső biztonsági ajtó gyűrűzik elő a falból, és lassan a helyére csusszan az is. Totális biztonsággal rekeszt el bennünket a külvilágtól.

– Annyira sajnálom, Aja – vigasztalja halkan Octavia a mellé lépő nőt. – Tudom, hogy szívesebben lennél az embereiddel, de Moira épp elég veszteség. Nem kockáztathatom meg, hogy Téged is elveszítselek.

– Tudom – bólint Aja látható csalódottsággal. – A Pretoriánusok majd elintézik a barbárokat. Rátérhetünk végre az egyéb ügyeinkre?

Octavia a Sakálra pillant, aki alig láthatóan biccent.

– Lépj elő, Severus-Julii – mondja hát az Uralkodó.

Antonia kissé meglepetten engedelmeskedik. Reményteli mosoly kúszik az ajkára, most nyilvánvalóan megkapja ő is a jutalmát a mai tettéért. Két kezét a háta mögött összekulcsolja, és várakozón megáll Octavia előtt.

– Mondd csak, Julii Prétor, téged ugye ez év júniusában a Kard Ármádiába rendeltünk, hogy leverjétek a Holdurakat?

– Nem értem, Uralkodóm… – vonja össze a szemöldökét Antonia.

– Pedig igen egyszerű kérdés volt. Felelj hát rá legjobb képességeid szerint.

– Igen. A családi hajóim és az Ötödik és a Hatodik Légió élén indultam harcba.

– Roque au Fabii parancsnoklata alatt?

– Igen, Uralkodóm.

– Akkor áruld el, hogy lehetséges, hogy az Imperátor halott, te viszont még mindig élsz?

– Nekem is éppen csak sikerült megmenekülnöm – magyarázkodik Antonia, bár már érzi, milyen veszélyes vizek felé sodorja őt ez a beszélgetés. A hangja bele is remeg. – Szörnyű… szörnyű felfordulás volt, Uralkodóm. A Vonítók meglapultak a Thébán, és Roque… Fabii Imperátor kétszeresen is csapdába esett, de persze önhibáján kívül. Más se cselekedett volna másképpen. Én próbáltam menteni a menthetőt, a segítségére sietni, de Darrow akkorra már megszállta a parancsnoki hidat. És mindenfelé lángHajók és cirkálók roncsai izzottak… azt se tudtuk, ki barát és ki ellenség. Álmaimban azóta is kísért az Obszidián hordák förtelmes üvöltése a hajóink folyosóin…

– Hazudsz – horkant megvetően Musztáng.

– Ezért hát visszavonultál?

– Nagy veszteségekkel, Uralkodóm. Amennyi hajót csak tudtam, megmentettem a Társadalomnak. És az embereimet, tudván, hogy az eljövendő csatában nagy szükség lesz majd rájuk. Többet nem tehettem.

– Nemes cselekedet volt ennyit megmenekíteni – bólint az Uralkodó.

– Köszö…

– Mármint az lett volna, ha igazat szólnál.

– Hogyan?

– Azt hiszem, lányom, nem dadogok. Az pedig meggyőződésem, hogy időnek előtte elhagytad a csatateret és Imperátorodat.

– Hazugnak nevezel, Uralkodóm?

– Elég egyértelmű – húzza el a száját Musztáng.

– Nem tűröm a becsületemet érő sértéseket – fújja fel magát Antonia, és fordul egyből Musztáng ellen. – Rangom alatti…

– Jaj, hallgass már, gyermekem – inti le az Uralkodó. – Mély víz ez, náladnál nagyobb halak közt úszkálsz. Tudod, mások is megmenekültek a csatából, és eljuttatták hozzánk a csata statisztikáját, amelyből világosan kiderül, hogy hoz szégyent a nevére Antonia Severus-Julii, hogy veszíti el a csatát, hogyan hagyja cserben a Prétort, aki pedig segítséget kért, és hogyan menti az Aszteroidaöv felé az irháját, ahol nemsokára mégis elveszíti a hajóit.

– Nem én veszítettem el a csatát, hanem Fabii – vagdalkozik Antonia.

– Mert a szövetségesei cserben hagyták – bólint Aja. – Ha nem teremtett volna káoszt a menekülésed, talán még megmenthette volna az ütközetet.

– Fabii is hibázott – sommázza az Uralkodó –, de ő nemes lélek volt, Színe hű szolgája. Nemessége odáig terjedt, hogy kész volt végezni saját magával, így is elismervén, hogy kudarcot vallott, és ezért igazságos árat fizetett. Így nem kell kérdésekre felelnie, nem kell vádakkal szembesülnie. Utolsó tetteként pedig még megsemmisítette a lázadó kikötőket, ami egy igazi hős méltó utolsó cselekedete. Egy Acélos Aranyé. De te… te álnok, gyáva féreg, úgy kereket oldottál, mint egy kislány, aki szégyenszemre bemocskolta fehér áldozóruháját. Elhagytad őt, hogy mentsd a magad életét. És most kész vagy a sárba tiporni a nevét a barátja előtt – veszi védelmébe Octavia Cassiust, miközben felé int. – Az embereid tudták, milyen kígyó a szíved, ezért hagytak később cserben, ezért adták át a hajóidat a nővérednek, aki nálad ezerszer érdemesebb ember.

– Aki engem ilyenekkel vádol, a Kivérző-téren ad majd számot a szavaiért – vágja rá dühtől remegve Antonia. – Arctalan, irigy vádaskodók nem szennyezhetik be a jó híremet. Az efféle vádakkal nyilvánvalóan hátsó szándékaik vannak. Talán a cégemet vagy a birtokaimat akarják, esetleg az Aranyak méltóságát szeretnék aláásni. Mondd el az Uralkodónak, Adrius, mennyire nevetséges ez az egész!

De Adrius nem szól.

– Adrius!

– Inkább egy kutya legyen hű hozzám, mint egy gyáva féreg – mondja végül. – Lilathnak igaza volt. Gyenge vagy. És a gyengeség veszedelmes.

Antonia fuldokol, már érzi, ahogy összecsapnak a hullámok a feje felett, ahogy a mélység belekapaszkodik a lábába, és már nincs menekvés. Aja sötéten kerüli meg, miközben az Uralkodó meghozza a hivatalos ítéletet:

– A Társadalmi Szerződés által rám ruházott hatalom nevében, Antonia Severus-Julii, a Julii-Ház feje, az Ötödik és a Hatodik Légió Prétora, bűnösnek nyilvánítalak. Árulás és háborús időkben a kötelességed megtagadása miatt halálra ítéllek.

– Szajha… – sziszegi Antonia, majd a Sakálra néz: – Nélkülem nem boldogulhatsz, Adrius… Mondd meg neki… kérlek.

De már se hajói, se szépsége nincsen. Feldagadt szeméből könnyek szivárognak, ahogy rebbenőn keresné még a reményt. De nincs sehol. És amikor a pillantásunk találkozik, tudja, mire gondolok: Amint vetsz, úgy aratsz. Ezt kapod Victráért, Leáért és Bogáncsért, meg mindazokért, akiket könnyű szívvel feláldozott a saját életéért.

– Kérlek… – könyörög, de nincs kímélet.

Aja hátulról ragadja meg a nyakát, és Antonia beleborzong a rémületbe, meg se próbál küzdeni, csak térdre rogy, ahogy a hatalmas nő két tenyere lassan összezárul a gigáján, és fojtogatni kezdi.

Antonia hörög, vergődik, egy egész percig tart a haláltusája, amikor Aja végre kurta mozdulattal eltöri a nyakát, és élettelen tetemét Sevróra hajítja.

– Micsoda undorító nőszemély – fordul el a látványtól Octavia. – Az anyjának legalább volt tartása. Mocskos a cipőd, Cassius – fűzi hozzá könnyedén, mert Cassius börtönpapucsára rászáradt már a vér, és zöld kezeslábasát is összekente. – Azon az ajtón túl van egy lakrész, konyha, zuhany. Menj, tisztálkodj meg. A szolgám órák óta próbál már valami tisztességes ételt összeütni, majd ő megetet. Ne félj, a csatát nem mulasztod el. A Hamu Lovagja azt ígérte, hogy még órákig is eltart. Mutasd neki az utat, Lysander drágám.

– Nem hagylak magadra, Uralkodóm – ingatja a fejét Cassius előkelően. – Míg ezen túl nem vagyunk, és le nem verjük őket, melletted maradok.

Az Igazság Lovagja a szemét forgatja a műsor hallatán.

– Derék ember vagy – biccent neki az Uralkodó, majd rám néz. – És most ideje, hogy figyelmünket a Vörösre fordítsuk.

61

A Vörös

Aja lerángat a holoGödörbe az Uralkodó lába elé. A zsarnok márványarcába belevésődtek már a hideg parancsolás rút ráncai. De vállait súlyos teher nyomja, kísérti a birodalom és a száz meg száz álmatlan éjszaka árnya. Szorosan összefogott hajában vaskos patakokként kígyóznak az ősz hajszálak. A sejtmegújító, fiatalító eljárások nyomaként kékes seprűvénák tekeregnek szemei sarkában. Egy pillanatra se lelt miattam békét. Hiába térdelek vérzőn előtte, lelkemet simogató örömmel tölti el a tudat, hogy rémlátomások gyötrik miattam éjjelente.

– Vedd le róla a maszkot – utasítja Aját, aki mögöttem maradt, készen, hogy az Uralkodó parancsára bármikor bevégezze az életemet. Az Igazság és az Öröm Lovagja Octavia két oldalán. Cassius a térdeplő Musztáng fölé magasodik a Pretoriánus őrök gyűrűjében, a Sakál pedig még mindig oldalt üldögél, Lysander mellett, a kávéját iszogatva, amelyet egy szolga hozott be neki az imént. Megtornáztatom az állkapcsomat, ahogy lekerül végre róla a szájkosár.

– Képzeljünk el egy világot, amelyből tovatűnt az ifjak arroganciája – mondja Octavia a Fúriának.

– Képzeljünk el egy világot, amelyből tovatűnt a vének mohósága – felelem rekedtesen.

Aja oldalról halántékon csap, hogy csillagokat látok, és nem sokon múlik, hogy lerókázzam az Uralkodó lábát.

– Minek veszed le a szájkosarát, ha nem akarod hallani, amit mond? – kérdi Musztáng élesen.

– Ott a pont, Octavia – nevet nagyot a Sakál.

– Mert legutóbb egy bábut végeztünk ki helyette, és mára az egész világ értesült erről – villan az Uralkodó dühödt pillantása a Sakálra. – Ez itt végre hús és vér. A Vörös maga, aki a magasba emelkedett. Azt akarom, hogy tudják, tényleg vele végzünk. Azt akarom, hogy tudják, hogy közülük még a legjobb is jelentéktelen.

– Ha beszélhet, csak újabb jelszavakat ad a tömegek szájába – ingatja a fejét a Sakál.

– Octavia, te komolyan elhiszed, hogy a bátyám nem végez majd veled is? – teszi fel a nagy kérdést Musztáng. – Nem lesz addig nyugta, amíg te élsz. Míg bárki közületek él. Míg jogarod az ő kezébe nem kerül, míg nem telepedhet a trónodra.

– Persze, hogy a trónomra fáj a foga. Kinek nem? – nevet az Uralkodó. – De mi az én kötelességem, Lysander?

– Hogy megvédd a trónodat. Hogy egységet kovácsolj alattvalóid közt ott, ahol a harc a vesztüket okozná. Ez az Uralkodó feladata. Hogy a kevesek szeressék, a tömegek rettegjék, és mindig tudja, mit akar.

– Nagyon jó, Lysander.

– Egy Uralkodó feladata nem az, hogy másokat uraljon, hanem hogy vezesse őket – mondom.

De meg se hallja a szavam, már az Örömre figyel, aki a holoMűszerfal fölé hajol, és beállítja az adást.

– Kész vagyunk?

– Igen, Uralkodóm. A Zöldek helyreállították a kapcsolatot. Az egész Magban élőben hallja és látja majd mindenki.

– Köszönj el szépen a Vöröstől… Musztáng – paskolja meg a fejét Aja.

– Hát még ezt se vagy képes magad megtenni? – nézek a Sakálra. – Milyen férfi vagy te?!

– Én akarom, Octavia – pattan fel hirtelen a székéről a Sakál, és indul a holoMűszerekhez.

– A kivégzéseket az Olümposzi Lovagok hajtják végre – jelenti ki Aja. – Nem a Főkormányzók.

