Pierce Brown: Iron Gold

Copyright © Pierce Brown, 2018

Hungarian translation: Török Krisztina, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pierce Brown: Iron Gold

Del Rey, an imprint of Random House, 2018

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-473-6 (epub) ISBN: 978-963-419-474-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: science fiction

A Vonítóknak

SZEREPLŐK

VÖRÖSEK

Lykosi Darrow, Arató

A Köztársaság FőImperátora, Virginia férje

Rhonna

Darrow unokahúga

Lagalosi Lyria

Egy Gamma Vörös

Táncos, O’Faran Szenátor

A Köztársaság Szenátora, Arész hadnagya

Dano

Ephraim munkatársa

ARANYAK

Virginia au Augustus

A Köztársaság Uralkodója, Darrow felesége, Pax anyja

Pax

Virginia és Darrow fia

Magnus au Grimmus

A néhai Octavia volt FőImperátora, a Hamu Lovagja

Atalantia au Grimmus

A Hamu Lovagjának lánya

Cassius au Bellona

A néhai Hajnal Lovagja, Lysander gyámja

Lysander au Lune

Octavia Uralkodó unokája, a Lune-Ház örököse

Sevro au Barca, a Kobold

Vonító, Victra férje

Victra au Barca

Sevro felesége, született Victra au Julii

Electra au Barca

Sevro és Victra lánya

Kavax au Telemanus

A Telemanus-Ház feje, Daxo apja

Niobé au Telemanus

Kavax felesége

Daxo au Telemanus

Niobe és Kavax fia és örököse

Romulus au Raa

A Raa-Ház feje, a Por Ura, a Perem Birodalom Uralkodója

Dido au Raa

Romulus felesége, született Dido au Saud

Seraphina au Raa

Romulus és Dido lánya

Diomédész au Raa

Romulus és Dido fia

Marius au Raa

Romulus és Dido fia, Quaestor

Apollonius au Valii-Rath

A Valii-Rath-Ház örököse, Minótaurosz

Tharsus au Valii-Rath

Apollonius testvére

Alexandar au Arcos

Lorn legidősebb unokája, Vonító

Vandros

Vonító

Bohóc

Vonító

Kavics

Vonító

EGYÉB SZÍNEK

Holiday ti Nakamura

Trigg nővére, Legionárius, Szürke

Ephraim ti Horn

Szabadúszó, korábban Arész Fia, Szürke

Sefi

A Valkűrök királynője, Ragnar húga, Obszidián

Fehérfog Wulfgar

A Köztársaság FőGondnoka, Obszidián

Volga Fjordan

Ephraim munkatársa, Obszidián

Quicksilver, Regulus ag Sun

A Köztársaság leggazdagabb embere, Ezüst

Pytha

Kék pilóta, Cassius és Lysander társa

Cyra si Lamensis

Lakatos, Ephraim munkatársa, Zöld

Publius cu Caraval

A Rezek Tribunusa, a Réz-frakció vezetője, Réz

Mickey

Faragó, Lila

PROLÓGUS:

A MERKÚR ELESTE

HARAG

Némán várja, hogy leszakadjon az ég. A sötétlő tenger közepén, a vulkáni sziklaszigeten áll a végtelen, hold nélkül ásító éjszakában. Csak az acél csizmáit nyaldosó langyos hullámok loccsanása és a szeretője kezében magasba emelt harci lobogó csattogása hallatszik. A nő szíve nehéz. Kedve vad. Mögötte Sebhelyes Lovagok magasodnak. Sós tajték mocskolja a családi címereket – vicsorgó leopárdokat, rikoltó sasokat, lángoló kardokat és apja komor házának koronás koponyáját. Aranyszemei az égre merednek. Vár. A víz hulláma kicsap. Visszahúzódik. Saját csendes szívdobbanásai.

VÁROS

A Merkúr gyöngyszeme, Tükhé, rémülettől dermedten kuporog. Híres üveg-és márványtornyai a sötétbe vesznek. Az Ősök Hídja üres. Lorn au Arcos fiatalemberként megkönnyezte, amikor első ízben látta a hírvivő bolygót a naplementében. Most szemét árasztja el az utcákat, amelyet sós nyári szél kavar fel. Hol van már a kikötőből a halárusok zsivaja? Hová lettek a macskaköveken kopogó gyalogos léptek, a légautók surrogása és az AljaSzínek gyermekeinek sikongatásai, ahogy az izzó nyári napokon, amikor nem fütyül a Trasmán-tenger veszett szele, a hidakról a vízbe ugrálnak? A város kihalt, a gazdagok rég elhagyták már, hogy a hegyekben megbúvó lakjaikba, esetleg kormányzati óvóhelyekre meneküljenek, a szegények is vidékre húzódtak, vagy az Ismér-szigetekre tartó zsúfolt hajókon mentették életüket. Csak a katonák lesik a baljós eget a háztetők magasából.

És mégsem üres a város.

A hullámok alatt kanyargó tömegközlekedési alagutakban tömegek zsúfolódtak össze. És a város csúf, víztől távoli fertályán, fenn a magasban, a szegényeknek felhúzott bértornyok egyik legfelső emeletén narancsszemű kislány lehel párát az ablaküvegre. Szikrázik az éjszakai égbolt. Villódzó, cikázó fénysugarak szabdalják, olyanok, mint a tűzijáték rakétái, amelyeket a bátyja vesz néha a sarki boltban. Úgy hallotta, fenn a magas égben hatalmas flották csatája dúl. Ő soha nem látott még igazi csillaghajót. Édesanyja betegen fekszik a szobájában, nem utazhat. Apja, aki hajtómű-alkatrészeket gyárt, csak ül tehetetlenül a műanyag asztal mellett, és már a fiai is tudják, hogy képtelen volna megvédeni őket. A holo sápadt fényében fürdik arcuk. A kormányzati híradók mindenkit arra figyelmeztetnek, hogy húzódjon biztonságos helyre. A kislány zsebében kis papírdarab lapul, még odalenn találta a csatornában. Apró, görbe kard rajza van rajta. Korábban már a holoDobozban is látta az ábrát. És a kormányzati iskola tanítói szerint ez hozza rájuk a vészt és a felfordulást. A háborút. Ez lobbantotta lángra a szférákat. Most azonban nagy titokban ezt a szablyát rajzolja lehelete üvegen megülő párájára, és büszke bátorság járja át.

Ekkor kezdenek hullani a bombák.

BOMBÁK

Földi parasztfiúk és Marsról való bányászok a 12. Napfény Alakulat Thor-osztályú bombázóinak a pilótái. A gépekre átkokat, imákat, törzsi sárkányokat és görbe sarlókat festettek. A fellegek közül indítják a bombáikat, amelyek hangjukat megelőzve zuhannak süvítve az óceánok felett. Vezérlőcsipjeiket phoboszi szabadSzínek gyártották. Az acélt az Övben bányásszák és olvasztják hozzá. Ionmeghajtóikra egy elektronikai tömegcikkeket, kozmetikai árukat és fegyvereket gyártó cég szárnyas saruját pecsételték. És csak zuhannak sebesen a tenger felé, hátukon cipelik a Naprendszer legújabb birodalmának súlyát.

Az első bomba Tükhé Vespaziánus-szigetére hullik, és az Igazság Csarnokát porig rombolja. Majd’ százméternyire fúródik a föld mélyébe, és egy óvóhelybe csapódva detonál. Bent mindenki meghal. A második a tengerbe pottyan, tizenöt kilométernyire egy menekülteket szállító flottától, és elsüllyeszti a Társadalom egyik hadihajóját, amely addig radarárnyékban lapult. A harmadik a Tükhétől északra húzódó hegygerinc mentén süvít végig, leszed egy légvédelmi állomásról tüzelő Szürke kamaszt, akinek a nyakában a kedvesétől kapott amulett fityeg. A bomba kizökken a pályájáról, és a veszett száguldás zárásaképpen a földbe csapódik. A város peremén robban fel, a vizektől távol, és négy bértornyot semmisít meg.

ARATÓ

Egy Hajnalcsillag nevezetű csillaghajó gyomrában lapul, emberölő fémekbe burkolva, némán. Most is beszippantja a rettegés, ahogy korábban már annyiszor. Csak páncélja szellőzőberendezése búg, és távoli férfiak és nők fecsegése hallatszik tompán a rádiójából. Körülötte ugyanolyan fémburokba rejtve fekszenek a barátai. Várnak. Vörös, Arany, Szürke és Obszidián szemek villognak. Vállvértjükön farkasfejek. Nyakuk és karjuk tetovált. A Mars, a Luna és a Föld veszett birodalomdöntői. Körülöttük a Lykos szelleme,Tinos reménysége és a Ragnar visszhangja nevű hadihajók. Egytől egyig hófehérre festve, onixfekete bőrű nő vezérlete alatt hajóznak. Az Oroszlán Uralkodó szerint a fehér a tavasz színe. Az új kezdeté. De a hajók teste pecsétes, megpörkölődött, befoltozott sebhelyek és találomra odaillesztett panelek tarkítják. Ők törték meg a Kard Ármádiát és Fabiit, a mártírt. Meghódították az Aranyak birodalmának a szívét. Harcoltak a Hamu Lovagja ellen a Magban, és a Perem sárkányait is leigázták.

Hogy is maradhattak volna eközben tiszták?

Páncélzatában fekve, miközben arra vár, hogy alázuhanjon a magas égből, a lányra gondol, aki miatt ez az egész elkezdődött. Emlékszik a szemébe hulló hajára, ahogy a szája táncolt kacagás közben. Ahogy rajta feküdt, meleg volt, és törékeny abban a jegesen hideg világban. Régebb óta halott már az a lány, mint amennyit egyáltalán élni adatott neki. És ő most azon mereng, hogy vajon ráismerne-e még erre a világra így, hogy életre kelt és megvalósult az álma. Aztán meg azon, hogy ha ma eljön érte a halál, akkor vajon ráismer-e majd a saját élete emlékeire. És milyen férfiakká és nőkké növekszenek majd fiai és lányai, akikre ezt a világot hagyja örökül? Az arcukra gondol. Arra, ahogy csókkal búcsúzott Arany anyjuktól. Őrá gondol, ahogy ott áll az ablakban, és visszanéz rá. Meg a fiára, hogy nemsokára férfivá érik ő is.

Mindennél jobban kívánja már, hogy véget érjen végre.

De akkor bekapcsol a gépezet.

Teste megrándul. Érzi a szíve lüktetését. Hallja a Kobold őrült vihogását, a barátai farkasüvöltését, amellyel a gyerekeiket, szerelmeiket igyekeznek kiűzni gondolataikból, hogy bátrak legyenek. Felfordul a gyomra, és mögötte betölt a mágneságyú. A fém megremeg, a kilövőcső a hangsebesség hatszorosával már köpi is ki magából a néma űrbe.

Hívják őt apának, felszabadítónak, hadúrnak, Hajnalcsillagnak, Aratónak. De ahogy rettentő serege élén vörös páncélzatában és nehéz szívvel a sápadtkék bolygó felé zuhan, kisfiúnak érzi magát.

A háború tizedik s egyben élete harminckettedik évét írják.

ELSŐ RÉSZ

SZÉL

Szegény, vak Sámson él ezen a vidéken,

Ereje oda, tagjait béklyózza acél,

Ám ha valami komor tivornyán öklét emelné

S megrázná a közjó oszlopait,

Torz roncsok és szemét maradna csak

Szabadságaink gigászi Csarnokából.

(Henry Wadsworth Longfellow)

1

DARROW

A KÖZTÁRSASÁG HŐSE

Hadsereg élén gondterhelt léptekkel taposok a virágokon. A kőlapokon sziromszőnyeg. A lunai körút két oldalán lustán égbe tekeredő acéltornyokból dobálták elénk a gyerekek. Az ég alján a nap hétnapnyi agóniája végét járja, vérvörösbe borítja a rongyos fellegeket és az összeverődött tömeget. Az emberek hullámai ostromolják a biztonsági kordonokat: ha a szürke egyenruhás, kékeszöld sapkás őrök nem tartóztatnák fel őket, a részeg ünneplők betörnének a menetbe. A rendfenntartók sora mögött terrorelhárító egységek járőröznek a járdákon, légyszemüvegükkel az emberek szembogarát szkennelik, kezük az automata fegyverükön pihen.

Az én szemem is a tömeget fürkészi. Tízévnyi háborúskodás után már nem hiszek abban, hogy létezhetnek békés pillanatok.

A Via Triumphia húsz kilométeres hosszán Színek tengere hömpölyög. A népem, az Aranyak Vörös rabszolgái építették a győztes Hódítóknak több száz évvel ezelőtt a bevonulási utat, amelyen a Földről diadalmasan visszatérve gőgösen parádézhattak, miután egymás után szerezték meg a kék bolygó kontinenseit. Aranyszemű, acélgerincű gyilkosok meneteltek valaha hetykén ezen a fehér márványon, amelyet mi most, közel egy évezreddel később megszentségtelenítünk. Mert itt most tajték-és hamu-és rozsda-és földszemű Felszabadítók lépteit kíséri az ujjongó tömeg.

Valaha büszkeség árasztotta volna el lelkemet, ahogy az újabb fenyegető veszedelemmel leszámoló Szabad Légióink visszatértét ünneplik ezrek és tízezrek. Ma azonban hiába látom véres koronával díszített fejemet a holókon, hiába hallom a lelkes, megittasult kiáltozásokat, csak a végtelen háború súlyát érzem vállaimon, és csakis a családom ölelésére vágyom. Egy éve nem láttam már a feleségemet és a fiamat. A Merkúrról megtett hosszú utazás után egyébként is csak az ágyamat akarom, és aludni, egy egész álomtalan hónapon keresztül csak aludni vágyom.

Utam legvégső szakasza terül el előttem. A Triumphia kiöblösödik, és az Új Fórumba vivő lépcsősorba torkollik. Elértem az utolsó csúcsot is.

Ünnepléstől és olcsó szesztől megrészegült tekintetek merednek rám, ahogy elérek a lépcső aljára. Édességektől ragacsos kezek lendülnek a magasba. És ugyanezen olcsó szesztől és finomságoktól megeredt nyelvek kiáltozzák éltetőn vagy éppen átkozódva a nevemet. Nem azt, amelyet még anyámtól kaptam, hanem a másikat, amit tetteimmel vívtam ki magamnak. A nevet, amelyet az elbukott Páratlan Sebhelyesek szitokszóként mormolnak maguk elé.

– Arató, Arató, Arató – üvölti hisztérikusan ezernyi torok. Nyomasztó a hangzavar, milliárdnyi zöngéje együttesen szorongató: a remény, az álmok és a fájdalom fojtogató satuként présel össze. De már olyan nagyon közel járok a végéhez, már csak a lábaimat kell rakosgatni. Mászni kezdek felfelé.

Csatt.

Veszteségek súlyától elnehezülten csattannak fémbakancsaim a kövön: Eo, Ragnar, Fitchner és a többiek mind, akik az oldalamon harcoltak és estek el, míg nekem valahogy mindig sikerült életben maradnom.

Magas vagyok, nagydarab. Harminchárom esztendősen erőteljesebb, mint ifjúkoromban. Zömökebb a termetem és szögletesebb a mozgásom. Vörösnek születtem, Arannyá tettek, de megtartottam mindent, amit még Faragó Mickey-től kaptam. Ezek az Arany szemek és a haj immár sokkal inkább én vagyok, mint az a valaha volt fiúcska, aki a lykosi bánya porát nyelte. Felnőtt az a fiú, szeretett, és a földet túrta, ám az emlékei mintha egy másik lélek emlékeiként élnének bennem.

Csatt. Még egy lépés. Néha attól tartok, hogy ez a háború végleg elpusztítja bennem azt a fiút. Sajgó szívvel próbálom felidézni nyers, tiszta lelkét. Megfeledkezni végre erről a holdvárosról, erről a Naprendszert dúló háborúról, hogy még azelőtt visszatérhessek a bolygó kebelébe, ahol teremtettem, mielőtt az a fiú bennem örökre megsemmisül. Hogy a fiamnak is legyen esélye megismerni őt. De úgy tűnik, a világoknak egyéb tervei vannak.

Csatt.

Ólomsúly nehezedik a lábamra. Káosz terhét cipelem, amelyet én magam szabadítottam el: éhínség és népirtás a Marson, az Övben Obszidián kalózok garázdálkodnak, terrorizmus, betegségek és járványok, a Luna alsóbb rétegeit sújtó sugárbetegség és persze a háborúkban odaveszett százmilliók.

Mosolyt erőltetek az arcomra. Ma negyedszer ünnepeljük a Felszabadítás Napját. Két év ostrom után végre a Merkúr is csatlakozhatott a Luna, a Föld és a Mars szabad világához. A kocsmák kitárták ajtóikat. A háborúban meggyötört polgárok róják a város utcáit, keresik az okot a mulatozásra. Az égboltot tűzijáték rakétái csíkozzák ropogva, felhőkarcolók és bérkaszárnyák tetejéről is fáradhatatlanul lövik őket.

Most, hogy győzedelmeskedtünk a Nap melletti első bolygón, a Hamu Lovagja visszaszorult utolsó erősségébe, a Vénuszra, ahol rogyadozó flottája körömszakadtáig védi drága kikötőit és megmaradt híveit. Azért tértem haza, hogy meggyőzzem a Szenátust egy utolsó erőfeszítés szükségességéről, hogy a háborúban elszegényedett Köztársaság még egyszer szedje össze a hajókat és az embereket egy utolsó csapásra. Ha a Vénuszt is legyűrjük, véget vethetünk ennek az istenverte háborúnak. És akkor én is sutba dobhatnám a kardomat, hogy végleg hazatérjek a családomhoz.

Csatt.

Egy pillantást vetek magam mögé. A lépcső aljában a Hetedik Légió, vagy legalábbis ami megmaradt belőle. Az én embereim, akik valaha ötvenezren voltak, de mostanra alig huszonnyolcezren. Egy tizennégy ágú elefántcsont csillag körül sorakoznak. A csillag közepében pegazus vágtázik, és a hírneves Thraxa au Telemanus emeli a magasba. A Pöröly. Miután a Hamu Lovagja beretvájával lecsapta bal karját, ő a Solar-művek fémprototípusával pótoltatta. Aranyhaja kuszán lobog, benne az Obszidián tisztelőitől kapott fehér tollak díszlenek.

Tagbaszakadt nő, combjai vaskosak, mint valami víztorony, arca szeplős, vonásai nyersek. A körülötte álló Obszidiánok és Aranyak válla felett vigyorog. Kék, Vörös és Narancs pilóták integetnek a tömegnek. A Vörös, Szürke és Barna gyalogosok nevetve tűrik, hogy csinoska Rózsaszínek és Vörösek bújjanak át a kordonok alatt, és virágfüzéreket aggassanak a nyakukba, flaskákat nyomjanak a kezükbe, csókot az ajkukra. Ez a Légió az egyetlen, amelyik teljes létszámban hazatért a Lunára, a többiek Orionnal és Harnassusszal a Merkúron maradtak.

Csatt.

– Sose feledd, hogy te is csak egy vagy a halandók sorában – mormolja unottan Sevro a fülembe, ahogy az ősz üstökű Wulfgar és a Köztársaság Gondnokai elébünk jönnek a Fórum lépcsőjén. Megszimatolja a nyakamat, és undorodva felnyög: – Jupiterre. Te bűzlesz. Pisába hemperedtél a jeles alkalomból?

– Ez kölni – felelem. – Musztángtól kaptam Napfordulóra.

Hallgat egy sort.

– Pisából készült?

A pillantásommal fojtom belé a szót, de én meg a belőle áradó piaszag miatt fanyalgok. Végigmérem az ünnepi páncéljára vetett farkasbőrt. Saját állítása szerint az Intézet óta nem mosta ki.

– Te prédikálsz itt nekem szagokról? Fogd be inkább, és próbálj jó Imperátor módjára viselkedni – feddem meg tréfásan.

Sevro vigyorogva húzódik hátra a legendás Obszidián, Sefi mellé, aki a megszokott némaságában tornyosul a menet fölé. Hiába szoktam meg a látványát, és vált már barátságossá szememnek, az óriási asszony mellett Sevro úgy fest, mint valami korcs, akit a részeges apa a csatornából vitt haza hirtelen, beteg ötlettől vezérelve a gyerekeknek, és hiába, hogy kimosdatták, bolhátlanították, a szemében még mindig ott csillog a csavargás régi, kikophatatlan megszállottsága. Arca beesett, szája keskeny, orra görbe, mint valami kivénhedt ketrecharcos gacsos ujjai. Belenyugvó undorral méregeti a tömeget.

Mögötte a Vonítói rongyos serege, akik a Merkúrra is elkísérték. A testőreim egytől egyig részegek, mint a lykosi Babérünnepek táncosai. A derék Holiday vezeti őket, próbálja terelgetni a tétova léptű hordát.

Régebben többen voltak. Sokkal többen.

Mosolyogva fogadom az elébem ereszkedő Wulfgart, a Lázadás kedves gyermekét, ezt a fagyökérnek való keszeg, szikár, negyvenes férfit. Kékes páncélzata felett ragadozó arca szögletes, a szakálla fonatokban, mint szíve hősének, Ragnarnak.

Már Égea falainál is Ragnar oldalán harcolt, és tagja volt a kis alakulatnak, akik Attikába érkeztek, hogy kimenekítsenek a Sakál fogságából. Ma már a Köztársaság FőGondnoka. Egy lépcsőfokkal felettem áll meg somolyogva, fekete szemének környéke apró ráncok erdeje.

– Üdvöz légy, szabadító – köszöntöm kedélyesen.

– Üdvöz légy, szabadító – visszhangozza.

– Nohát, Wulfgar, milyen puccos helyen találkozunk. Lemaradtál az Esőről.

– Hiszen nem vártad meg visszatértemet, nem igaz? – csettint nyelvével. – A gyermekeim majd faggatnak, hogy merre jártam, amikor megindult az Eső a Merkúr felett. És tudod, mit leszek kénytelen felelni nekik? – hajol felém cinkos mosollyal. – Az éjszaka közepén végeztem a dolgomat, és épp a seggemet törölgettem, amikor megtudtam, hogy Barca bevette a Karsus-hegyet – nevet nagyot.

– Én szóltam, hogy maradj – közli vele Sevro. – Megmondtam, hogy lemaradsz a mókáról. Láttad volna, hogy húzta a kis Hamu a belét. Vizeletcsíkot húzott maga után egészen a Vénuszig. Imádtad volna – vigyorog szélesen az Obszidiánra. Az égeai sárcsatában ő adott a kezébe beretvát. Azóta Wulfgarnak is van sajátja. A markolata egy jégsárkány agyarából készült.

– Dalolt volna a pengém azon a napon, ha nem rendeltek volna vissza a Szenátusba.

– És te loholtál haza, mint egy jó kutya – húzza el a száját Sevro.

– Kutya? Én a Nép szolgája vagyok, barátom. Ahogy mindannyian. – Pillantása enyhén neheztelő, és célba is találnak a szavai. Wulfgar hívő, mint a Gondnokok általában. Nem az én híveim, hanem a Köztársaságé, az alapelveké, következésképpen ezek elsősorban a Szenátus rendelkezései. A Merkúrra indított Acélesőt megelőzően, pontosabban két nappal korábban, a régi barátom, Táncos vezette Szenátus leszavazta a javaslatomat. Arra utasítottak, hogy folytassam az ostromot. Hogy ne pazaroljam az embereket és a forrásainkat egy támadásra.

Én azonban nem engedelmeskedtem, indítottam az Esőt.

És most milliónyi emberünk fekszik koporsóban, és mi ünnepeljük az újabb Felszabadítás Napot.

Ha Wulfgar akkor ott lett volna a Merkúrnál, a Szenátus tiltása ellenére nem csatlakozott volna az Esőhöz. Sőt, talán meg is akadályozta volna. És azon kevesek közé tartozik, akik megállíthattak volna. Ideig-óráig legalábbis.

Odabiccent Sefinek.

– Njar ga hae, svester – üdvözli, ami nagyjából annyit tesz nagalul, hogy „tisztellek, nővérem”.

– Njar ga hir, bruder – jön a válasz. Nagyon érzelmesek ezek ketten.

– A fegyvereiteket – szólít fel bennünket.

Sefivel már adjuk is a Gondnokoknak a beretváinkat és a többi fegyverünket. Sevro a bajsza alatt motyogva nyújtja a magáét.

– A fogpiszkálódat se feledd – inti Wulfgar, és Sevro bal bakancsára pillant.

– Áruló troll – mormogja Sevro, és csecsemő nagyságú pengét húz ki a bakancsa szárából. A Gondnok óvatos tisztelettel veszi át tőle.

– Odin minden áldását neked, szemben a tógásokkal, Darrow – int Wulfgar, hogy mehetünk tovább. – Szükséged lesz rá – fűzi még hozzá, ahogy mosolyogva odabiccentek még egyszer neki.

A lépcsősor tetején a Köztársaság száznegyven Szenátora sorakozik. Színenként tíz-tíz, mint fehér tógába burkolózott galambok a dróton, lobognak a szélben, és gőgösen pillantgatnak le rám. Az ősellenségek, a Vörösek és az Aranyak a sor két szélén. Táncos sehol. De én csak a magányos ragadozómadarat figyelem a hiú, ostoba, hataloméhes kismadárkák rajában.

Aranyhaját szorosan összefogta, tunikája hófehér, rajta nem díszlik a Színét jelző szalag, mint a többieken. Kezében pedig a Hajnal Jogara, ez a félméteres, tiszta aranyrúd. A Társadalom piramisa a Köztársaság tizennégy ágú csillagában született újjá. Arca nemes és távoli. Orra kicsiny, sűrű szemöldöke alól szúrós tekintet villan, arcán kaján mosoly. Köztársaságunk Uralkodója. Hogy itt áll felettem, a lépcső tetején, lehullik végre a vállamról a súly, szívemben elcsihad a rettegés, hogy soha többé nem látom őt viszont. Azért utaztam háborún, űrön és ezen az átkozott felvonuláson át, hogy őt lássam végre megint, életemet, szerelmemet, otthonomat.

Térdre ereszkedem, és felnézek gyermekem anyja szemébe.

– Ímhol vagyok, feleségem – mosolygok rá.

– Ímhol vagyok, férjem. Üdvöz légy idehaza.

2

DARROW

APA

Az Uralkodó ősi vidéki udvarháza, a Mécsvirág Major úgy ötszáz kilométernyire van Hüperión városától, az Atlasz-hegység tövében, egy kis tónál. A hold északi, hegyes-tengeres féltekéje nem olyan sűrűn lakott, mint a déli. Bár Musztáng a Citadellából, a Fény Palotájából vezeti a Köztársaságot, családunk igazi otthona a Mécsvirág, legalábbis amíg vissza nem térünk a Marsra. A tervek az egyik pápai villa mintájára készültek, arra a palotára hasonlít az épület, amely a földi Comói-tó partján magasodik. Kőből épült, egy sziklás bemélyedés peremén egyensúlyoz a víz felett, ahová a sziklába vájt lépcsősoron lehet lejutni.

A karcsú tűlevelűek itt négyszer olyan magasra nyúlnak, mint a Földön, közel kétszáz méteresen hajladoznak a leszállópálya mentén, ahol az Augustus-Ház háznagya, Cedric cu Platuu fogad a feleségem Oroszlántestőreinek körében. Az apró termetű Réz fürgén köszönt bennünket, szélesre tárja karjait, miközben mélyen meghajol előttem és Sevro előtt. Thraxa üdvözlésre sem vesztegeti az idejét, rohan az anyjához.

– FőImperátor! – ujjong, hogy a kövérkés arcocskája csak úgy ragyog. Bár alacsony, igen pocakos férfi, telt szilvára emlékeztet, amelyhez valaki utólag gyorsan göcsörtös karokat és lábakat rögzített. Őszülő rezes hajához hasonlóan gyér bajuszkája rezeg a szélben. – Micsoda boldogság viszontlátni!

– Hallom, mostanában volt a születésnapja, Cedric – mosolygok rá melegen.

– Igen, uram! A hetvenegyedik, noha változatlanul úgy vélekedem, hogy az ember hatvanon túl inkább ne is tartsa számon a múló éveket.

– És mégis derekas mű vagy – méri végig Sevro. – Határozottan kamaszos összhatás.

– Köszönöm, uram!

Kevesen mozognak olyan otthonosan a Citadella titokzatos viszonyai között, mint Cedric, igazi ékköve volt ő az Uralkodó háztartásának. Musztáng már akkor is nagyra tartotta, amikor Octavia belső körében szolgált, és nem érezte szükségesnek, hogy egy ilyen nagy tudású és kötelességtudó embertől megváljon.

– Hol a fogadóbizottság? – kérdezi Sevro, de a tekintete csak a feleségét, Victrát kutatja. Musztáng és Daxo csak este érkezik majd, a nap folyamán még jelenésük van a Szenátusban.

– A gyermekek nemrég tértek haza egy háromnapos kirándulásról – magyarázza Cedric. – A Telemanus úrnők elvitték őket az Északi-hegyekbe a USS Davy Crocketthez. Mint hallom, igen jól érezték magukat annál az ősi roncsnál. Igen. Jól. Igen, határozottan. Sokat tanultak, és gyarapodott a kezdeményezőkészségük. Éppen ahogyan a tananyagban elő van írva, dominu… – csúszik ki Cedric száján, de dülledező szemekkel sietősen korrigálja magát. – Ahogy a tananyagban elő van írva, uram.

– Az én feleségem még nincs itt? – kérdezi morcosan Sevro.

– Még nincs, uram. Az inasa szerint vacsorára sem érkezik meg. Úgy hiszem, a raktáraiban sztrájkok törtek ki. A holo legalábbis ezzel van tele.

– A Diadalmenetre se jött el – motyogja Sevro. – Pedig pazarul festettem.

– Lemaradt róla, hogy a legjobb passzban lássa uramat.

– Igaz-e. Hallod, Darrow? Cedric is egyetért velem – mondja, csak az kerüli el a figyelmét, hogy az öreg igyekszik távolabb helyezkedni a bűzös farkasbőrtől.

– A fiam merre van, Cedric? – kérdem.

– Szerintem nem nehéz kitalálni, uram – mosolyog válaszképpen.

NeoPlaszt kardok csattogása és lábak csoszogásának zaja fogad bennünket, ahogy Sevróval a párbajbarlangba lépünk. Idebenn szőlőkacsok futnak fel a gránit szökőkút építményére, az indák beborítják a nedves kőpadlót. A fák tetejéről tűlevélfellegek omlanak alá. És a barlang közepén, a szökőkút vízköpői vigyázó pillantásainak kereszttüzében egy lány és egy fiú kerülgeti egymást krétával megrajzolt körben. Falkájuk hét másik tagja és két Arany nő állja körül őket. Sevro félrehúz, nehogy észrevegyenek bennünket, és leülünk a gránit szökőkút peremére, hogy onnan figyeljük az eseményeket.

A kör közepén tízéves, karcsú, büszke tartású fiú. Nevetése az anyjáé, de tépelődő alkat, akár az apja. Haja szalmaszínű, arca kerek, és a fiatalság hamvas pírja ül rajta. Hosszú szempillái erdejéből rózsaarany szemek villognak. Nagyobbnak, idősebbnek tűnik koránál, és tiszta képtelenség, hogy belőlem lett. Hogy saját gondolatai vannak, hogy ugyanúgy fog szeretni, nevetni, meghalni, mint mi mindannyian.

Most a nagy összpontosításban összehúzza a szemöldökét, arcán izzadság csorog, és a haja a homlokára tapad. Ellenfele éppen a térde felé suhint.

A lány kilencéves, arca keskeny, mint egy vadászkutyának. Sevro három lánya közül Electra a legidősebb, és a fiamnál magasabb, de jócskán soványabb is. Míg azonban Paxból árad a mélyenlakó öröm, hogy aki csak ránéz, megvidámodik, a kislányt mélységes komolyság hatja át. A szeme sötétarany, nehéz szemhéjak alól pillant a világra. Megesik, hogy ha ez a tekintet megpihen rajtam, ugyanaz az érzés fog el, mint amikor az anyja méreget.

– Aja beretváját Apollonius sisakjával szemben – hajol közelebb Sevro –, hogy az én kis szörnyecském eltángálja a fiadat.

– Nem fogadok a gyerekeinkre – súgom felháborodva.

– Megtoldom Aja intézeti gyűrűjével.

– Legyen már benned szemernyi tisztesség, Sevro. Hiszen a gyerekeink.

– Plusz felteszem Octavia köpenyét.

– A Falthe-ok Elefántcsont Fáját akarom.

– Imádom az Elefántcsont Fát – szörnyed el Sevro. – Ha az nincs, mi a francra aggassam a trófeáimat?

– Ha nincs Elefántcsont Fa, nincs fogadás – vonok vállat.

– Te szarveretes vadember – morogja, de már tolja is a kezét, hogy megrázzuk. – Áll az alku.

Az utóbbi időben igazi műgyűjtővé vált, csak úgy halmozza az Arany Imperátorok, Lovagok és önjelölt királyok trófeáit, és a megszerzett gyűrűket, fegyvereket és páncélokat egy fa ágaira akasztja, amelyet a Falthe-Ház földi birtokán ásott ki, onnan hozta el lunai otthonába.

Figyeljük, ahogy Electra erősíti Pax ellen a rohamot. A fiam egyre csak hátrál előle, kilép oldalra, hagyja, hogy a lány túlságosan is kinyíljon. És amint ez megtörténik, villámgyorsan rebben a műanyag beretva a lány bordái felé, egy kurta pillanatra el is éri.

– Egy pont! – rikkantja.

– Én számolom a pontokat, Pax, nem te – szól rá Niobé au Telemanus. Kavax asszonya higgadt nő, csak a fején tombol a megzabolázhatatlan őszes bozont. Bőre sötét, mint a cseresznyefa, és a csendes-óceáni szigetekről származó őseinek törzsi tetoválásai festik meg mindkét karját. – Háromkettő, Pax javára.

– Ügyelj az egyensúlyodra, Electra, ne nyílj ki mindig – szólal meg Thraxa. – Göröngyös talajon, hajó fedélzetén vagy jeges talajon így fel fogsz borulni – folytatja egy másik szökőkút peremén üldögélve. A kezében valami csoda folytán már ott virít egy üveg sör.

Electra dühödten ráncolja homlokát, és újra lerohanja Paxot. Ahhoz képest, hogy még csak gyerekek, akiket még meg sem érintett a kamaszkor, gyorsan mozognak, kecsesek a mozdulataik az alacsony gravitációban. A kislány magasan cselez, aztán gyors csuklófordítással vadul lecsap, és eltalálja Pax vállát.

– Egy pont Electrának – mondja Niobé.

Sevro majdnem elárulja magát, már tapsra lendül a tenyere. Pax próbál összpontosítani, de Electra lankadatlanul rohamoz, végül három gyors ütéssel kisodorja a fiam kezéből a beretvát. Pax elzuhan, Electra pedig már emeli a fegyverét, hogy alaposan fejbe csapja.

Thraxa lendül, és fémkezével félúton elkapja a pengét.

– Nyugalom, kis hölgyem, nyugalom – szól rá, és egy kis sört locsol a lányka fejére.

Electra dühödten mered rá.

Sevro képtelen tovább uralkodni magán, felpattan az ülőkéről, ahol meghúzódtunk. Én a nyomában.

– Én kis hárpiám! – kiáltja. – Megjött apuci!

Electra zord arcát boldog mosoly villanyozza fel, már rohan is az apjához. Sevro felkapja, és magához öleli, de mintha egy halacskát babusgatna. A gyerekek némelyike riadtan húzódik hátrébb Sevro láttán, ám amikor engem is kiszúrnak a vadszőlő mögött, kihúzzák magukat, és szertartásosan meghajolnak.

Újabban kilencfős falkákban neveljük a gyerekeket, mindenféle Színből kerülnek össze, hogy megismerjék egymást, és hasonló kötődés alakuljon ki köztük, mint közöttünk az Intézetben, csak éhezés és gyilkosságok nélkül. Pax legjobb barátja, az Obszidián Baldur, halk szavú, ritkás fogú fiú, aki már most közel olyan magas, mint Sevro, felsegíti a fiamat. Még a ruháját is leporolná, ha ő nem tolná el magától, mert már csak minket les.

Elsőként Sevrót veszi észre, de gyorsan leesik neki, hogy az ő jelenléte mit jelent, és már engem keres a pillantása. Arra számítok, hogy ő is a karjaimba veti magát, ahogy Electra tette az apjával, de nem. Éles fájdalom hasít belém. Amikor elmentem, még a kisfiúk nyughatatlansága űzte, de ez az elbizonytalanodás a láttomra, ez a hideg visszafogottság már a férfiak világát idézi. Hűvösen ballag elém, hiszen figyeli a falkája, és derékból hajtja meg magát előttem, épp csak annyira, amennyire az illem diktálja.

– Szervusz, apám.

– Fiam – mosolygok rá. – Nősz, mint akit húznak.

– Így van ez, ha telik az idő – vágja rá élesen.

Mindig azt hittem, hogy ha majd férfivá érek, megnő a magabiztosságom is, de hiába magasodom e fölé a fiú fölé, aprónak érzem magam. Egy ügy elrabolta tőlem az apámat. Lehet, hogy Paxot is erre a sorsra kárhoztattam?

– Általában nem ilyen vadóc – magyarázza később Niobé, amikor már a gyerekek távoztak, mert véget ért a napi gyakorlás. Pax az elsők közt lép le, durcásan. Baldur alig tud vele lépést tartani.

– Vedd bóknak a szorongását, Darrow – fűzi hozzá Thraxa is. – Hiányzik neki az apja. Ilyen egyszerű. Én is mindig így éreztem, amikor a vén Kavax elutazott Augustus valamilyen megbízásából. – Vékony füstpálcát húz elő a zsebéből, és a barlang omladozó falai mentén sorakozó parázstálak egyikénél meggyújtja. Niobé kikapja a kezéből, és a lánya fémkarján egyetlen mozdulattal el is nyomja.

– Daxo is így viselkedett?

– Daxo? – nevet nagyot az anyjuk. – Daxo már csecsemőként is higgadt sztoikus volt. Akár egy darab márvány.

– Már a méhében is csalárd terveket szőtt – motyogja Thraxa, és belekortyol a sörébe. – Mindig lehurrogtuk. Folyton csak az ablakból figyelt bennünket, soha nem játszott volna velünk. A Bátyuska soha nem ereszkedett volna le a kicsik szintjére.

– Pedig ti igazi mintagyerekek voltatok, mi? – méri végig Niobé. – Te például folyton tehénlepényt ettél.

– Még az is jobb volt a főztödnél – rántja meg a vállát Thraxa, valamivel távolabb húzódik, és újabb füstpálcát gyújt. – Jupiternek hála, voltak Barnáink.

Niobé csak a szemét forgatja, aztán a karomra teszi a kezét.

– Ennek az istencsapásának igaza van, egyszerűen csak hiányzol Paxnak. Van mit bepótolnotok.

Rámosolygok, de a szemem sarkából Sevrót figyelem, ahogy Electrával a tó felé ereszkedik kettesben.

– Tudod, hogy te vagy a papa kedvence, ugye? – hallom, ahogy magyaráz neki. Igyekszem legyűrni a féltékenységemet. Neki olyan könnyen megy a családjával, valahogy mindig olyan, mintha csak ott folytatná, ahol abbahagyták, amikor el kellett utaznia. Bár nekem is lenne hozzá tehetségem!

Az egyik kőből épült tároló mentén húzódó kertben találom anyámat. Két másik Vörös nő és egy Vörös férfi társaságában térdel a fekete sárban, pucér talpa feketéllik mögötte, ahogy valamiféle hagymákat ültetnek rendezett, kurta sorokba. Paradicsom, saláta és tök nő foltokban. Egy pillanatig csak állok a kert végében, és nézem, ahogy régen, kiskoromban is mindig figyeltem a lépcsőről odahaza Lykosban, míg elkészíti magának a lefekvés előtti teáját. Miután apám meghalt, sokáig féltem tőle. Gyorsan eljárt a keze, és a szavai sem simogattak. Akkoriban úgy voltam vele, hogy nyilván megérdemlem a szigorát. Mennyivel könnyebben szerethettük volna egymást, ha tisztában vagyunk vele, hogy az ő haragja és az én félelmeim ugyanabból a fájdalomból fakadnak, amelyre egyikünk sem szolgált rá. Elönt a szeretet, ahogy elgondolom, mi mindenen kellett keresztülmennie, és egy pillanatig mindent megadnék, ha viszontláthatnám apámat.

– Csak lopod ott a napot, vagy segítesz is? – kérdi hirtelen, de közben fel sem néz rám.

– Szerintem nem lennék valami jó kertész.

Társai támogatják fel a földről, leporolja a ruháját, és mielőtt hozzám lépne, gondosan elpakolja a szerszámait. Alig tizennyolc évvel idősebb nálam, de ő nehezebben viseli a szaporodó évek súlyát. A bőre még mindig fakó, a bányában leélt évek rajta hagyták a nyomukat. De most pír ül az arcán, átjárja az életerő. Összehasonlíthatatlanul erősebb, mint a korábbi életében volt. Orvosaink majdnem teljesen helyrehozták a szívbaját, és az agyvérzésből is teljesen felépült. Tisztában vagyok vele, hogy bűntudat gyötri, amiért ő él. Hogy ebben a luxusban tölti a napjait, míg az apám és oly sokan mások is a Völgyben várnak ránk. A kertben és a földeken is azért dolgozik, hogy vezekeljen, amiért ő életben van.

Határozottan ölel magához.

– Fiam – suttogja, és mélyen beszívja az illatomat, csak utána tol el kissé magától, hogy alaposabban szemügyre vegyen. – Halálra rémisztett annak az Acélesőnek a híre. Mindannyiunkat halálra rémisztett.

– Sajnálom. Nem lett volna szabad szólniuk neked.

Bólint, de egy szót sem szól. Csak ebből jövök rá, hogy milyen mérhetetlenül aggódott. Hogy hogyan kuporoghattak itt vagy a Citadellában a holók előtt, a híreket lesve. A Vörös férfi is csatlakozik hozzánk.

– Üdv neked, Táncos – szólok oda anyám válla felett. Régi mentorom a rossz lábát húzva biceg át a kerten. Most nem a szenátori tógáját viseli, hanem durva szövésű nadrágot és bő inget. A haja ősz, arca atyai, amelyre mély ráncokat róttak a nehéz évek. De lázadó szemeiben még most is ott parázslik a rosszaság. – Otthagytad a Szenátust egy kis kertészkedésért?

– A nép embere vagyok – jegyzi meg gúnyos mosollyal. – Jó érzés végre, hogy megint feketéllik a körmöm alja. A szenátusi kertemben a kertészeim nem hagyják, hogy akár egy szál dudvát is kitépjek a földből. Üdv, Sevro.

– Politikus – lép elő a háttérből Sevro. Úgy fest, mint aki a széles öleléssel fel akarja kapni anyámat, de anyám szigorú szemeket mereszt rá, így beéri egy gyöngéd öleléssel.

– Így már sokkal jobb – morogja anyám. – Legutóbb is kis híján összeroppantottad a csípőmet.

– Jaj, ne legyél már ilyen, Pixi – motyogja Sevro.

– Hogy mondod?!

– Nem szóltam, asszonyom – hátrál el a közeléből Sevro.

– Leannáról mi hír? – kérdezem.

– Jól vannak. Szeretném hamarosan meglátogatni őket. Talán Paxot is viszem, gondoltam nem is volna olyan rossz Égeában. A vén csontjaimnak már hideg az itteni tél.

– A Mars messze van – kifogásolom.

– Az az otthona – vágja rá élesen. – Azt akarod, hogy elfeledje, honnan származik? Legalább annyira Vörös, mint amennyire Arany. Csak épp erre rajtam kívül soha senki nem emlékezteti.

Táncos tapintatosan félrenéz.

– Haza fog menni a Marsra – mondom. – Mind hazamegyünk, ha végre biztonságos hely lesz.

Mert lehet, hogy elvileg mi irányítjuk a Marsot, de ez még nem jelenti azt, hogy béke és harmónia uralkodik arrafelé. A sziréniai földrészen még mindig acélbőrű veteránok Arany serege garázdálkodik, ahogy a Föld dél-csendes-óceáni térségében is. A Hamu Lovagja az utóbbi években nem kockáztatta meg, hogy flottát menesszen ellenünk az űrben, csakhogy a felszíni háborúk ezerszer kitartóbbak és makacsabbak, mint a csillagköziek.

– És szerinted mikor lesz az? – néz rám az anyám.

– Nemsokára.

Se őt, se Táncost nem hatja meg a válaszom.

– Meddig maradsz velünk?

– Legalább egy hónapig. Rhonna és Kieran is eljön, ahogy kérted.

– Vérveretesen ideje már. Azt hittem, a Merkúr elvette őket tőlem.

– Victra és a lányok is elugranak. Mondjuk hétvégén van egy kis dolgom a Lunán. Törvényjavaslatot kell a Szenátus és Táncos elé terjesztenem.

– Még több embert akarsz… – jegyzi meg anyám keserűen.

– Már anyámat is megfertőzöd a politikáddal? – pillantok nagy sóhajjal Táncosra.

– Deannának nyilvánvalóan megvan a maga meggyőződése – nevet nagyot ezen a felvetésen.

– Bele is süketülnék, ha csak rátok figyelnék – válaszolja anyám.

– Hát fogd be a füledet. Én azt szoktam, ha rákezdenek a politikai szövegelésre – vágja rá Sevro.

– Bárcsak a feleséged is így lenne ezzel – húzza el a száját Táncos.

– Vigyázz a nyelvedre, barátom, mert neki mindenhol vannak fülei.

– Miért nem voltál ott a Diadalmeneten? – kérdezem Táncostól.

– Ugyan már – horkan fel –, te is tudod, én is tudom, hogy nehezen viselem a felhajtást. Nekem a sár meg a levegő kell – szalad körbe elérzékenyülten a tekintete a fákon. És elég arra gondolnia, hogy hamarosan Hüperiónban kell megint lennie, egyből elborul az arca. – Sajnos vissza kell térnem abba a gépek Babilonjába. Köszönöm, Deanna, hogy kicsit kertészkedhettem veled. Épp erre volt szükségem.

– Vacsorára sem maradsz? – néz nagyot az anyám.

– Sajnos egyéb kerteket kell kigazolnom. Erről jut eszembe… Volna rám egy perced, Darrow?

Táncossal hátrahagyjuk anyámat Sevro társaságában, még halljuk, ahogy anyám a farkasbőr szaga miatt ostorozni kezdi hadvezéremet, de aztán elnyel bennünket a tópartra vivő erdei ösvény és a csend. A tó túlsó partjánál őrjárat hajózik a távolban.

– Hogy vagy? És engem ne akarj félrevezetni, tudod, hogy átlátok rajtad – vág bele.

– Fáradtan – ismerem be. – Az ember azt hinné, hogy az egy hónapos hazaút során csak ki tudja aludni magát, de még olyankor is mindig akad valami.

– Tudsz egyáltalán aludni?

– Néha sikerül.

– Én be szoktam vizelni – vallja be. – Havonta nagyjából kétszer. Még csak nem is emlékszem azokra a szarveretes rémálmokra. Csak a testem emlékszik, de az mindennél jobban.

Nyakig benne volt ő is a Mars felszabadításáért vívott harcokban. És azok az alagútcsaták még a Luna blokádjánál is ocsmányabbak voltak. Azt beszélik, hogy ő egymaga szabadította fel a bolygó legnagyobb földrészének, Kiméria bányáinak legalább a felét. Ha a Lázadás atyja Fitchner, Táncos a keresztapja.

– Miért nem szedsz bogyókat? – kérdezem. – A legtöbb veterán szed.

– Nem kellenek a Sárga műanyag vackok. Én farani Vörös vagyok. Nekem a tiszta elme fontosabb, mint a száraz ágy.

Ebben egyet is értünk. Hiába, hogy a Szenátusban ő a feleségem legfőbb ellenfele, és így természetesen az enyém is, a magánéletben azonban változatlanul családtag maradt, méghozzá az egyik legdrágábbik. Csak amikor a Marsot és holdjait felszabadítottuk, akkor hagyta ott a csatateret, és öltötte fel a szenátusi tógát. Akkor alapította meg a Vox Populit, vagyis a nép hangja nevezetű aljaSzín szocialista pártot, hogy elmondása szerint ellensúlyozza a Köztársaságot szerinte még mindig meghatározó Arany-befolyást. Vérveretes tüske az oldalamban minden egyes beszéde, amelyben arányos képviseleti rendszert követel. Ha rajta múlna, minden egyes Arany Szenátorra ötszáz aljaSzín másik jutna. És számszakilag igaza is van, de a valóság magasról tesz a számokra.

– Azért nem lehet rossz végre füvet érezni a bakancsod talpa alatt homok és fém helyett – jegyzi meg halkan. – Jó végre itthon, igaz?

– Jó – mondom kissé bizonytalanul, ahogy körbepillantok a sziklás parton. – Egyre nehezebb. Visszatérni. Azt hinnéd, alig várom már, közben pedig… nem is tudom. Bizonyos szempontból rettegek tőle. Hogy megint szembesüljek azzal, mennyit nőtt közben Pax. Míg én távol jártam – folytatom, majd türelmetlenül lesodrok magamról egy szöszt. – Arról nem is beszélve, hogy minél tovább pihengetek én itt, a Hamu Lovagjának annál több ideje lesz, hogy összeszedje magát, és felkészítse a Vénuszt a támadásra. És annál tovább húzódik ez az egész.

A háború említésére megkeményedik az arca.

– És szerinted meddig húzódik még?

– Az sok mindentől függ, nem gondolod? Egyedül te állsz az utamban, hogy végre megszerezzem a kellő létszámot, és lezárjam végre a háborút.

– Mindig ezt mondod. Több embert akarsz, folyton ezt hajtogatod – sóhajt nagyot. – Én csak a szája vagyok a Vox Populinak, nem az agya.

– Tudod, Táncos, a szerénység nem mindig erény.

– Nem engedelmeskedtél a Szenátus akaratának – vágja rá kurtán. – Nem kaptál tőlünk felhatalmazást az Acélesőre. Óvatosságra intettünk és…

– Győztem, nem igaz?

– Már nem Arész Fiai vagyunk, hiába is teszel úgy. Virginia és az Optimatái elégedetten vigyorogtak, hogy tojtál a Szenátorok szavára, de a nép lázadozik – mondja, és közelebb lép hozzám. – Még tisztelnek.

– Nem mindenki.

– Ugyan már. Olyan kultuszod van, hogy a nevedet imádságokba szövik. Ki mondhatja ezt még el magáról?

– Ragnar. És Lysander au Lune.

– Octaviával kihalt a Sileniusok vérvonala. Ostobaság volt szabadon engedni a fiút, de ha élne, már tudnánk. Felfalta őt is a háború. Az emberek szeretnek téged, Darrow. De nem élhetsz vissza a szeretetükkel. Bármit is teszel, példa a szemükben. Vagyis, ha nem követed a törvényt, akkor az Imperátorok és a Kormányzók is csak megvonják majd a vállukat. És végül mindenki más is. Hogy kormányozzunk, ha te mész a saját fejed után, és mindig azt teszed, amihez épp kedved szottyan? Mintha király lennél. A Szenátus egy megválasztott testület. Te nem vagy az.

– Csakis azt teszem, amit meg kell tenni. Ahogy te is. Mindkettőnket mindig is a szükség vezérelt. Mások azonban csak arra ügyelnek, hogy újraválasszák őket. Rájuk miért hallgatnék? – mosolygok rá. – Talán azt szeretnéd, ha bocsánatot kérnék? Akkor megkapom az embereket?

– Lehet, hogy a bocsánatkéréshez már túl késő.

– Ezek szerint már fenyegetjük egymást? – vonom fel a szemöldökömet. – Azt hittem, mi fölötte állunk az effélének. Hiszen együtt kezdtük az egészet.

– Így is van. És fiamként szeretlek. Azóta, hogy megálltál előttem fülig sárosan, és az orrom hegyéig sem értél. De nem is kell mondanom. Ugyanakkor rád is vonatkoznak a Köztársaság törvényei. Mert ha a törvényeket félrerúgjuk, a közhangulat kedvez a zsarnokok törekvéseinek.

– Már megint olvastál valamit – sóhajtok nagyot.

– Rátapintottál. Az Aranyak tőkét kovácsoltak a történelmünkből, ezért adhatták az urat, játszhatták, hogy mindannyiunk felett állnak. Kötelességem, hogy olvassak. Hogy ne tudjon senki az orromnál fogva vezetni.

– Senki sem próbál az orrodnál fogva vezetni.

– Végignéztem, ahogy a feleséged gyilkosoknak és rabszolgatartóknak adott kegyelmet – horkan fel megint egyet nem értésében. – De szemet hunytam, mert azt mondták, erre van szükség, hogy megnyerjük a háborút. Most azt kell szó nélkül tűrnöm, hogy népünk tucatjával szorong apró lyukakban, hogy szemetet eszik, és rongyokban jár, miközben a felsőSzínek arisztokráciája ragyogó tornyokban jólétben él, és azért kell ezt zokszó nélkül elviselnem, mert azt állítják, ez kell ahhoz, hogy megnyerjük a háborút. Gebedjek meg, ha végignézem, hogy a régi zsarnok helyébe egy új telepedjen, csak mert ez kell egy elbaszott háború megnyeréséhez.

– Kérlek, ne prédikálj. A feleségem nem zsarnok. Az ő elképzelése volt, hogy az Új Szerződésben csökkenjen az Uralkodó befolyása. Ő döntött úgy, hogy ezt a jogkört a Szenátusra ruházza. Ő segített a népünknek hallatni a hangját, Táncos. Gondolod, azért tette, mert neki így volt a legkényelmesebb? Gondolod, egy zsarnok tenne ilyet?

– Én nem is róla beszélek – néz egyenesen a szemembe.

Kezdem érteni.

– Még nem felejtettem el, amikor azt mondtad nekem, hogy jó ember vagyok, akinek rossz dolgokat kell megtennie. Most hirtelen a te gyomrod nem bírja? Vagy talán már annyira összemelegedtél a politikusokkal, hogy fel sem ismered az ellenséget? Várj, segítek. Általában legalább két méter magasak, hatalmas piramisos plecsni virít a mellkasukon, ja, és Vörös vér mocskolja a kezüket.

– Ahogy neked is – bólint. – Egymillió a veszteségünk. Jól mondom? Csak a Merkúron egymillió. Te lehet, hogy képes volnál ezt elviselni. De nekünk, többieknek már sok ez a veszteség. Az Obszidiánoknak mindenképpen. És nekem is.

– Vagyis zsákutcába jutottunk.

– Pontosan. A barátom vagy – feleli feldúltan. – Mindig a barátom leszel. Inkább meghalok, mint hogy tőrt döfjek a hátadba. De akkor is azt teszem, amit helyesnek tartok.

– Ahogy én is – jegyzem meg, majd a kezemet nyújtom felé. Megrázza, egy pillanatig csak markolja, majd sarkon fordul, és visszaindul az ösvényen.

Mielőtt még elkanyarodna, megáll, visszanéz rám.

– Titkolsz valamit, Darrow? Mert itt van rá az alkalom, hogy kibeszéld magadból. Most, amikor még barátok közt vagy.

– Nyitott könyv vagyok – válaszolom, és arra gondolok, hogy bár így volna, és bár hinne nekem. Bár még mindig Arész Fiainak a vezére volna, hogy tényleg csakis közös titkaink legyenek, mint régen. De nem minden ellenfél ellenség is egyben.

Megfordul, és visszasántikál a kertbe, hogy elbúcsúzzon anyámtól. Megölelik egymást, és már folytatja is az útját a déli felszállópályához, ahol a kísérete várja. Egyiküktől átvesz egy fehér tógát, és ráveszi az ingére, majd így megy fel a rámpán.

– Mit akart? – kérdi Sevro.

– Mit akarnak általában a politikusok?

– Kurvákat?

– Irányítani.

– A követekről tud?

– Nem hiszem.

Sevro figyeli, ahogy Táncos tógája fehér zászlóként csapkod a szélben a hajója szájában.

– Páncélban sokkal jobban bírtam a mocskot.

– Én is.

3

DARROW

AZ ÁLOM

Daxo és Musztáng érkezését követően elkezdődik végre a vacsora. Velük jött Hüperiónból a bátyám, Kieran és Rhonna, az unokahúgom. Hosszú, nehéz faasztalt ülünk körbe, előttünk gyertyák megvilágította otthonos, marsi lakoma, csupa fűszeres étel, curry és kardamom illata csiklandozza az orrunkat. Sevrót körbezsongják a lányai, ő pedig randa pofákkal szórakoztatja őket még evés közben is. Amikor azonban hangrobbanás pukkan a levegőben, egyből felpattan, az égre mered, és berohan a házba. A lányait is hátrahagyja, maradjanak csak velünk. Fél órával később tér vissza kart karba öltve a feleségével, a haja kusza bozont, a zakójáról leszakadt két gomb és a szája sarka is felrepedt, épp a kicsorgó vért törölgeti egy zsebkendővel. Régi barátom, Victra viszont makulátlanul fest az álló galléros, ékkövekkel díszített, fekete blézerében, széles mosolya beragyogja az egész előteret. Hét hónapos terhes a negyedik lányukkal.

– Nohát, Aratót is körünkben üdvözölhetjük végre! Bocsáss meg, jóember, szörnyen elkéstem.

Hosszú lábainak három nagy lépés az asztal vége.

Melegen öleljük meg egymást, és úgy megszorongatja a seggemet, hogy összerándulok. Musztángnak csókot nyom a feje búbjára, majd elhelyezkedik az asztal mellett, és nem is lehet már rajta kívül másra figyelni.

– Szevasz, kis borongósom – int oda Electrának, majd a pillantása az asztal másik végében cinkosan sutyorgó Paxra és Baldurra siklik. Azok ketten fülig pirulnak. – Melyik jóképű lovag tölt egy pohár gyümölcslevet Victra néninek? Pokoli napja volt szegénynek.

A két fiú versenyt futva iparkodik, végül a szófukar Obszidiánnak sikerül megragadnia a kancsót, és elégedett ünnepélyességgel tölti tele Victra karcsú poharát.

– Az az átkozott szerelő-szakszervezet már megint sztrájkol. Tele vannak a dokkjaim megrakott szállítóhajókkal, de a kis görények a lunai flotta feléből kilopták a meghajtószelepeket, és elrejtették.

– Mit akarnak? – kérdi Musztáng.

– Jaj, hát azon túl, hogy kiéheztessék a holdat, természetesen magasabb fizetést, jobb körülményeket… a szokásosat. Azt állítják, hogy túl drága Lunán az élet, és a fizetésükből nem mennek semmire. No, hát erre csak azt tudom mondani, hogy a Földön is van hely bőven.

– Micsoda hálátlan, mosdatlan népség – szólal meg anyám.

– Vettem a gúnyt, Deanna, és a nemrég hazatért hőseinkre való tekintettel eleresztem a fülem mellett. Később vitázunk majd úgyis eleget. Egyébként én szinte már szent vagyok. Anyám Szürkéket küldött volna rájuk, hogy beverjék a hálátlan fejüket. Jupiternek hála, a Szürkék reflexből még mindig beverik a voxosok pofáját, ha útjukba akad egy.

– Jogukban áll szervezetten fizetési tárgyalásokat folytatni – jegyzi meg Musztáng, miközben Sevro legkisebb lányának, Dianának arcáról letöröl egy kis maszatnyi humuszt. – Az Új Szerződésben feketén-fehéren benne áll.

– Persze, hogyne. A szakszervezetek a tisztességes munka szíve-lelke – morogja Victra. Ebben az egyben még Quicksilverrel is egyet tudok érteni.

– Ezt már jobb hallani – mosolyog rá szélesen Musztáng. – Ismét a Köztársaság eszményképe lettél.

– Amúgy Táncosról lemaradtál. Nemrég ment el – szúrja közbe Sevro.

– Szerintem bűzlik az egész az álszentségtől – nyúl a gyümölcslevéért Victra, és meglepetésében kis híján el is ejti a poharát. Mert Baldur még mindig ott áll mellette, és kissé talán túlbuzgón vigyorog rá. – Jaj, te még mindig itt vagy? Eredj innen, kis poronty – mondja, csókot nyom az ujjai hegyére, és meglegyinti velük Baldur arcát, így terelve vissza a helyére. Az Obszidián a föld felett lebegve tér vissza irigykedő fiam mellé.

Később a gyerekek a szőlőskertbe mennek játszani, mi pedig a hátsó verandára telepszünk beszélgetni. Körülöttem vér szerinti és választott családom, és végre békesség és nyugalom árad szét bennem. Vagy egy éve nem éreztem már ezt. A feleségem az ölembe dugja a lábait, hogy masszírozzam.

– Szerintem Pax beléd van bolondulva, Victra – nevet nagyot Musztáng, miközben Daxo bort tölt neki.

Az üveg játékszernek látszik a markában. Még nálam is nagyobbra nőtt, és a székében is alig fér el. Az asztal alatt folyton beleakad a lába a lábszáramba. Kieran és Dio, a felesége, a tűz mellett üldögél kéz a kézben. Niobé fát dob a lángok közé, a szikraeső elől alig tudnak elhúzódni azok ketten. Thraxa a sarokba vonult félre, és nagy titokban rágyújt.

– Választhatott volna rosszabbat is, mint a keresztanyja – méregeti Victra a férjét, aki épp a fogai között bányászik egy faforgáccsal, amit még a vacsoraasztalból hasított le korábban. Victra megtaszítja a talpával. – Hagyd ezt abba, olyan röhejes vagy.

– Bocs.

– De abba nem hagyod.

– Bocs, szerelmem – ismétli Sevro. – Csak egy darab porc. Beszorult – fordul félre, mintha elhajítaná a fadarabot, de csak piszkálgatja tovább a fogait. – Ki is jött! – ujjong hirtelen. És ahelyett, hogy elhajítaná a kikotort porcdarabot, elégedetten rágcsálja el és nyeli le. – Marha – jelenti ki.

– Marha? Csirke és bárány volt vacsorára – ámul Musztáng.

– Ajaj – ráncolja Sevro a homlokát. – Hé, Kieran, mikor is burkoltunk utoljára marhát?

– Három napja, a Vonítók bankettjén.

Fintorok körben.

– Ez esetben érlelt marha – vigyorodik el Sevro a kínunkon.

Daxo kuncog, de a rajzolást nem hagyja abba egy pillanatra sem. Angyalkákat rajzol Dianának, aki az ölében ülve figyeli, ahogy ügyes keze dolgozik. A beretvát sem forgatja rosszul, de az igazi fegyvere, amellyel művészien bánik, az a ceruza. Victra elkeseredetten néz össze Musztánggal.

– Íme a bizonyság, drágám, hogy a szerelem vak.

– Mickey helyre tudja pofozni a képét, ha már unnád – vetem fel. Sevro undorodva horkan fel, de Daxo már kacag.

– Ahhoz sok szerencsét. Előbb valahogy ki kell csalogatnod a dekadens pöcsöt a laborjából – jegyzi meg, majd szemügyre veszi a kegyetlen, sokágú szigonyt, amelyet Diana firkált az egyik angyalkája kezébe. – Meg a csodálói köréből. Tavaly szeptemberben is micsoda kísérettel érkezett az Operába! Mintha valami Hieronymus Bosch-festmény mászott volna le a vászonról. Az egyik ráadásul színésznő volt. El tudod képzelni? – pillant Musztángra. – Az apád inkább leharapta volna a saját nyelvét, ha aljaSzínekkel kell egy páholyban ülnie a premieren – csóválja a fejét.

– És nem is lett volna ezzel egyedül – fűzi hozzá Victra. – Manapság sok a felkapaszkodott újgazdag. Quicksilver haverjai – borzong meg.

– Ugye a kulturáltságot nem lehet megvásárolni – bólogat Daxo.

– De nem ám, jóember, de nem ám.

A csigalassú naplemente vérvörös pászmái egyre mélyebben fúródnak bele az éjszaka érkező feketeségébe a fák között. A vállaim kiengednek, és kényelmesen süppedek bele a karosszékembe, s hallgatom a barátaim fecsegését, tréfálkozásait. Kis kék bogárkák táncolnak villódzó fénynyalábokat róva a késő nyári félhomályba. Mögöttünk zúgnak a fák, távolabbról idehallatszik a gyerekek kiáltozása, a játékzsivaj. A Merkúr szúrós homoktengerei elmerülnek a végtelenben. A háború bűze visszahúzódik agyamban, hovatovább már csak távoli emlékként őrzöm őket.

Ilyennek kellene lennie az életnek.

Ilyen a béke. A nevetés.

És mégis érzem, ahogy kicsorog az ujjaim közül, mint annak a távoli bolygónak a homokja, hiába markolom. Érzékelem az erdő sötétjében az Augustus-Ház Oroszlántestőrségét, az eget kémlelik, az árnyakat lesik, besegítenek, hogy elnyújthassuk még ezt az álombéli pillanatot. Musztáng elkapja a pillantásomat, és az ajtó felé biccent.

Amikor a Telemanusok rázendítenek a családi nótájukra, a Nyárutói rókára, búcsút veszek a barátaimtól, és követem Musztángot be a házba. Ennek az udvarháznak a csarnokai még a Fény Citadellájának falainál is régebbiek, a történelem beleette magát a vakolatba is. Ősi korok relikviái díszlenek a falakon, polcokon. Octavia gyerekeskedett itt. A gerendákból, a padlásról, a kertből az ő szelleme árad, ősei és gyermeke is körülvesznek képzeletben bennünket. Lysander is itt játszott, mielőtt még útjaink keresztezték volna egymást. Az egész házon érzem a Lune-ok nyomait. Eleinte furcsa gondolatnak tűnt, hogy épp a legnagyobb ellenségem házában telepedjek le, de nem létezett még ember a világon, aki nálánál jobban ismerte volna a terheket, amelyek most Musztáng és az én vállamat nyomják. Míg élt, gyűlöltem Octaviát. A halálában mondhatom, hogy megértem őt.

Előbb megérzem a feleségem illatát, mint hogy meglátnám őt. A szobánk meleg, az ajtó remegve csapódik be mögöttem a berozsdált vasain. A kandalló mellett, amelyet a Lune-Ház faragott sasai és félholdjai öveznek, egy asztalka áll, rajta nyitott üveg bor. Musztáng papucsa a padlón hever. Az én Mars-Ház gyűrűm a másik mellett, amelyet valaha az apja hordott, az asztalon pihen, a kargépe társaságában, amelyen új üzenetek jelzőfénye villan.

Ő maga a teraszunkon gubbaszt aranygyapjúként egy karosszék ölében, a sok évvel ezelőtt Roque-tól kapott, immár agyonolvasott Shelley-kötetet lapozgatja. Nem néz fel, pedig hallja lépteimet. Megállok mögötte, és inkább meg sem szólalok, csak beletúrok a hajába. Izmos nyakát masszírozom, a nyaka tövét. Büszke vállai elernyednek az ujjaim alatt, és leteszi a könyvet. A közös élet nem csak a húst és a vért egyesíti, emlékei is körbefonnak.

Minél jobban ismerem, minél több emléken osztozunk, annál jobban szeretem, és ezt a szerelmet a valaha volt fiú, aki voltam, soha nem ismerhette. Eo láng volt, szélben lobogó. Próbáltam elkapni őt. Megtartani. De ő nem arra született, hogy megkössék.

A feleségem azonban nem szökik, mint a láng. Ő maga az óceán. A kezdetektől fogva tudom, hogy soha nem birtokolhatom, nem szelídíthetem meg, viszont én vagyok az egyetlen vihar, amely a legmélyebb mélységeit is felkavarja, mozgatja árapályait. Nekem ez több mint elég.

Odahajolok a nyakához, ajkam könnyedén cirógatja bőrét, érzem a parfümje alkohol-és szantálkeserűjét. Lassan, lágyan szívom magamba a szerelem mámorát, élvezem, ahogy az űrtenger, ami eddig elválasztott bennünket egymástól, semmivé mállik. Immár képtelenségnek tetszik, hogy valaha is olyan távol álltunk egymástól. Hogy volt idő, amikor ő létezett, és én nem voltam mellette. Minden porcikája, az illata, íze, bőre tapintása az én otthonomat jelenti. Hazataláltam. Felnyúl, karcsú ujjait belefúrja a hajamba.

– Hiányoztál – mondom.

– Milyen az, amikor nem hiányzik valaki? – mosolyog rám ravaszkásan. Leülnék mellé, de csettint a nyelvével. – Még nem végeztél. Masszírozz csak, Imperátor, ez Uralkodód parancsa.

– Szerintem a fejedbe szállt a hatalom – válaszolom, mire felsandít rám. – Igenis, asszonyom – vágom rá, és folytatom a masszírozást.

– Berúgtam – motyogja. – És máris másnapos vagyok.

– Thraxa mellett az ember erkölcsi kötelességének érzi, hogy lépést tartson vele.

– Tíz kreditet teszek rá, hogy holnap reggel úgy kell majd Sevrót felmosnunk a verandáról.

– Szegény Kobold. Csupa szellem, semmi testtömeg.

– A nyugati szárnyban helyeztem el őket Victrával – nevet nagyot Musztáng –, hogy aludni is tudjunk. Legutóbb olyan hangra riadtam fel az éjszaka közepén, mintha egy nyest szorult volna be a szellőzőbe. Amilyen tempóban nyomják, esküszöm, egymaguk képesek volnának pár év alatt benépesíteni a Plútót.

Megpaskolja maga mellett a párnát, és én leülök. Átkarolom a vállát, magamhoz húzom. A fákon át sóhajtva fúj be a tóról a szellő. Csendben ülünk, érzem minden szívdobbanását, és azon tűnődöm, vajon mi járhat a fejében, miközben tekintete a fák felett, a vörös égbe veszik.

– Itt volt Táncos – szólalok meg.

Halk hangot hallat, tudomásul veszi, amit mondok, de érezhetően nem örül, hogy az eszébe idéztem a fákon túli világot.

– Haragszik rád.

– A Szenátorok fele olyan képet vágott, mint akik legszívesebben belefojtanának egy kupa borba.

– Én szóltam. Luna megváltozott, mióta elmentél. A Vox Populira többé nem lehet legyinteni.

– Feltűnt.

– Mégis szemen köpted őket, amikor a határozatuk ellenére cselekedtél.

– Ezért most ők is szemen köpnek engem.

– Ki mint vet, úgy arat.

– Meg tudják hiúsítani a kérésemet?

– Elképzelhető.

– Még akkor is, ha nyomást gyakorolsz rájuk?

– Úgy érted, rossz a híred, én meg majd kimosdatlak – mondja, nem kérdezi.

– Jól döntöttem. Tudom. És te is tudod. Ők nem ismerik a háborút. És csakis attól rettegtek, hogy majd őket vonják felelősségre a kudarcért. Mit kellett volna tennem? Malmozni, amíg ők a jó hírüket babusgatják?

– Esetleg tanulhatnál tőlük.

– Nem fogok a háború kellős közepén közvélemény-kutatást tartani. Megvétózhattad volna őket.

– Megvétózhattam vona. De akkor elkezdenek sopánkodni, hogy csak a férjemet védem, és a Vox Populi csak még népszerűbb lesz.

– A Rezek és az Obszidiánok is benne vannak?

– Nem. Caraval szerint a Rezek támogatni fognak. Az Obszidiánok meg arra mennek, amerre Sefi. Ő hogy fog dönteni?

– Fogalmam sincs – ismerem be. – Ő az Eső ellen volt, de azért velem tartott.

Musztáng erre hallgat egy sort.

– Szerinted lábon lőttem magunkat, igaz?

– Szerintem levágtad a lábainkat. Van más is Táncos birtokában, amit felhasználhat ellened?

– Semmi – felelem, de tudom, hogy nem hisz nekem. Nagyon szeretnék beszélni neki a követekről, de azzal csak őt hoznám nehéz helyzetbe. Sevróval megegyeztünk, hogy ennek a titoknak a Vonítók közt kell maradnia. Ráadásul Musztángot köti az esküje, ha ilyesmi a tudomására jut, be kellene avatnia a Szenátust is.

– Nem egyedül Táncos haragszik rám – folytatom inkább. – Pax szinte rám se nézett egész vacsora alatt.

– Nekem is feltűnt.

– Fogalmam sincs, mit tegyek.

– Nem hinném. Szerintem pontosan tudod – mondja, majd elhallgat. – Ez hiányzott mindkettőnknek – szólal meg végül. – Az élet. Ezt a vacsorát soha nem felejtem el. A szentjánosbogarakat. A gyerekeket az udvaron. A közelgő eső illatát – rám néz. – A nevetésedet. Pusztán azt, hogy nevetni látlak végre. Pedig úgy lenne rendjén, ha nem lenne ebben semmi különös. Ha ezernyi ilyen alkalmat kínálna nekünk az élet.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy ha két év múlva lejár a hivatali időm, talán nem indulok újra. Elképzelhető, hogy átadom valakinek a lángot. Te pedig átengedheted Orionnak vagy Harnassusnak a vezetést. Talán innentől fogva már nem a mi felelősségünk ez az egész – mosolyodik el haloványan, reménykedőn. – Hazatérünk a Marsra, és visszavonulunk a birtokaimra. A testvéreiddel együtt neveljük a gyerekeinket, és már csak a saját családunk és a saját bolygónk dolgai miatt aggodalmaskodunk. És akkor minden egyes este ilyen vacsorában lesz részünk. A barátaink kedvük szerint jöhetnek-mehetnek, az ajtónk mindig nyitva áll majd…

És mindig egy egész hadseregnek kell majd őriznie.

A szavait elnyeli az éjszaka, a sustorgó fák lombjai magukba szippantják, viszi őket a szél fel a magas égig, ahová az álmok szállnak. De én csak ülök dermedten mellette, mert tudom, hogy ő maga sem hiszi, amit mond. Túlságosan is régóta játsszuk ezt a játékot ahhoz, hogy csak úgy elsétálhassunk. Megfogom a kezét, és ahogy a feleségem elcsendesül, és az álom tovarebben, régi, családi cimboránk, a rettegés kúszik fel közénk az erkélyre, mert a lelkünk mélyén, az árnyak káoszában mind a ketten tisztában vagyunk vele, hogy Lornnak igaza volt: akik birodalmi és harci lakomákat ülnek, azoknak a végén benyújtják a számlát.

És mintha a világ is meghallaná a gondolataimat, kopogtatnak az ajtón.

Musztáng megy kinyitni, és ahogy visszatér, az arcán nem a feleségem, hanem az Uralkodó arckifejezése ül.

– Daxo volt. Táncos rendkívüli ülésre hívta össze a Szenátust. Előrehozták holnap estére a meghallgatásodat.

– És ez mit jelent?

– Semmi jót.

4

LYRIA

ÜDV A VILÁGOKBAN

Ég.

Apa így nevezte odahaza, a lagalosi bányában kőből és fémből fölöttünk húzódó mennyezetet. Mindenki így nevezte, már az első Úttörők is sok-sok generációval ezelőtt, akik a Marsra érkeztek. Leszakad az ég. Javításra szorul az ég.

Hatalmas pajzsként magasodott a fejünk fölé, megóvott bennünket a kint tomboló hírhedt marsi viharoktól. Táncoltunk az égért, szerencsét hozó dalokat énekeltünk érte, és áldást kértünk rá. Sőt, két lányt is ismertem, akit róla neveztek el.

De az ég nem pajzs volt. Hanem fedő. Ketrec.

Tizenhat évesen, göcsörtös térdekkel, szeplősen láttam meg először az igazi eget. Az Uralkodó halála után még kerek hat évbe tellett, hogy az utolsó Aranyakat is kiűzze a Lázadás Kimériából, arról a földrészről, ahol a mi bányánk volt. Utána még két év, hogy ezt a mi bányánkat felszabadítsák a Szürke hadúr uralma alól, aki az Aranyak híján nálunk rendezte be a kis királyságát.

Na, akkor érkezett el a Lázadás Lagalosba.

Megmentőink inkább látszottak a Babérünnepen lerészegedett táncosoknak, mint katonáknak, szürke és aranyhajak meg piramisos plecsnik trófeáival teleaggatott őrülteknek. Vállukra parittyaPengét meg csúcsos, vörös sisakokat mázoltak. És az élükön egy gondterhelt, szakállas Vörös állt, egyetlen szemében izzott a harag. Egyik kezében hatalmas puska, a másikban rongyos fehér zászló, rajta a tizennégy ágú csillag. Sírva fakadt püffedt hasunk és csontvázra aszott testünk láttán, a Szürke hadúr uralma alatti szenvedésünk és éhínségünk miatt. Puskáját a földre ejtette, és bár idegen volt, hozzám lépett, és magához ölelt. „Nővérem”, mondta, meg „bátyám”, ahogy a mellettem álló férfit is meglapogatta.

Négy hétre rá kedves arcú férfiak és nők jöttek fehér sisakban, mellkasukon a tizennégy ágú csillaggal, és felvittek bennünket a felszínre. Soha nem felejtem el a szemüket. Sárga és Barna és Rózsaszín szemek. Üvegszám hoztak nekünk vizet, buborékos, édes innivalókat és a gyerekeknek nyalánkságokat. És otromba szemüveget osztottak ki mindenkinek, amelyeken szárnyas saru díszlett, hogy megvédhessük a szemünket a naptól. Nem akartam felvenni, közvetlenül a szememmel akartam volna látni az igazi eget meg a napot. De egy kedves Sárga nővérke figyelmeztetett, hogy arra a látásom is rámehet. Szóval felvettem.

Kinyílt a lift ajtaja. Végtelen, füves mezőkre sétáltunk ki, és megláttam: kék volt, és olyan tágas, mintha mindjárt belezuhannék. És ott függött rajta magányosan lángoló széndarabként a nap. Melegített. És könnyekre fakasztott. Olyan apró volt, hogy a hüvelykujjammal kitakarhattam. A mi napunk. Az én napom.

A Köztársaság mentőhajói másnap reggel érkeztek, ifjak és leányok hevenyészett kórusának üdvözlődala fogadta őket. Soha még ilyen tisztaságot nem láttam, mint amilyenek ezek a hajók voltak, fehérek, mint a csecsemő unokaöcsém babafogai. Hasukon a csillag fénylett. Akkor ez a csillag a reményt jelentette nekünk.

– Arató ajándéka – nyomott a kezembe az egyik katona egy darab csokit. – Üdv a világokban, kislány.

Üdv a világokban.

Amikor már messze jártunk a bányánktól, mindannyiunknak saját kis holoKivetítő jelent meg a repülőn, és a hologram annyira valóságos volt, ahogy elém vetült, hogy szinte viszketett az ujjam, hogy megérintsem az Arany arcot a levegőben. Korábban is láttam már, de itt az egyik hajóján ülve valóságos istennőnek tetszett. Oroszlánszívű Virginia. A szeme rettenetes arany. A haja, mint a fénylő aranyfonál hibátlan arca felett. Fényesebben ragyogott még a nap szenénél is. Mellette fikarcnyi kislánykának éreztem magam.

– Légy üdvözölve a világokban, Mars gyermeke – kezdte kedvesen ifjú Uralkodónk. – Nagy utazásra kelsz most, hogy az őseid fáradhatatlan munkájával megépült bolygón végre a téged megillető helyre juss. A te és a tieid izzadsága, vére árán kelt életre a Mars. És most eljött az idő, hogy te is részt kaphass az emberiség bőségéből, hogy te is élvezd az Új Napköztársaság gyümölcseit, és az utánad következő generációknak mutasd az utat. A szívem veled dobog. A világokban mindenfelé élő emberek reményei és álmai kísérnek. Sok szerencsét, kívánom, hogy örömöt találj a tieiddel a csillagaink alatt.

Ez történt két évvel és sokezernyi megszegett ígérettel ezelőtt.

Most a rekkenő hőségben guggolok a nyamvadtul kanyargó kis patakocskánál a 121-es tábor közelében. Hajlott háttal és görcsös ujjakkal dörzsölöm a durva kefével a mocskos nadrágot. Ava nadrágja, véres, mert a mészárszéken öli benne a marhákat, hogy legyen mit dobni a fazékba.

A lagalosi bányában még hamuszürke bőröm mostanra feketére égett a nap hevétől, sokat nem vastagodott, viszont a sáros folyóágyban szaporodó bogarak sebesre marták. A kimériai fennsík nyara nedves, és hemzsegnek a szúnyogok. Most is hármat csapok le egyszerre, amelyeknek sikerült hézagot találni a citronellapasztán.

Tizennyolc vagyok, az arcomon még mindig ott a babaháj. A hajam veszett gubancban omlik le a fejemről, mint valami elrugaszkodó fenevad, amely hiába igyekszik menekülni a koponyámról. Megértem. Senki sem felejti rajtam a pillantását. Régebben apa fúrótársai Sárbogárnak hívtak, a szemem színe miatt. Apa szokta mondani, hogy a családban Avának jutott a szépség. Nekem meg a tűz.

Körülöttem megrakott férfiak és nők, a klánom két egység Gammája a Bolond véres Mary balladáját énekli. Rozsdavörös haj kandikál ki kalapok pereme és hajkendők alól. A vizen halászok tesznek-vesznek dohányt szívva csónakokon, a hálót húzzák-vonják.

A Lambdák már azt sem engedik, hogy a tábor mosodáját használjuk. A mocskok kivételezetteknek gondolják magukat, csak mert az Arató is Lambda volt valaha. Az nem zavarja őket, hogy kábé annyira a rokonaik, mint én az éjjelente az őserdőből szúnyogra vadászni előrajzó denevéreknek.

A Napköztársaság hajói ritkán járnak felénk, olyankor pedig katonákat hoznak. A délen garázdálkodó Vörös Ököl miatt. A segélycsomagokat hozók a magasban dobják ki a szállítmányukat, amelyek ejtőernyőn zuhannak le hozzánk. A katonák pedig már nem cukorkát hoznak, hanem fegyvert.

Nap mint nap látjuk a HK-n. A Vörös Ököl rajtaüt a kiszolgáltatott táborokon. Gyerekeket rabolnak el, apákat mészárolnak le, és mindent feldúlnak. Azt állítják, ők csak igazságot osztanak, amiért mi, a Gammák a régi időkben az akkori elnyomók kis kedvencei voltunk. A lerohant táborokban minket irtanak, mint a pestises patkányokat.

Ava szerint a Köztársaság hamarosan megállítja az Öklöt. Azt hiszi, hogy Arató eljön, és a Vonítóival lecsap rájuk, és végleg eltakarítja őket a bolygó színéről. Vagy valami hasonlót. Sose volt egy nagy ész a nővérem. Az Uralkodó felhozott bennünket a porból, aztán itt felejtett a sárban. Arató évek óta a lábát se tette a Marsra. Nagyobb gondjai vannak neki, mint a saját Színe sora.

Szúnyogcsípésektől mart karjaimmal a fejemre emelem a kosaramat, és indulok vissza a táborba a kész mosással. Közelgő vihar érezhető elektromossága tölti meg a levegőt. A láthatáron óriási villámok cikáznak lilán és feketén a zöld foltos füves pusztaság felett. Egyre közelednek.

A tábor közvetlen környékén a vad, zöld fűben hatalmas szemétkupacok tarkállanak. Mindenfelé gebe égetőfiúk járják a mezőt, koromtól feketék. Arcukra rongyokat kötöztek, motorolajjal locsolják be a maláriával fertőzött rongyokat. A lángok mérges fekete erekként kapaszkodnak az égbe.

Az öcsém, Tiran is köztük jár, arcára ugyanúgy rongyot csavart, hogy óránként egy kajajegyért pislogjon a maró füstbe. A bányában ő is, mint mindenki más, csakis Pokolfúró akart lenni. Én is. Késő éjjelente gyakran osontam le a konyhába, felhúztam apám bakancsát és sisakját, és ujjaim között késekkel és villákkal az asztalnál azt játszottam, hogy karomFúrót vezetek.