– Nem rémlik, hogy a te engedélyedet kértem volna.

Aja vicsorog a sértésre, de az Uralkodó keze nyugtatólag pihen a vállán.

– Hadd csinálja – mondja az Uralkodó.

Furcsa, hogy ilyen nagy becsben tartja a Sakált. Nem jellemző rá, bár ma már többször is megfigyelhettem erre utaló jeleket. Csak azt nem értem, mit keres itt. Nem a Lunán, az egyértelmű, abban semmi meglepő nicsen. De hogy ide miért jött, ahol kiszolgáltatja magát az Uralkodónak? Bármikor végezhetne vele. Tudhat valamit róla, amivel sakkban tartja. Az garantálja a sérthetetlenségét. Érzem, hogy Musztáng agyában is éppen ez a kérdés forog. Aja eltávolodik tőlem. Az Öröm Lovagja egy pisztolyt kínál Adriusnak, de neki nem kell, Sevro pisztolyát rántja elő az övéből, és megpörgeti az ujján.

– Nem Arany ez – magyarázza. – Se beretvát, se állami ítélet-végrehajtást nem érdemel. Azt kapja, amit a nagybátyja. Mellesleg igen szívesen leszek magam az igazság keze ebben az adásban. Ráadásul hogy épp Sevro pisztolyával iktassam ki Darrow-t… ez olyan szép. Tisztára költői, nem gondolod, Octavia?

– Ahogy gondolod. Van valami egyéb óhajod esetleg? – kérdi fáradtan az Uralkodó.

– Semmi, köszönöm. Ez is épp elég megtiszteltetés – veszi át Aja helyét az oldalamon.

Az Uralkodó pedig egyetlen szempillantás alatt átváltozik, és a nyúzott, fáradt vonások helyébe a higgadt, bölcs asszonyság ragyogása lép, amellyel annak idején a HK-kon hirdette Lykosban, hogy: „Engedelmesség. Áldozat. Bőség.” Akkoriban istennőnek tetszett a szememben, és az életemet is adtam volna érte, hogy a kedvében járjak. Most az tenne a leginkább a kedvemre, ha az ő életét vehetném el.

Az Öröm Lovagja biccent neki. A fények lágyan sütnek le rá, mintha a nap melege és mohó izzása áradna belőle magából. Pedig csak egy fényszóró. A Sakál kisodor egy virgonc tincset a szeméből, és szívélyesen lemosolyog rám.

Indul az adás.

– Társadalom polgárai, férfiak és nők – kezdi Octavia. – Az Uralkodótok szól most hozzátok. Sorsunk és történelmünk a törzsi csatározások sora az emberi kor hajnalától fogva. Próbálkoztunk, küzdöttünk, feláldoztuk magunkat, hogy a természet korlátait merészen meghaladjuk. Aztán évezredes sártúrás után végre a csillagokba emelkedtünk. A kötelességnek ajánlottuk életünket. Saját személyes igényeinket visszaszorítottuk, feladtuk vágyainkat, hogy felállítsuk a Színek hierarchiáját, nem azért, hogy a kevesek dicsőségére elnyomjuk a tömegeket, ahogy Arész és az ő… terroristái el akarják veletek hitetni, hanem azért, hogy az emberi faj halhatatlanságát a rend és a bőség elvei mentén valósítsuk meg. A halhatatlanság várt ránk, és akkor ez az ember megpróbálta ellopni tőlünk.

Mutat rám hosszú, elegáns ujja.

– Ez a férfi, aki valaha nemesen szolgált benneteket, a családotokat, Színe legjava lehetett volna. Ifjúként felemelkedett, dicsőségre jutott. De ő inkább a hívságokat választotta. Hogy a saját énjét a csillagoknál is hatalmasabbra dagassza. Hódító akart lenni. Mert megfeledkezett a kötelességéről. Megfeledkezett róla, miért kell a rend, és így a sötétségbe zuhant, magával rántva világainkat is. Csakhogy mi nem hagyjuk. Nem zuhanunk ebbe a sötétségbe. Nem hajolunk meg a gonosz ereje előtt – emeli a szívéhez a kezét. – Mert mi vagyunk a Társadalom. Mi vagyunk az Aranyak, az Ezüstök, a Rezek, a Kékek, a Fehérek, a Narancsok, a Zöldek, a Lilák, a Sárgák, a Szürkék, a Barnák, a Rózsaszínek, az Obszidiánok és a Vörösök. A bennünket összekötő kapocs erősebb, mint a széthúzó erők, amelyek elválasztanának egymástól. Hétszáz esztendőn keresztül terelgette jó pásztorként az Arany az emberiség nyáját, fényt gyújtott a sötétségben, bőséget hozott a szükséget szenvedőknek. Ma elhozzuk a békét oda, ahol háború dúl. De a békéhez el kell előbb pusztítanunk ezt a gyilkost, aki mindannyiunk otthonára rászabadította a háborút.

Közönyös könnyedséggel fordul felém, ugyanazzal, amellyel a Cassiusszal vívott párbajunkat is nézte. Akkor se zavarta volna, ha meghalok, egy perc múlva már nyugodtan iszogatta volna tovább a borát. Csak egy kis szálka vagyok a szemében, még most se több. Már nem itt jár az agya, már azokról a napokról gondolkodik, amikor a vérem rég felszáradt a kövön, és a testemet felkoncolták, darabokra szaggatták.

– A Társadalmi Szerződés által rám ruházott hatalom nevében, Lykosi Darrow, bűnösnek ítéllek terrorcselekedetek végrehajtására szőtt összeesküvés bűnében.

Egyenesen belenézek a holoKamera lencséjébe. Tudom, hogy számtalan szempár szegeződik most rám. És fog majd a jövőben is, amikor én már rég nem leszek.

– Bűnösnek ítéllek a Mars népe ellen elkövetett tömeggyilkosságok bűnében.

Nem is nagyon figyelek már rá. A szívem kalapál, hogy beleremegnek még a bal kezem ujjai is. Elszorul a torkom. Hát eljött. Közeleg a vég.

– Bűnösnek ítéllek gyilkosságért.

Ez a pillanat, ez a kis időtöredék az életem summája. Ez lesz az én pusztába kiáltott szavam.

– És bűnösnek talállak árulás bűnében…

De nem akarok kiáltani.

Azt meghagyom Roque-nak. Az Aranyaknak. Annál többet akarok. Valamit, amit ezek nem értenek. A népem haragját. A rabláncok alatt nyögők dühét. Ahogy az Uralkodó az ítéletet hirdeti, és a Sakál a végrehajtásra készen áll, és ahogy Musztáng a földön térdel, és mellőle Cassius engem néz, akit a Pretoriánusok és a Lovagok gyűrűje övez várakozón. Aja pedig észreveszi, ahogy felpillantok a magas, szőke Lovagra, és a szeme villan, mert megérzi, hogy valami nem stimmel, én pedig hátravetem a fejemet, és felvonítok.

Vonítok a feleségemért, az apámért. Vonítok az anyámért. Ragnarért, Quinnért, Paxért és Narolért. Azokért, akiket elveszítettem. És azokért, akiket még elvesznek majd tőlem.

Vonítok, mert lykosi Pokolfúró vagyok. Mert a Mars Aratója vagyok. És a saját húsommal fizettem meg a belépőt ebbe a titkos bunkerbe, hogy Octavia színe elé kerüljek, és vagy itt haljak meg a barátaimmal együtt, vagy igazságot szolgáltassunk végre.

Az Uralkodó biccent a Sakálnak, hogy hajtsa végre az ítéletet. A tarkómhoz szorítja a pisztoly csövét, és meghúzza a ravaszt. A pisztoly visszarúg, és tüzet köp, amely leégeti a fejbőrömet. Jobb fülembe robajlik, de nem halok meg. Golyó nem hasít az agyamba. A csőből füst száll fel. És ahogy a Sakál lepillant a fegyverre, már érti.

– Ne… – ugrik hátra, és kapna a beretvájáért.

– Octavia – lendül előre Aja üvöltve.

De ugyanebben a szempillantásban Octavia a kamera mögül hall valamit, odafordul, és a Pretoriánus őrt látja, akinek előrebiccen a feje, és véres nyelvet ölt rá. ImpulzusPisztolya a földre hull, és már látszik, hogy nem a nyelve tolakodik elő a szájából, hanem Cassius véres beretvája, amely a férfi tarkóján hatolt be a koponyába, hogy fogai közt szétnézzen megint a világban. Most kirántja belőle. Az Uralkodó egy szarveretes szót se tud szólni, és három testőre már halott. Cassius megáll a hullák felett, fejét lehajtja, beretvája vöröslik, és bal kezében ott villan mágneses rabmellényeink távirányítója.

– Bellona? – ez minden, amit Octavia mondani tud, mielőtt Cassius megnyomja a gombot.

Musztáng mellénye a földre hull, aztán az enyém is. Musztáng az egyik Pretoriánus impulzusPisztolyát kapja fel, én a mellényembe rejtett kést rántom elő. Az Uralkodóra vetem magam, és villámgyorsan, hogy nyekkenni se tud, a fekete mellény alá, a puha alhasába mélyesztem az acélt. Levegő után kap, a szeme kitágul. Arca centikre van az enyémtől, érzem leheletén a kávé illatát. Érzem a pillái rebbenését, ahogy szapora egymásutánban még hatszor döfök, és az utolsó szúrással felfelé rántom a kést, egészen a mellcsontjáig. Ahogy a hasüreg felnyílik, forró vér fröccsen a kezemre.

– Octavia! – veti rám magát Aja.

De félúton Musztáng impulzusFegyverének tüze oldalba kapja, és letaszítja a lábáról. Átrepül a termen, belecsapódik a hatalmas, fából készült konferenciaasztalba, amely mellett Sevro és Antonia holtteste hever. Az Igazság és az Öröm Lovagja az Uralkodó vérben úszó testét látva beretvát ránt, és Cassius ellen fordul. Vértjük életre kel körülöttük. A véres zöld kezeslábasban páncélzat nélkül harcoló Cassius már döf is, és Igazságot a szemén át nyársalja fel.

A Sakál végre hozzáfér a beretvájához, és csapkodva felém nyomul. Kilépek a suhintása elől, és elkapom az újra lesújtó jobbját, hiába üvölt dühödten. Lefejelem, és kisodrom alóla a lábait, fogom a beretvámat, és a bal karját a padlóhoz szegezem vele. Nincs szabad keze. Sikolt, visít. A nyála az arcomba csapódik. A homlokára térdelek.

– A hátad mögött, Darrow! – kiált felém Cassius az Öröm Lovaggal vívott párbaj közben.

Mögöttem Aja dühtől kitágult szemekkel kászálódik fel az asztal romjai közül. Cassiushoz és Musztánghoz rohanok, mert fél karral esélyem se lenne a Fúria ellen. Cassius zöld kezeslábasa véres, az Öröm Lovagja megvágta a bal lábán. A Lovag persze jobban felszerelt, a vértje súlyos, bal karján impulzusPajzsot egyensúlyoz, így próbál Cassius fölébe kerekedni. Musztáng elvesz egy beretvát az egyik halott Pretoriánustól, és odahajítja nekem. Reptében elkapom, és már gyilkos ostorrá is csördítem. Cassius közben újabb vágást kap a lábára, és még egy hulla is elébe keveredik valahogyan, megbotlik benne, és elzuhan. A második csapást impulzusÖköllel védi, de a fegyvernek annyi. Az Öröm Lovagja nekem háttal magasodik fölé. Most megérzi, hogy mögötte vagyok, de már késő. Hangtalanul ugrok a levegőbe, és hatalmas erővel suhintom felé a beretvát. Ahogy eléri a ruganyos penge a kékesen izzó impulzusVértet, visszaveszek a lendületből, és erővel hasítok tovább, bele a vértbe, a bőrbe, izomba és csontba. A bal vállától a jobb csípőjéig kettéhasítom a lovagot. A teste a földre zuhan.

Néma csend ül a teremre.

Musztáng hozzám rohan. Kócos aranyloboncát kisepri arcából, amelyen lázas vigyor ragyog. Felsegítem Cassiust a földről.

– Jól játszottam? – kérdi a fájdalomtól sziszegve.

– Annyira nem, mint ahogy vívtál – nézek végig a körülötte heverő tetemeken.