De aztán apám beleesett egy lándzsavipera-fészekbe, és elveszítette a lábait. Nemsokkal később meghalt anyám, és apám megmaradt lelke is távozott vele. Addig azt hittem, változatlan világban élek. Hogy a klán férfijai és asszonyai mindig fejet hajtanak apám előtt, hogy reggelente mindig anyám fog ébreszteni, és iskola előtt minden reggel kapok egy kanál szirupot. De az az élet semmivé lett. Egyre több bányászt csábítanak fel a szabadság ígéretével. És közben nagyvárosokban székelő cégóriások vásárolják fel a bányákat egymás után, és ezüstsaru jelzésű robotok érkeznek.

Ahogy áthaladok a 121-es számú Körzeti Menekülttábor nyitott kapuján, a lárma egyre nő. Sárban úszó műanyag-, bádog-és kutyaszarváros. A húszezer főre kialakított térségben már vagy ötvenezren zsúfolódtak össze, és egyre többen érkeznek minden nappal. Szúnyogok sötét fellegei zsongnak mindenütt, megszállják a járatokat, és keresik a szívni való vért. A Szabad Légiókhoz elég idős ifjak egytől egyig elmentek már háborúzni. És a hátramaradt fiúk meg lányok szaros melókat hajtanak kajajegyért, hogy az öregek ne haljanak éhen. Egyetlen gyerek sincs már, aki pokolFúró szeretne lenni, mert ebben az új világban nincsenek pokolFúrók.

5

LYRIA

A 121-ES TÁBOR

A sáron keresztül vezető pallóutakon eljutok a családunk kunyhójáig. Csúszkálva haladok a szúnyogháló alatt, míg a fejem felett villámok hasogatják az eget. Már zuhog az eső, mintha dézsából öntenék, veri a keskeny sikátor két oldalán a vékony műanyag tetőket. Odabent pörköltszag fogad. Az ajtóban leteszem a kosarat. Az otthonunk öt méterszer hét méteres, a falai a Köztársaság csillagát és a föld közelében a szárnyas sarut viselő neoPlasztikból készültek. Opálos műanyag válaszfal osztja ketté hosszában, hátul vannak az ágyak, elöl a konyha és nappali. A nővérem, Ava egy kis napkályha fölé hajol, és az ételt kavargatja. Ahogy ott állok lihegve, végigmér.

– Vagy te vagy egyre gyorsabb, vagy a felhők lassultak be.

– Egy kicsit mindkettő – dörzsölgetem a szúró oldalamat, majd leülök a műanyag asztalunk mellé. – Tiran még kint éget?

– Pontosan.

– Szegény srác ronggyá fog ázni. Szarveretesen jó illat van idebenn – szívom be mélyen a pörkölt illatát.

– Némi fokhagyma is utat talált a lábasba – vigyorog Ava.

– Fokhagyma? És az hogy jutott át a Lambdán? Már nem rabolják le a szállítmányokat?

– Fenét nem – keverget tovább a nővérem. – Ezt az egyik katonától kaptam.

– Kaptad? A drága szíve jóságából adta? Csak úgy?

– És ez még nem minden – mondja, és felhajtja a szoknyáját. Két ragyogó kék cipő villan elő. Nem a szokásos kormányzati fapapucsok, hanem rendes, valódi bőrcipők igazi gumitalppal.

– A szarba! És te mit adtál cserébe? – kérdem döbbenten.

– Semmit! – húzza fel az orrát sértetten a nővérem.

– A férfiak nem adnak ajándékokat a semmiért.

– Férjes asszony vagyok, Lyria – fonja össze a karjait.

– Bocs. El is felejtettem – vágom rá gúnyosan. A férje, Varon jó ember és legalább annyira láthatatlan. Ahogy megérkeztünk a táborba, ő meg a két bátyánk, Aengus és Dagan, beálltak a Szabad Légióhoz. Utoljára egy légiós csatornán jelentkeztek be, hárman préselődtek be a kamerakeretbe, és elmondták, hogy a Fehér flottával a Merkúrra indulnak. Mintha tegnap lett volna, hogy Aengusszal a lagalosi szellőzőkben kúszunk gombát szedni a lepárlóba.

– Hol vannak a fiúk? – kérdem.

– Liam a kórházban.

– Már megint? – szorul össze a szívem.

– Megint begyulladt a füle. Holnap reggel meg tudnád látogatni? Tudod, mennyire…

– Persze – vágok a szavába. A hatéves kis Liam, Ava második legkisebb fia vakon született, és mindig is a kedvencem volt. Igazi kis tündér. – Viszek majd neki egy kis cukorkát, ha a sok patkány nem falja fel.

– Elkényezteted.

– Vannak, akiket muszáj kényeztetni.

Ella, a legapróbb a hordozójában bebugyolálva játszik valamelyik bátyja törött játékából készített kis csörgővel. Lehajolok hozzá az asztal mellől: – Hát hogy viseli az én kis hemantuszvirágom ezt a rémes vihart? – böködöm meg az orrocskáját. Kuncogva elkapja az ujjamat, és megpróbálja bekebelezni. – Hú, valakinek nagy étvágya van.

– Vacsora után megetetem. Ránéznél apa pelenkájára? Nem gond?

Apánk a székében ücsörög, és a HK-ra mered, amit egy Lambdától nyúltam le. A szeme vizenyősen vész a semmibe, a képernyőn zizegő fehér zaj tükröződik benne.

– Várj, apu, megcsinálom neked – mondom, és addig tekergetem a csatornakeresőt, míg egy merkúri homoksivatagban száguldó gravBringa jelenik meg. Gonoszok üldözik a vad képű Kék hőst, aki határozottan hasonlít Colloway xe Charra.

– Ez jó lesz? – kérdem. Odakint zeng az ég.

Apa nem felel. Még csak rám se néz, én pedig félreteszem a neheztelést, és igyekszem úgy emlékezni rá, amilyen még a bányában volt, a balesete előtt. Amikor felfedezőutakra vitt minket a mélybe. Durva keze meggyújtotta a gázlángot, és kísértethistóriákat sugdosott a fülünkbe a sötétben lopakodó Golbákról meg a Vén Csoszogóról. A tűz lángja szalagokat metszett a levegőbe, ő pedig szélesen kacagott a csattanónál megrettent képünket látva.

Nem ismerem ezt a férfit… ezt a lényt, aki apám bőrét hordja. Csak eszik és szarik és a HK-t bámulja. De bűntudatosan elhessegetem a dühömet, és csókot nyomok a homlokára. Megigazgatom szakálla alatt a takarót, és hálát adok a Völgynek, hogy még tiszta a pelenkája.

Sárosan és hangosan futnak be a nővérem gyerekei az esőből. A nyomukban itthon maradt öcsénk is hazaérkezik, az égetéstől füstszagú Tiran. Ő a legmagasabb a családban, de póznavékony. Éjjelente, ahogy az asztalra hajol, hogy a kicsiknek irkálja a mesekönyveit, olyan, mint egy hosszú dudvaszál. Kastélyokról és völgyekről meg repülő lovagokról szólnak a történetei. Most megrázza vizes haját, és próbálja magához ölelni Avát. A nővérem álszerényen mutogatja új szerzeményét, és a fiúk azon civódnak, milyen kék is a cipő nyelve, ami világosabb az orra bőrénél. Én pedig megterítem az asztalt.

– Égkék – jutnak végül egyezségre. – Mint Colloway xe Char tetoválásai.

– Colloway xe Char így, Colloway xe Char úgy – ugratja őket Tiran.

– A Varázsló igenis a világok legjobb pilótája – háborog Conn.

– Ne már! Arató még csillagÖltönyben is lenyomná Chart, még ha sárkánySzárnyon menne is ellene – folytatja Tiran.

– Hülye vagy – vágja csípőre a kezét Conn. – A Varázsló egy pillanat alatt cafatokra lőné.

– Mindegy, mert haverok, szóval úgyse lövik szét egymást – intézi el a nővérem. – Meg egyébként is éppen elég nekik, hogy apátokat és a bácsikáitokat védjék.

– Szerinted apa találkozott velük? – kerekedik el Conn szeme. – Charral meg Aratóval?

– És Arésszal? – csatlakozik Barlow is. – Meg a Fehérfogú Wulfgarral? – csapja össze a két mancsát, mintha valami félelmetes Obszidián lenne.

– Naná, meglehet, hogy nagy barátságban vannak. De most együnk.

A kopogó eső alatt a kis asztal köré zsúfolódva eszünk, alig férnek el a tányérok és a könyökeink, de a híg pörkölt mellett jó hangulatban folytatódik a csillagÖltönyök és sárkánySzárnyak kitárgyalása. A nővérem mosolyogva nyugtázza, hogy a fiúk szerint is ízletesebb ma az étel.

Vacsora után körbeüljük apát, és együtt nézzük a kedvenc műsorát. Közben hétfelé osztom egy Kozmosz csoki felét, a saját adagomat elteszem Liamnek, és mosolyogva nézem, ahogy Tiran a maga darabkáját Avának nyújtja. A műsor igazából hírműsor. A Lila műsorvezető kicsit a hélióra emlékeztet – az egy kismadár, amely a szemétdombon él. A férfi haja hihetetlen fehér bozont, az álla hegyes, hogy még a gránitba is lyukat üthetne vele, miközben a keze szánalmasan törékeny és finom.

A nagyon fontos ember beszámol a Hüperión városban tartott Diadalmenetről, és elmondja, hogy Arató a következő támadást feltehetőleg a Vénusz ellen indítja, hogy legyűrje végre a Hamu Lovagját és a lányát. Unokaöcséim izgatottan böködik egymást, a nővérem pedig a cipőjét simogatja csendesen, miközben a képernyő alján futó veszteséglistát követi a tekintete. Eddig még egyik bátyánk és a férje neve sem bukkant fel rajta.

Tiran buzgón hajol a holóra. Mindig is a család legszelídebb, ugyanakkor leglelkesebb tagja volt, már ég benne a bizonyítási vágy. Hamarosan eljön az ideje, és én előre neheztelek rá. Jövőre betölti a tizenhatot, itthagyja a sarat a csillagokért. Pedig egyiküknek se lett volna szabad elhagynia a családot.

Egyik fiúnak sem tűnik fel anyjuk szemében a kétségbeesés. Vörös szemükön táncol a HK fénye. Az a szín. A lunai Diadalmenet. A Vörösök legnagyobb fiának dicsősége, aki Arany felesége mellett magasodik, az Uralkodó mellett, aki olyan sokat és szépeket ígért. Vonítanak, ahogy Arató ökle az ég felé lendül. Azt hiszik, felemelkedhetnek ők is, mint ahogy Arató. Fiatalok még, hogy lássák, a mi életünk a fények hátterében megbúvó hazugság.

– Arató! Arató! – kántálja a tömeg.

Az unokaöcséim is beszállnak az ujjongásba. Megfogom a nővérem kezét, és a HK-t bámulva a be nem teljesült ígéretekre gondolok, és átfut rajtam a kétség, hogy vajon csak nekem hiányoznak-e a bányák?

Éjjel távoli robajra ébredek. A szobában csend van. A lábam szárán izzadság csorog. Felülök az ágyban, hallgatózom. Valami hangzavar van a messzeségben. Távoli motorok bőgése. Az ágyak köré burkolt hálókon túl zsonganak a szúnyogok.

– Lyria néni… – suttog Conn mellettem. – Mi ez a zaj?

– Csss, édesem – intem le, és a fülemet hegyezem. A motorok zaja elhal. Átvetem a lábam az ágy peremén. Lentről apa halk lélegzése hallatszik. Ő nem ébredt fel. A nővérem ágya üres. És Tiran alvómatraca is a földön.

Nedves pólóban és alsóneműben lecsusszanok az ágyamról, és kibújok a szúnyogháló alól.

– Hova mész, Lyria néni? – hallom a kis Conn hangját.

Összecsippentem magam mögött a szúnyogháló tépőzárját.

– Csak kikukkantok, édesem, aludj nyugodtan – szólok vissza neki, miközben felveszem a szandálomat, és kimegyek. A nővérem az ajtó mellett idegesen nézi, ahogy Tiran felhúzza a bakancsát. – Mi történik? Nem hajót hallottam? – kérdem őket halkan.

– Gondolom, csak valami hülye NK-s szállítmány veri fel a tábort – jegyzi meg Tiran.

– Egy szart – csattanok fel. – Már vagy egy hónapja nem küldtek szállítmányt.

– Halkabban – sziszegi. – Felébrednek a kicsik.

– Ha nem lennél ilyen hülye, nem kellene kiabálnom.

– Elég legyen, hékás – szól ránk Ava. – És ha a Vörös Ököl az?

Tiran kisöpri a szeméből a kócos haját.

– Nem kell a pánik. Az Ököl több száz kilométerre van innen, délnek. És a Köztársaság senkit sem ereszt a légterünkbe.

– Na ja.

– Az övék az ég – vágja rá, mint valami Prétor. – Megyek, megnézem. Ti csak vigyázzatok a házra.

– Vigyázzunk a házra? – nevetek a szemébe. – Ne játszd már a keresztapát. Jövök veled.

– Egy francot.

– Vagyok olyan gyors, mint te.

– Nem az a szaros lényeg. Gondolj arra, mi történt Vannával, Torron lányával. Lányoknak nem szabad kimenni éjszaka. Pláne nekünk – mármint a Gammáknak, úgy érti. Igaza is van. Kicsi korom óta ismertem Vannát. Cafatokban találtuk meg. A tábortól délre húzódó őserdő peremén temettük el. – És ha én tévednék, akkor pláne itt kell maradnod Avával, hogy segíts neki a kicsikkel. Gyorsan körülnézek, és már jövök is vissza, mint a csík. Eskü.

És már el is ment. Ava bezárja mögötte az ajtót. A kezeit tördelve ül le az asztalhoz. Leereszkedem mellé, és ingerülten kapargatom a műanyagba vésett karcolásokat.

– Fenébe! Én is megnézem.

– Tiran már elment.

– Alig ereszkedett le még a töke. Csak egy pillanat az egész – indulok az ajtóhoz.

– Lyria…

– Mi van? – kérdem türelmetlenül.

– Legalább ez legyen nálad – nyújtja egyetlen serpenyőnket.

– Ha találnék pár tojást? Szuper – mondom, de azért elveszem a serpenyőt. – Te meg készíts össze vizet és kaját. Végszükségre.

Bólint, én pedig otthagyom.

Az éjszaka komor és nedves, mint a levegő egy dohányos szájüregében. Mire kiérek a Gamma városrészből a főtáborba, a hátamon folyik az izzadság. Csend van, csak a rovarok zsonganak. Egy menekültotthon tetejéről aszott gaboni gyík les, miközben éjjelilepkét csócsál. A tábor túlvégében, ahol a leszállópályák vannak, fények égnek. Lépteimre szemek villannak a sötét ablakokban, ajtónyílásokban a szúnyogháló mögül. Az utcák üresek. Félek. Itt kint sokkal kisebbnek érzem magam, mint bent a házunkban.

Előttem férfihangok vitatkoznak. Óvatosan osonok arra, aztán halomba rakott, üres rekeszek mögé kuporodom. A leszállóbetonon két ócska, rozsdás szállítópelikán ül, nemrég érkeztek. Az egyiken Rózsaszín modell arca díszeleg, éppen egy üveg Ambróziát, vagyis édes mentakólát iszogat, amitől a tábor felének szétrohadtak a fogai. Fehéren ragyogó fogsorral mosolyog rám, még kacsint is. A virradat előtti sötétben izzanak a hajók fényei, kirajzolják a férfiak körvonalait, akik a zajra ébredtek, és előmásztak, hogy körülkémleljenek. Az öcsém is köztük van, a háttérben álldogál félénken. A hajókról érkezettek csoportjával vitáznak. Ezek is Vörösek, de fegyver van náluk és lőszerrel teli övek a derekukon és vállukon.

Az újonnan érkezettek azt kérdik, hol találják a Gammákat. A táboriak között szóváltás alakul ki, de aztán az egyik a mi városrészünk felé bök. Valaki megtaszítja, de aztán többen is mutogatni kezdenek, és nem is csak a tábornak a Gammák lakta része irányába, hanem a csoportban ácsorgó néhány Gammára is. Tiranra is. A többiek elhúzódnak a közelükből. A hajókkal érkezettek közül a legnagyobb férfi mond valamit, mire az egyik Gamma ráveti magát. De a férfi felemel egy hosszú, sötét valamit. A plazmafegyver hegyén foszforzöld fény tör elő, a sötétben utat nyit, mintha vonalat húznának a levegőbe. Kettéhasítja a Gammát. Úgy rogy le a földre, mint valami részeg. Földbe gyökerezik a lábam. A bátyám a másik két Gammával menekülőre fogja. Az egyik jövevény felemeli a fegyverét.

Fémes csattogás, mintha egy selyemfonó gép zakatolna.

A bátyám mellkasa felrobban. A többi fegyveres is tüzet nyit, villanások és lángok hasítanak az éjszakába. Tiran görcsösen rángatózik, nem zuhan egyből a földre. Botladozva tesz egy lépést, még egyet, aztán újabb sorozat kerepel, és végre elbukik. A feje fele péppé vált. Gyomromból éles zokogás tör fel. A világ elrohan mellettem, és megdermed, ahogy bámulom azt a sötét foltot a sárban.

Tiran…

Az első, aki tüzet nyitott az öcsémre, a tetemhez ballag, és a plazmafegyverrel megböködi. Aztán belenéz az arcomba, a foszforeszkáló zöld fényben démoni a tekintete. Nem is férfi. Vörös nő áll előttem, arca felét rettenetes sebhelyek borítják.

– Igazságot a Gammának! – harsogja, és a két hajóból erősítve, gépiesen tör elő a kiáltása, hogy bezengi az egész tábort. – Halál a cinkosokra! Igazságot a Gammának!

6

EPHRAIM

VÁROSOK VÁROSA

Nagyot ásítok a nedves sötétben. Megdöglök egy füstpálcáért. Ez a gőzinhalátor, amelyet helyette szopogatok, kábé annyira kielégítő, mint ponyván keresztül baszni. A bal lábam érzéketlen, izzad a gumicipőben, a jobb karom pedig valami egészen bizarr szögben feszül neki a kőnek, hogy a hamisított Valenti kronóm minden… átkozott… szívdobbanásomra… belefúródik a csuklócsontomba.

Az elmúlt kilenc órában csakis a lemúrképű görénytől, attól a Kobachitól az Óvárosban a 198. és az 56. meg a 17. utcák kereszteződésében lenyúlt holoLencséknek köszönhetően nem hibbantam meg. Mondjuk kisültek a lencsék, és felszakadt a szaruhártyám. És rengeteg időm maradt ölni. Maga a tökély.

Hiába próbálok nyújtózkodni. A szarkofág nem sok lehetőséget ad az 1,75 magas testemnek. Nem azt utálom leginkább az ókori egyiptomiakban, hogy feltalálták a tömeges rabszolgasággal járó közmunkát, hanem hogy olyan rohadtul aprók voltak. Ezen a ládán meg még az ősi mazsolának a szaga is érződik, akit tegnap pakoltunk ki belőle.

Az órámra pillantok. Néhai vőlegényemtől kaptam. Olyan olcsó, ezüstözött fazonú, amilyet a Luna segglyukaiban tartott félvak aljaSzín bevándorlók ütnek össze. Mondjuk Tükhében. Esetleg Endümiónban vagy a Csombóban. Az tuti, hogy Hüperión nyüzsgő központjától fényévekre… vagyis onnan, ahol most épp eltemetve fekszem. A pasim nem tudta szegény, hogy csak egy hamisítványt sóznak rá, a piaci ár hatvan százalékával többet gomboltak le róla, ráment negyedévi kreditjének nagy része. Csak úgy ragyogott az arca, amikor átadta, nem is volt szívem felvilágosítani, hogy egy liter rendes vodkáért is megkaphatta volna. Szegény srác.

Megint csekkolom az órát. Mindjárt itt az idő.

Két perc múlva éjfél, alig néhány óra, hogy Hüperión elmerüljön a nyár utolsó sötét havában. De akár világos van, akár sötét, Hüperiónban a nap igazán soha nem ér véget. A nappali Gondnokok egyszerűen bezárják a kapukat, és átengedik a városi terepet az éjszaka teremtményeinek. Az Aranyak uralma idején a város nem volt éppen idilli hely a Rózsaszíneknek. Most azonban a fények kihunytával a dzsungel törvényei lépnek életbe. A múzeum körül a forró város lüktet és tüzel a fülledt naplemetében, minden elkészült már a balhéra. A kivilágított Promenádról hazakotródnak a nyárspolgárok, magukra zárják tisztességes otthonaik ajtaját, menekülnek az ifjúság üvöltő zenéje és az Elveszett Városból elődübörgő motorosbandák elől.

Hüperión. Luna ékköve. Az Örök Város. Csodás háborús pokol. Annyi a látnivaló, hogy az ember tényleg csak azt nézze, amit látni akar. Már ha meg óhajtja őrizni elméje épségét.

Itt azonban, a Hüperión Ókortörténeti Múzeumban, a vaskos márványfalak mögött minden más szabályoknak engedelmeskedik. Napközben nyálcsorgató, féldebil iskolás hordák járják a termeket meg nyomorult Marsról való bevándorlók csattognak a márványfolyosókon, nyomják taknyos orrukat a tárolók üvegének. Éjjel viszont egy erődített kripta. Képtelenség kintről behatolni, pedig alig pár tucat sápatag éjjeliőr vigyázza a kripták holt lakóit, a szobrokat és festményeket. Csakis úgy juthattunk be, hogy mi is helyieknek adtuk ki magunkat. Lefizettünk egy rakodót, és egy Földről érkezett szállítmányban becsempésztük magunkat az Atlasz Bolygóközin landolás után. Történetesen éppen a Vénuszra menekült vagy kimúlt Arany urak magángyűjteményéből államilag felszabadított mindenféle ősi kincset hoztak. Tizennégy neoklasszikus európai festményt, egy rekesznyi főníciai urnát, huszonöt rekesz római tekercset és négy szarkofágot.

És amit tegnap még egyiptomi múmiák töltöttek meg, most szabadúszókkal van megrakva.

Mostanra a szerelők elhelyezték a robottöltényeket, és a keleti szárny felé tartanak. Biztonsági őrök egy csoportja elfoglalta az alagsorban a főhadiszállást.

Tik. Tak. Tik. Tak.

Beleőrülök a várakozásba. Belebetegszem az agyamban kerengő gondolatokba. Az órámat bámulom, az akaratommal próbálom tolni előre a mutatókat az olcsó fogaskerekeken, amelyek egyre csak lassulnak. Csak az a kísértet jut róluk eszembe, akitől minden átkozott nappal távolodom. El a nevetséges hátranyalt hajától, amit azért viselt úgy, mert azt képzelte, hogy így hasonlít egy holoSztárra, akit bírok, el a hamisítvány Duverchi zakóitól, amellyel az alatta lévő parasztfiút próbálta leplezni. Ez volt az ő legnagyobb problémája. Hogy mindig más próbált lenni, mint aki volt. Mindig valami több. Ez falta fel a végén, és köpte ki csócsává rágva.

Előásom a zoladonadagolómat a zsákomból. Megnyomom az ezüsthengert, és a tenyeremen máris ott figyel a patkányszemnyi fekete tabletta. Különösen szemét kis dizájnerdrog, a legmenőbb. Röhejesen illegális. Az egekbe tolja a dopaminszinted, tökig levasalja az empátiáért felelős szürkeállomány aktivitását. A Lunai Csatában a speciális erők tictac helyett zabálták a Z-t. Ha az embernek egy egész lakótelepet kell elporlasztania, nem árt félrerakni a könnyeket, míg haza nem ér a kiságyába.

Alacsony dózist nyelek. Egy milligrammnyi érzelembénító molekula árad szét a véremben. A férjem emléke eltompul, fakuló emlékképek unalmas, színtelen masszájává folyik.

Tik. Tak. Tik. Tak.

Sípolás.

Itt az idő. Egyszer megnyomom a mikrofonom. Három másik kattanás visszhangzik.

Aztán kaparászó hang a kövön. Magától mozogni kezd. A raktár kékes fénye szivárog be az egyre szélesedő hasadékon, ahogy a szarkofág teteje felemelkedik. Sötét tömeg magasodik fölém, és olyan könnyűszerrel tartja a kőfedelet, mintha neoPlasztikból lenne.

– Estét, Volga – motyogom az óriási nőnek hálásan. Felülök, élvezem, ahogy a gerincem ropogva nyújtózik. Obszidián társam feleannyi idős, mint én, másodrendű szakmunka torzítja a fogsorát. Neki nem csúfítja az arcát a jégvilági Obszidiánoknál gyakori szélkeményedések hálója, amitől a bőrük annyira durva és sprőd, hogy még az arcvonásaik se nagyon látszanak. Volga Obszidián mércével kis növésű, karcsú, alig éri el a két métert. Nem is olyan rémisztő ránézésre, mint egy átlagos varjú. Pedig nem ez volt a létrehozói szándéka. Egy kísérleti laborban készült, a Társadalom fajnemesítő programja keretében. Szegény kölyök nem ütötte meg a mércét, ment a levesbe: a Földön fogták be rabszolgamelóra.

Visszhangváros egyik külterületi rakodótelepén akadtam rá öt éve. Egy gyűjtőnek szállítottam le oda valamit, amit pár koktéllal megünnepeltem. Volga talált rám tíz itallal később két centi mélyen a saját véremben egy sikátorban, megkéselve és a sorsomra hagyva. Kórházba vitt, én pedig a hálámat egy lunai úttal fejeztem ki, mert ide vágyakozott. Azóta nem tudom lerázni. Kitanítom a szakmára, ez a kis magánküldetésem.

Fekete neoPlasztik ruhában van, akárcsak én, hogy a hőkisugárzásunk ne buktasson le bennünket. Még mindig a magasban tartja a szarkofág fedelét a múzeumraktár félhomályában.

– Elég a hetvenkedésből – morgom.

– Ne legyél féltékeny, apró ember, hogy én elbírom, amit te nem – dörgi.

– Cssss. Ne ugass már olyan rohadt hangosan.

– Bocs. Azt hittem, Cyra lekapcsolta a biztonsági rendszert.

– Fogd már be – szólok rá ingerülten. – Ne gyalogolj aknamezőre.

Az ősi légiós mondástól csak még vénebbnek érzem magam, mint a jobb térdemben hasogató fájdalomtól.

– Igen, főnök.

Zavart pofát vág, aztán leteszi a fedelet, és a kezét nyújtja, hogy kisegítsen a kőládából. Nagyot nyögök. Még a Z dacára is érzem negyvenhat évem minden átkozott italát és slukkját. A Légiót okolom elvesztegetett éveim negyedéért. Három másikért a Lázadást, és csak utána nőtt be a fejem lágya, és szálltam ki. És a többiért pedig önmagamat, hogy mindig úgy éltem, mintha a szivárvány tövében bármikor találhatnék újabb és újabb éveket kedvem szerint.

Tükör sem kell, hogy lássam, önmagam lelakott másolata vagyok csak. Püffedt arcom elárulja, hogy mindig túlságosan hosszasan markoltam az üveget, testem fonnyadtságát pedig már egy egész újabb élet árán se tudnám még a légiós gravitációs konditermekben sem újra felerősíteni, kitölteni.

Kihalászom a vacsorám bélszínkockáinak és gyömbéres vénuszi algáinak zöld csomagolását a szarkofágból, feketepiacról szerzett DNS-sprével bepermetezem a kőláda belsejét, és mindent a csomagomba pakolok. Volga kiveszi a hátizsákját meg egy fekete bőröndöt a tárolórekeszből. Felrántom az öltönyöm maszkját az arcomra, intek Volgának is, hogy vegye fel a magáét. A csapat másik két tagját egy négyméteres rekesztorony mögött lapulva találom a vészkijáratnál.

– Az éjszaka dereka – fogad a csapat macskája, Dano, egy fiatal Vörös. – Száz méterről idehallatszik a térded nyikorgása, Bádogember. Meg kéne olajoznod őket. Ismerek egy fickót egy hentesnél, az kéne neked.

Eleresztem a fülem mellett a terrai megszokott közvetlenkedését.

Cyra, a Zöld zárszakértőm már a biometrikus zárat bütyköli, mellette a padlón a felszerelése. Elég undok típus, ráadásul nem kifejezetten szeret terepre járni. Az elmúlt három évben nem egyszer igénybe vettem már a csaj szolgáltatásait, de attól még nem bolondulunk egymásért. Olyan ő is, mint általában a Zöldikék, önfejű és csak magára gondol, a szíve helyén processzor. Volgával különösen ganéj. Csak épp rohadtul ért a dolgához, senki nem tör úgy fel zárakat, ahogy ő. Persze egyre kevesebb köztük a jó szabadúszó, a szervezetek, maffiacsaládok és a legális piac is elszipkázza a kínálat javát.

Ő és Dano mély növésűek, a fekete csuklyás ancúgban csak azért lehet megkülönböztetni őket, mert Cyra potroha meglehetősen szembetűnő, Dano pedig a spárgázással járul hozzá az akcióhoz, meg az ostoba kis Vörös dalocskával, amit megállás nélkül fütyörészik.

Danót jobban bírom, mint Cyrát. Azóta ismerem, hogy frissen befutott a Földről, és patkányképével beállt a Promenádon működő zsebmetszők világába. Az arcán több a ragya, mint ahány hajszál darvadozik a fején.

Cyra kezei az ajtó belsejében matatnak, baljában egy kimeneti jack, amelyen az ajtó drót nélküli jeleit veszi a fejében a ketyere, vagyis a halántékaitól indulva a füle felett egészen a tarkóig leívelően a koponyájába ágyazott két fém, hardverrel és két radikális csatlakozóval ellátott félhold. Látom, ahogy kitüremkedik tőle a hőelnyelő csuklyája.

– Az ajtóriasztó? – kérdem, ahogy elhúzódik az ajtótól.

– Lekapcsolva, természetesen – vágja rá ingerülten. – A mágneszár kipurcant. – Aztán Volgára sandít, aki épp a fekete tokból csomagolja elő a kompakt rohamfegyverét. – Csak nem felrúgod az alapszabályodat, varjú?

– Álljunk csak meg! Akkor mehet a gyilok? – csillan fel Dano szeme.

– Nem. Semmiféle szabályt nem hágunk át – felelem. – De ha beüt a krach, ez a sápatag hölgyemény az én hús-vér életbiztosításom. Ismeritek a mondást. Nincs a pokolnak olyan veszedelme, mint a rohamfegyverét kicsomagoló asszonyszemély.

Volga kesztyűs kézzel összerakja a fegyvert. Három görbe tárat is előszed, és a lába szárára rögzíti őket a tépőzárra. Mindegyik táron más színű csík jelzi, hogy mit hordoz a töltet: bénítómérget, elektromos megszakítót vagy épp valami hallucinogén cuccot. Soha nem vesz magához gyilkos ammót. Marhára kellemetlen, ha az ember gyilkológép testőre épp ölni nem hajlandó. Nekem személy szerint nincsenek ilyen természetű fenntartásaim. Megérintem a csípőmön a pisztolyomat, csekkolom, hogy feszes-e a combomon az öv. Nálam ez már reflex. Cyrához fordulok:

– Tényleg végig kell kérdeznem az összes riasztót?

– Zöldike nem tudta minden átrágni magát – szól fel Dano a bizarr spárgahelyzetből a földről.

– Ez komoly?

– Ja – motyogja Cyra.

– Megmondtam, hogy inkább Geratrixet vedd meg – néz rám Dano fekete műanyag maszkos arca.

– Geratrix a Szindikátusnak melózik – felelem zavartan.

– Na még egyet elszippantottak a szaros fekák – csüggeszti le megjátszott szomorúsággal a fejét Dano.

– Nem tehetek róla – magyarázza halkan Cyra. – Korszerűsítették a rendszert. Az új kormányzati protokoll. Vagy fél órába telne, hogy átjussak. A picsába is, egy csapatnyi köztársasági asztrálhekkernek is vagy negyed…

A magasba emelem a kezemet.

– Hallottátok? – súgom. Mindenki hallgatózik. – Feleződik a jussod.

– Feleződik?

– Félmunka, félpénz.

Cyra nem éppen aluszékony természet, ha valaki felingerli. A keze máris a multipisztolyára siklik. Nem mintha használni is merné. Volga mindenesetre fenyegetően lép egyet felé, mire a Zöld úgy összehúzza magát, mint kismacska az égzengésben. Térdre ereszkedem a Zöld előtt.

– Nem az én hibám…

Megmarkolom az állát, és felfelé fordítom lesunyt fejét, hogy a maszkján át is belenézzen a szemembe.

– Csillapodj. Halljam, mi a gond – szólok rá, és a nyomaték kedvéért még az ujjaimmal is csettintek. – Most, te hugyos.

– Nem férek hozzá a Hódítók Kiállítása rendszerhez – ismeri be.

– Egyáltalán nem?

– Teljesen más szerveren van. Izolálva. Odabenn igazi kincseket őriznek, igazi biztonsági berendezéssel.

A bal szemhéjam görcsösen ráng egyet. Az ideg. A nyomásérzékelők meg a decibelmonitorok tényleg nem tréfadolgok. Ha beindítjuk őket, akkor elszabadulhat a pokol. Danónak keményvonalas akrobatikát kell bevetnie.

– Tudod, hogy rühellem a meglepetéseket, Cyra…

– Mondtam, hogy hozzuk a gravÖveket – szólal meg Dano.

– Még egy ilyen „mondtam, hogy hozzuk”, és keresheted a fejedet – válaszolom, mire belenéz a szemembe, de a következő pillanatban már le is szegi a fejét. Tudtam én. – A pókkesztyű is megteszi – folytatom. – Mondd, hogy nem hagytad otthon – mire rusnyán a magasba emeli a hüvelykujját, amitől kiráz a hideg. – Fel a légfrissítőt! – Danóval meg Volgával a maszkunk szájrésze elé igazítjuk a levegőcserélőnket. – Remélem, az ajtókat azért sikerült megbütykölni.

A csaj bólint.

– Harminc másodperc minden helyiség – emlékeztetem őket, ahogy Volga a hátára veszi a fegyverét, és az ajtóhoz megy. A zsákjából zöld pókkesztyűt vesz elő. Dano felpattan a bemelegítő nyújtásból, Volga pedig méretes mágneskorongot nyom az ajtólapra. Tompa csattanással zár rá a fémre. A hang halk visszhangot ver, mi meg csak bámuljuk a mágnest. A hangunk nem hallatszik át az ajtólapon, de ez a kisebb robaj lehet… Cyrára pillantok, de ő a fejét rázza. Még alacsony a decibelszint. Erre Volga két kézzel megmarkolja a fogót.

A testem boldogan üdvözli az adrenalint, úgy szívja magába, mint száraz talaj a régen várt esőt. Ahogy az órámra nézek, nem érzek semmit. Csakis az ittre és mostra összpontosítok. Vigyorogva.

– Nehogy nekem bárki is kificamítsa a bokáját – miközben bemelegítem a lábaimat. – Adj neki, V, induljon a banzáj!

Volga nekifeszül az ajtónak, és már vissza is vasalja a falba.

– És egyes rács lenn – hallom a fülesemben Cyra halk hangját. Dano lép be elsőnek a terembe a zajtompító cipőiben. Utána én, mögöttem pedig Volga oson. Hátborzongatóan csendesen mozgatja gigantikus testét. Cyra hátramarad, a biztonsági rendszert és az őröket tartja szemmel. Bekapcsoljuk a füleseinket.

A keskeny személyzeti folyosó végében újabb biztonsági ajtó.

– Várjatok – szólal meg Cyra. – Kettes rács lenn. Huszonkilenc, huszonnyolc…

Volga mechanikus emelőt tol az ajtó alá, és beüzemeli. A nagy, súlyos ajtó ugrálva indul meg felfelé az emelőn. Becsusszanunk alatta. Harci szekér elé fogott, dühödt harci ló csüng alá a mennyezetről. A szekéren íjász lő bronzpáncélzatú, lószőrsisakos harcosokra. Gyorsan felegyenesedem, és körbenézek a hatalmas termen. Zokogó kőgyermekek néznek le a díszített oszlopokról. A márványfalakon színkavalkáddal bomlanak ki a freskók. A padló nyomásérzékelői, a kamerák és a lézerek hamarosan aktiválódnak.

– Húsz…

Rohanunk a termen át, és elkap a nosztalgia. Mintha tegnap lettem volna itt a légiós kiképzésemen. Hetente egyszer hoztak ide bennünket, míg fel nem vettek a tényleges alakulatomhoz. Emlékszem, hogy a mellkasomra tűzött háromszög alakú légiós kitűzőmet milyen büszkén viseltem, hogy kidüllesztettem a mellkasomat, amikor a felsőSzínek biccentettek, az aljaSzínek meg riadtan húzódtak félre az utamból. Ostoba kölyök. Azt gondolta, hogy attól a kitűzőtől lett férfi. Pedig éppenséggel háziállat lett tőle. Manapság meg egyenesen meglincselnének.

– Nyolc, hét…

Három másik teremmel és egy szúró oldallal később még mindig próbálok lépést tartani csapatom ifjabb titánjaival, de végre elérünk a Hódítók kiállításához, ahol gázos emelővel nyitjuk az ajtót, és úgy surranunk be. Óvatosan állunk meg a keskeny fémküszöbön, még a márványpadló előtt, amelybe a nyomásérzékelő bele van építve.

Már maga a terem is olyan pompás és fejedelmi, mint a kiállítás témája. Rajongó Aranyak igyekeztek ezzel tébolyodott őseiknek méltó emléket állítani a Föld meghódításáról, és a Köztársaság se sokat változtatott grandiózus brutalitásán. A hódítók listája mellé illesztették a meghódítottakét. A veszteségi statisztikák mellett a Színek előtti emberek másai. Száztízmilliónyi hullára emelték az Aranyak a birodalmukat. A harcok végeztével szolocénbombákat hajítottak a Föld légterébe, kiheréltek egy egész fajt. Azzal sem kellett vesződniük, hogy a Színek hierarchiájára szoktassák őket, hiszen száz év sem kellett hozzá, hogy kihaljanak. Íme a vértelen népirtás. Egy dolgot el kell ismerni, ezek az Aranyak aztán hatékonyak.

Pöcsök.

A tárlat közepén egy „Hódítók kiállítása” vésetű boltív alól indul felfelé a húsz ősi, ión oszloppal díszített lépcsősor. Egy delphoi templomhoz érkezik meg odafenn, ahol a duróÜveg alatt rejlő felbecsülhetetlenül értékes relikviák királyaként pihen a gyűjtőm szíve vágyának tárgya. Az első nagyúr kardja, a nagy seggfejnek, a Hódítók hősének, Silenius au Lune-nak a beretvája. A Fényhozó fegyvere.

– Nem is olyan félelmetes – mondta Dano, amikor megkaptuk a megbízást.

Mosolyogva biccentek Volgának.

– És ha az ő kezében látnád?

– Ő akkor is félelmetes, ha egy szarveretes csokis muffinnal hadonászik.

– Ha lenne nálam muffin, megenném – feleli rá Volga.

A penge kétujjnyi vastag duroÜveg mögött lapul, és csak egy hétig látható a múzeumban, mert a Felszabadítás Napra bocsátotta rendelkezésükre a gyűjtő, akinek a tulajdonában van. Ennél ideálisabb alkalmat ki sem tudnék találni az eltűnésére. Volgával végigvizsgáljuk a mennyezetet, a dróngarázst keressük. Meg is van, a terem bal felső sarkában: a márványba süllyesztett kis titániumlap. Biccentek Volgának, aki már fel is pattan a falra. A pókkesztyűkkel könnyűszerrel kapaszkodik fel a boltíves mennyezet aljába, és a garázsajtó minden oldalában rögzít egy kis lézergumót. Aktiválja. Két zöld lézernyaláb kereszteződik a lap előtt. Boldogan emeli a magasba a hüvelykujját, és már indul is keresni a többi hasonló fedelet.

Megböködöm Danót. Készen áll.

A keskeny küszöbön vicces kis szteptáncot rögtönöz, majd a falra pattan, egy pillanatra megkapaszkodik a kesztyűkkel, de már el is rúgja magát, hogy egy Arany harci sisakot rejtő üvegkalitkára szaltózzon. Magabiztosan landol, megfordul, és tárolóról tárolóra szökken békaügetésben, míg el nem érkezik a központi boltívhez és át nem tud lendülni az első oszlopra. Középmagasságban kapja el, felkapaszkodik a tetejére. Miközben ő szépen halad, én a kargépemről beindítom az önrepülőt. Öt kilométerre van innen, és önállóan is átvág a forgalmon. Dano emberi pók gyanánt cikázik fel az oszlopsoron az üvegtárolóig. Az utolsó oszlopról a földre huppan, a levegőben még perdül egyet, és olyan biztonsággal fog talajt négykézláb, hogy nekem még a térdem is belesajdul a látványba.

Dano feláll, idétlenül meghajol, majd előrántja a zsákjából a lézervágóját. Az üveg felizzik, ahogy kör alakú lyukat metsz bele. Aztán diadalmas vigyorral kikapja a kardot, és a magasba emeli.

A riasztó menetrendszerűen bekapcsol.

A falak mentén elhelyezett hangszórókból fülsértő vijjogás árad, a dobhártyánk bánná, ha nem toltuk volna a fülünkbe a hangfogó dugókat. Így alig kellemetlenebb az élmény, mint egy éhes kutya vinnyogása. Mögöttünk egy újabb biztonsági ajtó ereszkedik le. A mennyezeten két félgömb kinyit, és bénító gáz pumpálódik a terembe. De a légcserélőnkkel ez sem árthat nekünk. Fenn a magasban kinyílnak a dróngarázsok, és egy fémdrón bújik elő. Volga lézerrácsába ütközik, és négybe vágva zuhan le füstölgő szemétként a padlóra. Egy másik is a társa sorsára jut. Volga kilövi a kamerákat. Az ablakokban fém biztonsági ajtók zárulnak, nehogy arra kijuthassunk. Én pedig csak állok mozdulatlanul a bejáratnál, mint valami karmester a kibontakozó nyitány közepén. Minden úgy zajlik, ahogy terveztük, nem történik semmi váratlan. Ahogy az adrenalin hatása lankad, mélységes, alaktalan depresszió kúszik vissza belém.