Cassius is szélesen vigyorog már, a csatában életre kelt az arca. Összefacsarodik a szívem, hogy miért nem lehetett ez eddig is így. Hogy hiányoztak azok a régi szép napok, amikor a szeles fennsíkon lovagoltunk, és azt képzeltük, a világ urai vagyunk. Rávigyorgok én is, sebeimből csepeg a vér, és mégis, hosszú idő óta most először érzem megint egyben magam.

– Még nem végeztünk – figyelmeztet Musztáng.

Hárman együtt fordulunk szembe a Naprendszer legfélelmetesebb emberi lényével. Octaviára hajol, aki már alig lélegzik. Elvonszolta magát a holoMűszerfal végébe, két kezével markolja a hasát, levegő után kapkod. Sápadt, a teste borzong. Aja és Lysander arca könnyes. Mind a ketten mellette térdelnek.

– Aja! – üvölti a Sakál. – Öld meg mindet! Nyisd ki az ajtót, vagy végezz velük!

Tébolyodottan dobálja magát, a jobb csonkjával próbálná elérni a beretva markolatát, hogy kiszabaduljon, de közel másfél méter magasan meredezik felette, esélye sincs rá, hogy elérje.

– Nyisd már ki – hörgi.

De persze ahhoz, hogy Aja kinyissa az ajtót, oda is kell jutnia. Ahhoz viszont előbb át kell verekednie magát rajtam és a barátaimon, és utána hátat kell fordítani nekünk, hogy bepötyögje a kódot. Előbb azonban vagy nekünk, vagy neki meg kell halnia.

– Add át nekünk az Uralkodót, Aja. Igazságot kell szolgáltatnunk – mondom, mert bár előre tudom a válaszát, annak is tudatában vagyok, hogy még mindig adásban vagyunk. Az egész világ látja, hogy ömlik az Aranyak vére. Aja azonban még nem fordul felénk. Nem törődik velünk, Octavia arcát simogatja. Úgy ringatja az idősebb asszonyt, ahogy anya a gyermekét.

– Ne halj meg – kérleli. – Kiviszlek innen, ígérem. Csak ne halj meg, Octavia.

Octavia alig észrevehetően bólint.

– Siess, kérlek – érinti meg Aja karját Lsyander.

– Fárasszuk le – suttogja Musztáng. – Most őt sürgeti az idő.

– Ne hagyjátok, hogy sarokba szorítson – morgom én is. – Mindenki oldalazva, ahogy elterveztük. Bírod még, Cassius?

– Azon aggódj, hogy lépést tarts velem – vágja rá.

Aja felemelkedik térdeltéből. Csupa izom és páncél, a valaha volt legnagyobb vívómester legnagyobb tanítványa. Arca sötét, kiismerhetetlen. Sötétkék próteuszi vértjén lágyan hullámoznak a tengeri sárkányok. Válla széles, akár Ragnaré volt. Bárcsak magunkkal hozhattuk volna Sefit. Másfél méteres, ezüstösen villódzó gyilkos acél siklik a levegőben, és Aja felveszi a Fűz-változat Tél állását: kardját oldalvást fáklyaként emeli a magasba, bal láb elöl, csípő lazán, a térdek rogyasztva, ruganyosan. Musztáng és én szétnyílunk, egyikünk jobbra, másikunk balra, Cassius pedig, aki jelenleg a legjobb kardforgatónk, marad középen. Aja mohón méri fel gyengeségeinket. Cassius sántaságát, az én félkarúságomat és Musztáng magasságát. Hogy milyen akadályok hevernek a padlón. És már támad is.

Ha az ember több ellenféllel néz szembe egyszerre, két út közül választhat. Vagy egymás ellen használja fel az ellenfeleket, de Cassiusszal nekünk mindig is egy rugóra járt az agyunk a harcban, Musztáng pedig prímán alkalmazkodik. Aja egyből átlátja ezt is, ezért a másik stratégia mellett dönt: habozás nélkül engem támad le, hogy Cassiusnak és Musztángnak ne legyen ideje és lehetősége a segítségemre sietni. Engem tart a leggyengébb ellenfelének. És igaza is van. Olyan sebesen csattan a pengeostor az arcomba, hogy kivédeni sem tudom, csak a fejemet rántom hátra rémülten, kis híján egy szemmel is szegényebb lettem. De ez kibillent az egyensúlyomból. És közben lerohan, a penge mereven döf felém vad, jól koreografált mozdulatok sorával, hogy a fegyveremet oldalra kimozgassa, és csapást mérjen rám, azt, amelyet Lorn szárnyas metszésnek nevezett. Ez a vágás az ellenfél pengéjét lapjával, felülről kapja el, végigcsúszik rajta, hogy fentről lefelé a vállcsúcsba szúrjon, és egyetlen rántással nyúzza le az izmot és a szalagokat az egész karról csuklóig. Hátrálva táncolok el előle, kimozdítom a pozíciójából, egyensúlyozok a földön heverő akadályok között, hogy közben Musztáng és Cassius hátulról elkaphassa végre. Cassius elsieti a támadást, és majdnem beleesik ugyanabba a hibába, amelybe én is.

Csakhogy Aja most nem a beretváját használja. Aktiválja a gravCsizmáját, és kétmázsányi vért és izom tömegével csapódik bele Cassius testébe. Szinte hallani, ahogy recsegnek a csontjai. A teste behorpad Aja alatt, feje a vértes vállba csapódik. Elzuhan a földön, és Aja a földhöz szegezi. Musztáng oldalról rohan rájuk, hogy kivédje a kegyelemdöfést. De Aja számít rá, már suhint is, és sekélyen megvágja oldalirányban Musztáng hasát. Majdnem felhasítja a beleit.

Hátulról hajítom a beretvámat felé, de valahogy megérzi vagy meghallja: kihajol előle, és a penge nagy csattanással áll bele a falon a holoKivetítőbe. Aja Musztáng térde felé rúg, akinek ívben hátrareccsen a lába. Nem tudom, kificamodik-e, mindenesetre Musztáng hanyatt zuhan, két karja széttárva, az egyikben még mindig markolja a beretvát. Aja ellenem fordul megint, mert én már fegyvertelen vagyok.

– A szarba, a szarba, a szarba… – hajtogatom fejvesztve, és próbálok a halott Pretoriánusoktól valamilyen fegyvert szerezni. Vaktában a hátam mögé lövök egy impulzusÖköllel. Aja impulzusVértje elnyeli a lövedéket, vörösen felizzik, de még csak le se lassítja a karddal felém rohanó nőt. Egyetlen suhintással kiveri a kezemből a fegyvert. Megint elsiklok előle, hátrafelé iszkolok, ahogy ugrok, felhasítja ugyan a combom hátulját, de legalább a kezembe akad egy beretva, és máris felpattanok a holoGödörből az emelvényre, ahol egy pihenőrészleg van berendezve. Aja felkap egy másik impulzusÖklöt, tüzel, de sikerül elhajolnom. A lövedék a mennyezetbe csapódik, a fémburkolat sisteregve csepereg mellettem a földre. Oldalra gördülök.

A gödörből pengecsattogás hallatszik. Feltápászkodom, újra be kell kapcsolódnom a harcba. Aja cafatokra szabdal bennünket, és a hátrálással csak azt érem el, hogy újra Musztángra és Cassiusra ront. Most épp Cassiust veri, kihasználja, hogy a lába gyenge, és hogy friss vágást kapott a vállára. Musztáng hátulról ugrik rá, mielőtt még végezne Cassiusszal, de Aja megint gyorsabb, elhajol a csapás elől, mintha előre tanulmányozta volna a csata minden mozdulatát.

Nem fogjuk tudni legyőzni, döbbenek rá. Ettől féltünk. És persze azt se kalkuláltuk be a tervbe, hogy már az elején elveszítem a jobb kezemet. Aja egyenként végez velünk.

Egy pillanatra felébred bennem a remény, ahogy Cassius és Musztáng két oldalról megszorongatja. Odaugrok, hogy segítsek bevégezni, de Aja megperdül, úgy hajladozik köztünk, mint egy fűzfa, amelyet három irányból tép a szélvész. Tudja, hogy az ő vértje állja a csapásainkat, de rajtunk csak a bőrünk van. Sekély vágásokkal soroz bennünket, lassan véreztet ki, ahogy Lorn mindkettőnknek tanította, a váll-és térdszalagokat célozza. A bölcs a gyökereket irtja.

A pengéje mélyen az alkaromba hasít, felnyitja a kézfejemet, a kisujjam felét leviszi. Dühödten üvöltök, de a düh most kevés. Az ösztön is kevés, kevesek vagyunk. Aja lenyűgözően vív, Lorn túlságosan is gondosan kiképezte. Megpördül, és hatalmas ütést visz be a jobb bordáim közé. A penge belém siklik, a világ fordul egyet velem. A beretvája hegyén emel a magasba. Cassius támad, Aja félrehajít, elnyúlok a padlón. Olyan érzés, mintha behorpadna a mellkasom. Alig kapok levegőt. Cassius és Musztáng elállják Aja útját.

– Hozzá ne érj! – sziszegi Musztáng.

Belső szervet nem ért, két megerősített bordám közé döfött csak, de attól még ömlik a vérem. Próbálnék lábra állni, de dülöngélek. A Sakál vigyorogva figyel. Már nem igyekszik szabadulni, feladta. És hiába veszi körül borzalom mindenütt, ő csak vigyorog, mert tudja, hogy Aja meg fog ölni. Az Uralkodó is a harcot lesi sápadtan, ernyedten. Fejét a gödör peremének támasztja, sebét Lysander fogja össze. Aja rémülten pillantgat felé, látja ő is, hogy lassan elszáll belőle az élet.

– Hogy választhattátok helyettünk őt? – kiáltja Aja dühödten Cassiusnak és Musztángnak.

– Könnyen – feleli Musztáng egyszerűen.

Cassius egy injekciós tűt ránt ki a nadrágjából, és felém hajítja.

– Cselekedj, ember, mielőtt még végez mindannyiunkkal.

Nagy nehezen feltápászkodom, és Aja hiába igyekszik elkapni, Cassiusban és Musztángban még maradt annyi erő, hogy feltartóztassák. Tehetetlen dühében már üvölt. A saját vérükben csúszkálnak, a barátaimnak se sok maradt már ebből a világból, ha ellene szegülnek. Elevickélek a holoGödör másik széléhez, ahol Sevro fekszik az Uralkodóval átellenben.

– Nem menekülhetsz! – süvölti Aja. – Kivájom a szemedet. Nincs hova futnod, te vörhenyes féreg!

És én nem is futok. Sevro mellett zuhanok térdre. A mellkasa csupa művér, és átütötték Cassius kivégzésének golyónyomai. Felhasítom az ingét. Hat műlyuk tátong a mellén, tisztára élethű húsFaragás. Az arca békés, maga a nyugalom. De a béke nem a természete szerint való. És még egyébként se tartunk ott. Holiday kígyómarása még a halottat is feltámasztja. Narol tetszhalált okozó hemantuszfőzetével ne boldogulna?

– Ébresztő, Kobold! – döföm legjobb barátom szívébe a tűt, és közben fohászkodom, hogy meg ne álljon a cucctól. Kipattan a szeme.

– Baaaasssszuuuus!

62

Omnis vir lupus

Kirobban a dermedtségből, amelybe a hemantuszfőzettől zuhant. Azelőtt húzta meg a flaskát a nedűvel, hogy Cassius kiszabadult volna. Elsüvölt mellettem, tébolyodott, tágra nyílt szemekkel néz körbe, a keze remeg. A szívéhez kap, fájdalmában levegőhöz se jut, ahogy annak idején én sem, amikor Trigg és Holiday kihozott a börtönből. Utoljára az én arcomat látta a hajón, a börtönben, most pedig a harc kellős közepébe csöppen, vérontásba hullahegyek közt. Szemei vérben forognak, őrült tekintettel mered rám. A hasamra.

– Te vérzel, Darrow! Vérzel!

– Tudom.

– Hol a kezed? Kibaszottul nincsen meg a kezed!

– Tudom!

– Azt a szarveretest! – pillant körbe. Felfogja végre a földhöz szegezett Sakál és a haldokló Octavia látványát, ahogy tudatosul benne az is, hogy Aja épp Musztángot és Cassiust gyilkolja. – Ez bejött! Kibaszottul megcsináltuk! Gyerünk, talpra, szarfejű, segítsünk az Aranyhomlokúaknak! Kelj már fel, hallod?!

Talpra ránt, a kezembe nyomja a beretvát, és már rohan is le a holoGödörbe, és közben vonít, mint valami agyament kissrác, aki farkasosat játszik az erdőben.