– Lakatos, keresd a kijáratot – motyogom a fülesembe.

Volga lehuppan a falról, és a fiatalság izgalmával kocog vissza hozzám. Dano visszaugrál az oszlopokon a boltívre, a lézermetszőjével malacságot vés a márványba.

– A beretva? – kérdem.

Megpörgeti a kezében. Pedig kétszer ilyen nagy kezekbe szánták.

– Rusnya kis faszkapirga.

– A beretvát – ismétlem.

– Hogyne, főnök – hajítja felém könnyedén. A levegőben kapom el, a markolata túlságosan is nagy az én tenyeremhez. Igazi elefántcsont burkolat aranyberakással díszítve. Egyébként brutálisan célratörő, semmi extra cirkalom. Ostorformában úgy tekereg, mint valami vékonyka, emésztő kígyó. Mielőbb szabadulnék tőle, gyorsan belehajítom a habhordozóba, azt pedig bele a zsákomba.

– Jól van, emberek – csavarom le a saját receptre gyártott sav tubusának a tetejét, és öntöm az egészet a padlóra –, ideje indulni.

7

EPHRAIM

A KÖZVETÍTŐ

A rablás másnapján, vagyis az év legutálatosabbján, felhajtom a vodkámat, és várom, hogy a közvetítő végezzen a vizsgálódással.

– Na, mi az ítélet? – kérdem, nem is próbálom leplezni türelmetlenségemet.

A sovány pasas nagy hűhót csap belőle, ahogy látványosan görnyed az asztal fölé totális némaságban már vagy egy órája. A szokásos túldramatizált Fehér szarság. A sápkóros seggfejek menőnek és mélyenszántónak tartják ezt a visszafogottságot, úgy húzzák meg magukat a szerződések és megbízások mögött, mint a háló sarkában a zsákmányra leső pók. A Hüperióni Perek alatt kétszázat ítéltek Mélysírra, amiért tevőleges részt vállaltak az Arany igazságszolgáltatásban. Pedig legalább tízezret kellett volna, csakhogy a többi az Uralkodó kihirdette amnesztiával menthette az irháját.

Unottan nézek körül. Fájdalmasan ízléses lakás, a Luna felsőbb köreire jellemző szolid hivalkodás jegyében rendezték be: minimalista belső tér rózsakvarc padlóval és a magasba nyúló, hatalmas ablakokkal, ahonnan a ragyogó éjszakába nyílik kilátás. Ezen a nyüzsgő, zsúfolt holdon, ahol milliárdok taposnak egymás nyakán, hogy egy korty levegőhöz jussanak, csakis a szemérmetlenül gazdagok pazarolhatják ilyen látványosan a teret.

Azokra a dekadens lakásokra emlékeztet, amilyenekből még a Lázadás előtt annyit láthattam a Pireusz Biztosító nyomozójaként. Amikor még én voltam a segítség.

A felsőSzínek lenézték a Szürkéket, mert mi takarítottuk el a szemetet. Az aljaSzínek utáltak bennünket, mert ők voltak az a szemét. De mindenki más is tartott tőlünk, mert több száz éven át mi voltunk a multifunkciós bicska az állam kezében. Hogy az Obszidiánok? Ugyan, ők csak cirkuszi látványosság, legalábbis az esetek legnagyobb részében. A munkát a Szürkék végzik. Mert mi alkalmazkodóak vagyunk, hatékonyak és a rendszerhűség a vérünkben van. Arra tenyésztettek ki bennünket. És azóta se változott sokat a képlet: csak a gazda új, a póráz a régi.

Nagyot ásítok. Már megint túl sokat gondolkodom, ezért inkább nyelek egy zoladont, felállok, és a drog jeges, tárgyilagos hatása visszatereli gondolataimat a munkaadómhoz.

Oslo, már ha ez az igazi neve, ártalmatlan, képtelenül alapos lény, akinek félelmetes nyugalma már-már robotikusnak nevezhető. Fehér, magas, keményített gallérú és kézelőjű hivatali tunikájában karcsú és szakszerű. A bőre tintafekete. Feje kopasz, a szeme nyugtalanítóan fehér. Megigazgatja a jobb szemére illesztett digitális monoklit.

– Úgy vélem, ez az a tárgy, amelyet ügyfelem kért – jelenti ki lágy baritonján.

– Mondtam. Lezárhatjuk végre?

Még egyszer utoljára a penge fölé hajol, és elegyengeti a géllel bélelt fémtáskában.

– Horn polgártárs, mint mindig, most is a rendelés szerint, időben leszállítottad a kért tárgyat – fordul felém Oslo, miközben a kargépébe pötyög. – A megegyezés szerinti összeg már meg is érkezett a visszhangvárosi számládra.

Meggyőződök róla a saját kargépemen, ő pedig felvonja a szemöldökét.

– Feltételezem, hogy minden rendben van.

– Jaa – morgom.

– Jaa? – néz rám kíváncsian. – Ó, igen, légiós beszéd. Az egyetértés kifejezésére használt szócska, amellyel általában a nem nagy népszerűségnek örvendő felettesnek hozták a katonák gúnyosan tudomására a beleegyezésüket, egyetértésüket.

– Kutyanyelvnek hívják, nem légiós beszédnek.

– Annak – tapogatja meg a mellkasát. – Valójában igen alaposan tanulmányoztam. Úgy vélem, mondhatjuk, hogy némileg rajongója vagyok a katonaságnak. A hagyományoknak. A szervezetnek. Merrywater ad portas – idézi mosolyogva a jelmondatot, amelyet hét évszázad Legionáriusai kiáltottak John Merrywaterre emlékezve, az amerikaira, aki majdnem megfordította a hadiszerencsét és ezzel a Hódítás sorsát. Hogy sose feledjük, hogy az ellenség mindig a kapuknál les.

Elengedem a fülem mellett, mert erről a Hamu Lovagjának szavai jutnak eszembe, amivel búcsúbeszéd gyanánt traktált bennünket: „Akikre vigyáznak, azok soha nem fogják észrevenni magukat. Nem értik meg magukat. Pedig maguk a civilizáció és a káosz közé emelt Szürke fal, és ők annak az árnyéknak a biztonságában élnek, amit maguk vetnek. Ne várjanak kitüntetést és szeretetet. A tudatlanságuk mutatja, mennyire sikeresen végzik a munkájukat. Mert nekünk, akik az államot szolgáljuk, a kötelesség az egyetlen jutalmunk.”

Vagy valami hasonló. Jó duma. A tizenhat éves szürkeállományt totál megbűvöli.

– Na, és mi a következő tétel a rejtélyes megbízód listáján? – kérdem. – Nagy Sándor kardja? A Magna Carta? Kuthul Amun megfeketedett szíve? Nem, már tudom is. Az Uralkodó bugyogója. Már ha hord egyáltalán…

– Nincs más.

– Magunk közt szólva, nem hinném, hogy visel… várjunk csak, mi van?

– Nincs semmi egyéb, Horn polgártárs. – Fogja a táskáját, benne a karddal.

– Semmi?

– Ahogy mondod. Ügyfelem igen gyümölcsözőnek találta ezt az üzleti kapcsolatot, ez a darab azonban az utolsó, amellyel kiegészül a gyűjteménye, és immár hiánytalanná válik. Következésképpen ezennel lezárul az együttműködésünk. A jövőben nincs szükségünk a szolgálataidra.

– Na, hát a bankszámlám igen szomorúan veszi ezt tudomásul – mondom, és rusnya üresség kezd tátongani bennem, hogy immár nincs betervezett megbízásom. Három éve most először történik meg, hogy nincs semmi. – Persze semmi jó sem tarthat örökké, nem igaz? – állok fel, és nyújtom a kezemet a nyúlánk Fehérnek. Finoman rázza meg, de én nem eresztem. A mutatóujjamon viselt platinagyűrű beleváj papírvékony bőrébe. – És még csak egy kis célzást sem kapok, hogy kinek is dolgoztam ilyen hosszú ideig? – elrántja a kezét, én pedig ráhunyorgok. – Semmi konkrét, csak egy halovány sugallat.

Oslo tekintete az enyémbe mélyed.

– Miért pusztult bele a macska a kíváncsiságba? – kérdi.

– Azért kaptad meg a melót, mert ismersz fejtörőket?

– Mert anakondára bukkant – mosolyodik el.

Oslo távozása után még elidőzöm a lakásban, keserűségemet néhány vodkával igyekszem kiöblíteni a szervezetemből. Az ablakon túl remeg tornyos városom. A sötétben sokkal szemrevalóbb.

Lustán lapozom át a noteszemet, valami szórakozás után kutatok a nevek közt. Csupa szemét: csupa alaposan kiismert test, a szakításig feszített viszony. És az istenverte digitális szeméthalom felett, a soha nem alvó várossal a lábam alatt, körülöttem a milliárdnyi levegő után kapkodó szájjal érzem, ahogy rám borul a reménytelenség sötét burka. Töltök még egy utolsó italt, hátha elérzéstelenít végre.

Fél nappal, egy kis szundikálással és egy tál kijózanító terrai tésztával később találkozom az embereimmel. Nem mintha vágynék a társaságra, de osztoznunk kell a bevételen. A Déli Promenádon, az Óváros peremén zsúfolódunk be egy fellengzős bár egyik hátsó bokszába. A többiek színes koktélokat szopogatnak, Volga húsos ujjai között törékeny napernyő pörög. Maga a lebuj egy régi reklámléghajó kibelezett maradványaiban bújik meg, valaki viccesnek találta a témát. És be is jött neki. Csak úgy hemzsegnek itt a menő, öltönyös Ezüstök, újgazdag Zöldek és Rezek. Olyanok, akik jól helyezkedtek a pénzköpők közelében, amikor megnyíltak a szabadpiac zsilipjei, körülöttük a szokásos haszonleső sleppjük köröz, olyanok, mint a tarkatollú keselyűk. Leginkább középSzínek. Idegesen pillognak Volga felé. A nagylány nekem is rendelt koktélt, valami Vénusz Haragja nevezetűt: sötét, mint a névadója, Atalantia au Grimmus, édesgyökéríze van, ráadásul sós. Lüktetni kezd tőle a szemem meg az ágyékom.

– Milyen? – kérdi reménykedőn.

– Mint a Hamu Lovagjának a seggvége – tolom el magamtól. Eléggé lesújtja a kijelentésem, lesüti a szemét. Ebben a ködös állapotomban lassan és tompán bomlik ki bennem a sajnálat. Utálom az ilyen puccos helyeket.

– Honnan tudod, hogy annak milyen íze van? – érdeklődik Cyra.

– Nem látod, milyen vénséges? – jegyzi meg Dano, míg egy pillanatra lefeszegeti a tekintetét egy helyes kis Rózsaszínről, aki eléggé zaklatottan méregeti a srác orrpirszingjeit. A hajába divatos Obszidián sárkányokat borotváltatott. – Bádogember mindent megtapasztalhatott már hosszú életében.

Nem felelek, próbálom életben tartani magamban a zsongást, amit még Oslo vodkája keltett. Még szükségem lesz rá.

– Ki találta ki, hogy ebbe a csilivili latrinába jöjjünk? – kérdem.

– Nem én – tartja a magasba Dano a kezeit. – Nekem itt nincs elég meztelen csöcs.

– Az én ötletem volt – vágja rá védekezőn Cyra. – Benne volt a Hüperión magazinban. Tudod, Eph, az embernek van egy olyan adottsága, hogy élvezni tudja az új dolgokat. Örül, ha valami mást is tapasztal, mint a megszokottat.

– Az új általában azt jelenti, hogy valaki megpróbál pénzt csinálni valami régiből.

– Felőlem. Jobb, mint azok a sötét késdobálók, ahová te szoktál lejárni, hogy a májad birizgáld. Itt legalább nem kell azon aggódnom, hogy elkapok valami fertőzést, ha csak benézek az ajtón.

– Zárjuk ezt le – morgom, mert kezdem utálni a leereszkedő modorát. Kirakom eléjük a kargépemet, hogy mindenki lássa, ahogy az utalások elindulnak a számláikra. Nyilván akkor is látnák a befutó összeget, ha egyszerűen csak átutaltam volna már nekik, de van valami emberileg hihetetlenül megnyugtató abban, hogy a szemük láttára zongorázzák át a zsét az ujjaim nekik.

– Minden megvan. Fejenként hatszáz.

– Zöldinek is? – kérdi Dano. – Nem úgy volt, hogy ő csak felet kap?

– Most téged meg mit zavar? – csattan fel Cyra.

– Hogy mi, a többiek szarveretesen hibátlanul megoldottunk mindent – stíröli tovább a Rózsaszín csajt, aki a barátnőivel fecseg. – Igazán járna nekünk egy kis bónusz érte.

– Nekem nem kell bónusz – jegyzi meg Volga.

– Ezzel nem sokat lendítesz az ügyön, Szivi – sóhajt Dano.

– Mi a szar a bajod? – néz el Volga mellett dühösen Cyra Danóra. – Mit kattogsz folyton az én dolgaimon? Törődj inkább a sajátoddal, és azon igyekezz, hogy elkaphass végre valami nyavalyát egy Rózsaszíntől.

– Jól van, öröm volt – pattanok fel. – Vigyázzatok magatokra, srácok. Aztán össze ne szedjetek valamit.

– És már el is húz, mint a viharmadár – pillant Dano az órájára. Fényes, új darab, rubinokkal a mutatókon. – Kerek két perc.

– Mi a következő meló? – kérdi Cyra.

– Ja, főnök – csatlakozik hozzá Dano is. – Mi a következő meló? Cyrának egy csomó számlát kell leszurkolnia.

A lány beint neki, és olyan nekikeseredetten néz rám, mint még soha. Szánalmas.

– Szóval? Jön a következő megbízás, stimmt?

– Nem. Végeztünk.

– Hogyhogy?

– Úgy, ahogy mondtam – hajtom fel a kabátom gallérját, mert odakinn eleredt az eső.

– Ephraim – sír fel szinte Volga –, még csak most jöttél. Legalább egy italra maradj. Rendelhetünk valami mást.

És olyan kutyaszemekkel néz fel rám, hogy kísértésbe esem. De csak egy pillanatra, mert a közönség hirtelen elcsendesedik, és ahogy körbenézek, látom, hogy két hatalmas alak lép be a léghajó fémajtaján. Aranyak. Fekete egyenruhájukon légiós vállap, egy jó fejjel magasodnak a többi vendég fölé. Kedélyesen néznek körbe, aztán az egyiknek megakad a pillantása a Rózsaszínen, akivel eddig Dano szemezett, és már ballag is a pulthoz. A nép utat nyit előtte, ő meg ügyet sem vet rájuk, lazán mutatkozik be a lánynak. Mellén acélgriffet formáló kitűzőt visel, vagyis Arcos ivadék. Dano csüggedten szegezi a földre a tekintetét, ahogy az Arany karja átfogja a Rózsaszín derekát.

– Főnök… – kapja fel riadtan a fejét.

Csak most esik le, hogy az én kezem közben a pisztolyomra csusszant a kabátom alatt.

Szarveretes Aureáltak. Egytől egyig el kellett volna mindet takarítani a Magból. Száműzni őket, vagy valami. De annak már lőttek. Ennyit a háborús feszüléseinkről.

– Csak egy italt még, Ephraim – kérlel Volga. – Jó lesz. Sztorizgatunk. Tréfálkozunk, ahogy barátok közt szokás.

– Folyton ugyanaz a történet.

Ahogy a gravLiften távozom, az éjszaka sötétjében is a fülembe cseng az Arany fiatal könnyed nevetése.

8

LYSANDER

AZ ÖBÖL

Forró homok melegíti a talpamait. Kisebbek, mint amilyenre emlékeztem. És kókadtabbak. A fejem fölött köröző sirályok pedig sokkal nagyobbak, és vadabbul csapnak alá a hullámokba, a kék tengerbe, ami annyira kék, hogy nem látom, hol válik el az égbolt a víztől. Hívogatnak a könnyű kis hullámok. Jártam már itt korábban, de arra nem emlékszem, mikor és hogy hogyan kerültem erre a partra.

A távolban egy férfi és egy nő halad, talpaik keskeny nyomvonalat hagynak maguk után, amelyet a hullámok előbb lassacskán, apránként mosnak el, majd egyszeriben maradéktalanul eltüntetnek, mintha soha ott sem lettek volna. Kiáltok utánuk. Már fordulnak felém, de az arcukat még nem látom. Soha nem látom meg az arcukat. Valami árnyékot vet rájuk a hátam mögül, a homokra is, hogy az egész part meg a tenger is sötétbe borul, és a szél pokoli süvöltéssel elszabadul.

A testem felébred.

Egyedül vagyok. A tengerparttól távol, saját izzadságomban fürdök a fekhelyemen. Szobám félhomályában ventilátor kerreg szabályos ütemben, megrázkódom. Elenyészik a rémület. Csak álom volt.

Az ágyfőről bukott családom jelmondata ordít le rám: Lux ex tenebris. „Fény a sötétségből.” Kerék küllőiként peregnek elő ezekből a szavakból az ifjúság idealista versei, a kamaszkor heves írásai, amikor tele voltam vérrel és tűzzel és veszett szenvedélyek dúltak bennem. És a bölcsesség első, bukdácsoló lépései, ahogy kezdtem ráébredni, valójában mennyire rémisztően apró is vagyok én.

Apám soha nem tűnt aprónak. Emlékszem rá és óriási nyugalmára. Szeme körül a mosoly ráncaira. Kócos hajára, karcsú kezeire, ahogy az ölében nyugtatta őket, miközben figyelt. Végtelen, lecsendesült békesség élt benne, az apjától, amit Lorn au Arcostól kapott, aki a griffes zászló alatt a becsület és a kötelesség erényeit hordozta magában. Olyan értékeket, amelyek rég kivesztek ebből a világból.

Az emlékezetem félelmetes. Több tekintetben is a nagyanyám hagyta rám örökül, az ő tanításai maradtak meg bennem. És mégis, anyám arca csak éji árny az eszemben, a szakadékba zuhanó képzet, kicsusszan a fogásomból. Azt tudom, hogy vad volt, rettentő becsvágyó asszony. De a történelmet oly gyakran gyúrják szennyezett agyagból azok, akik hátramaradtak emlékezni. Leginkább nagyanyám elbeszéléséből ismerem őt, nem a saját emlékeimből. Nagyanyám gyásza nem engedte, hogy körülöttünk bárki is kiejtse anyám nevét. Ki volt? Még azok a képek, amelyeket a holoHálón találtam róla, azok is homályosak és távoliak, mintha a kamera se volna képes megragadni a lényegét. És az idő mostanra úgy elmosta bennem az arcát, mint álmomban a hullámok a homokban hagyott nyomokat.

Gyerek voltam, amikor a szüleim hajója belezuhant a tengerbe. Azt mondják, terroristák voltak. A Perem útonállói.

Csak amikor az anyám noteszében hátrahagyott pár verset olvashatom, akkor érzem a hátamban a szívdobbanásait. Vállamon nyugvó karját. Leheletét a hajamban. És érzem a különös varázsát, amit annyira imádott apám.

– Ismét az éjszaka rémségei?

Tanárom hangja megriaszt. Szobám ajtajában áll, Arany szeme sötét tó a csillaghajó éjszakai világításában. Erős vállai kitöltik az ajtót, fejét kénytelen lehajtani, annyira alacsonyan húzódik a keret. Aprócska fémszobámon túl lágyan duruzsolnak a meghajtók. Kisfiú koromban elég tágas volt ez a helyiség, mostanra, hogy betöltöttem már a tizenkilencet is, kinőttem. Úgy érzem benne magam, mint a kiszáradt agyagcserepet a gyökereivel és kacsaival szétfeszítő növény. Az ágy, a szekrényke és a mosdó közötti térséget kitöltik a könyvek. Lopott, talált és vásárolt szerzemények, az elmúlt kilenc év zsákmányai. Az ágyam mellett a legutóbbi, a Léghajós egy harmadik kiadású példánya.

– Csak egy álom – legyintek, nem akarom, hogy lássa a sebezhetőségemet, mert tudom, hogy ez a férfi a Marsról még mindig gyereknek, ifjúnak vél. Karcsú lábaimat átvetem az ágyon, bozontos hajamat egy pánttal összefogom a tarkómon.

– Megérkeztünk?

– Nemrég.

– Ítélet?

– Talán az inasodnak látszom, jóember?

– Nem, ő sokkal szemrevalóbb volt. És a modora is kellemesebb.

– Édes, hogy úgy teszel, mintha valaha is lett volna inasod.

– Beszélj inkább, Mars hercege – vonom fel a szemöldökömet.

– Átalszod az egész napot, vagy felkelsz, hogy a saját szemeddel lásd? – morogja Cassius au Bellona. A fejével int, hogy menjek utána, és én követem, ahogy az elmúlt tíz évben tettem. Érzem a nyomában a whisky szagát.

A világok valaha a Hajnal Lovagjaként ismerték Cassiust, a Társadalom védelmezőjeként, Arész gyilkosaként. De aztán végzett az Uralkodóval, a nagyanyámmal, és engedte, hogy a Lázadás elsöpörje azt a Társadalmat, amelyre ő felesküdött. Hagyta, hogy Darrow elpusztítsa a világomat, és a birodalom elmerüljön a káoszban. Ezt soha nem fogom tudni megbocsátani neki, ahogy meghálálni se fogom tudni soha, amit értem tett. Mert nem hagyta, hogy Sevro au Barca megöljön, kimenekített Luna hamvaiból és a feltámadó zűrzavarból. Tíz éven át vigyázott rám, ő volt az otthonom, a második családom.

Könnyen összetévesztenek bennünket, és gyakran néznek minket testvéreknek. A hajunk ugyanaz az arany, bár az övé göndör, míg az enyém szálegyenes. A szemem sápadt sárga kristály, az övé sötétarany. Fél fejjel magasabb nálam, és a válla is szélesebb, egészében sokkal erőteljesebb, férfiasabb jelenség nálam – állán dús, hegyes szakáll, orra merész, az én arcom viszont keskeny és nemes, mint általában a Palatinus-dombiaké. Bár ne lennék ennyire finom szerzet.

Lysander au Lune-nak hívnak. Egy ellentmondásról kaptam a nevemet: egy spártai hadvezérről, aki athéni fejjel gondolkodott. Ahogy az a férfi, én is olyasmibe születtem bele, ami az enyém is, meg nem is, zsarnokok és világrontók örökségébe. Hétszáz évvel azután, hogy ősöm, Silenius au Lune a Földet meghódította, Brutus au Arcos és Anastasia au Lune fiaként láttam meg a napvilágot, az ő örökösükként. De az a birodalom darabjaira hullott, beteg földje háborús vértől és politikai csatározástól iszamos, s gőze annyira a fejébe szállt, hogy hamarosan felemészti önmagát. De ez már nem az én osztályrészem. Kisfiú voltam, amikor a Lune-Ház bukását követő napon Cassius féltérdre ereszkedett előttem, és közölte velem nemes küldetését:

– Az Aranyak elfeledték, hogy vezetniük kell, nem uralkodni. Én felhagyok korábbi életemmel, és mostantól ez a kötelesség lesz a vezérelvem: a nép védelme. Velem tartasz?

Családom nem volt már. Az otthonomban háború dúlt. És mindennél jobban vágytam arra, hogy jó legyek. Ezért igent mondtam, így hát az elmúlt tíz évben az emberi világ peremét jártuk, hogy megvédjük azokat, akik Arató új világában képtelenek megvédeni magukat. Az Aszteroidaöv aszteroidáit és félreeső kikötőit járva egyik szférából jutottunk a másikba, míg a háború a Magot gyötörte. Cassius a megváltást kutatva jött ide, de hiába a sok kalózoktól megmenekített kereskedő, a kimenekített hajóroncsok, a tekintete üres marad, és a múlt démonai kergetőznek benne.

Molyrágta szürke pulóvert húzok, és mezítláb rohanok Cassius után a folyosón. Kezemet végighúzom a fémfalakon.

– Helló, kislány – üdvözlöm –, ma valahogy fáradtnak tűnsz.

Az Arkhimédész Sóhaj-osztályú, közel ötvenméteres korvett, a valaha oly nagynevű Ganümédész kikötőkben építették. Három ágyúja van, és a meghajtó nagy teljesítményű, négy hét alatt elér a Marsról a Peremhez. Szétterpesztett kobrafej formája van, rajtaütni és felderíteni tervezték, és száz éve csúcsmodellnek számított. Csakhogy eljárt felette az idő. Gyerekkori feladataim nagyrésze vele volt kapcsolatos, a belső burokról kellett ledörzsölnöm a rozsdát, az alkatrészeit olajozgatnom, légszűrőbetéteket cserélnem.

De a sok sikálás és csinosítás dacára én az Arcsi sérüléseit szeretem a legjobban. A kis szépségfoltokat, amelyek igazából otthonossá teszik: azt a horpadást a konyhai sütőn, ahová Cassius bevágta a fejét nagyon régen, amikor eljutott hozzánk Darrow és Virginia házasságának a híre, és ő beivott. Azokat a megfeketedett mennyezeti elemeket, ahol tűz ütött ki, mert Pytha születésnapi pitét készített nekem a tizenkettedik évfordulómon, és a gyertyákkal túlságosan is közel talált menni egy szivárgó oxigénvezetékhez. Az edzőterem falán a beretvakarcolásokat. Mennyi emlék gabalyodik egymásba, ahogy az ágyam fején azok a versek.

Belépek a barátságos, ovális alakú pilótafülkébe. Egy pilótának van itt hely, meg két süllyesztett ülés a megfigyeléshez. Az eredeti katonai világítórendszert kiszedték, és otthonosabb fényekre cserélték. A padlón andalúz szőttes. A műszerfalon több sorban menta és jázmin burjánzik, ezt én szereztem Pythának ajándékba a ceresi Függőpiacon egy Lila kertészetéből. Az Erebosz-hegységből, Cassius Marson lévő otthonának közeléből származó füstölő ég az egyik sarokban. Cassius és Pytha, a Kék pilótánk épp kifelé kémlel.

Előttünk a szállítóhajó, amely lecsábított bennünket a Lacrimosa-állomásra vezető pályánkról. Éppen időszerűek lettek volna kisebb javítások, mert az elmúlt hónapokban marsi sebhelyvadászokkal többször is összetűzésbe keveredtünk, amikor a Köztársasági űrtér és a Perem területei közt meghúzódó Öbölben vészjeleket fogtunk.

Én figyelmeztettem Cassiust, hogy fogytán az ellátmányunk, és így veszedelmes a jelek irányába indulnunk.

De mostanság a szíve gyakran eluralkodik az eszén.

A hajó egy óriási, vagy ötszáz méter átmérőjű kockatömb. A fedélzetei nagy része tervezetten vákumhatás alatt maradt, és a köré vont rácsszerkezet fogja össze a több ezer szállítókonténert. Azonosítójele szerint ez a ceresi kereskedelmi központban nyilvántartott Vindabona. Sötéten lebeg, amely az Öbölben igen különös és veszélyes. Közöttünk város nagyságú, vad aszteroidák úsznak el, felszínük csillog a jégkristályoktól a sötétben. Az egyik ilyennel álcáztuk az érkezésünket. Ezen az elvadult tájékon egy a Vindabonához hasonló polgári jármű műszerei nem is tudnának bemérni egy katonai hajót, de jelenleg nem is a szállító aggaszt. A műszereket fürkészem, mumusokat keresek.

– Na, hát ez valóban csak egy űrmélyi öszvér – mormolja Pytha. – Úgy százmillió kredit értékű vasrakománnyal a hátán. Csesszétek meg, nem bánnám, ha ilyen holmit vezethetnék.

– Muszáj már kora reggel káromkodni? – kérdem.

– A picsába, bocsika, holdfiú. Már megint megfeledkeztem a kibaszott illemről.

Pytha ötven körül jár, halványkék szeme a távolba vész, a bőre dióbarna. A Kékekhez hasonlóan az ő fején is ott vannak az idegkimenetek, amelyeken a számítógéphez kapcsolódhat, kár, hogy ugyanezek a csatlakozók a sajátjain kívüli kommunikációhoz nem könnyítik meg az alkalmazkodását. Csak a palatinusi pilóták fejlődtek tovább kellemesebb lényekké.

A mentorom szélesen elvigyorodik.

– A legénységnek az effélék ugyan nem perkálnak – mondja. – A kapitánynak juttatnak részesedést, hogy lojális maradjon, de a sok millió mind valami kereskedelmi nagyúr számlájára lebeg.

– Részesedést, azt mondod. Ez ám a szép, új gondolat, hogy a kapitány részesedéshez jut.

– Sajnálhatod, hogy nem kapitány vagy, csak egyszerű pilóta.

– Ne már, Bellona. Neked meg ennek a holdfiúnak itt nyilván tucatnyi titkos kincstáratok is van. Mi másért csatlakoztam volna hozzátok, he? – énekli Pytha. – Fix, hogy nem a gödröcskés állad miatt, dominus – fűzi hozzá gúnyosan. – Ti sasok tutira felhalmoztatok valami titkos tartalékot az eldugott fészketekben – kuncog idétlenül magában a Kék, miközben a pillantása elmerül az adatáramlatban, a sok villódzó jel és szimbólum sorában. A gyanútlan fül letudná a hallható marsi akcentussal a dolgot, de én kiérzem belőle a thesszalonikai lejtéseket, a Mars fehér és forró Thermál-tengere mellett elterülő, szőlőben és párbajban dús városét. Lakóinak forrongó természetéről híresült el a hely, és legnevesebb fiainak, a fekete Rath testvérek rémtetteiről.

Feltehetően a thesszalonikai éneklése miatt csapták ki végül az Éjfél Intézetből, és volt kénytelen csempészetből eltartani magát. Aztán útja keresztezte a miénket. Amikor Cassius számára kiderült, hogy ő is a Marsról való, kiszabadította a bányászvárosból, ahol a büntetését töltötte, és azóta nekünk dolgozik. Jó sok új szót tanultam, amióta velünk van.

Pytha is mezítlábas, most elégedetten hátradől a székében, és a műanyag dinoszauruszos bögréből, amelyet tavaly nyertem neki egy phoboszi játékteremben, kávét kortyolgat. Szürke pamutnadrágban és kinyúlt pulóverben van. Egyik lábát maga alá húzza, mint valami gyerek, a másik lelóg a szék oldalán, ami olyan, mint egy főtt fürjtojás alsó fele, amelyből kikanalazták a sárgáját. Szürke fémhátulján vastag rétegben matricák és gyerekeknek készült videojátékok ragacsai. Lehet, hogy a hajó Cassiusé, de Pytha nyoma is eltéveszthetetlenül rajta díszeleg.

– Te mit gondolsz, Szantál? – pillant hátra rám a tanárom.

Alaposan megnézem magamnak a hajót.

– Hangosítsd is ki – sóhajt Cassius.

– VD Aurok-Z kozmoszRakodó. Úgy tippelem, hogy negyedik generációs lehet.

– Nem kell a rizsa. Mindketten tudjuk, hogy nem tippelsz.

Ingerülten dörzsölöm meg a szememet.

– 125 millió négyzetméteres raktérrel. Egy fő-, Gastron héliumreaktorral. A vénuszi hajóépítőben készült, úgy 520 körül. Negyvenfős legénységgel. Egy darab ipari rakodódokkal. Egyértelműen csempészhajó.

– Ez úgy hangzott, mintha karót dugtak volna egy két lábon járó lexikon seggébe – húzza el a száját a tudálékos hangomra Pytha. Tölt a kannájából egy csészébe kávét, és hátranyújtja. – Az utolsó főzet Lacrimosáig. Oszd be, okostojás.

Leülök mögé a szabad ülésre, és nagyot nyelek a forró kávéból.

– Elnézést. A vacsorám elfogyasztásáról megfeledkeztem.

– Elnézést. A vacsorám elfogyasztásáról megfeledkeztem – gúnyolódik Pytha a kiejtésemen. A Palatinus-dombon nőttem fel, a kiejtésemre reménytelenül rányomta a bélyegét a vérembe ivódott magasNyelvi akcentus. Úgy fest, ezt mások röhejesnek hallják. – Hát nincsenek szolgáink, hogy azok felséged szájába kanalazzák az étket?

– Jaj, fogd már be a vérveretes pofádat – próbálom utánozni a thesszalonikai szlenget. – Jobb?

– Sokkal.

– Kimaradt a vacsora? Nem csoda, hogy olyan gebe vagy – csippenti össze a karomon a bőrt Cassius. – Lefogadom, hogy még száztíz kilót se nyomsz.

– Az is csak súly – tiltakozom. – Amúgy meg, olvastam – mondom, mire elég bután néz rám. – Neked is megvannak a prioritásaid, nekem is a magaméi, izomagy. Szóval akadj le rólam.

– Én a te korodban…

– Megdugtál minden második nőt a Marson – bólintok. – Tisztában vagyok vele. Bocsáss meg nekem, hogy a könyveket sokkal felemelőbb szenvedélynek érzem, mint a hús tombolását.

Jót mulat rajtam.

– Egy szép napon egy nő igazi lakomát csap belőled.

– Mondja ezt a férfi, aki hajszál híján menekült meg az oroszlán torkából.

Pytha dermedten lesi Cassius reakcióját, de én a kávémat kortyolgatva folytatom.

– Nincs az a marsi vagy lunai testület, amely egymagában útnak engedné a szegény kislányt az Öbölbe. A Varégák közé. És a Julii-Barca Solar felségjelzés is hamisítvány: a nap narancsszíne nem stimmel. Elvileg skarlátvörösnek kellene lennie, ez meg cinóber. A Szindikátus ennyit azért tud. Vagyis gagyi kis csempészek. Ahogy Pytha is mondta, nyilván valamelyik minősítetlen bányából szállítják az ércet, hogy megkerüljék a vámokat. És, Cassius, kérlek, ne tesztelj folyton. Te is pontosan tudod, hogy tudom.

Cassius csak morran egyet, még mindig az oroszlános megjegyzésemen duzzog. Igazság szerint elég kisstílű voltam, magam sem értem, miért mondtam. Tíz éve szívjuk már egymás levegőjét, a legszelídebb jellemek is megkergülnek így összezárva. Nem véletlen az sem, hogy a Kékeket szektákban nevelik. Hogy már akkor szokják az összezártságot.

– Az a cinóber szarság nyilvánvalóan nem is létező szín – jegyzi meg Pytha. Persze ő is elmenekült a hasonszőrűjeitől, ahogy mi a magunk fajtától. Nem is értem, miért. – Inkább gondolnám valami Ezüst keresztnevének, hehe.

– Fogadjunk? – kérdem kihívóan.

Tudomást sem vesz rólam.

– Minősített hülyének kell lenni, hogy lábak és karmok nélkül kimerészkedjen valaki az Övbe. Se futni, se marni nem tud, miközben a legközelebbi köztársasági hadihajó alsó hangon is tízmillió kilire van ide – hajtja fel a kávéja maradékát, és harapja le a Kozmikus Kométa koffeinrágója ionosan áfonyaszínű farkát. A fehér végét nekem kínálja, de én nem kérek belőle. – Nem lehet, hogy a vészjelzés csak valami baleset miatt volt? Túl sokáig nem adták.

– Kétlem – mormolja Cassius.

Ahhoz nagy itt a sötétség, hogy kivehető legyen az erőszakos behatolást nagy biztonsággal eláruló égésnyom a hajó testén, így nem lehetünk semmiben sem biztosak. Pytha Cassiusra pillant hátra:

– Megkockáztassunk egy üdvözlést?

– Egyelőre ne verjük nagy dobra, hogy itt vagyunk – ingatja a fejét, majd rám néz, és kimondja a szót, ami az én agyamban is ott zakatol: – Csapda?

– Meglehet – bólogatok túlzott elánnal, hogy ellensúlyozzam a korábbi ugratásomat. De nem tűnik sértettnek. – Lehet, hogy valamelyik aszteroida árnyékában ott lapul egy kalózhajó. Nem lenne újszerű a trükk: adj le vészjelzést, aztán húzd meg magad, és csapj le a zsákmányra. De valahogy… furcsa volna épp itt. Elég idióta kis csapda, ha az. Ki futna bele? Senki se jön szívesen az Öbölbe.

– Vagyis járjunk a végére – szögezi le Cassius tanári hanglejtésével.

– De csak óvatosan – bólogatok. – Lehetnek emberek a fedélzeten. Arcsi bőrét ne vigyük vásárra.

– Szívemből szólsz. Hogy járjunk akkor el, jóember?

Mosolyogva teszem le a kávéscsészémet.

– Nos, Cassius, én azt javasolnám, hogy húzzunk sietve báli cipőt.

Hosszúkás aszteroida irányába lebegünk Cassiusszal a végtelen űrben. Lustán forog a sötétben. Jégvájatok villódzanak ráncos felszínén, ahogy egy akkora komor kanyon peremén egy sziklán landolunk, ahová akár a szülőházam, a Fény Citadella is beleférne. Szabdalt, kavicsos omladékon fékezünk. Lélegzetem a saját fülemben visszhangzik. Alattam feketeség nyújtózik mélyen az aszteroida gyomrába. Kétlem, hogy valaha is érintette ezt a felszínt előttem emberi láb, bugyraiba pedig végképp nem nézhetett bele senki. Hirtelen feltámad bennem a vágy, hogy fényt villantsak a kanyon árkába. Egy pillanatra felkapcsolom a csuklómon a fénynyalábot, és a pászma a sötétbe hasít. El is nyeli a mély. Nem látni a hasadék alját. De legalább most már emberi szem is lepillantott oda.

– Kapcsold azt le – szól rám Cassius a fülesben.

– Bocs. Csak az űrférgeket ellenőriztem.

– Biológiai képtelenség volna – hallom Pytha hangját a pilótafülkéből. – A szerves szövetnek kalóriaigénye van. Mit ennének idekinn?

– Űrembereket – felelem mosolyogva.

– Űrfiúkat – javít ki.

Meggyőződésem, hogy ha más korban születtem volna, felfedező lett volna belőlem. Kisfiú korom óta csillapíthatatlanul vonz a távoli ismeretlen. A Citadellában arról álmodoztam, hogy messzi csillagködök vad fényébe hajózom, és feltérképezem az asztrális óceánokat. Sagan, a nagy filozófus egyszer kijelentette, hogy fajunk természetébe van kódolva a felfedezés. Napjaink felfordulása dacára is hiszek abban, hogy az újítások idejét éljük. Hogy talán egy zseniális fiú vagy lány hamarosan feltalál egy olyan hajtóművet, amellyel a fénysebességnél is nagyobb sebességet elérhetünk, és kiszakadhatunk végre a saját, egyetlen kis csillagunk köréből. Kiléphetünk az emberi világból. Megérné ez a káosz azt az egyetlenegy felfedezést?

Gyakran eljátszom a gondolattal, hogy mi mindent elérhetne az ember, ha nem lenne ilyen szűkösség. Ha nem volna miért harcolni. Csak a végtelen tér volna, amelyet fel kell tárni, elnevezni, élettel és művészettel megtölteni. Mosolyogva hessentem el a képzelgést. Álmodozni még szabad.

Mivel nem akartuk csapdába kormányozni az Arkhimédészt, Cassiusszal az EVO-öltönyünkben léptünk ki a légzsilipen az űrbe, és rugaszkodtunk egy közeli aszteroidára. Most igazítunk az irányzékunkon, és már lendülünk is tovább, az előttünk magasodó Vindabona irányába. Már látjuk az egymás felett és mellett sorjázó konténereket a fémrácsokon, látjuk, hogy hálókkal és drótokkal vannak egymáshoz rögzítve.

A vállunkra illeszkedő hajtóművel lassan tudunk közelíteni, zöld rekeszek között feszülő, lebegő karbonhálón landolunk. A Köztársaság csillaga van a rakományra pecsételve. Az otthonos pilótafülkéből Pytha irányít bennünket a hajótest mentén a központi szervizzsiliphez. Lecsavarozom az ajtó zármechanizmusát védő lapot, és meghekkelem a műszerfalat, hogy a narancsszín zsilipzár ajtaja némán kinyíljon. Cassiusszal együtt már bent is vagyunk a zsilipben. Megkapaszkodunk a fémfogantyúkban, miközben a külső ajtó leereszkedik a hátunk mögött, és vörös fény kezd lüktetni, jelezvén, hogy a zsilipkamra nyomása változik, aztán megtelik oxigénnel, végül a gravitáció is létrejön. Előhúzzuk a beretvánkat. Két méter hosszú acélnyelvek csapnak ostorként a levegőbe, majd jó egyméteres karddá merevednek. Cassiusé egyenes, én jobban kedvelem a Házam félholdját mutató enyhén görbülő pengét. A vörös fény zöldre vált, és asztmás sóhajt szisszentve kinyílik a belső ajtó. Mint mindig, most is Cassius indul előre, de az ajtóból még hátrapillant, hogy ott vagyok-e a nyomában.

A szerelőcsarnok üres, csak szerszámok és ósdi EVO-öltönyök lógnak a fogasokon. A szürke mennyezetről halovány fények villognak, árnyakat vetve mindenfelé a teremben. Egy kontrollfény zölden pislog, hátratolom a sisakomat a tarkómon, és mélyen beszívom az oldószer-és olajszagot. A Cassiusszal töltött első időket idézi bennem ez a szag, amikor még kicsiny, félreeső szállítmányozási központokban húztuk meg magunkat, hogy a megfelelő hajót megtaláljuk, és elmenekülhessünk végre a Lunáról. A Lázadás elől.

Magányos időszak volt ez. Énem jobbik fele lassan lehámlott rólam, és tudtam, hogy soha többé nem hallom nevemet a nagyanyám szájából, soha többé nem követhetem Aját a kerti ösvényeken hajnalonta, mielőtt még kezdetét venné a nap. Akik valaha szerettek engem, mind meghaltak.

Magam maradtam. Nem egyszerűen egyedül voltam, vadásztak rám. A semmibe száműztem az emlékeimet, ahogy a nagyanyámtól tanultam, nehogy elhatalmasodjanak felettem, miképpen őt ragadták valaha magukkal, amikor még kislány volt, és nem uralta őket.

– Sas Tyúkanyónak, bent vagyunk. Tizenhatos szint. Életnek semmi nyoma – mondja Cassius.

– Vettem, Sas. Esetleg eszedbe idézhetem, hogy ezúttal részesítsétek előnyben a szavakat a karddal szemben?

– Bizonyos pilótákkal ellentétben az én modorom kifogástalan, Tyúkanyó.

– Kapitány. Kapitánynak nevezz.

– Ahogy kívánod, pilóta – tolja hátra Cassius is a sisakját, és rám kacsint. Az arca keményebb, mint amikor megismertem. De időről időre ott parázslik az a szikra a szemében, az a messzi fény, mintha egy barátságos sátorból hívogatna. Hogy az ember már kívül is érzi a melegségét. De én még kívülálló vagyok. Azt gondolja, hogy nem tudom, milyen mélységesen meg van sebezve. Hogy én csak az öccse pótléka vagyok, akit Darrow vett el tőle az Intézetben. Néha ahogy rám néz, tudom, hogy Juliant látja bennem.

Egy aprócska, önző hang azt suttogja bennem, hogy bárcsak engem látna. Csakis engem.

Követem Cassiust. A hajó üres és kísértetiesen néma. Valami nem stimmel. Elég egy pillantást vetnem Cassiusra, és tudom, hogy ő is ugyanezt érzi. Hang nélkül osonunk a hajó folyosóin, és nem is kell messzire mennünk, mert az egyik oldaljáraton, amely a központi lifthez vezet, vérfoltokat látunk. Egészen a mentődokkig követjük a nyomokat, és ott, a széles ajtók előtt valóságos mészárszékre bukkanunk.

A falakon maradványok, agyvelő, vér. A horpadt padlón is mindenfelé. Az egész termet átjárja a testek és a halál bűze, ha Cassius nem engem lesne, öklendeznék is tőle. A mentődokk ajtaján vörös kéznyomok, mintha a tíz körmükkel próbálták volna innen valakik kikaparni magukat. De hulla egy sincs. Összpontosítok, igyekszem távolságtartó, elemző pillantással felmérni, amit látok, ahogy azt a nagyanyámtól tanultam.

– Itt ölték meg a legénységet. Egy napnál nem régebben – mondom, miután megvizsgáltam a vér állagát. Kiskoromban a nagyanyám a biztonsági nyomozókkal kiküldött a Hüperiónban történt bűntényekhez helyszínelésre, hogy lássam, a civilizáció leple alatt az emberben ott él a barbarizmus. Fél térdre ereszkedem, felmérem a helyszínt. – A vérfoltok alapján azt mondanám, hogy két támadó volt. Nagyjából akkora férfiak vagy nők, mint mi magunk, a bakancsnyomokból ítélve nálunk akár még nagyobbak is lehettek. Sehol lövedéknyom, elszenesedés, vagyis karddal végeztek velük… meg kalapáccsal.

– Varégák – mondja ki a szót komoran Cassius.

– A bizonyítékok alapján én is ezt mondanám – és az ujjam hegyén vérmintát dörzsölök az EVO-öltöny kargépcsatalkozójára. – Barna, Vörös és Kék DNS-jegyek. A csempészek. Többükkel végeztek, mielőtt kivonszolták volna a tetemüket innen. Mások még éltek.

– Figyelsz, Pytha? – kérdi Cassius.

– Sajnos – feleli halkan a fülünkre. Az öltönyünk nemcsak a hangot, a képet is továbbítja. És a pilótánkat jobban megrázza az erőszak, mint minket. – Az Öbölből nem érkezik hajójelzés. De azért esetleg megtennétek, hogy igyekeztek? Rossz érzésem van ezzel az egésszel kapcsolatban.

Ahogy nekem is.

A Varéga elnevezés az óészaki varégból ered. Vagyis a vikingektől, akik hajóikon bejárták szinte egész Európát a Földön.

A Varégákról szóló legendák valaha nem voltak többek mendemondáknál, a kereskedő-és csempészhajók félhomályos étkezőjében zöldfülű újoncok ijesztgetésére mesélt történeteknél. A fáma úgy szólt, hogy több száz esztendővel ezelőtt, a Sötét Lázadás után, a Társadalom bosszúhadjárata elől az űr mélyébe és a távoli aszteroidák közé menekült Obszidián törzsek maradványai voltak ezek a vademberek. A családom kivégzőbrigádjai és az Olümposzi Lovagok is mind rájuk vadásztak, hiába rejtőztek el a messzi Neptunusz és Plútó gyarmati telepein, immáron csakis mítoszként éltek tovább a Magban.

Napjainkban azonban, hogy a Föld és a Mars jégmezőin élő Obszidián diaszpórák felszabadultak, a mítosz valósággá vált. A különös, új világot megszokni képtelen vagy éppen az Arató háborúiba belefáradt Obszidiánok bandái magukénak vallják őseik legendáit.

Nem is annyira maguk mögött hagyták a Jég birodalmát, hanem inkább elhozták a csillagok közé.

A liftben érnek véget a vérnyomok, a tizenharmadik szint nyomógombján béldarabok csüngnek. Cassius a kardja markolatával nyomja meg. Érzem, ahogy bennem is éledezni kezd a barátom jogos haragja. Megfertőz.

A lift szisszenve áll meg, az ajtók remegve nyílnak, és már fent is vagyunk az ósdi hajó tizenharmadik szintjén. A lepusztult folyosókat silány fehér fények világítják meg, árnyakat rónak a sarkokba. Az eldugult légforgatók kerepelve járatják a levegőt. A terem közepén vörös ösvény metszi ketté a rozsdás padlót. A nyom mindkét felén vörös kéznyomok, mintha valami pillangó szárnyainak folyamatos lenyomatai lennének. Cassius megy elöl, én közvetlenül utána, mindketten átlósan tartjuk magunk elé a beretvánkat, ahogy még Ajától tanultuk, pajzsot tartó kezünk a magasban, még hideg és mozdulatlan, de egyetlen szempillantás alatt előpattanhat belőle az egy négyzetméteres energiamező. Jobb csípőmön ott érzem a plazmaPisztolyom könnyű súlyát.

Megfakult sárga fények jelzik a falon a mosdókat és a legénység hálótermeit. A szobákat is ellenőrizzük. Az első néhányban senki, csak a feldúlt ágyak, szanaszét hajigált székek és képek, az erőszak látható jelei éktelenkednek. Álmukban ütöttek rajtuk.

A következő helyiségben a legénység maradványaira is rálelünk. A belső fal mellé halmozták a tetemeket, egyre növekvő vértócsa gyűlik körülöttük. A vérben rémült szem fénye villan. A kupachoz sietek, lerángatom a hullákat, és alattuk hat reszkető, egymáshoz kötözött sebesültet találok. Összeverték őket. Lehajolok, hogy eloldjam a kötelékeiket, de állati nyöszörgéssel, sikolyokkal próbálnak elhúzódni tőlem. Cassius fél térdre ereszkedik, és leveszi a jobb kesztyűjét, hogy mindenki jól láthassa az Arany kasztjelet.

– Üdv – szólal meg mély hangján. A foglyok megnyugszanak, a kasztjeltől bátorságra kapnak. – Üdv, barátaim – ismétli, és a tekintetek az arcát fürkészik, a Páratlan Sebhelyet rajta. A heget, amit én magam soha nem érdemeltem ki.

– Dominus – sirdogálnak. – Dominus…

– Békesség nektek. Segíteni jöttünk – mondom, miközben egy kövérkés Vörös szájáról leoldom a kötést. A fél szeme feldagadt, a szemöldöke felnyílt. Vizeletszaga van. – Hányan vannak? – kérdem.

A Vörös kusza fogsora úgy csattog, hogy egy szót sem képes kinyögni. Nem hinném, hogy valaha is beszélt már Arannyal. Annyira szánom. Vigasztalón teszem a vállára a kezemet, de ő összerándul.

– Jóember, üdv neked. Békesség – mormolom halkan. – Már biztonságban vagy. Segíteni jöttünk. Mondd, hányan vannak a támadóitok?

– Tizenöten… vagy talán annál is többen, Dominus – súgja vaskos phoboszi kiejtéssel, nem sokon múlik, hogy sírva fakadjon. Cassiusra pillantok, ez a szám kissé talán több, mint hogy kedvünkre való legyen, főleg az impulzusPáncélunk nélkül. – Vezetőjük fenn a hídon van a kapitánnyal. Holdurak vagytok?

– Hogy tudtak elkapni benneteket? – engedem el a fülem mellett a kérdését. – Hajón érkeztek?

– Az aszteroidákról jöttek – bólint. – Therix… a kormányosunk elaludt őrségben. Beivott – mondja, és megborzong. – Aztán felébredtünk és… és amikor felébredtünk már bent jártak a folyosókon. Próbáltunk menekülni. A mentőhajókhoz jutni. De megbüntettek bennünket – koccan össze kusza fogsora. Olyan közel hajolok hozzá, hogy a fekete mitesszereit is látom a krumpliorrán. Nyakán duzzadoznak az erek, a folyadékháztartása felborult az alacsony gravitáción eltöltött hosszú idő miatt. Sápatag, a csontjai törékenyek. Lefogadom, hogy élete nagy részét a napfénytől távol töltötte. – A rakodódokkon át hatoltak be.

– Ez megmagyarázza, miért nem láttuk behatolás nyomait – mondom Cassiusnak.

Tudomást sem vesz rólam.

– Mit kerestek itt kinn a semmi közepén teljes rakománnyal? – kérdi a férfitól.

– Nem lett volna szabad… nem lett volna szabad elfogadni azt a pénzt.

– Kitől? Kinek a pénzét?

– Az utasunktól. Az Aranytól.

Cassiusszal összenézünk.

– Van egy Arany a fedélzeten? Van Sebhelye?

– Nem Páratlan – ingatja a fejét a Vörös, és Cassius elereszt egy megkönnyebbült sóhajt. – A Psychén kereste meg a nő a kapitányt. Megfizette, hogy elvigyük… – villan a férfi szeme riadtan Cassius válla fölé, mintha egy Obszidiánra számítana. – Pénzt adott, hogy vigyük el egy aszteroidára. Az S-1392-re.

– Az az Öböl peremén van – mondom. – A Perem közvetlen közelében.

– Ja, a Kapitány mondta is neki, hogy ott aztán az égvilágon semmi sincs, de a nő csak erősködött. Annyit adott, mint amennyit az egész rakományunk ér. Hiába mondtuk, hogy nem kéne Aranyakkal összeállni. Nem hallgatott ránk. Soha nem hallgat…

– A nevét megmondta? – kérdi Cassius.

– A nevét nem – ingatja a férfi a fejét, de aztán felém bök. – Úgy beszél, mint ő.

Érzem, hogy Cassius ugyanarra gondol, mint én. Lehet, hogy nem is a rakományért jöttek azok az Obszidiánok?

– Lehet, hogy nem is Varégák – mondom. – Hanem a Lázadás.

– Darrow soha nem gyilkolna civileket.

– Ebben a háborúban a halottak kétharmada civil – vágom rá élesen. – Talán megfeledkeztél a Luna Kifosztásáról? Sefi hordájáról?

– Nem én. Azt sem felejtettem el, ahogy Új-Théba lebombázását se fogom tudni elfelejteni soha – feleli rá Cassius, utalva a Mars nagyvárosainak űrbombázására, amit keresztapám, a Hamu Lovagja művelt, miután a Lázadás elfoglalta őket.

– Fiúk – reccsen a fülünkbe Pytha hangja. – Társaságot kapunk, fiúk.

– Hányan vannak? – kérdi Cassius.

– Három hajó érkezik.

– Három? – pattanok fel.

– Hogy a vérveretes fenébe csak most szólsz? – csattan fel Cassius.

– Úgy, hogy az aszteroidák miatt eddig nem érzékeltem őket. Nyilván a bentiek hívták őket, hogy megszállják a Vindabonát.

A legénység megérzi a nyugtalanságunkat, ismét elfogja őket a remegés.

– Milyen osztályúak?

– Katonai gépek, 3-as osztály. Két négyágyús lándzsás és egy nyolcágyús Égzengés-osztályú korvett. Varégák.

– Honna veszed?

– Tetemek hevernek a burkolatukon.

– Egy vérveretes vadászbrigád – szentségel halkan Cassius. Egy lándzsással még csak-csak kiállhatnánk, de a korvettel szemben Arcsinak semmi esélye, cafatokra lőne bennünket. – Mennyi időnk van?

– Öt perc. Még nem szúrtak ki. Javasolnám, hogy húzzatok vissza arról a szarkupacról.

Rohanok, hogy kiszabadítsam a többi foglyot is.

– Tyúkanyó, pattanj le az aszteroidáról, és vágtass a Vindabona átszállócsövéhez – utasítja Cassius. – Embereket kell kimenekítenünk.

– Ha közelebb megyek, meglátnak – kifogásolja Pytha.

– Lehet, hogy nekik van ágyújuk, nekünk viszont vannak hajtóműveink – feleli Cassius.

– Vettem.

– Képesek vagytok futni? – kérdi Cassius a legénységet, de ők csak bámulnak rá. – Mindegy, futnotok kell. Az Obszidiánok gyülekeznek. Ha meglátjátok őket, maradjatok együtt, úgy eljutunk a csőhöz. Harcolni fogunk. Vagy mindenben azt teszitek, amit mondok, vagy a sorsotokra hagylak benneteket. És meghaltok. Most bólintsatok, ha értitek.

Bólintanak.

– Helyes.

– És az Arannyal mi lesz? – kérdezem. – Lehet, hogy még életben van.

– Hallottad Pythát. Nincs időnk.

– Nem hagyok hátra senkit ezeknek a barbároknak – ellenkezem. – Pláne, ha közülünk való. Nem volna tisztességes.

– Azt mondtam, hogy nem – vágja rá Cassius, és látom, hogy kis híján kimondja a nevemet is a csempészek előtt. – Nem éri meg ennyi életet egyetlen emberért kockáztatni – méri végig a rozoga legénységet. – Most csönd legyen. Maradjatok együtt, és kövessetek! – És már kint is van az ajtón, legelöl, ahogy szokott. Esélyt sem hagy, hogy ellenvetéseket tegyek.

A foglyok igyekeznek tartani az iramot. Megyünk vissza a lifthez, én zárom a sort, egy Barnát támogatok, akinek a karján a csont kikandikál a zöld felsője hasadékán. Cassius egyszer még hátrapillant, hogy tartom-e a tempót. A lifttel indulunk vissza a harmadik szintre, ahonnan jöttünk, de mielőtt az ajtó bezárulna, kiugrom, hátra se nézek Cassiusra.

– A francba, fiú – hallom a hangját a fülesemben, ahogy a lift elindul lefelé. – Mi a fenét művelsz?

– Csak azt teszem, amit Lorn is tenne – felelem, ahogy indulok vissza. Tiltakozik, hogy nincs időnk, de tudom, hogy mennyire félt engem, hogy csak az életem miatt aggódik. – Résen leszek. Csak felmérem a terepet.

Hallgat egy hosszú pillanatig, nyilvánvaló, hogy a megrovó szavakat félreteszi későbbre.

– Akkor igyekezz. És légy óvatos.

– Természetesen.

Megmarkolom a beretvám nyelét. Igyekszem csillapítani a légzésemet, de minden sarkon arra számítok, hogy egy véres pofájú, vad óriás fordul be elém. Megszáll a félelem, de eszembe jutnak nagyanyám szavai: „Ne hagyd, hogy a félelem megérintsen. A félelem olyan, mint az áradat. A dühöngve száguldó folyam. Hiába is igyekeznél küzdeni vele, te maradnál alul, és belefúlnál. De ha meglovagolod, látod és érzed, akkor kedved szerint irányíthatod folyását.”

Uralom a félelmemet. Lelassul a légzésem. Kiélesednek az érzékeim. Jeges, távolságtartó tisztánlátás. Hallom a beporosodott légtisztító kerregését, talpam alatt érzem a generátorok vibrálását.

És akkor meghallom őket is.

Gleccser mormolásaként görög végig a sötét fémfolyosókon a hangjuk halk dörmögése. Tenyerem leizzad a kesztyűmben. Aja és Cassius minden tanítása hirtelen nagyon távolinak tetszik, csak a bakancsom csikorgása közeli a fémen. Korábban is öltem már Varégákat, de egymagamban még soha.

A folyosó végén óvatosan kukkantok be a sarkon. Egyetlen Obszidiánt sem látok, csak egy kör alakú termet asztalokkal, a középső asztalon ruhakupacot. Már épp belépnék a helyiségbe, amikor a halom megmozdul, és rögtön rájövök, hogy benéztem a helyzetet. Az asztal körül három Varéga ül. Hosszú, fehér és mocskos fonatuk a hátukra lóg. Bőrük haloványan és hegesen éktelenkedik elő az ócska páncélzatuk alól. Nagaliul beszélnek, miközben a hajó készleteit zabálják és lőtyölik fel. A gyomrom nagyot fordul az undortól és a rémülettől.

Csak nyugalom.

A falnak lapulok, hallgatom a beszélgetésüket. Vaskos a kiejtésük, az Északi-sarkról származhatnak, a Földről. Az egyikük az emberhús ízére panaszkodik, és azon ábrándozik, mennyivel szívesebben falna inkább friss jávorszarvast. A barátja szavait nem értem. A Jégről mond valamit. A harmadik, a nő ingerült, hogy egyetlen rabszolgát sem ejtett a támadás során. Hogy esetleg megvenné az elsőtől a Napszülöttet. Amaz teli pofával röhög, hogy a nő testében és húsában is a törzsfőnököt illeti. A Napszülött. Vagyis az Arany.

Felteszem, Lorn megölné őket egytől egyig. Büszkeségem is erre sarkallna, hogy önmagamnak is bizonyítsam, erősebb vagyok a rettegésemnél. Jelenleg azonban a büszkeség megengedhetetlen luxus. A nagyanyám tanítása kerekedik bennem felül. Minek harcolni, ha taktikázni is lehet? Megkerülöm a termet, és folytatom a felderítést, hátha megtalálom, akit keresek.

Gyorsan fogy az időm, két percen belül kénytelen leszek visszafordulni. A folyosón visszhangzó Obszidián hangokon kívül semmi nesz, csak a légcserélő boldogtalan zörgése hallatszik. És akkor… fülelni kezdek valamire. Halk nyikorgást hallok egy válaszfal mögül. Megtalálom az ajtót, a keskeny kilincset. Lassan, nyiszeregve húzódik vissza a panel, a szemem összerándul, és Jupiterhez fohászkodom, hogy csak ne hallja meg senki. Egy pillanatig beretvával a kezemben várok a folyosón, nem rohannak-e le az Obszidiánok, de semmi. Végül besiklom a szobába.

Odabenn a legénység többi tagját találom. Hálóketrecek feszülnek szorosan a testükre. Egytől egyig aljaSzínek. De felettük a mennyezeti csövön a sötétben finom fémhálóban himbálódzik valaki. A meztelen bőrébe belevág a háló, fejjel lefelé csüggő női test lóg lefelé. Kézfején az Arany kasztjel.

9

LYSANDER

AZ UTAS

Első utam az Aranyhoz visz.

Börtönében kifacsarodik, megfeszül a teste. Alatta meghajlott fémszék, azzal verték fellógatva. A jobb keze megégett, az asztalon heverő forrasztófáklya szenesítette el. Még szivárog belőle a vér, csepeg a földre. Az orromat megüti az égett hús-és hajszag, a könnyem is kicsordul tőle.

Meghalt. Nem élhette túl.

– Segíts – suttogja egy véres szájú Vörös nő. – Dominus…

– Csend – szisszenek rá, és aggodalmas pillantást vetek az ajtóra. A ketrecekből tucatnyi szempár szegeződik rám, minden fogoly némán kérlel.

Az Aranyhoz kúszom, és ahogy megérintem a hálóját, a szeme kipattan a félhomályban. Azt a vérveretest! Kis híján hanyatt vágódom. A nő még él. A testére fekete motorolajat meg mindenféle bűzös folyadékot öntöttek.

– Dominus… – sziszegi egy Barna.

– Üdv – mondom thesszalonikai kiejtéssel, könnyedén és önkéntelenül veszem magamra a Cassius-álcát, mint oly gyakran a kikötővárosokban. – Segíteni jöttem. Castor au Janus a nevem. – A nő szótlanul mered rám, nem tudni, érti-e egyáltalán, amit mondok. – Kimenekítelek innen, de gyorsnak és halknak kell lennünk. A Varégák itt vannak a közelben. Értesz engem?

– Igen, értelek – feleli dús palatinusi tónusban. Ez meghökkent. A Vörösnek igaza volt, a nő tényleg a Lunáról való, méghozzá az udvarból. Mit kereshet vajon itt a világvégén?

– Meg ne mozdulj – figyelmeztetem. Megállok a háló alatt, a beretvámat a háló fölé csusszantom, és átvágom az acélt. A lány a karjaimba zuhan. Arra számítottam, hogy ficánkolni, vergődni kezd, de meg se moccan a szoros hálóban. Most látom csak, hogy mennyire mélyen váj a húsába a taktiHáló acélja. A taktiHálót vagy madárkalitkát rosttölténybe préselik, úgy lehet kilőni. Rendőrségi használatra találták ki, hogy a foglyokat könnyűszerrel lehessen távolról ártalmatlanítani, úgy, hogy közben ne sérüljenek meg. Meg lehet azonban babrálni a töltényhüvely beállítását, eltávolítani a szorítási lefojtásokat, és akár halálba is lehet préselni vele az embert. Finoman lerakom a földre, és egyenként nyesem át az acélszálakat, hogy végül ki tudjon vergődni belőle. Meztelenül próbál lassan nyújtózni, az ízületeit megmozgatni, közben összecsattannak a fogai a fájdalomtól.

Csak most látom, hogy fiatal lány, talán még nálam is fiatalabb. Rám tör az ellenállhatatlan késztetés, hogy megvédjem. Egy műanyag szerelőlepedővel takarom be.

– Minden rendben – mondom. – Már biztonságban vagy – állok fel, és kezdem kiszabadítani a többieket.

– Stim – préseli ki végül a kocogó fogai közt –, stim kell.

Lehajolok, és az EVO-öltöny jobb lábszárából előhúzom az egyik utolsó fecskendőmet. Ebből is fogytán a készletünk. Kikapja a kezemből, és már bele is vágja a megégett csonkja bicepszébe. A teste megráng, ahogy a drog a rendszerbe áramlik. Felsóhajt.

– Még – követeli.

A többi fogolyra sandítok, de aztán átadom neki a megmaradt két tűt is. Elég meghökkentő látvány, ahogy a két fecskendőt egyszerre vágja magába. Hacsak nincs rászokva, ez így már túl sok egy ekkora testnek. Ami csakis valami veszedelmeset jelenthet. Valami nem stimmel vele.

A stimek tébolyító energiái talpra lendítik, ugrom, hogy elkapjam, de megkapaszkodik az asztalban.

– Mennünk kell – mondom neki halkan. – Még több Varéga közeledik. El kell innen húznunk, mielőtt a hajóik dokkolnak. Segíts a többieknek.

A lány bólogat, de közben a ruháját keresgéli az ajtó melletti kupacban. Olajos, mocskos testére felrángat egy nadrágot meg egy zöld kabátot, a zipzárral nehezen boldogul a drog miatt.

– Szantál – hallom Cassius hangját a fülemben, ahogy lehajolok a Vörös nőhöz, és átvágom a hálóját. – Helyzeted?

– Megtaláltam az Aranyat, Regulus. – Bekapcsolom vizuálisan is.

– Vettem – mondja, és felméri a terepet. – Lysander…

– Fiú – szólal meg a hátam mögött az Arany. Megfordulok. Közvetlen előttem áll. – Hányas dokkolót használjátok?

– A 2B-t.

– 2B – biccent inkább magának, mint nekem. – Négy percen belül visszakapod. Becsületemre mondom.

– Mit kapok vissza?

Villanás. Még csak nem is látom a kezét, ahogy üt, és a tenyere a tarkómon csattan. Megingok, és valami, talán a könyöke vagy a térde a másik fülembe vágódik, én pedig elzuhanok. Csillagokat látok. Valami nyomást érzek a csípőmnél, majd hallom a távolodó lépéseket. Már vagy négy másodperce eltűnt, amikor rájövök, hogy mit vitt el. A beretvámat. Amelyet Cassiustól kaptam a tizenhatodik születésnapomra. Karnusé volt, méretre gyártott Bellona markolata egyszerű fém, de Cassius szemében akkor is felbecsülhetetlen érték. Szédelegve vetem magam a lány utána a folyosóra. A lábaimból kiszállt minden erő, kis híján összerogyok.

Az aljaSzínek rémülten kiáltozni kezdenek, nehogy itt hagyjam őket. Visszaugrom a ketreceikhez. Csakhogy már nincs mivel átvágni a fémet. A plazmaPisztolyom erre nem alkalmas, mert a drót túlságosan is belevág a testükbe. Mindjárt maga alá gyűr a pánik. A Vörös nő félig átvágott kalitkáját kezdem feszegetni.

– Lysander – hallom Cassius hangját. Az aljaSzínek már nem bírnak magukkal, dobálják magukat a padlón. – Túl késő – feszítem a drótot, tiszta erőmből tépem, húzom. A rostdrót átvágja a kesztyűmet, belehasít a húsomba. Vérem fakad. – Lysander! Ott kell hagynod őket!

– Nem, tudok segíteni nekik…

Hörögve feszülök bele a drótba, kitámasztok. Már a csontomig vág a drót. De a kalitkának semmi baja. Az aljaSzín foglyok most felüvöltenek, és ahogy megfordulok, egy Obszidián alakját látom az ajtónyílásban. Fogom a pisztolyomat, és ügyetlenül elsütöm. A plazma leviszi az Obszidián feje felső felét. De már ott is van a következő. Megint lövök, az alak visszabukik a folyosóra.

– Kifelé onnan, Lysander! Azonnal! – üvölti Cassius.

Üvöltés törekszik kifelé belőlem, de visszanyelem. Egy pillanatig csak nézem a vergődő, zokogó aljaSzíneket, apákat és anyákat, akiken segíthettem volna, és a fájdalom üressége magába temet. Ordítanak, hogy segítsek rajtuk, de semmit sem tehetek. A folyosóról már behallatszik az Obszidiánok harci üvöltése.

Elkapott hát a félelem.

Futok, gyáván menekülök. Vissza a folyosóra, miközben vakon tüzelek. Az Obszidián magasba emeli a fejszéjét, úgy olvad semmivé. Lebukom, a falnak csapódom, ugyanazzal a lendülettel már rugaszkodom is el: feltápászkodom. Az Obszidián mellkasa átégett, a máját látom, de még most is küzd, felém imbolyog. Kopott vértezetbe és szakadt állatbőrökbe csomagolt, szíjas izomtorony. Ajától és később Cassiustól is azt tanultam, hogy soha ne engedjek magamhoz testközelbe Obszidiánt, mert az ő erejük a leghatalmasabb, ők még az Aranyak megerősített csontozatát is képesek puszta kézzel megroppantani, összetörni. Most azonban nincs választásom – ahogy újra meglóbálja a fejszéjét, alulról ugrom be a karja alá, és a könyökkömmel megütöm a kari verőeret. A karja erre elernyed, de ahogy rám zuhan, majdnem felborít. Az utolsó lendülettel balra kiperdülök, és a jobb térdem megtalálja a bal lába belső oldalán az ütőeret. Felordít kínjában, és teljes testével rám ront, a falnak présel. Egyszer Virginia egyik csődöre rúgott meg így. Kiszalad belőlem a levegő. A jobb kezével torkon ragad, a levegőbe emel, próbálja összeroppantani a nyelőcsövemet. Ropognak a porcok. Lefelé feszítem az államat, de így sem szabadulhatok a szorításából. Elfeketedik a világ, az orromat megtölti a rothadó fogak bűze. A szakállában a húsom cafatjait fedezem fel. A testem megfeszül, és kétszer is meghúzom a plazmaPisztoly ravaszát. A plazma oldalról hatol a mellkasába, és a másik oldalon viszi magával a szívét. A szeme döbbenten tágul ki, és a következő pillanatban holtan rogy össze. Épp csak megérzem a talajt a lábaim alatt, és mélyen teleszívom a tüdőmet levegővel, de a szabadulást kiélvezni nincs időm, mert a harmadik Obszidián dühödt üvöltéssel fordul be a folyosón. Lövök, de elhibázom. Rohanok.

Sötét folyosók és üres termek suhannak el mellettem. A sarkokon rácsokban fogódzom meg, nehogy kiperdüljek, és elveszítsem az egyensúlyomat.

– A Varéga korvett az 1C szinten bedokkolt – jelenti Pytha. – Közvetlenül előtted.

Megtorpanok. A fejem felett hallom őket, törzsi harci üvöltésük visszhangzik, ahogy haladnak előre a hajó gyomrában. Bakancsuk döng a fémen. Mindegyikük másfélszer akkora, mint én magam, izom-és csontkolosszusok. Elzárják a lifthez vezető utat. Sarkon fordulok, és futtomban újratöltöm a plazmaPisztolyomat. Az energiatöltényt még húszszor lehet elsütni. A beretvám nélkül azonban meztelennek érzem magam. De ma amúgy sem a harc a megoldás.

– A 11A lifthez lezárták a folyosót, Pytha. Vezetned kell.

– A következő lehetőségnél fordulj balra – vágja rá késlekedés nélkül. Mivel tudom, hogy Cassius is hall bennünket, jobbnak látom vita nélkül bevenni a balost. – Még kétszáz méter – hallom, és nekiveselkedem, de a nehézkes EVO-ban nem vagyok valami fürge. – Karbantartólift tőled jobbra. A második jobb.

A lifthez érek. Hiába nyomom a gombot, nem történik semmi. Az ajtóra akasztott igen primitív jelecske nyersen közli egy beszélő fallosz formájában, hogy pillanatnyilag nem üzemel.

– Ez bedöglött – mondom, és igyekszem visszafogni a lihegésemet.

– Húsz métert vissza, balra van a lépcső. Húsz szintet lefelé.

– Visszafelé? – kérdezek vissza, reménykedve, hogy rosszul hallottam.

– Indulj!

Szerencsésen jutok vissza a nevezett húsz méteren, nem szaladok bele Obszidiánokba. A lépcső megvan, de két szint után megtorpanok. Hallom őket. A bakancsuk két szinttel felettem csattog. A lyukacsos rácsfokokon át látom sötét árnyukat, tejfehér hajukat. Elér a halálénekük, a khoomeinek, torokéneknek nevezett kántálás Helhez, az Obszidián halálistennőhöz, amelyben könyörögnek neki, hogy fogadja jó szívvel áldozatukat. A következő szintet egyetlen ugrással megteszem, a tempóm megdönt minden csúcsot. Hátam mögött görög alá a fekete lavina, szörnyen hörögve közeledik, hamarosan elnyel, maga alá temet. Nem látom, hányan lehetnek. Nem hallom se Pythát, se Cassiust. A testem távoli és tompa, a szellemem nyugodt, összpontosít.

Egy rozsdás fokon megcsúszom, kis híján a földre ránt az öltönyöm súlya. De az utolsó pillantban feltápászkodom, elsütöm kétszer a pisztolyt, az egyik lövés telitalálat. Valaki felnyög, és ahogy a zöld energianyaláb a húsba hatol, vér fröccsen mindenfelé. Ezzel nyerek egy kis időt.

Leérek a szintemre, és már be is vágódom a fémajtón. Elreteszelem. De még nem végzek vele, amikor a retesz elindul visszafelé, megfordul a tenyeremben a zárszerkezet, mert valaki, aki nálam erősebbnek bizonyul, ellentétes irányba kezdi forgatni a fém másik oldalán. Elhátrálok, és háromszor meghúzom a ravaszt. A forró energia vörösre hevíti a zárat, az ajtóba olvad, elzárja. A karom izomrostjai beleremegnek a Pisztoly rúgásába. Pár perc alatt leküzdik a beragadt ajtót is, de legalább ismét nyertem egy kis időt. Most minden másodperc kincset ér.

– Száz méter egyenesen előre. Az ötödik balra. Egyenesen húsz méter. Első jobbra.

Követem Pytha utasításait, ahogy azonban ráfordulok az ajtóra, tiszta erőből összeütközöm valakivel. Mindketten elzuhanunk, én oldalra bukfencezem, és ahogy felemelkedem, már célra is tartom a Pisztolyomat. De nem Obszidián a támadóm. Hanem az Arany lány. Fél lábára sántikál, olajos bőrén féltucatnyi friss seb tátong. Kezében ott a beretvám, még a markolata is véres. A vérbe fehér hajtincsek ragadtak.

Hogy hogyan állhat még a lábán, kész csoda. A hasán jó tíz centis vágásból kifordul a bőr és a zsír a köldöke mellett. Olyan, mintha fejsze ütötte volna. Lekuporodva hallgatózik, figyeli, ahogy az Obszidiánok igyekeznek ránk törni az ajtót.

– Add ide a beretvámat – szólok rá.

– Félre – mondja, és villámgyorsan az ajtóhoz ugrik, a beretvát maga elé szegezi, és keresztüldöfi vele a megolvadt fémet. A túloldalon sikoltás, és a lány már vissza is rántja a pengét. A vér sziszegve párolog el a forró fémen.

– Hol a hajótok? – kérdi, ahogy vad, zilált tekintetét rám szegezi. Az ajtó mögötte megroggyan, egy Obszidián félig kiszakítja a keretéből. – Hol az a vérveretes hajótok?

Lunai kiejtése nyomás alatt erőteljesen megfakult közben, és valami egész más akcentus sejlik át rajta. A hasán a sebe erősen vérzik.

– Erre – lépek hozzá, hogy támogassam, de ő kihátrál. – Ne legyél ostoba, alig állsz már a lábadon – szólok rá.

Hátrasandít az egyre horpadtabb ajtóra, és megadja magát. A foga közt préseli ki a levegőt, miközben belém karol. Amilyen gyorsan tudunk, úgy bicegünk el az ajtótól, keresztülvágunk a rakodószinten, konténerek és rekeszek között.

Jobbra fordulunk. Cassius őrzi a rakodóhíd belső végét, amelyen átjuthatunk a hajónkra. Még mindig az EVO-öltönyben van, a sisak a fején. ImpulzusPuskájával mögénk tüzel, egyre közeledő üldözőinkre. Alkarnyi villámok suhognak körülöttünk, némelyik a falat találja el, de van, amelyik az üldözőinket. Ahogy hátranézek, az egyik Obszidián válla véres gejzírként lövell a magasba. Aztán elhagyjuk Cassiust is, bebotorkálunk a keskeny folyosóra. Már ott van ő is a hátunkban, a fegyvere még mindig nem pihen, mert egy Obszidián még ide is utánunk veti magát. A felsőtestét tépi ketté a löveg, hátracsapódik, csak a lábai maradnak a hajónk fellépőjén. Cassius lerúgja őket.

– Indulj! – üvölti Pythának.

Az ajtó bezárul, és az Arany lánnyal együtt elterülök az Arkhimédész fedélzetén. A lány fájdalmasan köhög, homlokát a fémlemezhez nyomja. Pytha vészstartol a Vindabonáról, és már ott sem vagyunk. Cassius a sisakjában mered le rám, és még a sisakon át is érzem a haragját.

Csend van, csak a kimenekített legénység nyöszörgése, sírása hallatszik. Ők is a földön hevernek, egymáshoz bújva, vannak, akik még most is rettegnek, mert még mindig nem hiszik el, hogy megmenekültek. Mások megkönnyebbültek. Pedig korai még.

– Vérveretes bolond vagy – mondja Cassius. – Mi a fenét képzeltél?

Mielőtt még bármit válaszolhatnék, kirúgja a beretvámat az Arany kezéből, és dühödten néz le rám. Lehajol, mintha a lány fejét akarná megragadni, hogy maga felé fordítsa, hogy lássa rajta a rémisztő jelet. De ekkor felhasad közöttünk az Arcsi feneke. Cassius hátrahőköl, ahogy öklömnyi szürke homály hasít be a fedélzetre, s vágja magát ugyanígy keresztül a plafonon is, a levegő süvít utána. Lyukat ütött a hajónkon. Felvisítanak a nyomás esését jelző szirénák. Felettünk vörösen kezd lüktetni a fény. Újabb ágyúlöveg üt lyukat a hajó páncélzatán, telibe kapja a kövérkés Vöröst, a vére mindannyiunkat spriccelve borít be. Pytha valamit üvölt a fülünkbe. A lyukakon sziszegve ürül ki a nyomás. Aztán a sejtpajzs kívül összezárul a sérülés felett a hajótesten, és végre nem süvít ki a levegő. A sziréna elnémul, már csak a vörös fény pulzál.

– A meghajtót is eltalálták – hallom végre Pythát. – Az egyes félüzembe kapcsolt, az energiát a pajzsunkba összpontosítom.

Cassius a lány hasán tátongó vágás felé int:

– Zárjuk azt össze, különben elvérzik.

Keresztülsiet a legénység megmaradt túlélői közt a hídra. Az Arany tényleg túl sok vért veszít. A vastag olajréteg alatt egyre fakóbb a bőre, és a mellkasa már renyhén zihál. A karjánál fogva próbálom felemelni a földről, hogy a betegszobába vigyem, de már nem tud lábra állni, túl gyenge. A stimek túlterhelték a szervezetét, lemerítették a készleteit. Ahogy kicsúsznak alóla a lábai, lehajolok, és átkarolom a térdénél, úgy vetem a vállamra, és már viszem is a keskeny folyosók labirintusán. Hol van már az a vadul eltökélt képe, amit a kiszabadulásakor vágott… már csendben, távolba szállt nyugalommal pihen rajtam a tekintete, mint aki nem is ebben a zajos és veszett felfordulásban van. Míg az Arcsi ágyúi dolgoznak, lefektetem a betegszoba ágyára. Nagyon aprócska helyiség ez, a készleteink épp csak a legszükségesebbre korlátozódnak. Nem vagyunk kórházhajó. Ahogy bekapunk egy újabb találatot, a fecskendők lágy csörömpöléssel remegnek a tárolóban.

Azok a sikoltó arcok.

A zokogásuk még mindig kísért.

Meghalnak mind.

A lány csak figyeli, ahogy sebészollóval levágom róla a mocskos inget. A mellén két felszínes seb marcangolja a bőrét. De most csakis a fejsze ütötte hasadék izgat. Az a mély, rőtvörös, több mint tíz centi hosszú vágás a hasa bal oldalán. Mégis mi a fenét gondolt, hogy visszament? Mi lehetett ennyire fontos? AntiBak sprével megtisztítom a sebet, és egy kórházi szkennerrel átnézem a belső szerveket. A mája megzúzódott, elég nyúzott állapotban van. Mielőbb rendes sebészhez kell vinni. Én most csak annyit tehetek érte, hogy kiégetem az ereket. A lézer alatt füstölög a hús, a lány felnyög fájdalmában. Mikor végre sikerült összezárni, húsTapaszt és szorítókötést teszek a sebre. A hajó megremeg.

– Ki vagy? – kérdezem. – Hogy hívnak?

Már nem felel, lecsukódik a szeme.

– S-1392 – suttogja erőtlenül. – Az erősítés… az S-1392-es aszteroidán.

Elveszíti az eszméletét, mást nem is tud már kinyögni.

Az S-1392-es az az aszteroida, ahová tartott. De mit értett az alatt, hogy ott van a segítség?

Úgy fürkészem az arcát, mintha oda lenne írva a válasz. A szempillái képtelenül hosszúak. És az olaj meg a vérmocsok dacára is látszik, mennyire izmos, szíjas a teste. Mint egy harcosé. A régi hegek is erről tanúskodnak. Túlságosan is fiatal, hogy ennyi sebet szerezhetett volna. Ujjaimat végighúzom az oldalán a hat párhuzamos hegen. A szíve közelében is van két egészen régi, kés ütötte nyom, a bal karján egy szörnyű égési sérülés maradványa látszik, a feje bal oldalán pedig egy talán még régebbről származó forradás, amellyel együtt a fülcimpája felső harmada is odalett. Amikor rátaláltam abban a kalitkában, csak egy lánynak láttam, pedig dehogy is csak egy lány. Inkább egy fiatal lány bőrében megbúvó fenevad. Ragadozó. Ki más ment volna vissza arra a rémálom hajóra?

Miért kellett elvenned a beretvámat?

Valamiért vissza kellett mennie? Átkutatom a ruháját, de nem találok nála semmit. Semmi rendkívülit. Viszont befészkeli egy gyanú magát a fejembe: végigsimítom az arcát. Arccsontja merész, magasan ívelt és csupa olaj az is. A körmömet végighúzom a bőrön, az arca jobb oldalán, lehunyt szemhéján. A műszempillák hihetetlen ügyesen vannak rögzítve, szinte láthatatlanul. És rémület markolja meg a bensőmet, ahogy a körmeim alatt érzem, enged a bőr.

Már egyértelmű, hogy mi is ez a lány.

Igazság szerint már akkor sejtettem, amikor azzal a két kravatütéssel ártalmatlanított, és lenyúlta a beretvámat. És amikor a kiejtése elhagyta a korábban tettetett palatinusi hanglejtést. Csak megjátszotta volna? Az is az álcája része lehetett? Két ujjam közé csippentem a furcsa bőrtapasz felpenderült végét, és lehántom az arcáról azt a leheletnyi vékony bőrTapaszt, amilyet Cassius is használni szokott, ha álcázza magát. Arca jobb felén még a fekete olaj alól is elővillan az a sápadt forradás, amely kegyetlen szögben hasítja át a csont felett a húst. A Páratlan Sebhelyesek jele.