– Megöllek, Aja! Úgy megöllek, úgy arcon csókollak!

– Ez Barca! – sikoltja a padlón a Sakál. – Barca él!

Sevro rohanvást felkap egy impulzusÖklöt az egyik Pretoriánustól, átgázol a Sakálon, az arcába tapos, és közben kirántja a kezéből a beretvát, amely eddig a padlóhoz rögzítette őFőkormányzóságát. Se lát, se hall, a drogok tombolnak az ereiben, ámokfutást rendez a győzelem felé, amelynek illata már az orrát csiklandozza.

Az impulzusLövedék eltalálja Aja vértjét, amely felizzik, és egy pillanatra elvakítja Aját. Cassius ezt használja ki, azonnal döf, de csak a vállát találja el, mert Aja még így is kisiklik előle. Sevro viszont hátulról csapódik be, és kétszer is derékon szúrja. Aja fájdalmasan nyög fel, elhátrál. Én is beszállok a kavarodásba. És olyasmit látunk, amihez eddig igen kevés halandónak volt szerencséje: Aját keskeny vércsík követi. És Sevro beretvája is véres. Letörli róla, és szétmaszatolja az ujjai között: – Aha! Ezt nézzétek! Tényleg van vére! Na, nézzük, mennyi maradt még benne?

Lekuporodik, mint egy vadállat, és osonva közelíti meg a zsákmányt, akit mi hárman már körbekerítettünk. Akár egy farkasfalka a vadonban, amikor bekeríti az erdő nagyvadát, a párducot, úgy fogjuk közre a valaha volt legnagyobb Olümposzi Lovagot. Mielőtt kitörne, lendületet vesz, vicsorog. Mi pedig kivéreztetjük. Sevro veszettül vonít, és a pengével csépeli a levegőt.

– Fogd már be! – csap felé Aja, de Sevro eltáncol, és Cassiusszal egyszerre döfünk két oldalról. Cassius nyakra irányuló szúrását hárítja, és még kettőt szapora egymásutánban, de rám már nem marad ideje. Cselből mintha a hasát támadnám, de a lábszárába döfök. Áthatolok a vérten, felszakítom a húst, miközben Musztáng hátulról szúrja vádlin. Ahogy Aja rám fordulna, elugrok, hogy kénytelen legyen kinyílni, és így Sevro újra szúrhat. Meg is teszi, dühödten hasítja ketté a lábán a jobb Achilles-ínt. Aja hörögve csap felé, Sevro azonban gyorsabb, már rég nincs sehol.

– Meg fogsz halni – sziszegi Sevro gonoszul. – Meg fogsz halni!

– Kuss!

– Ezt Quinnért – vágja a fejéhez Sevro, ahogy Cassius átvágja a bal térdét.

– Ezt Ragnarért – nyársalom fel a jobb combját alulról.

– És ezt a Marsért – csapja le könyékből a fél karját Musztáng.

Aja úgy pillant le a földön heverő végtagjára, mint aki nem biztos benne, hogy az övé.

De még nincs vége. Sevro elhajítja az impulzusÖklöt, felkapja az Igazság Lovagjának beretváját, és felugrik a levegőbe. Aztán a két beretvát egyszerre mélyeszti Aja mellkasába, és ott marad a levegőben lógva rajtuk, míg a nő térdre nem rogy, s akkor ér csak le a talpa megint a földre. Az orruk kis híján összeér.

– Omnis vir lupus – mondja, és egy csókot nyom Aja orra hegyére, majd kirántja belőle a pengéket, hogy azok máris lágyan tekeregve csüngenek a kezében. Kitárt karokkal hátrál el a haldokló Próteuszi Lovagtól, aki az utolsókat lélegzi már. Vére kifolyt a padlóra, de még mindig térdepel, és tekintete az Uralkodót keresi, a nőt, aki neki és nővéreinek az anyja lett, aki felnevelte őket, és szerette őket, amennyire egy egész Naprendszer uralkodója csak szeretni tud. És akivel most együtt mennek a halálba.

– Sajnálom… Uralkodóm – nyöszörgi Aja.

– Ne tedd – suttogja nagy nehezen Octavia. – Fényesen lobogtál, Fúriám. Az idő… megőriz téged örökké.

– Na, egy fenét! – vágja rá Sevro könyörtelenül. – Éccakát, Grimmus.

Azzal lecsapja a fejét, és mellbe rúgja, hogy a test elnyúlik a földön, ő pedig négykézláb felpattan rá, és tébolyodottan vonít. Az iszonyatos látványtól az Uralkodó felzokog. Lehunyja szemét, és csak folynak a könnyei. Odalépünk hozzá. Cassius a vállamat átkarolva sántikál mellettem, vele bicegek én is. Musztáng a nyomunkban. Sevro a Sakálra telepszik, és a beretvájával zsonglőrködik a feje felett.

A nagyanyja vérétől lucskos Lysander most felkapja a beretvát, és beáll elénk szétvetett lábakkal.

– Nem hagyom, hogy bántsátok.

– Ne… Lysander. Már túl késő.

A fiú szeme feldagadt a sírástól. A beretva megremeg a kezében. Cassius előrelép, és a kezét nyújtja a fegyverért.

– Dobd el a fegyvert, Lysander. Nem akarlak megölni.

Musztánggal összenézünk. Octavia is észreveszi a pillantásunkat, nyilván megint megszakad a szíve. Lysander persze tudja, hogy esélye sincs ellenünk. Józan esze felülemelkedik a gyász fájdalmán, és lassan elejti a kardot. Elhátrál, üres tekintete ránk szegeződik.

Octavia szeme sötét és a távolba vész, már azt a másik világot látja, ahol még ő sem uralkodhat. Arra számítottam, hogy a végén majd megvető lesz, esetleg könyörög, mint Vixus vagy Antonia. De nincs benne gyengeség. Csak szomorúság az elveszített szerettei miatt, és hogy vége. Nem ő teremtette ezt a rendszert, de hosszasan óvta, vigyázott rá. Ezért most felelnie kell.

– Miért? – kérdi Cassiust szomorúan. – Miért?

– Mert hazudtál.

Némán vesz elő egy apró holoKockát, körömnyi prizmát, és rakja Octavia véres tenyerébe. A felületén képek cikáznak, majd a holo kibomlik. Cassius családjának lemészárlását látjuk, a felvétel kék fénye árad szét a haldokló arcon. Árnyak surrannak egy folyosón, majd az is kiderül, hogy skaraBőrbe bújt férfiak. Egy nagynénit ölnek le, aztán gyerekeket vonszolnak ki a hálószobákból. Beretvával, bakanccsal végeznek velük. Minden tetemet kivonszolnak, egy kupacba hordanak, és végül az embermáglyát lángra lobbantják, hogy ne maradhasson túlélő. Azon az éjszakán több mint negyven gyerek és nem Sebhelyes családtag élete ért véget. És azt gondolták, egy bukott ember vállára még ennek a bűnét is rápakolhatják. Pedig a Sakál műve volt. Így végezte be a Bellonák és Augustusok közti háborúskodást. A Diadalom napján elkövetett mészárlásnak az Uralkodó hallgatólagos beleegyezése volt az ára.

– Azt kérded, miért? – folytatja alig hallhatón Cassius. – Azért, mert nyoma sincs benned a nemességnek és becsületnek. Olümposzi Lovagként felesküdtem arra, hogy tiszteletben tartom a Szerződést, és hogy őrködöm az Ember Társadalmának igazságossága felett. Ugyanezt az esküt tetted te is, Octavia. De te megfeledkeztél a szavak értelméről. Ahogy mindenki más is. Ezért dőlt romba ez a világ. A következő talán egy kicsivel jobb lesz.

– Ennél jobb világ nem lehetséges – suttogja Octavia.

– És ezt komolyan is gondolod? – kérdi Musztáng.

– Tiszta szívemből.

– Akkor mélységesen szánlak.

Ahogy Cassius is.

– Az öcsém volt a mindenem. És már nem hiszek egy olyan világban, ami azt vallja, hogy a gyengék nem érdemlik meg az életet. Ő is ezt vallaná. Hogy lehetséges valami jobb – pillant rám Cassius. – És Julian miatt én is tudok hinni benne.

Cassius a másik két holoKockát nekem adja. Az egyiken a Diadalom utáni mészárlás van, amelyben a barátaim odavesztek. A második a Peremnek szól, hogy majd lássák, hogy értük is megfizettem. A Politikusok sose pihennek. Én ezt a kettőt is az Uralkodó markába teszem. Ott lobog előtte Rhea. Kék-fehér hold, fenséges látvány a két testvére, a Titán és a Hüperion mellett a Szaturnusz körüli pályájukon. És akkor a hold északi sarkpontja felett aprócska ezüstvillanások jelennek meg, hogy az ember szinte észre se veszi, olyan ártalmatlanok, de aztán a Rhea kék-fehér felszínén hatalmas tűzgombák bomlanak ki.

Ahogy az atomrobbanások fénye visszfényt vet az Uralkodó kihunyó szemében, Musztáng félrehúzódik, hogy elébe guggolhassak, hogy biztosan hallja szavam, és tudja, hogy nem bosszút veszünk rajta, hanem igazságot szolgáltatunk. Csakhogy ő a vállam felett a saját holdját nézi, ahol a Gabona Ármádia egyre több hajója landol, minden védelmi rakétatűz dacára.

– A népem legendáiban létezik egy férfi, aki ott áll a másvilágra vezető úton szétvetett lábakkal. Ő az, aki különválasztja a jókat a gonoszoktól. Aratónak hívják. De én nem ő vagyok. Én csak egy ember vagyok. Nemsoká találkozhatsz vele is. Hamarosan ítélkezik feletted minden bűnödért.

– Bűnök? – rázza a fejét Octavia, és lepillant a három holoKockára, amelyek csak három kicsinyke csepp bűnei parttalan tengerében. – Ezek áldozatok. Az uralkodás ára – zárja a markába a felvételeket. – Az enyémek ezek is, akár a diadalaim. Majd meglátod. Te sem leszel különb, Hódító.

– De igen. Én más leszek.

– Ahol nem süt a nap, ott csak sötétség lehet – borzong meg utoljára. Fázik. Leküzdöm a kényszert, hogy betakarjam. Tudja hát, mit hagy maga mögött. Hogy a halálával megindul a harc a trónért. És ez elpusztítja majd az Aranyakat. – Valakinek… valakinek uralkodnia kell. Különben ezer év múlva, ha majd a gyermekek azt kérdezik, hogy „Ki roppantotta össze a világot?, Ki oltotta el a fényeket?”, akkor a szüleik azt felelik majd nekik, hogy te voltál az.

Nem mond újat ezzel. Már akkor tudtam, amikor feltettem Sevrónak a kérdést, hogy ő tudja-e, hova tartunk. Nem váltom fel káosszal a zsarnokságot. De ezt nem árulom el neki. Fájdalmasan zihál, alig kap levegőt.

– Meg kell állítanod. Meg kell állítanod… Adriust.

Ezek Octavia au Lune utolsó szavai. És ahogy a szája nem mozdul többé, kihuny a szemében a Rhea lobogásának tüze, és az élet elhagyja az örök sötétségbe meredő arany szempárt. Lezárom. Jeges borzongás jár át a távozása, a szavai, a félelmei miatt.

A Társadalom Uralkodója, aki hatvan éven át uralkodott, halott.

És én nem érzek mást, mint rémületet, mert a Sakál kacagni kezd.

63

A csend

A nevetése undorítón visszhangzik a teremben. A hold holoKépe alatt sápadt az arca. Feje felett összecsapnak a sötétben a flották. Musztáng közben lekapcsolta az adást, és az Uralkodó kargépének adatait elemzi. Cassius Lysanderhez lép, én pedig felegyenesedem Octavia mellől. A testemen ezer seb ég.

– Hogy értette azt, hogy meg kell állítani? – néz rám Cassius.

– Gőzöm sincs.

– Lysander?

De a fiú bénultan ül a nagyanyja mellett, meg se tud szólalni.

– Minden hajóra és bolygóra eljutott a felvétel – jelenti Musztáng. – Mindenki láthatta Octavia halálát. Máris hatalmas a felindulás, mindenki infót akar. Senki se tudja, hogy most ki irányít. Cselekednünk kell, mielőtt kitör a káosz.

Cassiusszal a Sakálhoz megyünk.