10

DARROW

ÖRÖK SZABADSÁG

Sevro izeg-mozog a fehér párnán, miközben Publius cu Caraval, a Réz tribunus, a Rézfrakció vezetője befejezi a névsorolvasást. Keskeny, kellemes arcú, élénk tekintetű, nagy orrú, alacsony termetű, de karcsú férfi, aki láthatóan ellentmondásos viszonyt ápol a divattal. Ha épp nem a tógáját viseli, ugyanazokat az unalmas öltönyöket hordja, amelyeket még a háború előtt aljaSzín, semmi kis ügyvédecskeként. Az új érában magasra szárnyalt a tehetsége, és hangadó lett a Szenátusban. A feleségem egyik alkalmi szövetségese. Csak a Romlatlanként emlegetik, mert nincsenek káros szenvedélyei – nem iszik, nem űz szerencsejátékokat, kerüli a tivornyákat.

Caraval fent áll a kis kör alakú emelvényen a C-t formázó márvány lépcsősor előtt, a vörös-fehér porfírpadozaton. A lépcsőkön a Szenátorok kis faszékei kuporognak. A szónoki pulpitus mögött pedig, a háttérben kissé lejjebb az Uralkodó Hajnaltrónja, egy dísztelen, tulipánfából szögletesen kifaragott, ránézésre is rémesen kényelmetlen ülőalkalmatosság. Ezen még párna sincs, Musztáng hajította ki, mondván, hogy így való ez minden hatalmasságnál. Musztáng a Szenátorokat figyelve az egyik karfájára támaszkodik.

Színek és politikai elkötelezettség szerint csoportokba rendeződve foglalják el a lépcsősorok párnázott üléseit – Táncos Vox Populija a Via Triumphiára nyíló hatalmas Szabadság Ajtajától balra, Musztáng Optimatái jobbra, az Obszidián és Réz centristák pedig középen.

Sevrót padlóra küldi ez a nagy ünnepélyesség, csak dobálja magát makulátlan katonai fehérben mellettem a párnáján. És közben elvarázsolva bámulja a mennyezeti freskót a fejünk felett. A phoboszi beszéd romantikus megörökítése, amikor tíz évvel ezelőtt lázadásra hergeltem a népet. Igazából attól robbant ki a Lázadás. Fiatal vagyok, szinte ragyogok az arany és vörös káprázatban, gravCsizmában lebegek a tömeg felett, mögöttem kavarog a köpenyem, mint valami magenta viharfelleg, körülöttem a Vonítók, Arész Fiai és Ragnar, még ha ő nem is volt éppen akkor jelen. Sevro álla megfeszül.

– Ez kicsit se hasonlít rám – int a fejével a saját mása felé. És igaza is van. A freskón a szeme őrült vérvörösben úszik. A haja égnek mered. A fogai csorba porcelánra emlékeztetnek. – Te olyan vagy, mintha egy szaros szent kiásott volna egy angyalt, és kiderült, hogy te vagy az. Én meg, mint egy kibaszott tébolyodott csecsemőevő mutáns.

Megpaskolom Sevro combját. Musztáng elkapja a tekintetemet, és a fejével felfelé biccent, ahol az utolsó Vörös Szenátor is elfoglalja a helyét. Táncos az, az emberei élén. Megérzi a pillantásomat, és mosolytalanul viszonozza. Még ha tudom is, hogy ő ma az ellenfelem, önkéntelenül is átjár a szeretet.

A névsor végeztével Musztáng felé fordul a figyelem.

– A testület határozatképes. Következzék a napirend szerinti beadvány – mondja, és rám néz: – FőImperátor.

Bakancsom csattogása visszhangzik a teremben, ahogy felmegyek az emelvényre, és szembefordulok a Szenátorokkal. Tekintetem Daxót keresi, aki a távoli, jobb sarokban foglal helyet Arany Szenátortársai körében. Akár egy megpihenő pogány isten szobra, miközben nyilvánvalóan ugyanolyan förtelmesen másnapos, mint én. Csak akkor nyitom szóra a számat, amikor a feszültség már tapintható.

– A Merkúr… felszabadult.

A Szenátorok jobb fele a Rezekkel együtt Caraval finom irányítása alatt tombolva ünnepel.

– Orion xe Aquarii Imperátor vezetésével a Köztársaság első flottája összecsapott a bolygó felett a Hamu Lovagjával, miközben a második flotta az én személyes parancsomra Acélesőt bocsátott az északi kontinensre. Nagy árat fizettünk, de győzedelmeskedtünk.

A felsőSzenátorok felpattannak, üvöltve támogatják a háborút. A Vox Populi némán ülve marad. Ahogy az Obszidiánok is.

– A Hamu Lovagja visszavonulót fújt, ereje nagy részét visszarendelte a Vénuszra, hogy felkészüljenek az utolsó nagy összecsapásra. És mi hamarosan követjük őket. Fivéreim és nővéreim, immár a győzelem küszöbén állunk.

Egy teljes perc kell, hogy a tapsorkán elcsendesedjen.

– Előbb azonban még meg kell hoznunk egy döntést – vágok bele, majd hosszabb hatásszünettel mélyítem el az általános figyelmet. – Hagyjuk, hogy még tovább húzódjon a háború? Hogy fiatalok még egy generációját eleméssze? Vagy felülkerekedünk végre az ellenségen, és nem is eresztjük addig, míg láncaink legutolsó szemeit is össze nem roppantjuk? – Túlbeszélem a tapsot, és ezúttal hagyom, hogy engem is áttüzesítsen a közönségem lelkesedése. – Egy évtizede tart már ez a háború. Most véget vethetünk neki – mondom, és egy pillantást vetek a gerendázatra, ahonnan a holoHálózatok kamerái vesznek. Később az ellenségem is látni fogja ezt a felvételt, végignézi a lányával és tanácsadóival, fürge eszével darabokra szedi minden kijelentésemet, a Szenátorok reakciója alapján próbál majd belelátni a terveimbe. De ami még ennél is lényegesebb, hogy engem figyel majd. És semmiképpen sem láthatja szememben a kételyt, nem érezheti meg rajtam a csontjaimat is átjáró kimerültséget. A Merkúr hatalmas győzelem volt, de a Vénusz… a Vénusz a fődíj.

És még itt, a jobb oldal ünneplésorkánján át is hallom Lorn szavait, agyam sötét zugában ott visszhangoznak:

A halál halált hoz, halált hoz, halált.

– Fivéreim és nővéreim a Köztársaságban, már csak egyetlen döntés választ el bennünket attól, hogy a Mag végleg és teljességgel felszabaduljon. Hogy a Naptól az Aszteroidaövig nyúljon a szabad rendszer. Hogy mi legyünk az első férfiak és nők, akik megtapasztalhatják. De ennek is meg kell fizetnünk az árát – fűzöm hozzá, majd ismét elhallgatok. Egy röpke pillanatra hagyom, hogy az elmúlt évek súlya kiüljön az arcvonásaimra. – Hozzátok hasonlóan én magam is csak a békét kívánom. Egy olyan világról álmodom, ahol a háború gépezete nem nyeldekeli immár csillapíthatatlanul ifjainkat – pillantok a feleségemre. – Egy olyan világról, ahol a gyermekem maga határozhatja meg a saját sorsát, ahol a múlt bűnei nem vésik kőbe előre, hogyan kell élni, mint az nekünk adatott. Ellenségeink túlságosan sokáig uralkodtak felettünk. Először rabszolgákként sínylődtünk az elnyomásuk alatt, később ellenfeleikként. És amíg ők határozzák meg a mi sorsunkat, miféle állandóságot és harmóniát teremthetnénk a világainkban? A Merkúron és a Vénuszon élő fivéreink és nővéreink kedvéért… – itt Táncosra nézek –, a láncaiktól megszabadított sokaság kedvéért, gyermekeink kedvéért kérlek benneteket, hogy bocsássátok a rendelkezésemre azokat az eszközöket, amelyekkel végső győzelemre vihetem ezt a háborút.

Őrjöngő ünneplés.

Daxóra pillantok, aki a megegyezésünk szerint most felpattan, és mindenki fölé magasodik.

– Nemes barátaim… – tárja szét panaszosan hatalmas karjait –, tudom, hogy megfáradtatok már. Én is érzem a csontjaimban a háború hosszú éveit. Úgy emlékszem, hajam is volt még, amikor ez az egész elkezdődött – fűzi hozzá, mire innen-onnan nevetés hallatszik. – Nálatok jobban ismerem a Páratlan Sebhelyesek szívét. Ők nem a békére áhítoznak, természetük nem fogadja be ezt az új világot, amelyet létrehoztunk. Le kell győznünk őket, méghozzá minden rendelkezésünkre álló módon. Családom már akkor támogatta Aratót, amikor neve még nem csengett ismerősen. Öcsém meghalt, én pedig harcoltam érte. És most sem fogom cserben hagyni. Ti se tegyétek. Az Optimaták Arató mellett állnak. Törvényjavaslatot terjesztünk a testület elé, az Örök Szabadság Határozatot, amelyben húszmillió fős új seregtesteket, az Öböl hajóit és újabb adók kivetését irányozzuk elő, hogy a háborús erőfeszítéseket mindaddig támogassuk, amíg a Mag teljességgel fel nem szabadul – fejezi be Daxo, és fájdalmas arckifejezéssel ereszkedik vissza párnájára. Megdörzsöli a halántékát.

Ahogy a taps kezd elhalni, Publius cu Caraval emelkedik szóra. Rövid, rezes haja oldalválasztékba simul.

– Azt tanultam, hogy szolgálni születtem erre a világra. Hogy egy ősi, gonosz gépezet fogaskerekeit forgassam. Mindannyian azokat a fogaskerekeket tartottuk mozgásban. Most azonban a népet szolgáljuk. Azért ülünk itt, hogy érvényre juttassuk az emberi méltóságot. A zsarnokság elleni legnagyobb fegyverünk Lykosi Darrow. Élezzük hát meg, hogy lecsaphassa a Vénuszon még mindig rabságban sínylődő fivéreink és nővéreink láncait! – kiáltja, és kezét a szívéhez emeli.

Szenátorok kórusa kiáltozik helyeslőn, támogatásukban túlharsogják egymást. Musztáng feláll, és koppant a Hajnaljogarral.

– A Szenátus felvette napirendjére a törvényjavaslatot, és most vitára bocsátom.

Minden szempár Táncos felé fordul.

Ő eddig mozdulatlan maradt. Musztáng az arcát fürkészi.

– O’Faran Szenátor? – kérdi. – Hozzáfűz valamit?

– Köszönöm, Uralkodóm – rángatja meg a tógája szegélyét. Idegességében mindig ezt csinálja, mielőtt szólásra emelkedik. Változatlanul gyűlöl szerepelni. A hangja rekedt, gyakran elakad, nem kifejezetten szónoklásra termett. – FőImperátor, drága barátom, testvérem, hadd kezdjem azzal, hogy milyen nagy boldogság, hogy ismét itthon üdvözölhetlek körünkben. Nincs a Köztársaságnak nagyobb fia tenálad – mondja, és sokan bólogatnak. – Személy szerint magam is szeretnék gratulálni a Merkúr részlegesfelszabadításához. Módszereid ellenére is, amire később kitérek még.

Gondterhelten figyelem.

– Tudjátok, hogy én a háború gyermeke vagyok. Fegyvert forgattam, embereket vezettem harcba, és mint ti is mindannyian, egyszerű halandóként keveredtem óriások háborújába – pillant jelentőségteljesen az Aranyak és az Obszidiánok felé. – Megtanultam azonban, hogy az óriásokat szavakkal is le lehet verni. A szavak a mi… megmentőink. Ezért csakis a hangommal felfegyverezve állok most elétek – hallgat el egy hosszú pillanatra, száját keserűen elhúzza –, és azt kérdem tőletek, hogy milyen korban akartok élni. Olyanban, ahol kardok vezetnek bennünket? Vagy inkább olyanban, ahol a hang hangosabb, mint a hajtóművek dübörgése? Nem erről énekelt Perszephoné Dala? Nem ez volt a lykosi Eo álma?

Támogatói helyeslően duruzsolnak.

Megkeseredik a szám íze, hogy éppen engem vádol azzal, hogy hűtlen lettem volna Eo álmához. Hiszen valaha az enyém volt, én engedtem át nekik őt. És ahányszor csak szó esik róla, még ha a legnagyobb áhítat hangján emlegetik is fel, az az érzésem támad, hogy a tetemét ássák ki a föld gyomrából, és azzal parádéznak.

– Szenátorok, nekünk magunkban nincsen hatalmunk – folytatja Táncos megfontoltan. – Mi csak eszközök vagyunk. A Nép választotta férfiak és nők vagyunk csupán, akiknek az ő hangjukat kell képviselnünk, az ő védelmükben kell hallatnunk a sajátunkat. Darrow, te segítettél a Népünknek, hogy megtalálja a hangját, és ezért az adósaid vagyunk. Most azonban nem óhajtod meghallani ezt a hangot, nem engedelmeskedsz a törvényeknek, amelyeket a te segítségeddel hívtunk életre. A Szenátus, vagyis maga a Nép rendelkezett úgy, hogy fogd vissza magad a Merkúron, de te nem engedelmeskedtél ennek a parancsnak. Elindítottad az Acélesőt – mondja, és Sefire pillant, aki a Sevro alatti vendégpadsorban ül némán, és csak figyeli rezzenéstelenül az eseményeket. – A türelmetlenséged testvéreink millióinak a halálához vezetett. Kétszázezer Obszidián veszett oda. Kétszázezer – ismétli keményen, és hozzám is elér az Obszidián frakció ünnepélyes dühe, ugyanaz az indulat, amit azóta Sefin is érzek. – És neked még ez sem volt elég, hiszen törvényellenesen átemeltél egységeket a negyedik flottából, amelynek feladata a Mars biztonságának fenntartása, és azokat is a Merkúrhoz vezényelted. Miért tetted?

– Mert szükséges volt.

– Egymillió lélek.

Harminchetet személyesen is ismertem azokból a lelkekből, és ez a szám valahogy többnek tűnik nekem az egymilliónál is.

– Valaki egyszer azt mondta, hogy az olyan háborúból, amelyet politikusok vívnak, mindenki vesztesen kerülhet csak ki – felelem rá keserűen. – Harnassus és Orion támogatta a döntésemet. A Légióitok eddig megvédtek benneteket. És ti most ellenük fordultok?

– A mi Légióink? – kérdi. – Tényleg a mieink volnának? – folytatja, és esélyt sem ad a válaszra, mert előrelendül, és vénséges medve módjára magához ragadja az irányítást. – Hányan veszítettük már el ebben a háborúban a szeretteinket? Hányan temettük el fiainkat, lányainkat, feleségünket, férjünket? Belefáradt a kezem a sírásásba. A szívem belefáradt az állítólagosan felszabadított bolygókon dúló népirtásba és éhínségbe. Hányunknak kell még megszenvednie a Merkúr és a Vénusz felszabadítását, miközben ezeken a bolygókon olyan mélyen belevésődött már az emberekbe a régi rend, hogy a saját színeink is ellenünk harcolnak minden egyes négyzetcentiméternyi elfoglalt területért.

– Vagyis szerinted csak az a lényeg, hogy a Mars szabad legyen, és részedről vége? A többiek meg rohadjanak meg, ahol vannak?

Belenéz a szemembe.

– A Mars talán szabad? Azt mondod? Hát kérdezz meg egy Vöröst, akit felhozattál a bányákból. Vagy egy Rózsaszínt Égea gettójából. Mert a szegénység igája épp olyan nehéz és viselhetetlen, mint a zsarnokságé.

– Ünnepélyes kötelességünk megszabadítani a világokat a rabszolgaság láncaitól. Kinek is a szavai ezek, Táncos, emlékeztess már arra is, kérlek – szól most közbe Musztáng. – Ha jól emlékszem, a te szádból hangoztak el, Szenátor.

– Az is ünnepélyes kötelességünk, hogy jobbá tegyük ezeket a világokat – vágja rá Táncos. – A Lune-Ház bukása óta kétszázmillióan vesztették életüket. Mondd csak, mi értelme a győzelemnek, ha közben mind belepusztulunk? Ha annyira meggyengülünk a harcokban, hogy képtelenek leszünk gondoskodni azokról, akiket a felszínre hoztunk a bányákból?

Egyetlen fegyver sincs a helyiségben, mármint Wulfgar és a Gondnokok fegyverein kívül, Táncos szavai azonban ágyúknál is nagyobb károkat okoznak. Beleremegnek a Szenátus falai. És még nem végzett.

– Itt állsz előttünk, Darrow, és még több férfit és nőt kérsz, még több hajót, hogy megvívhasd ezt a háborút. Ezért azt kérdem hát tőled, és a Völgyet őrző Öregre kérlek, hogy válaszolj nekem, mikor fog véget érni ez a háború?

– Amikor a Köztársaság biztonságban lesz.

– És ha elesik a Hamu Lovagja, akkor már biztonságban lesz? Ha elfoglaltuk a Vénuszt?

– A Hamu Lovagja a háborús gépezetük motorja. A szíve. De ereje a félelemben lakozik. Nélküle a maradék Aranyak Házai hetek alatt egymásnak esnek.

– És a Peremmel mi legyen? Mi lesz, ha ellenünk fordulnak, de mi addigra már darabokra zúztuk a saját haderőnket, hogy egyetlen embert megöljünk?

– A Peremmel békeegyezményünk van.

– Pillanatnyilag.

– A kikötőiket megsemmisítettük. A Csillagcsarnok elemzői szerint akkor sem tudnának még legalább tizenöt évig megtámadni bennünket, ha akarnának – szúrja közbe Musztáng.

– Romulus nem akar újabb háborút, nekem elhiheted – bólintok.

– Elhihetem? – vonja össze a szemöldökét. – Eddig is hittünk neked, Darrow.

Ugyanaz a harag árad belőle, mint amikor megtudta, mit tettem Arész Fiaival a Peremen. A Romulusszal kötött szövetség kedvéért a sorsukra hagytam őket. Akkor azt gondoltam, hogy soha nem fog megbocsátani. És talán igazam volt, nem is fog.

– Hányan bíztunk benned. Annyi éven át. De te szerelmes vagy a saját legendádba. Azt gondolod, Arató mindent jobban tud, mint a Nép.

– Azt hiszed, én háborúzni vágyom? Gyűlölöm a háborút. Elrabolta tőlem a barátaimat. A családomat. Elragad a feleségemtől. A gyerekemtől. Ha volna más út, elhiheted, hogy azon indulnék el. De ezt a háborút nem lehet megkerülni. Csakis rajta keresztül visz az út.

– Mondd csak, felismernéd egyáltalán a békét, ha látnád? – fordul a Szenátorok felé. – És ha én azt mondom, hogy igenis létezik másik ösvény? Egy ösvény, amely eddig rejtve maradt előttünk.

Caraval a homlokát ráncolva hajol előre. Sevro felém sandít.

– És ha azt mondanám, hogy nem holnap vagy nem egy évtized múlva lehetünk biztonságban? Hanem akár már most azonnal. És a békét nem csak egy újabb Acéleső árán teremthetjük meg. Anélkül, hogy újabb milliókat hajítanánk a Hamu Lovagjának ágyúi elé – mondja, és a feleségemhez intézi a szavait. – Uralkodóm, élnék azzal a jogommal, hogy egy tanút szólítsak a Szenátus testülete elé.

– Miféle tanút? – kérdi meghökkenten Musztáng. Ez váratlanul érte.

Táncos nem felel, csak várakozón jobbra néz, a lépcsősorok között meghúzódó átjáróra. A végében kinyílik egy ajtó, és sarkak kopogása közeledik a kőpadlón. A Szenátorok csendben várakoznak, a nyakukat tekergetik, hogy lássák a magas, parancsoló termetű, idősebb hölgyet, ahogy bevonul a Szenátus elé. A Köztársaság Gondnokai fölé magasodik, csak az egy szem Wulfgar magasabb nála. A szeme Arany. Tartása higgadt és nemes, alakja karcsú. Haját a tarkóján aranyhálóba fogta. Nyakában sast formázó aranymedál. Ruhája fekete, és a nyakától a bokájáig takarja egész testét. Megkeseredett, nemes arcán egyetlen görbe forradás.

Dühödten meredek a nőre. Amióta szinte gyerekként egy kövezett teremben agyonvertem a fiát, árnyékként magasodik az életem fölé. És most megáll a Szenátus előtt.

– Mit jelentsen ez? – emelkedik fel Musztáng a trónjáról. Táncos azonban nem retten meg tőle.

– Ez itt Julia au Bellona – mondja a szaporodó viharfellegek dacára rezzenetlenül. – A Hamu Lovagjának üzenetét hozza.

– Szenátor… – lép előre hevesen Musztáng, az arcán harag lobban. – A nemzetközi diplomácia az Uralkodó hatáskörébe tartozik. Túllépsz a hatáskörödön.

– Ahogy a férjed is. Őt is elmarasztaltad már? – kérdi Táncos. – Hallgassátok csak végig a mondandóját, megvilágosító élmény lesz, ígérem.

A Szenátorok kiáltozva követelik a hírnök szavait. Musztáng csapdába esett. Végigméri a nőt. Két hatalmas, ősi Arany Ház megmaradt tagjai ők ketten, szeretteik az egymással szembeni ellenségeskedésük áldozataiként vesztek oda egytől egyig. Cassius az utolsó élő sarja ennek az asszonynak. Már ha életben van egyáltalán valahol az űrben.

– Beszélj hát, Bellona.

Julia undorodva szegezi Musztángra a tekintetét. Nem felejtette el neki, hogy egyszer régen az asztaluknál étkezett Cassius oldalán, és aztán hátat fordított nekik.

– Trónbitorló – mondja keserűen, nem adván meg a legkisebb tiszteletet sem az Uralkodónak. Arisztokrata megvetéssel pásztázza a Szenátorok sorait. – Egy hónapig utaztam, hogy elétek állhassak. Egyenesen fogok fogalmazni, hogy mind jól értsetek. A Hamu Lovagja belefáradt a háborúba, és abba, hogy kénytelen végignézni, mint válnak városaink a földdel egyenlővé. A Merkúr ostroma idején követeket küldött a Hajnalcsillagra, én is közöttük voltam, hogy bebocsátást kérjünk… haduratok színe elé – néz rám dühödten. – Fegyvernyugvásért folyamodtunk, de ő Acélesővel felelt kérésünkre.

– Fegyvernyugvásért? – mormolja Musztáng.

– És miért kértetek tűzszünetet? – zeng a Szenátorok sustorgása felett Táncos kérdése.

– A Hamu Lovagja és a Társadalom haditanácsa nevében szerettük volna megvitatni a feltételeket…

– Miféle feltételeket? – nógatja Táncos. – Fogalmazz világosan, Arany.

– Arató talán nem említette? – szegezi rám mosolyogva a tekintetét. – Azért folyamodtunk tűzszünetért, hogy megegyezzünk a Lázadás és a Társadalom közötti végleges és hosszan tartó béke feltételeiről.

11

DARROW

A NÉP SZOLGÁJA

A teremben kitör a káosz, tógák hasadnak, öklök lendülnek a levegőbe. Csak az Obszidiánok ülnek moccanatlanul. Sefi arca sem rezdül, közönyösen várja a fejleményeket. Musztáng dühödten mered rám.

– Igaz ez?

– Soha nem akart békét – felelem jegesen. Sevro ráült a saját kezeire, úgy hintáztatja magát, nehogy a puszta kezeivel oltsa ki a Bellona némber életét itt helyben, a tanácsterem közepén.

– De elküldte a követeit?

– A provokátorait. Ezt a nőt meg a bérgyilkosát, Asmodeust. Cselvetés volt, amelyre nem szándékoztam a testület idejét fecsérelni.

Musztáng nem hisz a füleinek:

– Darrow…

– Asmodeus a hajódon járt, és te nem jelentetted? – kérdi Táncos hitetlenkedőn. Valaki elárult. A Vonítók közül valaki. Hogy juthatott volna egyébként a tudomására? – A következő talán az lesz, hogy a Rettenet Lovagja személyesen is megfordult nálad?

– A skorpió mindig mar – nézek bele Táncos szemébe. – A Hamu Lovagja lángra lobbantotta Rheát. Felperzselte Új-Thébát… A Luna minden városát porig rombolja, ha azzal visszaszerezheti a régi otthonát, amelyet mi raboltunk el tőle.

– Ehhez nem volt jogod – ingatja lassan a fejét Táncos.

Caraval és a korábban engem éltető Rezek bizonytalanul kapkodják a fejüket. Musztáng nem mozdult el a trónusáról, nem is tehetné. Bármit is mondana, úgy értelmeznék, hogy a férjét próbálja védeni. Így csak legyintenének rá, azzal még akár le is járatná magát. Ha azt gondolnák, hogy tudott róla, akkor lemondatják. Ezért is titkoltam el előle.

Leáldoz a csillagom. Ha próbálna megtartani, őt is magammal rántanám. Jobb, ha hallgatsz, szerelmem. Játszd inkább a hosszú játszmát. Van annyi eszem, hogy nem igyekszem menekülni, harcolni, rúgkapálni. Egy Vörös Szenátorasszony pattan fel a helyéről, elém rohan, és egy pillanatra átfut az agyamon, hogy talán a védelmébe vesz. De a lábam elé köp.

– Arany – mondja megvetően.

Wulfgar a közelembe húzódik, hogy elejét vegye az indulatok végleges elszabadulásának, hogy mások ne akarják megszegni a protokollt.

Éveken át számítottam erre a napra, de ahogy a Köztársaság erőre kapott, soha nem jött el. És azt hiszem, kezdtem meggyőzni magamat, hogy soha nem is fog bekövetkezni, hogy tévedtem. Becsaptam magamat, hogy csak mert eddig nem történt meg, már nem is fog. De tévedtem, vagyis jól sejtettem, mert íme, itt van, a vak gyűlölet ellenem tör, a kamerák könyörtelen szeme minden mozdulatomat kémleli a gerendákról, és tisztában vagyok vele, hogy bármit mondanék is, mindent ellenem fordítanának. A hírek tiszta és nemes terjesztői lecsapnak majd minden döntésemre, kis titkomra és bűnömre, a kötelességükre hivatkozva eljuttatják a világok minden zugába, miközben fürdőznek az erkölcsi vérengzésben, élvezettel rágcsálják a csontokat és cafatokat, a nézettség velejét szopogatják, és fáradhatatlanul táplálják a pletyka keselyűit.

Meglepve nem vagyok, de a szívem belesajdult. Nem akarok én lenni a gonosz. Wulfgar szánakozva néz rám, mint aki legszívesebben a karjaiban menekítene el a nyilvános megszégyenítésből. Sevro tajtékozva pattan fel.

– Te kibaszott hátbaszúrós kis patkány… – árasztja szitkait Táncosra.

– Hogy is bízhatnánk rád seregeinket – harsogja a tógás zavartalanul –, ha a Szenátus utasításait is megszeged? Ha szemébe hazudsz a Népednek? – kérdi, de időt sem hagy a válaszra. – Köztársaságunkban, fivéreim és nővéreim, nem lehetnek hadurak és zsarnokok. Mert ők a demokrácia halála. Hétszáz éves szolgaságunk tanúja ennek. Csakhogy a zsarnokság nem egyik pillanatról a másikra emelte a magasba a fejét. Lassan kúszott a felszínre a Föld vezetőinek a szeme láttára, akik azonban csak néztek, de nem tettek ellene semmit. Döntenünk kell. A saját hangja vezesse a Köztársaságot, vagy a kardja?

Visszaül a helyére, elvégezte a feladatát. A szokásos hívei körén túl is feldördülő taps közepette Faran Táncosa, Arész keze, aki kirángatott a sírból, hogy fegyvert kovácsoljon belőlem, most hátat fordít nekem. És a terem közepéről vénséges, nemes olajfaként, amelyet se láng, se balta nem fog, figyel engem Julia au Bellona. Szemében a régi gyűlölet izzik. És lassan, mintha rég elfeledett ígéret teljesülne be végre, elmosolyodik.

Publius cu Caraval emelkedik szóra a felfordulásban. Csak Musztáng jogarának hangos koppanásai teremtenek csendet, hogy hallják is a mondandóját a Szenátorok. Ha valaki, hát a Réz megvédhet engem.

– Vörös Szenátortársam minden meggyőződését nem osztom ugyan, hiszen amíg nincs igazság, béke sem lehet. Egy dologban azonban egy véleményen vagyok vele. Túlléptél a jogkörödön, Imperátor. Nem király vagy, és nem is hadúr. Hanem a Nép szolgája. Erről megfeledkeztél. Ne engedjük, hogy ez még egyszer előfordulhasson – néz körbe a Szenátorokon. – Javaslom, szavazzuk meg, hogy Lykosi Darrow-t fosszuk meg főparancsnoki rangjától, és helyezzük házi őrizetbe, amíg a Köztársaság elleni árulásért bíróság elé nem állítjuk.

Taps. Caraval színpadiasan pillant rám.

– És javaslom azt is, hogy átmenetileg függesszük fel a Mag Aranyaival fenntartott ellenségeskedést, hogy elhatározásra juthassunk béke vagy háború kérdésében.

A szemforgató görény.

Musztáng nem sokat tehet. Rendelkezik, és a Köztársaság Gondnokai kivezetnek a teremből mindenkit, aki nem a Szenátus tagja. Követem Wulfgart. És az emberei feje felett látom, hogy a feleségem engem figyel a trónjáról, és a szemében félelem tükröződik, mert látja az enyémben felparázsló hideg indulatokat.

Az épület falain kívül csendes a világ. Ide még nem ért el a megszégyenülésem híre. A Köztársaság Gondnokai csak állnak a narancs lámpafények körében, miközben mi magunkhoz vesszük a fegyvereinket. A téren kormányhivatalnokok sietnek a dolgukra, igazgatják tízmilliárd lelket számláló világaink mindennapjait. A nap időközben lenyugodott, és sötétség ereszkedett ránk. A hatalmas, márványfehér térségben őszi levelek sodródnak.

– Ne hagyd el a várost, Darrow – hívja fel a figyelmemet Wulfgar. – Figyelsz rám? – teszi a vállamra a kezét. – Darrow…

– Le vagyok tartóztatva? – kérdezem.

– Egyelőre nem…

– Hátrébb, nagyfiú – markolja meg a beretvája markolatát Sevro. Wulfgar lepillant a melléig sem igen érő Sevróra, és elhúzódik. Lemegyek a lépcsőn, a leszállópálya felé indulok. Sevro felzárkózik mellém. Ahogy hangos üdvrivalgás zaja hallatszik a szenátusi ülésterem kitárt ajtajai mögül, megtorpanok.

– Valami kis szarzsák dalolt nekik – morogja Sevro. – Le kéne csapnom Caraval tökeit. Méghogy árulás! Igazából nem tartóztathatnak le, ugye?

– A Mélysírba talán nem dugnak, de bezárhatnak, amíg úgy tartja kedvük. Amíg a Hamu Lovagja el nem éri, amit akart.

– Ahhoz azért a Hetedik Légiónak is lesz egy-két szava – vicsorog Sevro. – Hívjam Oriont? Meg a Telemanusokat?

Hátrapillantok a Fórumra. Odabenn Musztáng megkísérli majd mérsékelni a károkat. Amennyire lehet. Csakhogy a Rezek elvesztésével már nem lesz elegendő szavazata, nem fog tudni megvédeni. Itt már nem tehetek semmit. Ez már nem az én világom. Eddig is tudtam, most csak annyi történt, hogy Táncos hangosan is felhívta rá a figyelmemet. Szerinte én csak háborúzni tudok. Igaza is van. A szívem mélyén túl jól ismerem az ellenségemet. Ismerem a cselszövéseit. A kegyetlenségét. És azt is tudom, hogy ennek a háborúnak nem az asztal két oldaláról egymásra mosolygó politikusok és diplomaták fognak véget vetni.

Úgy fog véget érni, ahogy elkezdődött: vérben.

– Ne, Sevro. A Vonítókat szedd össze.

12

LYRIA

PARITTYAPENGÉK

Menekülök a lövöldözésből, ami az öcsémet megölte.

Az öcsikémet, akit részben én neveltem, akinek a feje fölé én véstem az ajtófélfába a rovátkát, ahogy növekedett. Ugrattam, hogy igazi paszulyszár, hogy egy szép napon az égig fog érni. És most itt hagyom a sárban.

A szívverésem kalapácsütés. Ömlik a könnyem, hogy alig látok. Sár borítja a vádlimat. Száguldok a műanyag kajibák között. Egyre nagyobb a zaj. Egyre több puska ropog, energiafegyverek sziszegnek. Nemcsak a levegőből támadtak ránk, a földön is. Teherautók fékeznek csikorogva. A déli kerítésnél is lövöldözés tör ki. Ott is négykerekű járművek sorakoznak, fegyveres férfiak reflektorokkal a kezükben. Meg parittyaPengékkel.

A mi sikátorunk még csendes, amikor hazaérek. Mintha tagadni próbálná, amit ez az éjszaka hozott ránk. Betörök az ajtónkon. A nővérem még mindig az asztalnál ül az új bakancsában.

– Mi történt? Lövések hangját hallottam?

– A Vörös Ököl – mondom, ahogy a monszunszirénák vijjogni kezdenek odakinn. Vörös Öklöt jelző szirénáink nincsenek.

– Ne… – suttogja. – Tiran hol van?

– Neki… – összeszorul a torkom. – Elment.

– Elment? – billenti félre a fejét, mintha nem értené, mit beszélek. – Hogyhogy elment?

– Lelőtték.

– Mi van?

Érzem, hogy remegek. Nem vagyok már ura a testemnek.

– Lelőtték – zokogok. Forró rohamokban szakad fel a mellkasomból. Érzem, ahogy a nővérem átkarolja a vállamat. Magához von. Szorít. – Meghalt. Tiran meghalt.

Nem egyszerűen csak meghalt. Megcsonkították.

– Hozd apát – mondja a nővérem holtsápadtan. Két kezébe fogja a fejemet. – Hozd apát, Lyria. Mennünk kell.

– Hova…

– Fogalmam sincs. De itt nem maradhatunk. – Én csak kábán bólogatok, mire megrázza a vállamat. – Csináld, Lyria!

Hogy maradhat ennyire higgadt? Neki nem kellett végignéznie, ahogy Tirannak leolvad a feje. A hálórészleg felé taszít. Apa már ébren van, engem bámul. Mintha már tudná. Hallotta vajon, amit Tiranról mondtam?

– Tudod, mi történt? – kérdezem. Alig láthatóan biccent. – Segítened kell, kapaszkodnod.

Tiran egyszerűen át szokta emelni az ágyából a kerekes székébe, de én nem vagyok ehhez elég erős.

Apám hónalja alá csúsztatom a kezeimet.

– Egy… kettő… három.

Mióta anyámat eltemettük a mélységi alagútban, először szólal meg apám:

– Nem. – Inkább nyöszörgés, mint beszéd, de akkor is egyértelmű. A szeme tágra nyílt, beszél. Megrázza a fejét, elismétli: – Nem.

Végignéz magán, aztán a székére villan a tekintete. Igaza van. Ha őt is cipeljük magunkkal, nincs esélyünk a Vörös Ököllel szemben. Meg azzal a székkel a sárban. Tiran nélkül semmiképp.

Homályos tekintete engem figyel. Most végre engem lát. És ebbe szakad bele a szívem. Hamarabb is észrevehetett volna. Nézhetett volna engem is, ahelyett, hogy a HK-ra meredve folyatja el az életét. Miért éppen most? Miért akkor, amikor már csak néhány perc maradt? Magamhoz ölelem. Megcsókolom a homlokát, beszívom a bőre, a zsíros haja szagát, és eszembe idézem, milyen is volt régen.

Nagy lendülettel emelem ki az ágyából, bele a székébe. Megrogyok a súlya alatt, kis híján összecsúszom. A derekam sajog, de végül csak sikerül megtartanom, és átemelnem a székébe. Nagyjából féloldalasan landol. Nyögünk még egy sort.

– Kitartás, apa. Még el kell köszönnünk. – És kitolom az első szobába, ahol a nővérem és a gyerekei készülődnek.

Már az összes kicsi együtt van.

– Nem szabad elengednetek egymás kezét – magyarázza nekik a nővérem. – Bármi történjen is. Ez nagyon fontos. Maradjatok együtt – teszi hozzá, és rám néz. – Lyria, Liam még a kórházban van.

– Azt a szarveretest… – sziszegem. Hogy is feledkezhettem meg róla. Conn sírva fakad.

– Nincs semmi baj, életem. Nincs semmi baj – nyugtatgatja Ava. Ellát takarókba csavarta, és a melléhez szorítja. A kicsi nem sír. A nővérem nem fog tudni eljutni a tábor központjába a gyerekeivel, és utána vissza onnan.

– Elmegyek érte. Ti induljatok az őserdőbe. Ott találkozunk.

– Az őserdőben? Ott ugyan soha nem találsz meg bennünket. A keleti őrtoronynál…

– Ott teherautók vannak. Az északi környéke csendesebbnek tűnt.

– Akkor találkozzunk ott. Az északinál. Onnan együtt elmegyünk a halászbárkákhoz. Leereszkedhetünk a folyón.

Távoli robbanás rázza meg a műanyag házat.

– És apával mi legyen? – fordul apánk felé, aki rezzenéstelenül néz ránk a székéből.

Egyet rázok a fejemen.

– Vihetnénk… – kezdi a nővérem, de mind a ketten tudjuk, hogy ez képtelenség. Hogy húszméternyire se jutnánk vele és a gyerekekkel.

A rémült gyerekeket nézem, a nővéremet.

– Gyertek, gyerekek – mondom aztán tompán –, kívánjatok papának szerencsét.

Ava rögtön érti. Megtörik a higgadt anyai tartás, és a könnyei mögött látom a kislányt, aki anyám halálakor az ágyában zokogott.

– Nem akarom a papit itthagyni – sírja Conn.

– Majd elhozom magammal – mondom. – Ti menjetek előre. De most adjatok neki puszit.

A kicsik hisznek nekem, sorban megpuszilgatják apám arcát, akinek a szeme már könnyben úszik. A nővérem is fölé hajol, könnyes szemmel csókolja homlokon. Conn belekapaszkodik, el sem engedi, a nővéremnek úgy kell leszakítania róla. Indulnak.

– Az északi őrtoronynál – szól még vissza. – Igyekezz.

– Sietek.

– Lyria.

– Igen?

– Hozd el a kisfiamat.

Megszorítjuk egymás kezét, születések és házasságok és szeretet olvad egybe ebbe a rémült másodpercbe. Aztán elszakadunk egymástól, az ajtó becsukódik utánuk, elnyeli őket a kinti rémálom sötétje. A műanyag fal egyik repedésén át látom, ahogy a kis Ellát magához szorítva rohan, a két fiút vonszolja maga után a sárban. Én még maradok egy pillanatig apámmal a kunyhóban, hallgatom a vékonyka falakon át a kinti világvégét. Egy kis hangocska azt mondja a fejemben, hogy ha itt meghúzzuk magunkat, elvonul a vihar a fejünk felett. A műanyag kizárja valahogyan a Vörös Öklöt a puskáikkal és a parittyaPengéikkel. Szeretném megnyugtatni apát, hogy így lesz. Hogy nemsokára viszontlátom. Évek óta nem volt ennyire magánál, úgy néz, mint aki tudja, hogy most lát utoljára. Letérdelek elé, hogy egy vonalban legyen a tekintetünk, és megmarkolom a két kezét. Ez a férfi takargatott be éjszakánként, ő ültetett Babérünnepen a térdére, és mesélt történeteket bányászkatasztrófákról meg harcokról és lándzsaviperákról. Hatalmas volt, mint az égbolt maga. Most azonban már csak egy roncs, aki élete utolsó pillanatait éli.

– A Völgyben találkozunk – súgom neki, összeérintjük a homlokunkat. – Szeretlek. Szeretlek. Szeretlek.

Aztán elrugaszkodom, és három lépéssel már kint is vagyok a sikátorban.

Olyan érzés hátrahagyni őt, mintha egy végtagomat tépném le.

A szemem ég a visszatartott könnyektől, de az agyam tiszta. El kell mennem Liamért. A nővérem már eltűnt. A táborban kitört az őrület. A Gammák menekülnek a házaikból, a távolban lángok nyaldossák az eget. A fejem felett a fekete égen két hajó hajtóműve bőg. Automata puskák karattyolnak, energiafegyverek sírnak fel néha. Mindenfelől sikoltások hallatszanak, és hatalmas a kavarodás. Loholok keresztül a házak közt, a legrövidebb utat keresem a Gamma negyedből a központi kórházhoz. Tiszta erőből belerohanok egy férfiba, elterülök a sárban. A könyöke az arcomba csapott, de ő csak kissé hátrahőkölt, már indul is tovább. Nem törődik velem, pedig ismerem. Elrow az, apám egyik embere volt évekkel ezelőtt. Egy gyereket cipel.

Feltápászkodom. A kórház ajtaja zárva. Csúcsos, fehér műanyag épület, a sár és az eső persze már alaposan beszennyezte. Néma nyugalommal várja a káoszban a sorát. Verni kezdem az ajtót:

– Engedjetek be! Lyria vagyok! Nyissátok ki!

Kétszer is belerúgok, de akkor zörög a zár, és a következő pillanatban kinyílik előttem az ajtó. Három férfi és egy nő áll előttem, kezükben nehéz sebészeti eszközök, nyilván azzal terveztek fejbe csapni, ha kell. Magasba emelem a két kezemet.

– Lyria! – kiáltja a gárda feje, egy Janis nevű Sárga orvos. – Engedjétek be!

– Hol van Liam, Janis?

– Hátul – feleli, és már vezet is az ágyak között a kórház végébe, ahol az unokaöcsém vár. A beteg gyerekek és felnőttek arcán rémület. Az unokaöcsém is felült, a térdeit átkulcsolva kucorog, és a semmibe meredő, nemlátó szemekkel hallgatja a kintről beszűrődő borzalmat.

– Mi folyik odakinn? – kérdi a doktornő.

– A Vörös Ököl. Hajókon és teherautókon jöttek.

– Ide? – kérdi hitetlenkedve. – De a Köztársaság…

– A fenébe a Köztársasággal. Igyekeznünk kell, Liam… – ölelem magamhoz a kisfiút. Annyira vékony, mint egy porcelánfigura. A haja neki is borzas és vörös, mint nekem, ugyanolyan megzabolázhatatlan, de az övé valamivel rövidebbre van nyírva. Nagyon bizonytalanul mozog, mintha a Babérünnepen szeretne felkérni egy lányt, de nem meri. Puszit nyomok a fejére, és ráadom a kis kék tipegőjét, amelyet magammal hoztam neki. A kapucnit mélyen belehúzom az arcába, alig kandikál ki alóla a sápadt kis arcocskája. – Nincs semmi baj. Minden rendben lesz, ne félj. Vigyázok rád.

– Anyu hol van? – kérdi halkan.

– Vár bennünket. És most velem kell jönnöd.

– Anyu jól van?

– Bátornak kell lenned. Az leszel, ugye? Olyan leszel, mint a Kobold, jó? Amikor Arató után ment a Sárkánypofába. Megteszed a kedvemért?

– Igen – bólogat picinyke fejével. – Meg.

Kikapom az ágyból, és már indulnék is vele, de Janis elállja az ajtót.

– Itt nagyobb biztonságban lesz – mondja. – Ez egy kórház, amit még ezek is tiszteletben tartanak.

Döbbenten meredek rá.

– Magának szarveretesen elmentek otthonról! Inkább menekítsen mindenkit, amilyen gyorsan csak lehet. El innen.

– Lyria…

De nem állok meg vitatkozni. Félretaszítom, és már kint is vagyok a kórházból, az unokaöcsémet a mellemhez szorítva rohanok. Egyre közelebb dörrennek a lövések. Durva hangok harsognak. Egy női sikolynak húsos, nedves cuppanás vet véget. A házak közötti réseken át cikázom, az északi őrtorony csendesebb környékére igyekszem. A házak műanyag ajtajai leszaggatva, fiatalemberek rohangásznak körülöttem, mindenfelé, étellel, értékekkel, HK-kal megrakodva. De senki sem cipel olyan értékes kincset, olyan drága életet, mint én. Liam aprócska keze átfogja a nyakamat. Kiáltást hallok, kezek mutatnak rám:

– Gamma!

Megrettenve vetem magam a sötétbe, előrehajolva száguldok tovább egy kihaltabb sikátorban, és le is rázom őket.

Az őrtoronynál senki sincs. Reflektorpászmája az égnek irányítva mered a sötétbe. A köztársasági katonáknak, akik elvileg itt állnak őrt, nyoma veszett. Végeztek velük is. Vagy leléptek. Egy kutya ugatását hallom valahonnan. A nővéremet viszont sehol sem látom.

– Ava – kiáltom fojtott hangon. Hátha az árnyékban vár rám.

Semmi. A házak között közelednek az üldözőim, mégsem tudtam lerázni őket, egyre hangosabbak. Férfiak kiáltoznak. Kirohanok a kapun. A sötét őserdőig sáros mezőn kell keresztülvágni. Képtelenség, hogy eljussunk odáig. Jobbra van a tábor szemétlerakója, azon túl a folyó.

– Ava – suttogom bele még egyszer a levegőbe.

A lábdobogás egyre csak közeledik. Oldalra letérünk Liammel, felkapaszkodunk a szeméthegyre. Itt árnyékban vagyunk, de a biztonság kedvéért átkecmergek a kupac másik oldalára, lecsusszanok. Liam lelkére kötöm, hogy maradjon csendben, és visszamászom a kupac tetejére, hogy lássak. Gammák özöne árad ki a kapun, a negyedem lakói menekülnek, ismerem majdnem mindannyiukat. Az őserdőt veszik célba. Akárhogy is nézem, a nővérem nincs köztük, ezért meghúzom magam, csak csendben figyelek. Ahogy azonban lépteiket elnyeli az éj, iszonyatos félelem ragadja meg a lelkemet. Hogy itt maradok egyedül, itthagytak bennünket magunkban. Már majdnem utánuk vetem magamat, amikor az erdő szélén villan valami. Szívem szerint figyelmeztetném az enyéimet, utánuk kiáltanék, hogy a halálba rohannak. Meg kellene mentenem őket, de túl késő. A villanás ezernyi villámlássá sokasodik, mintha a dzsungel kimutatná kegyetlen, fémes vigyorral a foga fehérjét. Az enyéim üvöltenek, ahogy a fák közül rájuk rontanak a parittyaPengés gyilkosok.

Menekülök a kiáltozás közeléből, mélyen bemászom a szemétbe. A combomat felhasítja valami fém, ahogy egy kisebb halomra kapaszkodom fel. Elveszítem az egyensúlyomat, lecsúszom, bukfencezem. Ahogy keményen koppanva leérek az aljára, Liamet is épp csak sikerül megóvnom a nagyobb ütéstől. Sírva fakad a karomban. A szemem durván könnyezik az édeskés bomlásszagtól. Egy patkány cikázik át a karomon. Lábra állok, csak az unokaöcsémet óvom, és a lábamon ég a seb. A rothadó szemétből lüktet a forróság. Végre találok egy búvóhelyfélét, bekucorodom egy kihajított ipari mosógép alá. Liam testét rázza a borzongás, annyira rémült, és némán zokog. Leteszem, a karjaim már elzsibbadtak a súlyától. Most férfiak özönlenek ki a kapun, az ösvény közelében, amelyen felkapaszkodtam a szemétre, megállnak. Lámpáik fénye a sötétben pásztáz.

Lelapulok, Liam szájára szorítom mocskos ujjamat. Egy fénynyaláb épp a fejünk felett siklik tova. A kis arcocska előtt szúnyogok hada zsong, még jobban összehúzom a kis kapucni megkötőjét, hogy csak a szája és az orra hegye látszik ki alóla. Csapkod az eső, mindenfelé folydogál a szeméten, és hallom, ahogy a férfiak beszélgetnek. Apám, anyám, a testvéreim, barátaim hangjára emlékeztetnek, épp olyan a beszédük, mint a miénk. Csakhogy a nyelvük most vadul forog, szavaik durvák és nyersek, kíméletlenek. Hogy tehetik ezt a saját vérükkel? Az egyikük olyan közel áll meg hozzám, hogy látom a bemázolt kezeit. De nem festék színezi vörösre a bőrét, hanem a kiontott és rászáradt vér.

A lámpák fénye továbbimbolyog, az emberek beszélgetve haladnak végig az ösvényen. Átjár a félelem. Hol lehet a nővérem? Elkapták? Adja az ég, hogy elérjen a csónakokhoz. Fogalmam sincs, mit tegyek, hova menjek, ezért csak lapulok ott, és igyekszem kikukucskálni a sötétben tomboló árnyak felé. A táborban lobogó lángok fényében az arcukat is látom már. Fiúk ezek, az állukon gyéren lengedez némi szakállféle. Sovány, izzadt fiúk, egymásnak üvöltöznek, ahogy a szeméthalomban keresgélnek a lámpáik fényénél, kiéhezett, veszett kutyák.

Liam kis kezecskéje összekulcsolva. A maga állandó sötétségében csak hallhatja azoknak a sebeknek a hasadását, amelyeket ezek a fiatalok szakítanak az éjszakába. Remeg. Letörlöm az esővizet az arcáról, bárcsak szárnyaim nőnének, és elrepülhetnék vele innen messzire.

– Olyan nagyon bátor vagy, Liam – súgom neki. – Bátor, akár a Kobold, úgy bizony.

– Anyu hol van?

– Nemsokára találkozunk vele. Szerintem a csónakokhoz ment. De mivel eddig is nagyon bátor voltál, most kapsz valamit – mondom, és megkeresem a zsebem mélyén a csokit, amelyet még vacsora után raktam el neki. A kezébe nyomom.

– Köszi – mondja, és miközben azt rágcsálja, sutyorgásra leszek figyelmes. A közelből jön a hang, a sötétből. Kissé feltámaszkodom, körülnézek. Ócska konténerek alól szemek villannak. Egy család rejtőzik mellettem. Egy kislány integet át nekem, én visszaintegetek.

Nem vagyunk egyedül.

Túlélhetjük. És Ava is vár ránk valahol. Nemsokára együtt leszünk megint, épp csak kifújom kicsit magam. Ám akkor megérzem a füstszagot.

13

LYRIA

ELŐSZÖR CSAK SIKOLYOK

Az őrtorony felőli végét gyújtja meg a Vörös Ököl, ám szinte ugyanabban az időben több ponton is fellobban a szemétrakáson a tűz, a lángfal hamar összeér, és egyre közeledik a búvóhelyünk felé. Izzik a levegő, füstnyelvek csapnak fel a szemétből, már a lábaimat nyalogatják. Liam rémülten sikolt. Felnyalábolom, és kitörök a rejtekhelyünkről. Menekülnék a lángok elől, de megbotlom, elkap a köhögés, nem kapok levegőt. Csak a füstöt nyelem, a szemem megtelik könnyel, látni sem látok már. A lábaimat fém-és üvegtörmelék szabdalja, ahogy térdig süppedek a mocsokban.

Akkor egy kislányhang üti meg a fülemet. A füstből jön, alig hallható, mintha egy gyerekdalocska kanyarogna lágyan a fülembe. Aztán a hamu és parázs kavargásában megpillantom, lázasan integet felém, hogy álljak már fel, menjek.

Összeszedem magamat, követem a hangját, és rá is akadok egy járatra, amely kivezet a füstből. Végre tiszta levegő jut a tüdőmbe. Sokan loholnak előttünk. Húszan, negyvenen is lehetnek, őrülten menekülnek a szeméthalmon át a lángok elől, mindenki a folyó felé tart, ahol a csónakok vannak. Végre elérem a szemétlerakó szélét, már a füst is nagyjából kitisztult a tüdőmből. Újabb menekülők kerülnek ki, rohannak el mellettünk, vágnak keresztül a bozótoson, hogy mielőbb elérjék a csónakokat. Veszek még egy nagy levegőt, és Liamet szorítva megyek a többiek után.

Még egy pillantást vetek hátra, az égő szemétből hatalmas füstoszlop nyúlik a magasba, szürkeség a narancsszínű hajnalban. A nap lassan a tábor fölé emelkedik. Nemrég még ez volt az otthonom.

Előttem anyák futnak a gyerekeikkel, rongyos kendők lebegnek a vállukon. Fiatalemberek botladoznak, a földi javakat hátrahagyva már mindannyian csak időseket és megsebesült társaikat cipelik. Nem csak Gammák. Nem csak a kollaboráns klán. Sietek a nyomukban a zöldellő bozótosban a folyó irányába. Már gyom és fű csapdossa a lábam szárát, és persze csupa sár vagyok. Mindjárt leérünk a folyóhoz. Mindjárt kiszabadulunk az éjszakából. De ekkor sikoltást hallok elölről. Aztán egy másikat.

A bokrokon túl a sáros lapályon egy nő térdel. Mellette a gyermekei. A két kezét könyörgőn tárja ki. A menekültek mind megtorpantak, rogyadozva állnak, nem látok el felettük. Előttem egy öregember ül a sárban, tekintete üresen mered a semmibe.

Lagalosban a bányászok úgy tisztították meg a lándzsaviperáktól a járatokat, úgy űzték ki őket a rejtekükből, hogy tüzeket gyújtottak. Itt most mi vagyunk a kígyók. A Vörös Ököl azért lobbantotta lángra a szemétdombot, hogy ideűzzenek bennünket alóla. A csónakokhoz vezető utat úgy húsz rongyos, izzadt és könyékig véres fiatalember állja el. Kezükben automata fegyverek. Egyetlen asszony van közöttük. Az, akit már a hajónál is láttam. Akinek a fél arcát iszonyatos hegek torzítják el, de a másik fele megviselt szépség. A haja vörösébe ősz tincsek vegyülnek. Páncélmellényt visel, a kezében vértől barna parittyaPenge. Mond valamit a mellette állónak, aki erre felemeli a puskáját.

Az idő beleragadt velünk a sárba.

A hátam mögé rántom Liamet. Valami forró, sós fröccsen az arcomba, és ahogy kitörlöm a szememből, a kezem vörös lesz. A sárban ülő öreg rángatózik. A feje furcsán félrebillen, féloldalas lett. A teste megrándul. Valahogy felfogom, hogy az acél műveli ezt vele. Újabb golyó hasít a testébe, oldalra borul, üvölt. A gyerekek visítva próbálnak szertefutni. Golyózápor kaszálja le őket. Liamet lenyomom a földre. Valami forróság csapódik a vállamba. Elterültem a sárban. A karomban jeges nyilallás.

Ez nem lehet a valóság.

Ez valaki mással történik.

A kék eget bámulom. A lövések hangja eltompul.

A kékségbe emelkedem, ahogy az első alkalommal, amikor megláttam. Fel. Fel. Egyetlen ezüst könnycsepp felé.

Egyre közelebb repülök hozzá.

Közelebb.

A könnycsepp reménytelin ragyog. Ez volna az Öreg, aki a Völgyet őrzi? Eljött értem, hogy elvigyen végre apához, anyához és Tiranhoz?

A könnycsepp sokasodni kezd, már három van belőle. De lehet, hogy mindig is három volt. És lehet, hogy nem is az égbe süllyedek. Hanem az ég zuhan le rám. A távolból az acél dühödt sziszegését hallom. Egy hajó. Három hajó. Fehér gomolyagot húznak maguk után az égben. Egy kövéret, széleset és két keskenyebbet.

– A Köztársaság! – kiáltja egy hang egymillió kilométerről. – A Köztársaság!

Szívdobbanások szaggatják a talajt, ahogy a lövegek becsapódnak. Bang. Bang. Bang. A nagy, kövér hajó apró, szikrázó magokat szór a levegőbe. A magok potyognak. Egyre gyorsabban és gyorsabban. Fecskerajba gyűlnek, majd a fejünk felett vagy ezer méterrel szétrajzanak. Az egyik egyenesen felém száguld, fém és gőz forró áradata. A sárba csapódik. Páncélja narancsszín. A sisakja vicsorgó kutyapofa. Bal öklét a bennünket lövők felé tartja. Hang-és harageső. Az emberek menedéket keresnek, vagy elolvadnak. De a harcos már sehol sincs, vagyis a levegőbe emelkedett, csak a kihangosítón zúg harci kiáltása:

– …elemanus!

– Lyria – súgja Liam, és megérinti a lábamat. Feljebb kúszik, kis keze megtalálja az arcom. Életben van. Csupa sár, de él. – Megsebesültél, Lyria? – kérdi sírva.

– Jól vagyok – ülök fel, és szorítom magamhoz a jobb karommal. – Jól vagyok – ölelem zokogva. – Jól vagyok.

A bal vállammal történt valami. Ennyire még soha sem fájt semmim. Vérzik, és az egész karomban hasogat lefelé a fájdalom. Szétzúzott, vergődő testek iszamos levében úszunk. A Vörös Ököl elpusztult vagy elmenekült, és fedezékből tüzel az égre. A két csontfehér köztársasági hajóról az Ököl teherautóit és egyéb járműveit lövik. Acélemberek repkednek a levegőben.

Túl sok. Túl hangos. Fogom Liamet, és a mészárlás kevéske túlélőjét követve meghúzódunk mi is a folyó menti nádasban.

Ott kuporgunk rémülten, és hallgatjuk a csatazajt. Tucatnyian maradtunk életben. Összerezzennek, ahogy a közelben bomba robban. De én csak ülök némán, hintázom előre-hátra, és a vízből előrajzó bogarakat figyelem. A nővérem biztonságban van. A gyerekek is. Hamarosan látjuk egymást, és nevetünk. Liammel mi is velük leszünk mindjárt.

– Nézzétek! – kiáltja valaki mellettem, és az égre mutat.

A kutyapofa-sisakos lovag zuhan lefelé, füstfelhőt húz maga után. Nagy fröccsenéssel csobban a közelünkben a vízbe. Mind a vizet lessük. De nem bukkan fel. A többiekre pillantok. Senki se mozdul.

Meg fog fulladni.

– Segítenünk kell – motyogom kocogó fogakkal. Ebben a hőségben is fázom. De rám se néznek. Megismétlem hangosabban. – Segítenünk kell. – De még mindig senki és semmi. – Gyáva férgek!

Rászólok Liamre, hogy maradjon, ahol van, és belegázolok a vízbe. Egy idő után már a nyakamig ér. Mélyebb, mint hittem. Egyedül nem fogom tudni kiemelni. Átkozódva nézek körbe. Meglátok egy kötelet. Úgy féltucatnyi csónakot rögzítettek vele a parton egymáshoz. Odavergődöm, eloldom a kötelet, és gázolok vissza a mélyebb vízbe. Az áramlat úgy rángatja a derekamat, mint egy botlábú táncpartner. Félő, hogy elsodor. És már ellep a víz. Lebukom, keresem a zavarosban a lezuhant lovagot.

Nem látom sehol.

Annyira iszapos a víz, hogy kétszer is le kell buknom, mire puszta véletlenségből ráakadok. A jobb lábammal rúgok bele a fémbe. A lábammal tapogatom végig a páncélzatot, képtelenség kivenni, hogyan fekszik az alak. Végül sikerül a lábára erősítenem a kötelet, és amennyire a sérült vállamtól telik, felrúgom magam a felszínre, és magammal rántom a kötelet. Amikor kiérek a partra, már ott várakoznak a Vörösek, hogy hősiesen és nagy bátran segítsenek, most, hogy a munka szarveretes oroszlánrészét egyedül elvégeztem.

Tíz pár kéz húzza-vonja a kötelet, mire végre sikerül a lovagot felráncigálnunk a mélyből, ki a sekélyebb részre.

Köréguggolunk a sárba. A narancsszín páncélzat mocskos és a hasa magasságában megperzselődött. Itt találták el, mielőtt lezuhant. Igazi óriás. Ekkora nagy rohadékot még soha nem láttam. Csak a sisakja akkora, mint az én felsőtestem. Nagy páncélkesztyűjével olyan könnyedén kilapíthatná egy csapással a fejemet, mint mi régen a lándzsavipera-tojásokat. A fém résein áramlik ki a víz. Belemártom az ujjamat, valami miatt úgy gondolom, hogy biztosan meleg. Pedig hideg és kicsit szivárványos.

– Nézzétek, mekkora – ámul valaki.

– Biztos egy szarveretes Obszidián.

– Nem, azoknak fehér tollaik vannak.

– Meghalt?

– A generátorát találták el – mondja egy öreg, akit azt hiszem, Almornak hívnak. Hosszú évekkel ezelőtt fúróFiú volt, delta. A lovag mellett térdepel a sárban, a fémet tapogatja. – Az impulzusPajzs kisült, de ez azt is jelenti, hogy nincs odabenn oxigén. Lehet, hogy már meg is fulladt.

– Ki kell szedni – sürgetem.

– Tudja valaki, hogy működik ez a szarság? – kérdi egy asszony, és a sisakot rángatja. De az meg se moccan.

– Kell lennie valahol egy vészkioldónak – mormogja Almor. A lovag álla környékén matat. – Itt ni.

Az arcot védő lemez sziszegve nyílik fel. Víz ömlik ki a sisakból. Az öreg feltolja a lemezt, míg végül teljesen eltűnik a sisak felső részében, és már látjuk a lovag arcát. Nem Obszidián, de mégis mintha gránitból faragták volna. Vörös szakáll takarja széles állát. A feje kopasz, gigantikus. És jobb orcáján keskeny forradás, egy Sebhely fut lefelé. Az orra lapos, a szeme apró, szempillája dús. Egy Arany. Az első, akit a saját szememmel látok. Az első mindannyiunk életében.

– Lélegzik? – kérdi Almor.

Senki sem nyúl a lovaghoz. Micsoda gyávák. A férfi fölé hajolok hát, és a fülemet az orrához dugom. És akkor összerándul. Rémülten kapom el a fejemet. Vizet okád. Amíg öklendezik, meghúzódom a sárban. A fejünk felett még több szuperszonikus hajó érkezik a kék semmiből, leereszkednek, hogy megmentsék a táborunkat.

A Vörös Ököl visszavonul, de a 121-es tábor lángokban áll.

14

EPHRAIM

ÉVFORDULÓ

Egy pöcegödör félhomályos hátsó termének kis sarokbokszában két alak görnyed a mocskos pohara fölé, mint két évszázados vízköpő. Ahogy átvágok a két Vörös szerelő füstpálcájából pöfögő neonzöld pokolfüstön, felnéznek rám.

Hüperión város központjától délre, a juharszegélyes Promenádtól százhatvan kilire magasodik a kegyetlen Atlasz bolygóközi kikötő, amely hét főtoronyból áll, és mindegyik emberfeletti méretű. Egyetlen földi év alatt egymilliárd utazó halad át az AIB-n, és minden egyes újgazdag vagy ősi vérű Aranyra egész áradatnyi űrtengerész, bolygóközi migráns és utazó jut. Márpedig ezek a vándorok vendéglőket, bárokat, ivókat, kuplerájokat és szállodákat igényelnek, mielőtt még elérnék a Lunán a végcéljukat, bárhol legyen is az.

Az Atlasz egy egyre növekvő tumor a hold testén. Ezért is nevezi mindenki csak Csombónak.

Mögöttem a nyitott ajtón túl fényjelek és nagy felbontású digitális csalik akasztják horogra a tekintetet, és rántják be az utazót villamosaikról vagy magángépeikről. A fejüknél fogva zuhannak be a kereskedelem előszobájába, és nem is szabadulnak, amíg vérüket és pénzüket a hátország nagy bugyraiba nem szivattyúzzák. Az a fajta hely ez, ahol az ember megfeledkezhet végre az életéről. Minden dolgok legfőbb iróniájaként azonban az én életem éppen itt szökkent szárba.

Akkoriban még egészen máshogy festett ez az ivó. Két éve kiszálltam már a Légióból, és a Csombóra néhány pireuszi cimborával látogattam el, hogy elverjek pár bukszányi kreditet. Két itallal érkezésünk után valami marha egy pohár tejet öntött a nyakamba. Megperdültem, hogy jó modorra tanítsam a pöcsfejet, de elég volt egyetlen pillantás a kelekótya képére meg a viseltes öltönyére, hogy harsányan hahotázni kezdjek. Dehogy kellett ide az öklöm. A férfinek, aki nagy, bocsánatkérő borjúszemekkel bámult le rám, tejbajusz díszelgett az orra alatt. Ki a halál rendel tejet egy ilyen helyen? Fiatalember volt, egyszerű, két éve szolgált a Légiónál valami földi isten háta mögötti helyen. Leültünk abba a bokszba a sarokban, és beszélgettünk, amíg a hely be nem zárt. És a többi már történelem.

Ő volt az én mentsváram. Az én drága vidéki srácom, akinek hatalmas a szíve, a kacagása pedig kimondottan öblös. Jupiter tudja, mi fogta meg bennem.

– Elnézést – hajolok le a két farokhoz a sarokban. Végigmérik a gyűrött öltönyömet, arra gondolnak, hogy talán eltévedtem.

– Mi kő? – kérdi a Barna. Vaskos combja alapján földi seggfej. Megvetően szűkíti össze agyagszín szemét.

– Lefoglaltam ezt a bokszot, polgártárs – felelem.

– Itt nincs foglalás. Kopj le.

– Üljön amoda – int a fejével a másik, egy nagydarab, savanyú képű Szürke. – És duguljon el, mielőtt még felaprítjuk.

Egy közeli asztalra bök, hogy villan közben a görbe, alkar hosszú ionKése. Ahogy a töltetet aktiválja, kéken felizzik.

– És te aprítanál fel? – kérdem szárazon. – Ahogy elnézlek, felállni se nagyon tudnál.

– Ugyan már, cafka. A Fehérholdban régen tucatnyi ilyen szajhám volt – mondja a Szürke. Vaskos alkarjából ítélve, tényleg könnyűszerrel gyújtóssá apríthatna. El kellene már húznom innen, de ez nem az a nap.

– Fehérholdban? – dohogok. – Fura. Azt hittem, a disznóseggelőket rég a Mélysírba dugták.

Mindketten felpattannak, a pengéik ragyognak a félhomályban. Hátratántorodom, most esik le, hogy a nyelvem részegebb, mint a többi testrészem.

A Szürke már éppen kibelezne, de akkor megáll a keze a levegőben, mert meglát a hátam mögött valamit. A krimóban vágni lehet a csendet. Valami ördögien rendkívüli sétálhatott be az ajtón, márpedig egy ilyen helyen ez csak egyet jelenthet.

Hogy végül csak eljött.

Ahogy megfordulok, olyasmi magas Szürke nőt látok, mint én magam, de a felépítése… Mint egy lapos orrú boxer és egy betonháztömb keveréke. A kíméletlen merkúri naptól feketére égetett szeplők pettyezik rusnya, széles orrát, a haja oldalt tarra borotválva, a feje tetején pedig fehér taréjként mered az égnek. Katonai egyenruhája fekete, de a pultostól az utolsó belőtt kurváig a tekintetek mind a karján virító repülő lóalakot és a vállára hajított, kopott farkasbőrt lesik. Pegazus Légió, Vonító zászlóalj. Arató saját egysége.

A nő ellép mellettem, a két férfihoz lép, akik még mindig elállják az utat a bokszhoz.

– Félre.

Azok udvariasan meghajtják a fejüket, és félreállnak. A nő leül, és az üvegből a poharakba tölti az ital maradékát. Az egyiket megtörölgeti, és biccent felém. Leülök én is, miközben ő egy arany, százas Lune-félholdat, egy Octaviát hajít amazoknak. A Lázadás alatt is megmaradt a helyi pénz. Méghozzá értéktartón.

– A whiskyért, polgártársak.

Eloldalognak. A beszélgetés lassan újraéled körülöttünk. A nő kutakodó, kovakő tekintete rám tapad.

– Holiday ti Nakamura, a Vonító – mondom. – Húsos valójában.

– Ephraim ti Horn. A halálvágyó seggfej – rándul a feje a kettő irányába, akikbe belekötöttem. – Mi a fene bajod van?

– Csak a szokásos. Szeretnéd, ha megköszönném, hogy megmentetted az irhámat?

– Egyelőre ne köszönj semmit. Fiatal még az éjszaka. Mellesleg az az Obszidián ott a golyószórójával túl nagy falat lenne neked.

– Mi?

– A túloldalon. Második boksz. Nagylány, dudorral a hóna alatt – legyint egy sötét boksz felé, ahol óriási alak hajol az itala fölé, amelyből kis ernyő áll ki. A vodka és tabletták mámorában fel se tűnt, hogy ott van. – Kezdesz lecsúszni, Eph – szagol bele Holiday komoran a whiskys üvegbe.

– Francba – morgom. – Egy perc.

– Segítség kell?

– Csak ha van két jegyed az állatkertbe.

– Mi van?

– Inkább ne kérdezd.

Keresztülvágok a krimón. Volga olyan félénken húzza össze magát, mint aki szíve szerint belesimulna a háttérbe, hogy meg se lássam. De amikor csettintek az orra előtt, feladja.

– Kifelé.

A bejárat feletti zöld árnyékolóról csepereg az esővíz. Az ivó egy vendéglőknek és más piamérő lyukaknak helyet adó többszintes átjáróházban van. Az alacsony mellvéden túl veszedelmesen zuhan le a betonhasadékba a tekintet, amíg valahol odalenn el nem éri az utcaszintet. Erőteljesen megtaszítom Volgát.

– Már követsz is?

– Dehogy.

– Volga.

– Igen – ismeri be. – Aggódom érted.

– Aggódsz értem? Te vagy az, aki nélkülem még egy taxit se tud fogni.

– Idáig követtelek, vagy nem?

– Vagyis legalább tanultál tőlem valamit. Csak azt nem, hogy a saját dolgoddal törődj, te ostoba óriás.

– Olyan szomorúnak tűntél…

– Mi közöd hozzá? Az ilyenekből nélkülem is akad bőven, nem kell még engem is pesztrálnod.

– De barátok vagyunk. És a barátok vigyáznak egymásra – int befelé a fejével. – Az kicsoda? A köpenye…

– Az aztán végképp nem tartozik rád.

– De…

– Nem vagyunk barátok, Volga – nyomom a mutatóujjamat a mellkasának, és nézek fel a buta képébe. – Együtt dolgozunk. Üzlettársak vagyunk. Ebben merül ki a kapcsolatunk. – Úgy áll ott, mintha megütöttem volna. Ingerülten felsóhajtok. – Menj haza, Volga.

Nem kell kétszer mondamom. Behúzza a vállait, és már el is tűnik az esőben egy lépcsőfordulóban, fel, a taxiszint irányába.

Visszamegyek. Holiday közben megcsappantotta némileg az üveg tartalmát, de a széke nem ugyanabban a helyzetben van, mint amikor kimentem. Mintha felállt volna. Hallgatózott?

– Ismered a nőt? – kérdi.

– Nem én – vágom rá.

– Jól van. Na… örülök, hogy látlak, Ephraim. Őszintén szólva meglep, hogy eljöttél.

– Juj. Azt hitted, hogy már nem is érdekel?

– Azt hittem, hogy elfelejtetted, mikor van Trigg születésnapja.

– Én meg azt, hogy a világmegváltó gazdád rövid pórázon tart, és nem enged el egy kis iszogatásra. Nem épp valami felvonuláson kéne lenned?

– Az tegnap volt. De te is tudod.

Hogy a fenébe ne tudnám. Tökéletes időpont egy rablásra. A biztonságiak öt percet késtek a riasztáskor.

– Hát, ez a hely jó nagy szar lett – mormolom.

– Ja. Jobban bejöttek a tiki fáklyák, mint ez az izé.. – int a zöld világítás meg a seregnyi csavargó felé.

– Lehet, hogy csak mi lettünk túl igényesek – horkantok. – Azért a merkúri sivatagnál jobb, nem?

– Hogy a fenébe ne – sóhajt nagyot. Soha nem volt ez a nő egy szépség, de az utolsó bevetés alaposan meggyötörte. Ugyanakkor a gyötrelem nagy része abból fakad, hogy belül őrlődik. Az egész bolygó súlya nyomja a vállát, ahogy ott ül az üveg pia előtt.

– Zuhogtál az Esőben? – kérdem, mire bólint. – Láttam a hírekben. Szar látvány volt. Milyen amúgy? Mármint az Esőben.

– A fegyverkereskedőknek fasza – vonja meg a vállát. – Tapasztalat gyanánt bárki másnak förtelmes.

– Akkor a hazatérő hősre és az ő éles eszére – emelem a poharamat.

– A rosszmájú várakozásokon alulteljesítőkre – koccintja az enyémhez az övét.

Felhajtjuk a piát. Olcsó vacak, még a palack műanyagízét is érzem. De a poharam hamarabb megtelik újra, minthogy elérné az asztallapot. Újra felhajtjuk. És megintcsak. Iszunk, amíg már felér az öngyilkossággal. Holiday úgy vizsgálgatja az utolsó pohár ital maradványait, mint aki nem érti, hogy következhetett ez be ilyen gyorsan. Mint a háborúból hazatérő katonák. Magukba fordult világok. Feszültek, folyton figyelő és felmérő szemek. Ügyetlenül próbál társalogni, mert tudja, hogy ez az elvárás.

– Szóval… mizújs? Még mindig szabadúszol?

– Ismersz. Amerre sodor a szél – húzom-vonom az ujjaimat a levegőben.

– Melyik testület?

– Nem ismered. – El se mosolyodik. Nem tudom, neki is ugyanolyan fájdalmas-e velem, mint nekem vele. Féltem ettől az egésztől. Hogy idejöjjek. Hogy visszacsússzak ebbe.

– Vagyis szépen, könnyen éldegélsz.

– Csak az entrópia könnyű.

– Ez vicces.

– Nem én találtam ki – vonom meg a vállam. – Elfoglalom magam.

– Van annak más módja is. Értelmes.

– Azt is próbáltam már – kúszik a kezem ösztönösen a mellemhez, ahol az ing alatt az a hegg van, amit az Arany ütött. Elkapom a tekintetét, ahogy a mozdulatot figyeli, sietve elrántom a kezemet. – Nem kaptam rá.

A kargépe megrezzen a karján.

– Szolgálatban? – kérdem, de már le is némította, úgy, hogy oda sem pillantott.

– Grandiózus rablás. Nagy erőkkel nyomulnak. Az Uralkodó elunta, hogy széthordják a város kultúrkincseit. Aki kapja alapon.

– Az Uralkodó, mi? Hogy van az öreg Oroszlánszívű? Még mindig osztja a gyilkosoknak meg a rabszolgatartóknak az amnesztiát?

– Még mindig ugyanaz a tüske?

– A Szürke élete rövid, de az emlékezete annál tartósabb. El is felejtetted a szlogent? Mondd csak, az új különítménynek van valami csinos kis címere? Lefogadom. Mondjuk egy repülő tigris vagy oroszlán karddal a fénylő pofájában?

– Te akartad otthagyni a Lázadást, Eph. Ha nem tetszett, ahogy a dolgok alakulnak, miért nem maradtál, és változtattál? De persze nyilván egyszerűbb fentről a karzatról hajigálni a záptojást.

– Változtatni? – vigyorgok rá undokul. – Figyelj, Holiday, amikor kezdetét vették a tárgyalások Hüperiónban, azt gondoltam, hogy most minden más lesz. Hogy lesz igazság. Tudod, amit te meg Trigg annyira hajtottatok. Gondoltam, az Aranyak végre megfizetnek. Még Endümión után is hittem benne – körbepillantok, mintha a név puszta említése előszólítaná a szellemeket. – De aztán ez a te Uralkodód félredobta a halálbüntetést, mert becsinált. Néhány katonai nagykutyát meg pár fontos pszichopatát a Minőségellenőri Testületből még bevágott tessék-lássék a Mélysírba, de a legtöbbjük teljes kegyelmet kapott, mert kellett neki a pénzük, az embereik, a hajóik. Ennyit az igazságról.

Holiday egyetlen szó nélkül állja a pillantásomat.

Miután azon a marsi csúcson Trigg odaveszett, beszálltam én is a Lázadásba. Leginkább bosszúból. Soha nem hittem benne. Aztán idővel a Pireusznál és a Légióban edzett képességeimet a Páratlan Sebhelyes háborús bűnösök levadászására fordíthattam. „Sebvadászoknak” hívtuk magunkat. Újabb hülye név a sorban. Kár volt a csajjal a politikát erőltetni, tisztában vagyok vele, de a pia beszélt belőlem. Holiday dühödten néz rám. Nehézkes az észjárása, mit sem változik. Még egy tuskó, akit a helyes félistenek magukhoz édesgettek.

– Minden újabb szabadon elsétáló Arany rabszolgatartó vagy gyilkos láttán azt éreztem, hogy leköpték Trigg sírját. Lehet, hogy Aja már elporlott, de ugyanolyan gazságokat elkövető férfiak és nők vígan éldegélnek a világokban az állítólagos háborús szükségletek miatt, csak mert a te pórázadba kapaszkodók képtelenek tisztességesen végigvinni, amibe belefogtak. Egy Szürkét kellett volna Uralkodónak választani. Akkor véget vetnénk ennek a szarságnak.

A hatás kedvéért egy hajtásra fenékig ürítem a poharamat, de közben úgy érzem magam, mint valami üres fejű handabandázó a HK-n. A sok csinos, semmitmondó fordulat meg a közhelyek.

– Tudod, hogy nem segíthetek, ha egyszer tetten érnek, ugye? – kérdi.

Ennyivel el is intéz, hiszen úgyis mindig neki van igaza, én meg csak jártatom a pofámat.

– A nyilvános vizelés ártalmatlan bűncselekmény – húzom el a számat. Rágyújtok egy füstpálcára.

– Arra gondoltam, amiről a legutóbb beszéltünk.

– A Hüperión–Kiméra-meccsre? Azon a fogadáson egy vagyont vesztettem volna. Kínos kis előadás. De a hamisHáború kiszámíthatatlan, mi? Karachi akkor már a legbiztosabb fogadás.

– Még mindig áll az ajánlatunk, Eph. Az új rendszerben is tudnánk mit kezdeni a képességeiddel. Gyere vissza. Segíts lekapcsolni a Szindikátust. Életeket menthetnél.

– Életeket mentek. A magamét. Úgy, hogy olyan távol tartom magam a gazdáidtól, amennyire emberileg lehetséges. Kár, hogy Triggnek nem volt rá esélye.

Csak figyel a füstön át, amit a képébe eregetek.

– Nem akarom ezt továbbcsinálni.

– Vagyis?

– Ezt – pillant körbe. – Visszajönni ide minden születésnapján. Ez már nem róla szól. Nem is rólam. Hanem csakis rólad. Hogy belemerülhess, és elrohadhass benne. De ő nem így akarta volna.

– Ő hogy akarta volna?

– Úgy, hogy legyen célja az életednek. Legyen életed.

– Mi a francnak jöttél ide egyáltalán? – forgatom a szemem. – Nem kényszerítettelek.

– Mert az öcsém szeretett téged – vágja rá élesen. Aztán halkabban folytatja. – Ennél többet kívánt volna neked.

– Akkor talán nem kellett volna megöletned.

Egy pillanatig azt gondolom, hogy meg fog ütni.

– Tíz éve már, te seggfej – mondja nagyon lassan. – El kell engedned, vagy elevenen fog felzabálni.

– Nem sok maradt már belőlem – vonok vállat. Nem érdemeltem meg a testvére szerelmét, az ő sajnálatára meg semmi szükségem. Intek a pultosnak, hoz még egy üveggel. Holiday csak a fejét ingatja, amikor töltök magamnak.

– Jövőre nem jövök ide. Képtelen vagyok tovább ebben dagonyázni. Megváltozott az életem.

– Unod már, hogy folyton az öcsédre emlékezz. Világos.

– Baszd meg.

– Úgy sajnálom. Hiányozni fogsz. Szakítsuk szét a láncokat meg a többi.

Feláll, lenéz rám, és már majdnem mond valami megvetőt, de aztán visszanyeli, ami csak még inkább feldühít, mert érzem a szánalmát.

– Tudod, mi gyötör halálra? – kérdem. – Lenézel, mert ebben a hülye egyenruhában parádézol, és még engem gagyizol le. Közben meg te vagy olyan ostoba, hogy fel sem tűnik, hogy pórázon vezetnek. Téged szégyellne, nem engem.

– Az az egyetlen jó abban, hogy már meghalt, Eph, hogy téged nem kell így látnia. Viszlát.

Még látom, ahogy az ajtóban megnézi a kargépét, és az arcán átsuhan a rémület attól, amit lát. Aztán eltűnik az esőben.

Két pohárral később fogom az üveget, és kitántorgok a járdára. Felettem és alattam cseperészik az eső a város útvesztőjében, egyre erősebben zuhog. A járda széléhez megyek, és a rozsdás korlát felett kihajolok az ezerméteres közlekedési csatornába. Alig látszik a Csombó mélységi fertője. A gyülekező ködben repülő kocsik és taxik száguldoznak. A komor épülettömbök oldaláról reklámok neonzöld és haragvörös átkos foltjai derengenek beteges szivárványként az esőben. Egy digitális táblán hatemelet magas kisgyerek bolyong egymagában a sivatagban. Az ajka repedezett. A bőre brutálisan szétégett. Talpa belerúg valamibe, mire buzgón kaparni, ásni kezdi a homokot, talál valamit. Egy üveget. Lázasan tekeri le a kupakját, és iszik bele. Boldogan felnevet, és a nap felé emeli a csillogó üveget. Felfénylik, csodás cseppek harmata ragyog a nyakán. A kijelzőn az Ambrózia szó szikrázik, a sarokban aprócska szárnyas saru logója.

Ahogy egy utasszállító felemelkedik az ABK egyik kifutójáról, távoli mormolás remeg a levegőben. Messzi, láthatatlan csillag felé tartanak. Meghúzom az üvegemet, bárcsak maradtam volna Hüperiónban. Mehettem volna inkább egy gyöngybárba, ahol egy Rózsaszín elterelte volna a figyelmemet. Holidaynek abban igaza volt, hogy ez az egész csak a sebeim nyalogatása. De ha nem nyalogatom, akkor olyan, mintha nem is számítana. És ha ez nem számít, akkor nem számítok már én magam sem.

Előrántom a kargépemet, kis híján átzuhan a korláton. Lejátszom megint a legutolsó videót. A biztonsági kamera felvétele. Téli táj jelenik meg előttem, az esőcseppek zavartalanul potyognak rajta keresztül. Trigg egy leszállóplacc hídján, mintha egy hegyoldalból kinyúló pincér tartaná a magasba tálcán. Hatalmas, kék páncélos Arany veszi célba, ahogy ő rohanna vissza Aratóhoz. A gerincébe döfi a kardját, hogy a gyomrán jön ki a vége, és úgy emeli a levegőbe, mint utcai kebabárus a húst. Aztán lehajítja a hídról a mélybe. A szerelmem a sziklákon görög lefelé. Vére beszennyezi a fehér havat.

A szakadékba hajítom a kargépet, nem látok a könnytől és az esőtől. A korlát csúszós, vizes, én pedig felkapaszkodom rá. A peremén egyensúlyozok, lenézek alattam a kocsikra és azon túl a sötétségbe. A fájdalom ugyanolyan éles, mint tíz évvel ezelőtt, amikor Holiday felhívott, és elmondta, mi történt. A Pireusz Biztosító irodájában voltam éppen. Hang nélkül tettem le a telefont. Egyszerűen csak levettem az egyenruhát, a jelvényemet, és utoljára léptem ki az iroda ajtaján.

Most is ugyanolyan csendesen kiléphetnék.