– Mit műveltél? – rázza meg a vállánál fogva Sevro. – Miről beszélt a banya?

– Szedd le rólam a kutyádat – nyögi a Sakál Sevro térdei alól. Lerántom róla a barátomat, aki onnantól fogva körözni kezd körülötte. Még mindig dolgozik benne az adrenalin.

– Mit tettél? – szegezem a Sakálnak a kérdést.

– Kár is erre fecsérelni az energiát – legyint Musztáng.

– Hogy fecsérelni? Úgy érzed? És akkor szerinted miért jöhettem veletek ide? Miért fogadott az Uralkodó személyesen? – kérdi a Sakál a földről. Feltérdel, sebzett bal karját fájón magához öleli. – Miért hagyta, hogy pisztollyal az oldalamon jelenjek meg nála? Hacsak nem volt vele tisztában, hogy egy pisztolynál komolyabb fenyegetés figyel a tarsolyomban.

Kócosan néz fel rám. A pillantása mindenek dacára végtelenül higgadt. Nem rázta meg a mészárlás, hogy győztesen hozott bennünket ide, és mi a padlóhoz szegeztük, és felülkerekedtünk.

– Pontosan emlékszem, milyen érzés volt a föld alatt rekedni, Darrow – kezdi lassan. – Még mindig érzem a tenyeremben a kő hidegét. Körülöttem a többi Pluto, a társaim, ott kuporognak a sötétben. A leheletük párájára, arra, ahogy rám néznek. Emlékszem, mennyire rettegtem, hogy kudarcot vallok. Mert olyan hosszasan készültem arra az évre, és apám olyan kevésre tartott. Minden, az egész életem attól a néhány pillanattól függött. Éreztem, ahogy minden kicsúszik a kezemből. Menekülnünk kellett a kastélyunkból Vulkanusz elől. Annyira váratlanul rohantak le bennünket, hogy a rabszolgáikká tegyenek. Még az alagútban voltak az utolsó menekülők a Házamból, de Vulkanusz is bent volt már, és én berobbantottam. A fülemben csengett apám hangja, ahogy kifejti, mennyire nem lepi meg, hogy ilyen hamar végem lett. Egy héten át süket voltam a föld gyomrában, a robbanás megsüketített. Még egy hét eltelt, amikor megöltük azt a lányt, és megettük a lábát. Könyörgött pedig, hogy ne bántsuk, hogy válasszunk valaki mást. De ott és akkor megtanultam, hogy ha senki sem hoz áldozatot, akkor senki sem éli túl.

Jeges rémület gyűlik a gyomromban, elindul felfelé.

– Musztáng…

– Itt van – mondja elborzadva.

– Mi a fene? Mi van itt? – sziszegi Sevro frusztráltan.

– Darrow… – suttogja Cassius. Már ő is érti.

– Nem a Marson van az atom – mondom. – Hanem itt, a Lunán.

A Sakál arcán széles mosoly terül el. Lassan feláll, és egyikünk se meri elkapni, megérinteni. Hirtelen minden összeáll. Az a feszültség közte és az Uralkodó között. A sunyi fenyegetőzések. Hogy ide mert jönni. Hogy beszólhatott Ajának, és még annak sem itta meg a levét.

– Ó, a szarba, a szarba is! A szent szarba! – kezdi tépni Sevro a taraját. – A szaros szarba!

– Soha nem robbantanám fel a Marsot – mondja a Sakál. – Ott születtem. Az én örökségem, a jutalmam a sok erőfeszítésemért. A birodalom vére és hajtóereje a hélium, amelyet ott termelünk. Ez a hold azonban csak egy csontváz, elrohadt vénség, amilyen az Uralkodó is volt, alattomos vámpír, aki elszívja a Társadalom életnedveit, s közben a múltról huhog, ahelyett, hogy a jelenre és a jövőre figyelne. És Octavia hagyta, hogy belezsaroljam. Ahogy ti is hagyni fogjátok, mert gyengék vagytok, és nem tanultatok az Intézetből. Nem fogjátok fel, hogy a győzelemhez áldozatot kell hozni.

– Meg tudod találni a bombát, Musztáng? – kérdem. – Musztáng!

– Nem – mered Musztáng elképedten maga elé. – Bizonyára közömbösíti a sugárzást. És még ha meg is találnánk, akkor se tudnánk hatástalanítani…

A keze önálló életet él, már hívná is a flottánkat.

– Ha bárkit értesítetek, percenként felrobbantok egy bombát – figyelmezteti a Sakál. Megpöcköli a fülét, benne kicsiny mikroport. Lilath nyilván mindent hall. Ezért mondta, hogy ő a biztosíték. – Gondoljátok, hogy elárultam volna a tervem, ha képesek lennétek megakadályozni? – simítja le a haját, és törli le a vért a páncéljáról. – Már hetekkel ezelőtt telepítettük a bombákat. A Szindikátus csempészte be nekem, és helyezte el őket mindenfelé. Bőven van belőle, hogy akár egy újabb Rhea legyen belőle. Igazi nukleáris tél. Miután elkészültünk, beszámoltam Octaviának róla, és vázoltam a feltételeimet is. Maradhatott Uralkodó, amíg a Lázadást le nem verjük, ami persze most elég meglepő fordulatot vett. Utána összehívta volna a Szenátust, lemondott volna a Hajnal Trónjáról, és átadta volna nekem a hatalmat. Cserébe meghagytam volna a Lunát.

– Ezért oszlatta fel a Szenátust – bólogat Musztáng elképedten. – És így te lettél volna az Uralkodó.

– Úgy van.

Elhátrálok a közeléből. A vállamat szaggatja a sebesülésem, túl sok vért vesztettem, a jobb kezem csonkja is kínoz, és most meg ez a… ez a végtelen gonoszság. Ez az önzés letaglóz.

– Szarveretes őrült vagy – húzza el a száját Sevro.

– Dehogy őrült – rázza a fejét undorodva Musztáng. – Akkor még talán meg is tudnék neki bocsátani. Ha beteg lenne. Hárommilliárd ember él ezen a holdon, Adrius. Nem lehetsz ilyen ember.

– Ők se törődnek velem. Akkor én minek törődjem velük? – vonja meg a vállát. – Ez is csak egy játék. És most én nyertem.

– Hol vannak a bombák? – lép felé Musztáng fenyegetően.

– Ugyan már – korholja a testvére. – Ha csak egy ujjal is hozzám érsz, Lilath máris robbant.

– Ezek itt emberek – kiabálja Musztáng magánkívül. – És neked hatalmadban áll életben hagyni őket, Adrius. Ilyen hatalmat nem kívánhat magának élő ember, érted? De most esélyt kapsz, hogy jobb legyél apánál. Octaviánál…

– Te nyavalyás, öntelt ribanc – feleli a Sakál hitetlenkedő kis kacajjal. – Azt hiszed, még mindig befolyásolhatsz?! Hát akkor ez most a te lelkeden szárad. Lilath, robbantsd a Mare Serenitatist.

Egy emberként pillantunk fel a holóra, és minden józan ész dacára reménykedünk, még mindig reménykedünk, hogy csak blöfföl. Vagy hogy a jel valahogy elakad. De a sötéten hűvös hologramon apró piros pötty jelenik meg, majd kibomlik, és vagy tíz kilométer sugarú körben feléget egy városrészt. Musztáng a számítógéphez rohan.

– Nukleáris csapás – suttogja. – Több mint ötmillióan vannak abban a körzetben.

– Voltak – pontosítja a Sakál.

– Te rohadt kis görcs… – visít fel Sevro, és már neki is esne, ha Cassius nem állná el az útját. – Tűnj az utamból!

– Nyugodj le, Sevro!

– Vigyázz, Kobold! Még több száz ilyenem van. – élcelődik a Sakál.

Sevro összeomlik, a mellkasát markolja, a szer nyilván gyötri a szívét, ahogy a Sakál is.

– Most mit tegyünk, Darrow?

– Engedelmeskedjetek – javasolja a Sakál.

– Mit akarsz?

– Azt, hogy végre az legyél, Darrow, ami egyébként mindig is szerettél volna lenni – fejtegeti, miközben egy rongyot teker a sebére. – Mint a feleséged. Mártír. Öld meg magadat. Itt és most, a húgom szeme láttára. Cserébe hárommilliárdan élhetnek. Hát nem erre vágytál mindig is? Hősnek lenni? Te meghalsz, én meg Uralkodó leszek. És akkor béke lesz.

– Nem – szögezi le Musztáng.

– Robbantsd fel a következőt, Lilath. Most legyen a Mare Anguis.

Újabb vörös pötty növekszik a holón.

– Hagyd abba! Adrius, kérlek – kéri Musztáng.

– Épp most végeztél hatmillió emberrel – mondja Cassius lesújtva. Nem érti.

– Azt fogják hinni, hogy mi tettük – üvölti Sevro.

– Minden egyes bomba olyan, mintha a megszállók lőnék a holdat – bólogat a Sakál. – Íme az örökséged, Darrow. Gondolj a gyerekekre, akik épp hamuvá égnek. A zokogó anyjukra gondolj. Hogy hány meg hány ilyen gyereket és anyát megmenthetsz azzal, ha egyszerűen csak meghúzod a ravaszt.

A barátaim engem néznek, de én távol járok, a lykosi alagutakban süvöltő szelet hallom. A kora reggeli harmat szagát érzem az orromban, ami megüli a gépeket. Tudom, hogy Eo otthon vár majd, ahogy hazaérek. És most is ott vár a macskaköves út végén Narollal, Paxszal és Ragnarral meg Quinn-nel, és remélem, hogy a többiek, Lorn, Roque és Tactus is mind ott lesznek. Meghalni nem a vég. Hanem valami új kezdete. El kell hinnem ezt. Csakhogy ha én meghalok, a Sakál itt marad ezen a világon. És végtelen hatalma lesz mindazok felett, akikért eddig harcoltam, akiket szeretek. Mindig is abban a hitben éltem, hogy még a vége előtt meghalok. A végzetemmel a nyakamban tettem a dolgom. De a barátaim szeretetet plántáltak belém, hitet leheltek a csontjaimba, a vérembe. Már élni akarok. Elérték, hogy építeni akarjak. Musztáng üveges tekintettel néz rám, és tudom, hogy azt akarja, az életet válasszam, de ő nem dönthet helyettem.

– Nos, Darrow? Mi a válaszod?

– Nem – vágom rá, és beviszek egy öklöst a nyakába, a gigájába. Krákog, nem kap levegőt. Fellököm, elnyúlik a földön, és a mellkasára ugrok, a két vállára térdelek, és a fejét a térdeim közé kapom. A kezemet a szájába gyömöszölöm, a szeme vadul kitágul, rúgkapál. A fogai belevájnak az öklömbe, folyik a vérem.

Ahogy legutóbb leterítettem és a padlóhoz szegeztem, nem a megfelelő fegyverétől fosztottam meg. Mert egy efféle teremtménynek mit sem számít a keze. A gonoszságának gyökere nem ott rejlik, más tőről fakadnak a hazugságai, amelyeket a nyelve sző. Ezért megragadom a tövénél, Pokolfúró ujjaim köré tekerem, akár a zsenge lándzsaviperát.

– Tudod, Adrius, a történetnek mindig ez a vége – mondom neki. – Nem a sikolyaid. Nem a dühöngésed. Hanem a süket hallgatásod.

És erős rántással kitépem a nyelvét.

A Sakál visít alattam, vér fröcsög a nyelve tövéből, a szájában bugyborog. Vergődik, dobálja magát. Leugrok róla, sötéten magasodom fölé, kezemben iszonyatos fegyvere, és hagyom, hogy a gyűlölet elárasszon. A barátaim döbbenten merednek rám. A mikroportot a fülében hagyom, hogy Lilath hallja a kínlódását, és a holoMűszerfalhoz megyek, felveszem a kapcsolatot Victra hajójával. Felbukkan az arca, az enyémet látva elkerekedik a szeme.

– Darrow… hát élsz – nyögi. – Sevro… az atombombák…

– Semmisítsd meg a Mars Oroszlánját. Lilathnál vannak a detonátorok, onnan robbantja fel őket. Több száz bomba van a holdon, a városok mélyén. Végezz a hajóval!

– De az alakzatuk kellős közepén lapul – tiltakozik. – Rámegy a flottánk, mire a közelébe férkőzünk. És még ha sikerül is, órákba telik.

– Nem tudjuk hatástalanítani a kimenő jeleiket? – veti fel Musztáng.