Ahogy azonban még jobban kihajolok, valami megállít. Egy kéz markolja meg a zakómat. A lábaim kicsúsznak alólam, ahogy az a kéz visszarángat a járdára. Nagyot puffanok a betonon, egy pillanatra levegőt sem kapok. Három, fekete bőr porköpenyes, sápadt képű férfi bámul le rám krómszemüvegén át.

– Ki a kur…

Ölebnyi ököl küldi rám a sötétet.

15

LYSANDER

A MÉLYBŐL

A pilótafülkében Pythát beszippantotta a hajó csataüzemmódja. A szeme a távolba mered, az agya egyesült a hajó számítógépével.

– Kezdhetsz azon agyalni, hogy szeretnél meghalni – fogad Cassius, ahogy becsusszanok a Pytha mögötti ülésbe. – Egy meghajtónknak annyi. Hála a hősködésednek, hogy Lornnak képzelted magadat. Ez rosszabb, mint a Lorión, az a csillagszemét.

– Annál semmi sem lehet rosszabb – futom át a monitorokat és kijelzőket, összegzem az adatokat. – De mindegy.

Három hajó van a nyomunkban. Nem összeverődött kalózhajók, hanem katonai járművek. Nem számít, hogy már nem mai darabok azok sem. A hajtóművük láthatóan kitűnő állapotban van. Pytha igyekszik az ágyúinkkal viszonozni a közép-hatótávolságú tüzüket. A dráma nem idebenn játszódik, itt csak kijelzők és számok villognak. Érzem az ismerős zökkenést, ahogy a mágneses töltet betölt, és már ki is csapódik az űrbe üldözőink irányába. Mennyi muníciónk lehet még?

– Le tudjunk őket rázni az aszteroidamezőn? – kérdem.

– Ahhoz nem elég sűrű – ingatja a fejét Cassius.

– Leszállhatunk?

– Túl közel vannak.

– Akkor…

– Nem, nem tudunk elrejtőzni. Sem elfutni. Sem harcolni. A fenébe! – csap a műszerfalra. – Miért nem hallgattál rám?

– Sajnálom, Cassius.

– Ne szólíts a nevemen. Vendégek vannak a fedélzeten.

– Nincs magánál.

– A legénység igen. Szeretnéd, ha üldöztetésünk kellős közepén valamelyikük felcsapna fejvadásznak, hogy bezsebelje a Mag fejpénzét? – ingatja a fejét butaságom hallatán. – Egy tyúknak is több sütnivalója van nálad.

– Képtelen lettem volna hagyni, hogy valamelyik vadember egyszerűen felfaljon egy közülünk valót.

– Közülünk valót…

– A nagyapám is megpróbálta volna megmenteni.

– Hogyne. Száz aljaSzínt is kibelezett volna, csak hogy egyetlen Arany életét mentse. Te ma hányat öltél meg? Egy tucatnyit?

Látom, ahogy a szájuk habzik a rémülettől. A szemük kifordul, akár egy haldokló lóé. Csak a fehérje látszik.

– Megérte? Rajtuk kellett volna segítened – mondja letörten. – De neked csak ez az Arany számított. Egyetlen ember.

Állom a szidást. Megérdemlem. De úgyis elfelejti ezt a napot, az idő majd elmossa az emlékét. Én azonban soha nem felejtem el. Még a halálos ágyamon is látni fogom azokat a sikoltó arcokat. Ahogy a körmük is letörik, úgy tépik magukról a hálót. Érezni fogom a vizelet bűzét. És azon gyötrődöm majd akkor is, hogy hányukat menekíthettem volna meg. Életemben nem először kívánom, hogy bár ne lenne ennyire éles az emlékezetem.

Újabb lövedék ér bennünket, a hajó remeg. Kinetikus pajzsunkról lepattant az űrbe. Ha végezni akarnának velünk, akkor rakétákat vetnének be, de csak a hajtóműveinket célozzák.

– Élve akarnak bennünket – mondom közönyösen.

– Természetesen. Látták, hogy Aranyak vagyunk. Először megkínoznak bennünket, eljátszadoznak egy kicsit, és ha ráuntak, majd akkor végeznek velünk.

– És utána megesznek – bólintok. – Ezek kannibálok.

Kihallja a hangomból a félelmet.

– Meddig bírjuk, ha teljes gázzal megyünk? – kérdem, még ha tudom is a választ. De azt is tudom, hogyan rázhatom fel.

Pythára pillant.

– Túl sokáig nem. Talán egy óra még vagy legfeljebb kettő. Utána ócskavas vagyunk. Hova menjünk? A legközelebbi aszteroidaváros ötnapnyira van innen.

– A Peremre.

– A Peremre? Elfelejtetted a vezetéknevedet? Meg az enyémet? – halkabban folytatja, hátrasandít az átjáróra. – A nagyanyád adta parancsba az egyik holdjuk megsemmisítését.

– Tisztában vagyok vele.

– Azt hiszik, hogy személy szerint én tiportam össze Revus au Raa fejét.

– Ha a Vonalig bírjuk, a Varégák nem követnek tovább. Ők még nálunk is jobban félnek a Peremtől.

– Okkal.

Pulvis et umbra sumus. Por és árny vagyunk. Eredetileg Horatius szavai, most már a Raa-Házé.

– Elhanyagolható rá az esély, hogy hatnapnyi hajózásnál közelebb legyen akár egyetlen hadihajójuk a ponthoz, ahol behatolunk – mondom, miközben a hajónk újra megrándul. Pytha remeg a pilótaülésben. Szája sarkán vér csorog. Ráharapott a nyelvére. A fogvédője a műszerfalon zörög. Szétfeszítem a fogsorát, és beerőltetem közé a keskeny műanyagot. – Eddig minden hiábavalónak bizonyult. De most a valószínűséget kell mérlegelni. Átcsusszanhatunk a Vonalon, lerázzuk a Varégákat, megjavítjuk a hajtóművet, és…

– Tíz éve egyetlen hajó sem lépte át a Perem Vonalát. Nem kockáztatom, hogy háborút szítsak.

– Akkor halljuk a te tervedet.

– Szembefordulunk velük, és felvesszük a harcot. Feljuthatunk valamelyik hajójukra. És az ágyúikat a korvettjük ellen irányítjuk. Mások csináltak már ilyet.

Harcolni. Hát persze, hogy ez a válasza.

– Mi nem mások vagyunk – vágom rá. Egyből felhúzza az orrát, a hiúságába tiportam. – És nincs köpőcső a hajó farában. Márpedig ha szembefordulunk velük, akkor a hajó orrát kitesszük az ágyúik tüzének. De még ha ezt túl is élnénk, jelenlegi sebességünk összeadódna a köpőcső hozzáadta sebességgel, és akkor hozzávetőlegesen… – idézem elő emlékezetemből azt a részletes beszámolót, amelyet nagyanyám készíttetett Darrow matematikai öngyilkossággal egyenértékű becsapódásáról az Élcsapat nevű hajónkba annak idején, amit utasítása szerint alaposan tanulmányoznom és memorizálnom kellett –, kilencszer akkora sebességgel fogunk becsapódni, mint azok a mások az Élcsapatba. Nagyítóval sem lehet majd megkülönböztetni a csontjainkat a vizeletünktől.

– Tényleg?

– Akarsz fogadni?

– A picsába.

– És ha az S-1392-vel próbálkoznánk?

– Azzal az aszteroidával?

– Ahová az Arany akarta elvitetni magát – bólintok, és a műszerekre pillantok. – Kétórányira van innen. Három órával közelebb, mint a Vonal. És mielőtt a lány elvesztette az eszméletét, azt mondta, hogy ott van az erősítés.

– Mégis mikor társalogtatok? – húzza össze a szemöldökét.

– A kórházrészlegen, az előbb.

– Fogalmunk sincs, kicsoda. Ahogy azt sem tudjuk, honnan jön. Azt tudod egyáltalán, hogy milyen típusú segítségre utalt?

– Nem – ismerem el. – De ha egy lehetőséget megragadunk, megsokszorozódik.

– Ne tegyél úgy, mintha te találtad volna fel Sun Tzut. A „segítség” bármit jelenthet. Még a szarveretes Hamu Lovagja is lehet teljes rohadék valójában.

– Az lenne csak az igazi szerencse.

– Neked talán. Engem a drágalátos keresztapád elevenen megnyúzna – mondja, miközben az Obszidián hajókat tartja szemmel a műszereken. – Használta a beretvádat. Van Sebhelye?

Ha igent mondok, ő nemet az S-1392-re. És harcba fog bocsátkozni. És akkor semmi esélyünk.

– Nem, nincs neki.

És már éled is a bűntudatom. Az agyam mindig is előrébb járt, mint az erkölcsi érzékem.

A hajónk ismételten megremeg, még erőteljesebben, mint eddig, a kijelző szerint most a jobb oldali meghajtónk sérült. Cassius arca minden lökethullámra megrándul. Fizikai fájdalmat okoz neki, hogy az Arkhimédészt bántják.

– Csesszék meg – morogja végül, megragadja Pytha vállát. – Irány az S-1392-es aszteroida. Sebesség tizenöt százalékkal a pirosban, nem érdekel, ha olvadt vas lesz belőlünk.

Pytha nem válaszol, de a hajó máris gyorsulni kezd. Az Arkhimédész egyre fülsiketítőbben dübörög körülöttünk, visszaülök a helyemre, és a gravitáció belerántja a testem az ülésbe, hiába indulnak be a kiegyenlítők, hogy ellensúlyozzák a váratlan nagyfokú gyorsulást. Az Arkhimédész robog az aszteroida irányába. Obszidián üldözőinket váratlanul éri a hirtelen sebességváltás, elmaradnak mögöttünk, de utána gyorsítani kezdenek ők is, és kezdenek felzárkózni.

A kocka el van vetve.

Míg Cassius a lehetséges behatolásra készíti fel a hajót, és fegyvert ad a kimenekített legénységnek, én hátramegyek az Aranyhoz, hogy lássam, magához tért-e már, megtudhatok-e tőle egyebet is. Még mindig ki van ütve. Egy hosszú pillanatig csak nézem, ahhoz képest, hogy ismeretlen, nagy bennem a késztetés, hogy óvjam, vigyázzak rá. Ami kissé különös. Bár ha meggondoljuk, hogy Cassiust leszámítva igen hosszú ideje ő az első Arany a környezetemben… Óvatosan vágom le róla a megmaradt inge mocskos cafatait, és alkoholos ronggyal igyekszem finoman eltávolítani a bőréről az olajmocskot. Közben a kényes helyeken orvosi takaróval lefedem, hogy elfedjem meztelenségét. Amikor egyszer felnézek, már nyitva a szeme, és olyan, mintha egy ideje már engem figyelne. Érzem, hogy kezdek elvörösödni, remélem, nem gondol semmi rosszra. De már nem olyan vad a pillantása, nem olyan állatias. A derekamon lógó beretvára pillant.

– Az aszteroida felé tartunk – világosítom fel halkan. – Azt mondtad, hogy ott segítségre találunk. Milyen segítségről beszéltél?

Nyitja a száját, beszélni próbál, de túlságosan is gyenge még.

– Üdv neked – mérem végig a húsTapasz kirongyolódott sarkát, amely a Páratlan Sebhelyét álcázta. – Ne fecséreld az erődet – intem, és a vállára teszem a kezemet. – Most meg kell vizsgálnom a sebedet. Nem bánod?

Gyengén nemet int a fejével. Lehúzom róla a takarót, és szemrevételezem a haragvörös heget. Elég ügyetlen munkát végeztem a lézerrel. Kerítek a szekrényből tiszta kötést, de ahogy a fertőtlenítőt felkenem a bőrére, fájdalmasan rándul össze. Hogy érzéstelenítsem, szavalni kezdek, méghozzá nagyanyám könyvtárának egyik legszebb verséből idézek.

Ahogy ezüstgalamb a homályt

átszelve Kelet fénye felé tör,

oly szárnyon, mit csak a tiszta gyönyör mozgat, a béke s szeretet honát

ejárva lelked mennybe szállt tovább.

Mire eddig elérek, a lány ismét elveszíti az eszméletét, de most már békén hagyom. Mennyi életet hagytam hátra ezért az egyért. Mielőtt visszatérnék a pilótafülkébe, egy kis olajat mázolok az arcán a sebhelyre, hogy jobban álcázzam. Reménykedem, hogy nem hiába hazudtam Cassiusnak.

Teljes gázzal két óránál is rövidebb idő alatt elérünk az aszteroidához, csakhogy a Varégák még most sem tágítanak. A kabinunk vörös fényben fürdik, a sok figyelmeztető fény pulzálva lüktet, túlhevültünk, már leállt a motor is, és csak a tehetetlenségi erő hajt bennünket tovább. Nemsokára elkapnak bennünket, a mágneses behúzóikkal foglyul ejtenek, áttörik az Arkhimédész burkát, és beözönlenek. Rettegünk. Pytha már nincs rákapcsolódva a hajóra. Ágyúnk romokban, a pajzsunk kinyírva.

Ahogy a legnagyobb Varéga hajó bevontat bennünket, minden remeg körülöttünk. Lassulunk. Cassius kézbe veszi a beretváját, én is markolom a magamét. Izzad a tenyerem. A mellkasom összeszorul, a szám sivatagszáraz, mintha krétát szopogatnék. Keresztbe tett lábakkal ülök a padlón, lehunyom a szemem, és meditálok, próbálom átadni magam a félelemnek, hogy átjárjon, és amikor majd ránk törnek, akik kiváltották, uralhassam, s javamra fordíthassam.

Cassius az impulzusVértje kesztyűjének csavarait húzza meg, és felém fordul. A nehézkes EVO-öltönyöktől megszabadultunk, a vértekben könnyebben mozgunk majd.

– Az ajtónál fogadjuk őket. Azt akarom, hogy a hátam mögött maradj. A folyosó túlságosan is keskeny, hogy egymás mellett harcolhassunk. Ha én elesnék, ügyelj, nehogy élve kerüljetek a markukba – mondja, és Pythára pillant. – Azért mondom, mert…

De nem fejezi be a mondatot. Követem a pillantását, amely a RAD-érzékelőn akadt meg. Kiugrott a kijelző. A pixelek kék és fekete zizegéssé álltak össze.

– Valaki zavarja a navigációnkat – hunyorog Pytha.

– Kizárt, hogy a Varégák – ingatom a fejemet. – Az ő műszereik ahhoz nem elég fejlettek.

– Akkor meg kicsoda? – kérdi Pytha.

– A pokolba – mormolja Cassius. – A vérveretes pokolba.

Én is kinézek az ablakon. Az első pillantásra semmi különösnek tűnő aszteroida, az S-1392-es hatalmas. Pytha ráközelít. A sziklatömeg fele árnyékba borul, a felszíne koszosfehéren lüktet, széles kráterek lyuggatják. És akkor egyszeriben megmozdul az árnyék. A sötét távolban elindul valami, egyenesen az aszteroida gyomrából kerekedik fel. Fekete angolna gyanánt siklik az űrben, mintha a fekete tengermélyi rejtekéből bomlana ki árnya, szeme fenyegető gyöngyként ragyog. Csakhogy ez az angolna nem hús és vér fenyegetés, hanem fémből készült monstrum, feketére festett, oldalán háromfejű sárkány képe.

Hadihajó.

Egy első osztályú romboló száguld felénk az űrnek ebben a távol eső zugában, ahol egy évtizede semmiféle hadihajó nem járt. Ezerháromszáz méter hosszú oldalán fegyverek villannak, pajzsa szemmel láthatóan első osztályú. És mellette két lángHajó, amilyenhez hasonlót még soha nem láttam. A hangárjaiból három egység startol el, mélytengeri förtelmekre emlékeztető járművek.

Fél perc elég, hogy elérjenek bennünket, némán száguldanak el mellettünk, és a harci egységek a Varéga hajókat veszik tűz alá. Még csak figyelmeztetést sem adnak le, lövedékeik némán lövik rommá üldözőink hajóit, míg ki nem ömlik mindből az oxigén, és élettelen roncsokként nem lebegnek tova a végtelen űrbe. Alig egy percet vett igénybe az akció.

Hajónk burkának neki-nekicsapódik a harc szemete, törmelékek.

Pytha hangja megremeg:

– Mi volt ez?

Vörös pislogás jelzi a bejövő hívást, egyenesen a romboló próbálja felvenni velünk a kapcsolatot. Közelebb nem jött, a távolban sötétlik hatalmas feketesége. Érzem Cassius komorságát.

– Miféle hajó ez? – teszi fel a nagy kérdést Pytha.

– Gőzöm sincs – nézek ki az ablakon.

Cassius azonban tudja. És valahogy olyan érzésem támad, hogy számított is rá. Mintha ez volna az a bizonyos elkerülhetetlen végzet. Kezd derengeni nekem is.

– Hazudtál nekem – szólal meg. Arcán csalódottság, a szíve összetört. – Van Sebhelye a lánynak. Igaz?

– Van – bólintok, és belenézek a szemébe, állom a tekintetét, a haragját.

Úgy hiszi, hogy a halálba vittem magunkat. És talán igaza is van. De amíg lélegzünk, addig mindig van esély, mindig lehet menekülni. Mondjuk most a tűzből a serpenyőbe ugrottunk.

– Válaszolj a hívásra – bólint Cassius.

Egy ideig recseg a kommunikációs csatorna, majd hűvös hang szólal meg. Ezt a kiejtést egy évtizede nem lehet már hallani sem a Marson, sem a Lunán, egészen pontosan azóta, hogy a Perem lezárta határait. Ezek az elnyújtott, lusta magánhangzók, amelyek hosszan zengenek a torok mélyén, egyenesen a Jupiter vulkáni holdjáról érkeznek. Arról a holdról, amelyen háromszáz éve él a Perem uralkodói családja, a Raa-Ház.

Ez az Ió és a Por Urainak kiejtése.

– Figyelem, Arkhimédész – mondja a testetlen hang. – Itt a Perem Uradalmi Rombolója, a Kharübdisz beszél. Kommunikációs csatornáit semlegesítettük. Ha eltér jelenlegi útvonalától, hajóját megsemmisítjük. Ha ellenáll, hajóját megsemmisítjük. Most behatolunk a fedélzetére.

És elnémul. Csak a csend van velünk a pilótafülkében.

Cassius kétségbeesetten nyitja meg újra a kommunikációs vonalat.

– Kharübdisz, nem sértettük meg a Perem Űrterét. Ismétlem, semleges területen járunk. Ezzel megsértik a Pax Iliumot. Ismétlem, nem léptünk a Perem területére.

Semmi válasz. Cassius dühödten csapja földhöz a mikrofont. Pytha összerezzen, ahogy a műanyag burok darabokra törik a fémfalon.

– Inkább a saját fajtánk, mint a Varégák – jelentem ki, még ha nyugtalanít is a rémület, amelyet Cassius és Pytha szemében látok. – Velük legalább lehet beszélni.

– Beszélni, ezekkel?! Hozd a küllemet, Pytha – rendelkezik Cassius. Vajon tényleg ennyire rettegni kell? – Hozd a ládámat, Lysander, és a tiéddel együtt zárd a széfbe – mondja, miközben lehúzza a Bellona-Ház gyűrűjét az ujjáról. A kezembe nyomja. – Gondoskodj róla, hogy ne jöhessenek rá, kik vagyunk. Semmiképpen se. Semmi fénykép, fegyver, gyűrű. Menjen mind a széfbe. Karnus beretvája is, ezzel az egyszerű burkolattal nem fogjuk félrevezetni őket. Rejtsd el, vagy nekünk végünk.

A lakórészlegbe rohanok, összeszedem Cassius tölgyfa ládáját, amelyben családi öröksége csekélyke maradványait tartja, azt a keveset, ami megmaradt a valaha volt marsbeli uralkodói Ház után. A saját ládámat is hozom, az elefántcsontból készült monstrumot, amely az én múltamat őrzi. A hajó sütőjének hátuljában van a titkos széfünk, abban helyezem el minden kincsünket. Izgatottan próbálom átgondolni a feladataimat, remélem, semmit sem felejtettem el. Végül nagyanyám gyűrűjét is leveszem a nyakamból a lánccal együtt, és Karnus beretvájával mennek mind a széfbe.

Mire visszatérek a pilótafülkébe, Cassius már felnyitotta a küllemet, amit még a Ceres feketepiacán szereztünk be. A habágyon lépmintázatú, vékony, szürke maszk, fiolányi repülősó, egy vegyi jégzsák és az üres fájdalomcsillapító stimes fecskendőtár, amelyet már hetekkel ezelőtt kiürítettünk, hogy feltöltsük lemerült harci készletünket.

– Esetleg nem maradt felesleges stimed? – néz rám Cassius.

– Az Aranynak adtam mindet. És neked?

– Én meg a foglyoknak – rázza meg a fejét ő is.

– Azt a vérveretest – nézek bele a maszk kaptármintáiba. – Cassius…

Nagyot nevet, egy pillanatra felvillan a régi vadóc mosolya.

– Ugyan már, jóember. A fájdalom csak emlék.

– Te holdkóros! – mered rá Pytha döbbenten. – Stim nélkül nehogy megpróbáld használni ezt a szart.

– Megnézem a kórházi szobában, hátha akad még egy – javaslom.

– Arra már nincs idő – rázza meg sietősen a fejét Cassius.

– Ne engedd, Lysander… – kiáltja Pytha.

– Lefoglak – nézek bele Cassius szemébe.

Cassius távolba vesző, nyomorult pillantással néz a kaptármaszkra. Akkor vágott legutóbb ilyen képet, amikor egy korábbi Arany tribunusért kapott fejpénzt kénytelen volt hajóalkatrészekre költeni. Azt kérdi ez az arckifejezés, hogy mégis hogy jutottunk idáig. Ilyen messze attól, ahogyan az az élete indult, ami elvileg várt volna rá. Még egy kedves mosolyt villant felénk, egy egészen más időkből megmaradtat, a lágyabb énjének maradványát, majd az arcához emeli a maszkot, hogy már csak a szeme látszik ki alóla. A műanyag pánttal a fejéhez erősíti, hogy le ne csússzon.

– Ne hagyd, hogy levegyem – figyelmeztet.

– Kígyófogás?

– Sáskahorog. A kígyófogásban eltörném a karodat.

Teszem, amit mond. Leülök mögé, lábaimat a derekára kulcsolom, a karjaimat pedig a bicepszei alá csúsztatom, és a hóna alatt visszanyúlva a gerince felett összekulcsolom a kezeimet.

– Te fordítod rá a kapcsot – mondja Pythának, aki kénytelen-kelletlen közelebb lép.

Magában motyogva markolja meg a maszk oldalán az aktiváló kallantyút.

– De te kérted.

– Csináld már.

Pytha ráfordítja a kallantyút. Sziszegve mélyed a háromszáz tűhegy a bőrbe, a csontba, az ízületekbe. Cassius megrándul. Még egyszer. Bugyborékoló üvöltés tör fel a maszk alól, mint amikor forrni kezd a teáskannában a víz. Izmai megfeszülnek, sziklakeményen fonódnak rám, ahogy tekeregni kezd a szorításomban, hogy a végén már attól tartok, mégiscsak eltöri a karjaimat. Érthetetlen átkokat visít, ahogy rúgkapálva próbál szabadulni, majdnem lábszáron találja Pythát, aki riadtan ugrik hátra. A maszk kíméletlenül pumpálja az arcába a mesterséges töltőanyagot, műcsonttal vastagítja meg az állkapcsot, a homlokot és a szemüreg szegélyén a csontokat. Húsz másodperc után a maszk jelzőfénye pirosról sárgára vált, a legrosszabb megpróbáltatásokon túl van. Már nem rángatózik a teste. Fekszünk az oldalunkon, zihálva kapkodunk levegő után. Felnyivákol, akár valami macska, elborul a tudata. A jelzőfény zöldre vált. Kioldom a sáskahorgot. Az alkarom fájdalmasan lüktet. Mintha végigrepedt volna a csontom.

Pytha szélvész gyorsasággal oldja le Cassius arcáról a maszkot. Dühödt, dagadt húsmassza van alatta. Mint amikor viaszbabát tart túl közel a lánghoz az ember. Pytha gyulladásgátló pakolást nyom rá, és a dagadás fokozatosan lelohad.

Aztán leveszi a maszkot: jóképű barátunk helyén benőtt homlokú, faragatlan pofa néz vissza ránk eres krumpliorral, rágott fülekkel és duzzadt, lusta mozgású, elnyílt szájjal. A Páratlan Sebhelye is eltűnt, ez az új Bronzos arc magába szippantotta. Pytha letörli a szemébe gyűlő könnyeket.

Vádló pillantást vet rám, és kitépi a kezemből a repülősót, hogy Cassius orra alá dugja.

– Csodásan festesz, dominus – mormolja, és magához öleli a fejét, letörölgeti róla a hányást. – Minden príma, mint a porcukor. Vége is van már. Vége van.

Cassius a segítségével felül, és már együtt nézzük a pilótafülke ablakán át, ahogy a romboló hatalmas dokkolójának felnyílik az ajtaja, és a hatalmas hadihajó egészben elnyel bennünket.

16

DARROW

A MENEDÉK

Tornyom magasából nézek ki a zuhogó esőbe.

Előttem lustán nyúlik el az éjben az örök város. A magasba érő tornyok és püffedt stadionok meg a nyüzsgő épületegyüttesek között fekete foltok ásítanak: a Sakál és az őt követő tízévnyi háborúskodás ütötte sebhelyek. Most, hogy a sugárzást végre megszüntettük, a Solar Művek építőhajói kényelmesen lebegnek a térségek felett, fémet és munkásokat hozva, rakodva, adagolva.

Igaz, hogy Hüperión lassacskán újjáépül, de a déli városok végleg megsemmisültek a Hamu Lovagja tébolyodott főparancsnokának, a Minótaurosznak, vagyis Apollonius au Valii-Rathnak a letartóztatását és Mélysírra ítéltetését megelőző tombolása alatt.

Népem valóban szenved. De erre nem Táncos békéje a válasz. Ifjúkoromban perzselte a vérem a harci láz. Ma már lecsihadt bennem a lángolás, nem forr a vérem. Csak a kötelesség jeges súlya nyomja a vállamat. A sötétben izzó hajó közeledik, leereszkedik a tornyom leszállóplaccára. Köpcös, tar koponyájú Ezüst jön le a rámpán magas gallérú, fehér zakóban. Vaskos ujján egy gyűrűről egy Arany szemgolyója kacsint felém.

– Köszönöm, hogy eljöttél, Quicksilver – fogadom.

Nagy nyögéssel rázza meg a kezemet. A testőre egyetlen öklömnél alig nagyobb fémgömb, egy Őrszem drón. Krómburkolata csillog az esőben a gazdája háta mögött. A közepén vörös szem pulzál. Gondterhelten méregetem, átfut az agyamon, hogy Augustus most nyilván forog a sírjában.

– Végignéztem, ahogy a kommunisták letépték fejedről a koronádat. Elég zavarba ejtő kis előadás volt – sóhajt, mire önkéntelenül is felszisszenek. – Matteo emberei szerint vége a vitának. Az Obszidiánok tartózkodtak, csak ültek ott a teremben. Caraval meg a Rezesek átálltak a Voxhoz. Egy órán belül kiadják ellened a letartóztatási parancsot. És hamarosan szavazásra bocsátják a fegyverletételt.

– Akkor te is tudod, mi a következő lépés.

– A történelem ismétli önmagát. A tömeg nem változik. Sok apró kis ember hatalmas étvággyal. Csakis a hozzánk hasonlók felzabálásával képesek gyarapodni. Ma éjjel még véget vethetnél a Vox Populinak. Lerohanhatnád a Fórumot, láncra verethetnéd a Szenátust.

– Az én népem. Bármi történjék is – próbálok tiltakozni.

– És ezzel ők is tisztában vannak? – kérdi, de nem felelek. – A Vox Populi egy daganat. És a rákkal szemben csak egyetlen út járható. Ki kell vágni. Egy évvel ezelőtt megmondtam már a feleségednek is.

– Megegyeztünk, hogy demokrácia lesz.

– És most mégis itt vagy, nem igaz? – mondja, de nem kell figyelmeztetnie a saját álságosságomra. – A változások mögött nem az irigy tömegek állnak, hanem a merész emberek. Ezt Fitchner is tudta. És tudjuk mi is, még ha le is köpnek bennünket ezért.

Végigmérem a kopaszt, eszembe jut, ahogy a Phoboszon megismertem. Hogy utáltam. Különös lény. Tele rosszindulattal, önzéssel és merev elvekkel. Nem az a fajta, akiben valaha is megbízhatnék, legalábbis akkor ezt gondoltam. De puszta akaraterővel feltornázta magát a homályból, Fitchnerrel létrehozta Arész Fiait. És az én háborúm romjaiból újjáépítette az egész Köztársaságot. Nélküle ma a Luna nem volna több hamunál és kopár krátereknél.

– Elmész, igaz? Helyes.

– Helyes?

– Mi haszna Aratónak egy ketrecben? – biccent az ég felé. – Neked a vadont kell járnod.

Nem kértem a tanácsát, de azért ezek a szavak megerősítenek elhatározásomban. Elvégre Fitchner barátja volt. Bár beszélhetnék vele, csak még egyetlenegyszer! Ő vajon helyeselné a tervem?

– A segítségedre van szükségem.

– Tudod, hogy a barátaimnak mindig segítek. Nyilván azért tartok belőlük olyan keveset.

– De lehet, hogy jobb lenne, ha előbb meghallgatnál. Hogy azt is tudd, miről van szó.

– A Gondnokokkal a sarkadban nem juthatsz ki a bolygó körüli pályára a hajóidhoz – tapogatózik. – Vagyis az én hajómra van szükséged.

– A Nesszoszra – bólintok, mire már összerezzen. – És azt a látszatot kell kelteni, hogy ellopták.

– De miért éppen a Nesszoszt akarod? Mit tervezel? – kezd mégis kérdezősködni, de én csak hallgatok. Elégedetlenül morog. – Mindegy is. Bevitetem javításra a szárazdokkba. Tudod, hol találod.

– Thraxa már el is ment érte.

– Szóval tudtad, hogy rábólintok.

– Csak reméltem.

– De egy darabban kérem vissza – neveti el magát. – Az Matteo kedvence.

– Uram – hangzik fel a hátam mögött egy aggodalmas hang. FőLándzsásom az, Alexandar au Arcos, Lorn legidősebb és legokosabb unokája. Vigyorgó csodagyerek. Cérnavékony, bőre világos, a haja hosszú, fehéresszőke. Mellette a másik lándzsásom, az unokahúgom, Rhonna, Kieran makacs legidősebb lánya, az első házasságából. Alexandarnak még a melléig sem ér, a feje kopaszra van nyírva, orra lapos, és a fiútól jobban már nem is különbözhetne, mégis, egyéb törekvése sincs húszévesen, mint hogy bizonyítsa, felér az Arannyal.

A fekete Pegazus Légiós zubbonyukba befolyik az eső, mindketten behúzzák a nyakukat. Az Arany Quicksilver drónját megvetően méregeti, az unokahúgom magát Quicksilvert.

– Itt vannak – mondja Alexandar.

– Ha a Vox előtt kiderül, hogy a segítségemre siettél… – fordulok vissza Quicksilverhez. – Nagyobb biztonságban lennél a Phoboszon.

– És onnan nézzem végig, ahogy a csőcselék megszállja a tornyaimat és a cégeimet? Ezt a holdat én építettem fel. Az én harcom itt van. Csak az a kár, hogy így lemaradsz a születésnapomról.

– Kezet rá, hogy a következőt együtt ünnepeljük.

Kezet rázunk, és távozik.

– Minden, amit hallottatok, igaz – mondom a harminchét Vonítónak, akik az izzó füstpálcák füstjén át merednek rám. Pszichopatáim és csavargóim szedett-vedett, vad hordája, a falkám valójában kitaszítottak alakulata, akiket az elmúlt tíz évben gyűjtöttünk Sevróval magunk köré. A Merkúron elszenvedett húszfős veszteséggel száztizenegyen maradtak, de a nagy részüket Sevro már menesztette a Köztársaság minden szegletébe, hogy az utasításaimnak érvényt szerezzenek. Azok, akiknek a Lunán nincs hol lakniuk, mind itt élnek a Menedékben, vagyis ebben az éjfekete toronyban, amelyet még az Árnyak Lovagjának tulajdonából szabadítottam fel magunknak. Holiday érkezik utolsónak, ahogy nézem, iszogathatott. Sefi oldalt üldögél az Obszidiánokkal. Miután a Szenátusban a társai tartózkodtak, kicsit úgy voltam vele, hogy talán el se fognak jönni.

– Miről beszélsz, főnök? – kérdi Min-Min, a lőfegyverszakértőm orrhangon. Fémlábai az asztalra vetve, Vörös szemei mélyen ülnek, kifejezéstelenül vizsgálódnak a sötét arcból. Poros hajtaraja lelapul, szikár, mély ráncai a félhomályban kissé eltompulnak. – Rázós ez a vészmegbeszéléses szarakodás, nem? – ütögeti farkasfejes gyűrűjével a sörösüvegét. – Alig értünk haza.

– Hogy miről beszél? – kérdi Victra hitetlenkedve. Hosszú karjai a terhes hasát ölelik, tépett sörényét pánttal fogta hátra. Eléggé fel van húzva. – Te tényleg barlangban élsz, Min-Min, vagy csak úgy nézel ki?

– Kopj már le, flancoska. A Csombó bugyrában voltam, egy pöffeszkedő Obszidián tag szorgoskodott épp a combjaim között.

– És ma nem néztél híradót? – szegezi neki a kérdést egyik legrégibb társunk, Kavics. Nagy sietve érkezett, még mindig ki van pirulva. A férjével, Bohóccal, már félúton jártak a Mare Vaporum felé, ahová a srácaikkal mentek volna nyaralni. De akkor Sevro visszarendelte őket.

– Nem én – sóhajt Min-Min. – Analógban nyomom, szívem. Szarveretesen nem hiányzik az a sok szenzációhajhász beszámoló a Marson gyilkoló meg gyújtogató pszichopatákról. Nagyon nem tesz az nekem jót – simítja le a taraját. – Nagyon nem.

Sevro hozzávágja a kargépét, hogy kis híján beveri vele az orrát. Min-Min morgolódva fordítja meg, aztán csak elkerekednek a szemei, ahogy meglátja a szalagcímeket:

– Azt a szarveretesbe…

– Arra volnánk most kíváncsiak, hogy melyikőtök csicsergett – jelenti be Victra.

– Igen, kérlek állj fel, hogy leverjük a lépedet – nyeríti Sevro. – Táncos csakis úgy kerülhetett képbe, hogy valamelyikőtöknek eljárt a szája a követekről. Aki fecsegett róluk egy kurvának, egy dokkmunkásnak, a szarveretes anyjának, annak most itt a soha vissza nem térő esély, hogy könnyítsen a lelkén.

Nem áll fel senki.

– Nem kételkedem senkiben, aki itt van – mondom, mert tudom, hogy most ezt akarják hallani. Pedig hazugság, mert oda a bizalmam. Valaki olyan szivárogtatott, aki itt ül közöttünk. Talán Sefi? Lehet, hogy ennyire belefáradt már a háborúba? – Bárhogy értesültek is a követekről, tudom, hogy nem tőletek tudták meg. Mostanra már mindannyian hallottatok róla, hogy elfogadták a Hamu Lovagja javasolta békemegegyezést. A Szenátus három órája megszavazta a fegyvernyugvást, az időszakos tűzszünetet, hogy a lehetséges béke feltételeiről megegyezés születhessen. De én úgy vélem, hogy ez csupán a Hamu Lovagjának cselvetése.

– Hogy a fenébe ne az volna – kontrázza meg Sevro.

– Ha itthon tudhatja a csapatainkat, azzal időt nyer, csoportosíthatja erőit, felkészülhet a Vénusz védelmére. Ti is tudjátok, mitől tartok – rántok elő egy holoTérképet, és sétálok végig az aszteroidaövezet mentén. – Sárkányoktól tartok. A Raák el fognak jönni. Ha nem ma, hát holnap. Vagy később. Az az egy biztos, hogy egy napon Romulus támadásba lendül. Addigra meg kell szilárdítanunk a Magban a hatalmunkat. Ha most életben hagyjuk a Hamu Lovagját, akkor két tűz közé kerülhetünk, és minden, amiért harcoltunk, odaveszhet.

– Soha nem fognak össze – jegyzi meg Victra. – Lehet, hogy téged is utálnak, de a Holdurak az anyatejjel szívják magukba a Hamu Lovagjának a gyűlöletét. Még azok a túszok is, akiket pedig Octavia nem eresztett vissza. Sose felejts. Sose bocsáss meg.

– Nem is kell, hogy összefogjanak – morogja Sefi. – Elég, ha mind a ketten ellenünk harcolnak.

A Merkúron elszenvedett veszteségek után nyilvánvalóan nem vágyik erre az eshetőségre. Csak azt nem értem, hogy akkor miért nem támogatták a javaslatomat a Szenátusban.

– A Szenátust egyértelműen az aggasztja, hogy megakadályozhatom a béketárgyalásokat – folytatom. – Viszályszítónak neveztek. És mától már nem én vagyok a FőImperátor. Hamarosan valószínűleg elfogatási parancsot is kiadnak ellenem.

– Meg is lehet már az a parancs – kummogja Sevro.

– Rohadék az a Táncos – jelenti ki Rhonna. Amikor még Tinos rejtett városában élt, amolyan nagybácsifélének tartotta. Az árulása feldühíti, ökölbe szorul a keze a hallatán.

– Nem igaz, Táncos jó ember. Azt teszi, amit helyesnek gondol, és amihez megvannak az eszközei – mondom. – Ezért fogunk mi is hasonlóan cselekedni.

– Mi a parancs, főnök úr? – kérdi Min-Min. – Csak böffentesz, és a Hetedik egy emberként rohanja le a Szenátust, és felkoncolunk minden átkozott pixit, aki csak ferdén néz rád.

– Jól beszél – bólogat Bohóc. – A Szenátus még a Szindikátusnál is korruptabb. Azt mondom, masírozz csak be közéjük, és oszlasd fel őket. Legyenek új, tiszta választások.

– És akkor? – szegezi a férjének a kérdést Kavics. – Átmenetileg Darrow uralkodik jó zsarnokként? Ne legyél már nevetséges. Akkor a Köztársaságnak annyi – fűzi hozzá, majd fájdalmasan néz rám. – Virginia nem tudna tenni valamit? Tutira nem hagyja, hogy letartóztatási parancsot adjanak ki ellened.

– Nyilvánvaló, hogy nem tud semmit tenni – vágja rá Victra helyettem. – Amíg nem hirdeti ki a Szükségállapotot, a többség kormányoz. De amint kihirdeti, a Vox Populi zsarnokságot kiált, és megszavazza a lemondatását. Jártál mostanában az utcán? A csőcselék őket fogja támogatni, pláne, ha azzal véget vethet a háborúnak. A kutyát sem érdekli már a Vénusz.

– De Musztáng az Uralkodó – ágál Rhonna.

– Csakhogy a hatalma már tizedakkora, mint az elődeié. A butuska oroszlán maga segített megírni azokat a törvényeket, amelyek megfosztották az uralkodói jogkört a tényleges hatalomtól. Pedig hogy mondtam neki, hogy ne csinálja… – sóhajt Victra. – De az idealisták soha nem tanulnak.

Holiday a fal mellett fészkelődik.

– Nem gondolod komolyan, Darrow, hogy erőszakot alkalmazz, ugye? Ha mozgósítod a Hetediket, az összes itthon tartózkodó Légiót bevetik ellenünk.

– Ki? – néz rá Victra. – Mutass egy tábornokot, aki ellenünk indulna?

– Wulfgar – vágja rá Holiday. – És ő maga fog jönni, hogy letartóztasson, Darrow.

– Az a sötét hazafi – motyogja Min-Min. Aztán Sefihez fordul: – Te nem tudnál zablát dugni a szájába, nagyra nőtt hölgy? Nem te vagy a királynőjük vagy mifene?

Sefi egyetlen pillantásra se méltatja, csakis engem figyel.

– Ugyan már – legyint Victra. – A szobában ülők felének a képe pénzekre van nyomtatva. A többinek meg már áll a szobra. Bármilyen hadsereget küldjenek is ellenünk, az a mi seregünk lesz. Csak meglátják Sefit meg Darrow-t, és összehugyozzák magukat – Sefinek kicsit sem tetszik, amilyen irányt vett ez a beszélgetés, látom rajta. Victra rám néz: – Azt mondom, szívem, hogy mind menjünk el arra a béketárgyalásra. Csapjunk ott egy nagy bulit. És ha azt a szenteskedő pöcs Táncost rács mögé dugtuk, küldjük el a Hamu Lovagjának a diplomatikus válaszunkat, küldjük el neki egy vérveretes dobozkában annak a Julia au Bellona picsának a fejét, szőlővel a szájában. Vagy kivájt szemekkel, kígyófejekkel a testüregekben. Vagy épp Táncos heréivel, te döntesz, hogy szerinted melyik verzió passzol leginkább az alkalomhoz. Vagy szavazhatnánk. Elvégre demokrácia volna vagy mi.

Mosolyog a felé bólogatókra, bár a népség fele csak idegesen vizsgálgatja a kezeit, lesüti a szemét. Nem szívesen szegülnének a Szenátus ellen. Senki se vágyik polgárháborúra. Holiday mondja ki hangosan a kételyeiket:

– A poklon át is veled tartottam, Darrow. Ne kérd, hogy ebben is melletted álljak. Én hiszek a Köztársaságban. Valamiben hinnünk kell. Ha holnap lerohanod a Fórumot, hát nélkülem rohanod le.

– És hopp, már el is szállt a hűség? – kérdi Victra. – Mégis csak zsoldos volnál.

– És én még keménynek hittelek, Holi – csatlakozik hozzá Min-Min is. – Hú. A klimax békés kis nyuszit csinál belőled.

– Fogd be, Min-Min – szól rá Kavics. – Igaza van.

– Nagy kalap szart – csattan fel Sevro. – Ha csak megpróbálják…

– Elég – zárom le a vitát, mert Sefi láthatóan egyre