– Hogy? Tudod, hány millió jel köröz most a légtérben?

– EMP-vel – lép mögém Sevro. Victra arca felderül, ahogy meglátja, de aztán csak a fejét rázza.

– Éles a pajzsuk.

– Akkor vessük be az EMP-t a bombák ellen, hogy rövidzárlatosak legyenek az indítószerkezetek – mondom. – Jöjjön az Acéleső, és dobjatok a városokra EMP-ket, míg minden el nem sötétül.

– És küldjünk vissza a középkorba hárommilliárd embert? – vonja fel kétkedőn a szemöldökét Cassius.

– Lemészárolnak bennünket – ágál Victra is. – Most nem dobhatunk le Acélesőt. Akkor vége a seregünknek, és a Luna az Aranyak kezén marad.

Újabb bomba robban. Ez most a déli pólus közelében. Majd egy negyedik az egyenlítőnél. Pontosan tisztában vagyunk a következményekkel.

– Lilath nem tudhatja, hogy igazából mi történt Adriusszal – jut valami Cassius eszébe. – Mennyire hű hozzá? Vajon mindet felrobbantja?

– Amíg Adrius nyöszörög, addig semmiképp – ingatom a fejemet. Legalábbis remélem, hogy így van.

– Elnézést – szólal meg egy vékonyka hang a háttérben. Lysanderről mind megfeledkeztünk a katasztrófa kellős közepén. A kisfiú a zokogástól véreres szemekkel néz fel ránk. Sevro már emeli is az impulzusÖklöt, hogy lelőjje, de Cassius félrelöki a fegyvert.

– Hívjátok a keresztapámat – mondja nagy merészen. – A Hamu Lovagját. Ő ért majd a józan szóból.

– Ó, hogyne, pokolian érteni fog belőle… – morogja Sevro.

– Épp most öltük meg a lányát és az Uralkodót – kezdem én is. – És éppen a Hamu Lovagja volt az, aki…

– Elpusztította Rheát – vág a szavamba Lysander. – Igen. És azóta is kísérti a tette. Hívjátok ide, segíteni fog. A nagyanyám is ezt akarta volna. A Luna az otthonunk.

– Igaza van – jelenti ki Musztáng, és már félre is tol a pulttól. – Menj már arrébb, Darrow.

Magába fordult, már csak a dolgára összpontosít. Ilyenkor ő maga se tudná pontosan megfogalmazni, mi jár a fejében. Sietve megnyitja az Arany Prétorok csatornáját. Ezüstös szellemekként jelennek meg körülöttünk az óriási férfiak és nők, mi pedig a hullák közt nézünk velük szembe. A Hamu Lovagja az utolsó. Az arca dühödt. A lányát és a gazdáját is mi intéztük el.

– Bellona, Augustus – dörgi, de észreveszi köztünk Lysandert. – Hát nem volt még elég…

– Keresztapám, nincs most időnk a vádaskodásra – vág a szavába Lysander.

– Lysander… te élsz.

– Hallgasd végig őket, kérlek. A világunk sorsa múlik most ezen.

Musztáng lép elő, érces hangon beszélni kezd:

– Prétorok, Hamu Lovagja. Az Uralkodó halott. És az atomrobbanások, amelyeket a hold felszínén láttok, nem a Vörösök lelkén száradnak. A ti saját raktáraitokból származnak a bombák, és a testvérem lopta el őket. A Prétora, Lilath a Mars Oroszlánjának parancsnoki hídjáról detonálja sorban egymás után a több mint négyszáz robbanónfejet Luna-szerte. Míg Lilath él, egyre több fog felrobbanni. Aureált társaim, íme, két választásotok van: vagy a változást, vagy a végső feledést és a semmit kell elfogadnotok. A döntés a ti kezetekben van.

– Áruló… – sziszegi az egyik Prétor.

Lysander a holoFaltól az asztalhoz megy, amely mellett korábban üldögélt. Fogja a nagyanyja jogarát, és miközben a Prétorok Musztángot sértegetik, visszatér közénk.

– Nem áruló – mondja, és Musztáng kezébe nyomja a jogart. – Hanem a hódító, aki legyőzött bennünket.

64

Üdvöz légy!

A Mars Oroszlánja dicstelen véget ér, ahogy szövetségesei és ellenségei minden oldalról tüzet nyitnak rá. A sorozatos atomrobbanások a Luna felszínén hatékonyabb békehozónak bizonyultak minden alkunál vagy fegyverszünetnél. Kevesek lelik örömüket a szépség pusztulásában. Mert sajnos sok minden elpusztult idelenn. Mielőtt Lilathnak vége lett, tizenkét bombát felrobbantott, és a vasbeton városokat porig égette. A holdon teljes a felfordulás.

Ahogy az Arany Ármádiában is. Az Uralkodó halálának és a bombarobbanásoknak a hírétől a Társadalom megroppan a talpunk alatt. A gazdag Prétorok személyes hajóikon mentik magukat és vagyonukat, indulnak haza a Vénuszra, Merkúrra, Marsra. Nem tartanak már össze, mert senki sem tudja, hogy hova húzzon.

Octavia hatvan éven át uralkodott, a legtöbben más Uralkodót nem ismertek, mindig is őt szolgálták. A Társadalom a szakadék peremén táncol. Leszakadt elektromos hálózatok mindenfelé. Terjed a forrongás és a pánik, amikor előjövünk az Uralkodó óvóhelyéről. Van ugyan egy mentőhajó, de hova is menekülhetnénk a tetteink elől? Kivájtuk a Társadalom szívét. Ha mi elmegyünk, mi kerül a helyébe?

Tudtuk jól, hogy a Lunát fegyverrel soha nem vehetjük be. Nem is terveztünk hát hasonlót. Ahogy Ragnar sem akart egészen addig harcolni, amíg minden egyes Arany el nem tűnik a Naprendszerből. Ő is tudta, hogy Musztáng a kulcs. Mindig is ő volt. Ezért engedte szabadon Kavaxot a Phoboszon, ezért kockáztatta mindannyiunk életét. És most Musztáng ott áll a sebzett hold holoKépe alatt, éppolyan élesen hallja a városok sikolyát, ahogy én. Odalépek mellé.

– Készen állsz? – kérdem.

– Tessék? – ingatja a fejét. – Hogy tehette ezt?

– Nem tudom. De helyrehozhatjuk.

– Hogy? Ez a hely maga a pokol. Több tízmillió halott. És a pusztítás…

– Együtt mindent újjáépíthetünk.

Ez a pár szó elég, látom, ahogy szétárad benne a remény. Mintha ez tudatosítaná benne, hogy hol vagyunk, hogy mit tettünk. És hogy együtt vagyunk. Pislog, rám mosolyog. Aztán a jobb kezem helyére pillant, és gyöngéden megérinti a vállamat.

– Hogyhogy még mindig talpon vagy?

– Ha egyszer még nem végeztünk.

Elgyötörten és véresen csatlakozunk az óvóhely ajtajában Sevróhoz, Cassiushoz és Lysanderhez. Cassius épp a zárszerkezetbe pötyögi be az Olümposzi Kódot, hogy végre kijuthassunk a szabadba. A keze megáll a levegőben, szimatol.

– Mi ez a szag?

– Olyan, mintha a csatornából jönne – bólogatok.

Sevro a beretvákra mered, amelyeket Ajától szedett el. Az egyik valaha Lorné volt.

– Szerintem a győzelem szaga.

– Te beszartál? – pislog rá Cassius. – Beszartál.

– Sevro… – kezdi Musztáng.

– Ha az embert álkivégzik, és be kell nyakalnia fél liter hemantuszolajat, megesik, hogy az izmok akaratlanul elernyednek – csattan fel Sevro. – Csak nem hiszitek, hogy direkt csináltam?!

Cassiusszal összenézünk. Vállat vonok.

– Hát, mondjuk, elképzelhető.

– Igazából tuti.

Átkot vet ránk, és olyan pofát vág, mint aki mindjárt felrobban.

– Most meg mi van? – kérdem. – Még mindig…?

– Nem! – vágja hozzám a vizesüvegét. – Tűt döftél a szívembe, seggfej. Egy csomó adrenalint. Épp infarktusom van – mondja, de elhessegeti a kezeinket, amikor támogatni akarjuk. – Nem kell, jól vagyok. Jól vagyok, na.

Liheg még egy kicsit, aztán fintorogva felegyenesedik.

– Biztos, hogy minden oké? – kérdi Musztáng.

– A bal karomat nem érzem. Lehet, hogy nem ártana egy doki.

Röhögni kezdünk. Úgy festünk, mint egy sereg élő hulla. Engem csak a stimek tartanak még talpon, amiket a Pretoriánusoktól nyúltunk le. Cassius úgy sántít, mint valami vénség, de azért Lysandert óvja Sevrótól, aki egyszer és mindenkorra véget akarna vetni a Lune vérvonalnak.

– A srác a védelmem alatt áll – vicsorogta Cassius. És most itt ballag velünk, a két lábon járó törvényességünk.

– Szeretlek benneteket – mondom, ahogy hörögve kitárul az ajtó. Megigazgatom a vállamon a magatehetetlen, ernyedt Sakált, akit hadizsákmányként cipelek magammal. – Bármi történt is.

– Még Cassiust is? – kérdi Sevro.

– Főleg engem – bólogat Cassius.

– Maradjunk együtt, ne szakadjon le senki – figyelmeztet Musztáng.

Az első nagyajtó már kinyílt. Musztáng a kezembe kapaszkodik. Sevro vibrál félelmében. A második ajtó is dübörög, és lassan kitárul. Mögötte a folyosón Pretoriánusok és Obszidiánok, a Cohors Nil ránk szegezett fegyverekkel. Musztáng előlép, két kezében a hatalom két Szimbóluma.

– Pretoriánusok, ti az Uralkodót szolgáljátok. Az Uralkodó halott.

És nem torpan meg, megy tovább, előre, míg eléri a fegyverek vonalát. Egy fiatal, villámló tekintetű Arany majdnem meghúzza a ravaszt, de idősebb kapitánya a karjára teszi a kezét, és lenyomja a fegyvert a föld felé.

És a sor megnyílik Musztáng előtt, hagyják, hogy elhaladjon előttük, elhátrálnak az útjából. A sisakok sziszegve hátracsúsznak a vértezetbe. Soha még ilyen dicsőséges és hatalmas nőt nem láttam, mint amilyen most ő. Ő a vihar szeme, a nyugalom maga, és mi haladunk a nyomában. Némán emelkedünk a Sárkánytorok liftben felfelé. Több mint négytucatnyi Pretoriánus tart velünk.

Fenn a Citadellában teljes a káosz. A szolgák a szobákat fosztogatják, az őrök elhagyták a posztjukat, hogy a családjukkal elmeneküljenek. Az Obszidiánok, akikkel fenyegetőztünk, még mindig az űrben vannak, velük közeleg Sefi is. Csak ravasz hazugság volt, hogy az Obszidiánokat kiürítsék a teremből. De úgy tűnik, a hír elterjedt: az Uralkodó meghalt, jönnek az Obszidiánok.

Egyetlen vezető maradt a káoszban, és ahogy haladunk előre a Citadella fekete márványfolyosóin, el a hatalmas Arany szobrok előtt, a különböző minisztériumok előtt, egyre több katona csatlakozik hozzánk. Bakancsuk ütemesen döng a márványon, Musztángot követik, a hatalom és a céltudatosság egyetlen megmaradt Szimbólumát a hatalmas épületben. A hatalma jelképeit magasba emeli, és ha bárki is fegyvert emelne ránk, amint észreveszik Cassiust és engem, no meg egyre duzzadó erőinket, gyorsan feladják, és vagy beállnak a sorba, vagy elmenekülnek. Még ha akad is olyan, aki felvenné a harcot, Musztáng közelébe se juthat. Senki sem akadályozhat bennünket.

Mire a Szenátorok Termének széles, elefántcsontfehér ajtajához érünk, amelyet húsz Pretoriánus őriz, hogy a Szenátorok le ne léphessenek, már több százan követnek bennünket.

Az elegáns Arany Lovag, a Pretoriánusok vezetője elénk lép, felméri erőinket, és gyors döntést hoz: tisztelgéssel üdvözli Musztángot.

– A testvérem harminc embere még a Citadellában van. Csontlovasok. Menj, Kapitány, és tartóztasd le őket – utasítja Musztáng. – Ha ellenállnak, öljétek meg mindet.

– Igen, asszonyom – csettint, és maroknyi csapattal indul is a dolgára. A bejárat mellett strázsáló két Obszidián kitárja előttünk a két széles ajtószárnyat, és Musztáng sietős léptekkel a Szenátus elé lép.

Gigantikus terem, fehér márványból kirakott lépcsőzetes csarnok. Legalul, középen áll az emelvény, ahonnan az Uralkodó elnökli a Ház tíz szintjét. Az északi oldalon érkezünk, és igen nagy kavarodást idéztünk elő. Táskás Politikus-szemek százai szegeződnek ránk várakozón. Nyilván látták ők is az adást. Látták, ahogy Octaviának vége lett. És a bombázást is, amely a hold testét szaggatta. És valahol a terem mélyén Roque anyja is felemelkedik a márványülőkéjéről, és a nyakát nyújtogatva figyeli, ahogy véres bandánk ledübörög a hófehér lépcsőkön, elhalad a bámuló Szenátorok sora előtt, akik nem kiabálva, tiltakozva fogadnak bennünket, hanem dermedt hallgatással. Cassius nyomában ott igyekszik velünk Lysander is.

Tisztán halljuk a Szenátusi Többség Vezérszónokának rémült lihegését, ahogy a Rózsaszín asszisztense lesegíti agg, összeaszott testét a pulpitusról, ahol éppen valami nagy fontosságú ügyben elnökölt. Választást tartottak. Itt és most, a káosz kellős közepén. És pont úgy festenek, mint a gyerekek, akiket rajtakaptak, ahogy a süteményestálat dézsmálják. Persze hogy meg se fordult a fejükben, hogy az őket vigyázó Pretoriánusok a Lázadók kedve szerint cselekedhetnének. Vagy hogy simán kisétálhatunk az Uralkodó óvóhelyéről. Viszont a Társadalom a rettegésre edzette őket, és megtanulták, hogy a felfelé tartó csillaghoz érdemes csatlakozni, ha túl akarnak élni. Erről szól minden. És ezért működhet a mi kis államcsínyünk.

Musztáng felmegy az emelvényre, mi pedig megállunk mellette. A földre hajítom a Sakál testét, hogy mindenki láthassa, mi lett belőle. Nincs magánál, fakó a vérveszteségtől. Musztáng lenéz rám. Soha nem vágyott erre a pillanatra, de ugyanúgy elfogadja sorsát, ahogy én is elfogadtam, hogy én vagyok az Arató. Látom, hogy zavarja. Hogy ugyanúgy szüksége lesz rám, ahogy nekem volt őrá. De én soha nem lennék képes odaállni, ahol most ő van. Nem tudnám a vállamra venni, amit most ő. Csak úgy, ha előbb mindenkit elpusztítanék ebben a teremben, mert engem soha nem fogadnának el. Én az aljaSzínekhez vagyok a kapocs, Musztáng a felsőSzínekhez. Csakis ketten együtt tudjuk összekötni a népeket. Ketten együtt teremthetünk békét.

– Társadalom Szenátorai – harsogja. – Én állok előttetek, Virginia au Augustus, Nero au Augustus lánya, a Mars Oroszlán-Házának sarja. Talán már ismertek. Hatvan évvel ezelőtt Octavia au Lune állt itt, ahogyan én, kezében egy zsarnok, az apja fejével, és a Társadalom Uralkodójának székét követelte magának.

A szeme a termet fürkészi.

– Nekem is egy zsarnok feje van a kezemben – emeli a magasba bal kézzel Octavia fejét. Ez volt az egyik, ami idáig elhozott bennünket. Az Aranyak egyetlen dolgot tisztelnek. És ha meg akarjuk őket változtatni, akkor ezzel leszünk kénytelenek megfékezni őket. – A Régi Kor nukleáris holokausztot támasztott a Társadalom szívében. Milliók vesztek oda a tűzben Octavia mohósága miatt. És most milliók pusztulnak el a bátyám miatt. Meg kell mentenünk magunkat önmagunktól, mielőtt még az emberiség öröksége hamuvá porladna. Ma új korszakba lépünk – mondja, és megint rám néz. – Új szövetségesekkel az oldalunkon. Új módszerekkel. A Lázadás támogat engem. És a nagyszerű Arany Házak Ármádiái, akikkel az Obszidián hordák érkeznek az űrből. Választást kínálok nektek – mondja, és a pódiumra hajítja a fejet, és a másik kezét a magasba emeli. Abban a hordozóját az uralkodás jogával felruházó Hajnal Jogar fénylik. – Hajtsatok fejet. Vagy hulljatok.

Némaság ül a teremre. Olyan nehéz és sűrű, hogy attól tartok, magába nyel mindannyiunkat, és kezdődik a háború elölről. Nincs Arany, aki elsőnek hajtana fejet. Én kényszeríthetném őket, de annál is jobb, ha fejet hajtok a nevükben. Térdre hullok Musztáng előtt. Felnézek a szemébe, jobb csonkomat a szívemre szorítom, és átjár a pillanat hihetetlen boldogsága:

– Üdvöz légy, Uralkodó – mondom.

És Cassius is letérdel. Aztán Sevro. Majd Lysander au Lune és a Pretoriánusok, és végül egyenként a Szenátorok is mind, ötven kivételével, és együtt törik meg a csendet egyetlen, mindent túlharsogó kiáltással:

– Üdvöz légy, Uralkodó. Üdvöz légy, Uralkodó.

A Musztáng felemelkedése utáni héten ott állok mellette a testvére akasztásán. Valii-Rath és még vagy tíz Csontlovas kivételével az összes emberét elfogtuk és kivégeztük. Most a vezérükön a sor: zöldcitromszínű rabruhában halad keresztül a Luna téren összegyűlt tömegek előtt. A haja pihés, jól fésült. Az aljaSzínek néma csendben figyelnek. Sovány, szürke fellegekből pernyeként szitál fejünkre a hó. A radioaktív sugárzás miatt kapott gyógyszerektől émelygek, de eljöttem, mert mellette kell állnom, ahogy ő is eljött miattam Roque temetésére. Higgadt békességgel néz az események elébe, bár arca fakó, mint talpunk alatt a márvány. A másik oldalán a Telemanusok állnak, közönyösen nézik, ahogy a Sakál felhág az acél akasztófa alá, ahol a Fehér hóhérnő várja.

A nő felolvassa az ítéletet, a tömegből innen-onnan helyeslés rikkan. Egy üveg csörömpölve törik darabokra a Sakál lábánál. Homlokát kavics hasítja fel. De ő meg se rezzen, gőgös büszkeséggel áll, miközben a nyakába akasztják a hurkot. Bárcsak ez visszahozhatná Paxot. Meg Quinnt és Roque-ot meg Eót. De ez a férfi mély sebeket vájt a világba. A Mars Sakálját soha nem fogjuk elfelejteni.

Adrius haján megül a hó. A Fehér a nyitókarhoz nyúl. Musztáng nagyot nyel. A csapóajtó kitárul. A Marson gyengécske a gravitáció, ezért az akasztottak lábát a szeretteik megránthatják, hogy a nyakcsigolyáik eltörjenek, és hamarabb végük legyen. A Lunán még a marsinál is kisebb a nehézségi erő. De most, ahogy a Fehér engedélyt ad a gesztusra, senki se siet oda. Nincs egy lélek sem, aki a kisujját is mozdítaná a kapálódzó, liluló képű Sakálért. Mozdulatlanul nézem, legbelül sem rezzen meg bennem semmi. Mintha több millió kilométernyire lennék. Nem érzek iránta semmit. Már nem. Azok után, amit tett, nem. De tudom, hogy Musztáng még érez. Tudom, hogy darabokra törik a lelke. Ezért finoman megszorítom a kezét, és elindulok vele előre. Kábultan halad a hóban, hogy megmarkolja ikertestvére bokáját. Úgy néz fel rá, mintha csak álom volna az egész. Suttog valamit, és a fejét lehajtva megrántja a lábát, hogy érezze, még ha csak a legvégén is, hogy azért volt, aki szerette.

65

A Völgy

A Luna bombázását követő hetekben, Musztáng trónra lépése után megváltozott az egész világ. Sok millióan vesztek oda, de a hátramaradottaknak végre remény adatott. A Szenátusban tartott beszéd hatására tucatjával álltak át Orion és Victra flottájához az Aranyak. A Hamu Lovagja próbálta tartani magát, de annyira megcsappant az ereje és a hajóinak száma, hogy a végén örülhetett, hogy megmaradt erőivel elmenekülhetett a Merkúrhoz, és nem verték szét teljesen az új Uralkodó, azaz Musztáng követői.

Miután A Hamu Lovagja kereket oldott, Musztáng leginkább a Szürke Légiókra és az Obszidián rabszolgaLovagokra támaszkodva a katonaság nagy részét maga mellé állította. Ezt a politikai tőkét kihasználva elkezdte szétverni a Színek Hierarchiáját, és felszámolni az Aranyak katonai hatalmát. A Szenátust feloszlatta. A Minőségellenőri Testületet szintúgy. Sok ezren számíthatnak felelősségre vonásra az emberiség ellen elkövetett bűnökért. Náluk már nem lesz annyira gyors az igazságszolgáltatás, mint a Sakálnál, de megtesszük, amit tehetünk.

Korábban azt gondoltam, hogy miután végeztünk az Uralkodóval, talán majd kicsit megpihenhetek. Ellenségeink azonban még így is bőven akadnak. Romulus és a HoldKirályok készenlétben állnak a Peremen. A Hamu Lovagja a Merkúrt és a Vénuszt akarja. Arany hadurak kezdik követelni a jussukat. És ráadásul még a Luna is pokoli állapotokat él. Mindenfelé forrongások dúlnak, növekszik az élelmiszerhiány és a sugárzás. Fel fog állni belőle a hold, de azt hiszem, soha nem lesz már a régi, hiába ígéri Quicksilver, hogy még grandiózusabbá építi újra.

A testem gyógyul. Mickey és Virany visszaműtötte a kezemet, mert a Sakál Lunán landoló hajójáról vissza tudtam szerezni. Persze hónapok kellenek még, hogy akár csak írni tudjak. A kardforgatásról nem is beszélve. Mondjuk ez utóbbira remélhetőleg most hosszú ideig nem is lesz szükség.

Fiatalabb koromban abban a hitben éltem, hogy szét fogom verni a Társadalmat. Lebontom a szokásait, szétszaggattom a láncokat, és a maradványokon majd magától kisarjad valami új és szépséges. Csakhogy a világ nem így működik. Ennél a kiegyezéses győzelemnél többet az emberiség nem remélhetett. A változás lassabban érik majd be, mint ahogy azt Táncos és a Fiak szeretnék, de így legalább nem kell káosszal és anarchiával megfizetnünk érte.

Legalábbis reméljük.

Sefi Holiday felügyeletével visszatért a Marsra, hogy felszabadítsa népe hátrahagyottait. Gyógyszerekkel érkezik a sarkvidékre, nem tűzzel és vassal. Még most is látom magam előtt a szeme borús sötétségét, amikor megállt a kráter mellett, amelyet a Sakál egyik atombombája ütött. Mindenesetre átvette anyja örökségét, és jó királynőként melegebb térségbe telepíti a népét a Marson. A nagyobb, számukra idegen városoktól távol akarja tudni őket. Szerintem a szíve mélyén gyanítja, hogy nem fogja tudni tökéletesen kordában tartani őket. Az Obszidiánok is elhagyják börtönüket, idővel megnövekszik majd bennük a kíváncsiság, útra kelnek, és lassan beilleszkednek. Nem marad már az ő világuk sem ugyanolyan. Ahogy az én népemé sem. Nemsokára én magam is hazautazom a Marsra, hogy Táncossal együtt irányítsuk a Vörösek felszínre települését. Sokan maradnak majd a mélyben, hogy azt az életet éljék, amit megszoktak, ismernek. Azoknak azonban, akik szeretnék, esélyük lesz a tágas égbolt alatt új életet kezdeni.

Tegnapelőtt elköszöntem Cassiustól, mert ő is elhagyja a Lunát. Musztáng szerette volna, ha marad, és segít egy új, tisztességesebb és kiegyensúlyozottabb igazságszolgáltatási rendszert felépíteni. De neki elege lett a politikából.

– Nem kell elmenned – próbálkozom én is még egyszer a felszállópályán.

– Nekem itt csak az emlékek vannak – ingatja a fejét. – Mindenütt valamilyen emlék. Túl sokáig éltem az életemet másokért. Most már látni akarom a világot. Ezért nem haragudhatsz rám.

– Hát a fiúval mi lesz? – intek a fejemmel Lysander felé, aki holmikkal megrakodva megy el mellettünk a rámpán. – Sevro szerint nagy hiba életben hagyni. Ahogy ő fogalmazott, olyan, mintha egy fészeknyi lándzsavipera-tojáson kotlanánk. Előbb vagy utóbb kikelnek a viperák.

– És szerinted?

– Szerintem már más világot élünk, másként kell cselekednünk. Legalább annyira Lorn vére is folyik az ereiben, mint Octaviáé. Nem mintha a vérnek lenne bármi jelentősége.

Magasra nőtt barátom szívélyesen rám mosolyog.

– Julianre emlékeztet. Mindenek dacára ő jó lélek. És megfelelőképpen fogom felnevelni.

Nyújtja a kezét, de nem azért, hogy kezet rázzunk, hanem a gyűrűmet adja vissza, melyet még azon az estén vett el tőlem, amikor Fitchner és Lorn meghalt. Rázárom a markát.

– Ez Juliané.

– Köszönöm… testvérem.

Aztán a néhai Arany hatalom szívében, ott, a lunai Citadella felszállóplaccán kezet rázunk Cassius au Bellonával. Közel hat év telt el azóta, hogy először találkoztunk.

Hetekre rá a tengerparton állok, és a homokot nyaldosó hullámokat nézem, miközben egy sirály köröz felettem. Az északi part dűnéit csapdosó sötét tarajakon fehér tajték lovagol. Musztánggal a Pacifikus-peremen, az északkeleti partvidéken szálltunk le kétszemélyes hajónkkal egy méretes félszigeten, az esőerdő mentén. A sziklákon, fákon moha burjánzik. Harapni lehet a levegőt. Épp annyira van hideg, hogy látszódik az ember lehelete. Most járok először a Földön, de mintha hazatalált volna a lelkem.

– Eónak tetszett volna itt, nem igaz? – kérdi Musztáng. Fekete köpeny van rajta, a gallérját magasan felhajtotta. Új, Pretoriánus testőrei fél kilométernyire a sziklákon üldögélnek.

– Igen, tetszett volna.

Dalaink lüktető szíve ez a hely. Nem meleg strand, nem is trópusi paradicsom. Rejtélyekkel teli, vad vidék. Ködpamacsok és tűlevélfüggöny mögött lapuló, szégyenlős titkokkal terhes táj. Ahogy titkait, örömeit is ki kell érdemelni. A Völgyről szóló álmaimat idézi. Az uszadék fából rakott tűz füstje ferdén kígyózik a láthatáron egyre felfelé.

– Gondolod, kitarthat? – kérdi Musztáng, de közben nem veszi le a tekintetét a hullámokról. – A béke. Fennmaradhat?

– Ha igen, ez lenne rá az első példa.

Elhúzza a száját, és hozzám simul.

– De legalább ez itt van nekünk – hunyja le a szemét.

Elmosolyodom. A víz felett suhanó, majd a szárazon az erdők fölé emelkedő sas Cassiust juttatja az eszembe.

– Átmentem a vizsgán?

– Milyen vizsgán?

– Amióta a hajóm elé álltál a Phoboszon, folyamatosan vizsgáztatsz. Azt hittem, hogy a sarkvidéken már meggyőztelek, de csak folytatódott utána is.

– Szóval észrevetted – ismeri el ravasz kis mosollyal. De ahogy a haját kisepri a szeméből, az is elenyészik. – Ne haragudj, hogy nem tudtalak csak úgy követni. Biztosra kellett mennem, hogy építkezni is tudsz. Látnom kellett, hogy az én népemnek is lesz-e helye a világodban.

– Nem gond, megértem – bólintok. – De többről van ennél szó. Miután anyámmal találkoztál, megváltozott valami. Meg a testvéremmel. Mintha valami megnyílt volna benned.

Bólint, de még mindig nem veszi le a szemét a vízről.

– Valamit el kell mondanom – mondja végül. Ránézek. – Közel öt éven át hazudtál nekem. Attól kezdve, hogy megismertelek. Abban a lykosi alagútban összetört bennem, ami kettőnk közt volt. A bizalom. Eltűnt az a közelség, amelyben éltünk. Idő, mire az ember újra összerakja a darabokat. Látnom kellett, hogy visszatalálunk-e ahhoz, amit elveszítettünk. Meg kellett róla bizonyosodnom, hogy tudok-e megint bízni benned.

– Tudod, hogy tudsz.

– Most már igen, de…

– Te reszketsz, Musztáng – vonom össze a szemöldökömet.

– Hadd mondjam végig. Nem akartam hazudni neked. Csak nem tudtam, hogy mit lépsz majd. Mit teszel. Nemcsak a saját szempontomból kellett biztosra mennem, hogy nem gyilkos vagy, hanem valaki más miatt is – mered a távolba, ahol egy hajó tűnik fel lassan a levegőben. A kezemmel árnyékot tartok a szemem elé az őszi napsütésben, hogy jobban lássam.

– Társaságot kapunk? – kérdem nehéz szívvel.

– Mondhatjuk – áll fel.

Lábujjhegyre emelkedik, és megcsókol. Hosszú, gyöngéd csókkal, hogy megfeledkezem a homokról a talpunk alatt, a szél sós fenyőillatáról. Az orra hideg, az arca pirospozsgás. A múlt szomorúsága és fájdalmai csak még édesebbé teszik ezt a pillanatot. Ha a fájdalom a létezés súlya, akkor a szerelem a célja.

– Szeretném, ha tudnád, hogy szeretlek. Mindennél jobban – mondja, és hátrálni kezd, de nem ereszti a kezeimet, húz magával. – Vagy majdnem mindennél.

A hajó az örökzöldek fölé suhan, majd a tengerparton landol. A szárnyait behúzza, mint egy galamb. A hajtómű homokot és sós párát kavar. Musztáng az ujjait az ujjaim közé fűzi, és tovább-ballagunk a homokon. Kinyílik a jármű rámpája. Szophoklész iramodik elő, és máris üldözőbe vesz egy rajnyi sirályt. Az ajtón túlról Kavax mély hangja és egy kisgyerek nevetése szűrődik ki. Elbizonytalanodik a léptem, zavartan pillantok Musztángra. Ideges mosollyal húz magával. Kavax és Táncos lép ki a hajóból. Közvetlen a nyomukban Victra és Sevro tűnik fel, integetnek, de azért várakozón hátrafelé pislognak a rámpán.

Régebben úgy hittem, hogy mások életének fonala szétfeslik az enyém mellett, mert az enyém annyira erőteljes. Csak most ébredek rá, hogy az lesz az igazán eltéphetetlen kötelék, ha több szál sodródik egybe. Ami még az élet után is kitart. A barátaim kitöltötték bennem azt az űrt, amelyet a feleségem halála támasztott. Nekik hála, ismét ép és egész vagyok. Anyám követi őket Kierannel, most először érinti lábuk a Földet. Ugyanúgy elmosolyodik, ahogy én, amikor megérzi a sós tengerszagot. A szél összeborzolja ősz haját. Szeme könnyes, boldogan csillog, amit az apám mindig is kívánt volna neki. Karjában pedig egy aranyhajú, göndör fürtös, kacagó kisbaba.

– Musztáng? – kérdem remegő hangon. – Ő kicsoda?

– Darrow… – mosolyog rám. – Ő a kisfiunk. Paxnak hívják.

EPILÓGUS

Pax az Oroszláneső után kilenc hónappal született, amikor én a Sakál kőasztalában senyvedtem. Félelmében, hogy ellenségeink elfogják és elpusztítják a kisfiunkat, ha megtudják, hogy létezik, titokban hordta ki és szülte meg a Dejah Thorison. Aztán a babát Kavax feleségére hagyta az Aszteroidaövben, és visszatért a háborúba.

Azt a békét az Uralkodóval nemcsak a népe és maga miatt szorgalmazta, hanem a kis Pax miatt is. Azt akarta, hogy ne háborúban kelljen élnie. És ezért nem neheztelhetek rá, hogy előlem is eltitkolta. Hiszen félt. Nemcsak azért, mert megingott a köztünk lévő bizalom, hanem mert nem tudhatta, hogy megértem-e már arra, hogy olyan apja legyek a fiúnak, amilyet érdemel. Ezért vetett alá olyan hosszas vizsgának. Tinoson majdnem elmondta, de először anyámmal osztotta meg, aki lebeszélte, mert félt, hogyha tudnám, van egy kisfiam, már képtelen lennék azt tenni, amit tennem kell.

A népemnek kardra volt szüksége, nem apára.

Most azonban, életemben először, végre egyszerre lehetek mindkettő.

Mert a háború még nem ért véget. Azok az áldozatok, melyeket a Luna megmentéséért hoztunk, sokáig kísértenek még az új világban. Ezzel tisztában vagyok. De legalább már nem vagyok egymagam a sötétben. Amikor először léptem be az Intézet kapuján, az egész világ súlya a vállamra nehezedett. Összeroppantott. Megtört, de a barátaim összeraktak, és most mindannyiukban ott él Eo álmának egy darabkája. Együtt képesek leszünk olyan világot teremteni, amely jó a fiamnak is. És az eljövendő generációknak is.

Nem csak pusztítani tudok, építeni is. Eo és Fitchner már akkor látta ezt bennem, amikor nekem még fogalmam se volt róla. Hittek bennem. Szóval akár ott várnak rám a Völgyben, akár nem, a szívemben élnek, visszhangjuk bejárja az egész világot. Látom őket a fiamban, és ha már nagyobb lesz, a térdemre ültetem majd az anyjával együtt, és mesélek neki Arész dühéről, Ragnar erejéről, Cassius becsületéről, Sevro szeretetéről, Victra hűségéről és Eo álmáról, a lányról, aki megtanított rá, hogy érdemes valami többért élni.

Jegyzetek

* Per aspera ad astra: Töviseken át a csillagokig (latin közmondás)

A szerzőről

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kuli munkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. 2014 végén az olvasók szavazatai alapján elnyerte vele a legnagyobb nemzetközi könyves közösségi oldal, a Goodreads díját a legjobb elsőkönyves szerző kategóriában. Ezt követően jelent meg az Arany háború című folytatás, ami megismételte az első rész sikerét, sőt, jócskán túl is szárnyalta. Brown ismét elnyert érte egy Goodreads-díjat, ezúttal a legjobb sci-fi kategóriában.

Brown nemrég fejezte be a trilógiát a Hajnalcsillag című harmadik résszel, és most az egész világ arra kiváncsi, hogy fognak-e filmet forgatni belőle. S persze, hogy Brown mivel folytatja ezután.

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában

Vörös lázadás

Arany háború

Table of Contents

Impresszum

ELSŐ RÉSZ TÖVISEK

1 Csak a sötét

2 Az L17L6363-as rab

3 Kígyómarás

4 2187-es cella

5 C terv

6 Áldozatok

71 Dongók

8 Otthon

9 Arész városa

10 A háború

11 A népem

12 Julii

MÁSODIK RÉSZ HARAG

13 Vonítók

14 A vámpírhold

15 A vadászat

16 Az ágyas

17 Aranymészárlás

18 Mélység

19 Nyomás

20 Nézeteltérés

21 Quicksilver

22 Arész terhe

23 Az áradat

24 Hic sunt leones

25 Kivonulás

26 A jég

27 A kacagás öble

28 Lakoma

29 Vadászok

30 A csend

31 A sápadt királynő

32 Senkiföldje

33 Istenek és emberek

34 Istenölők

HARMADIK RÉSZ DICSŐSÉG

35 A fény

36 Pia

37 Az utolsó sas

38 A számla

39 A szív

40 Sárga-tenger

41 A HoldKirály

42 A költő

43 Újra itt

44 A szerencsések

45 A trójai csata

46 Pokolfúró

47 A pokol

48 Imperátor

49 A Kolosszus

NEGYEDIK RÉSZ CSILLAGOK

50 Mennydörgés, villámlás

51 Pandora

52 Fogak

53 Csend

54 A Kobold és az Arany

55 Az alantas Barca-Ház

56 Fekete legyek

57 Luna

58 A fény kihuny

59 A Mars Oroszlánja

60 A sárkány torkában

61 A Vörös

62 Omnis vir lupus

63 A csend

64 Üdvöz légy!

65 A Völgy

EPILÓGUS

Jegyzetek

A szerzőről

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában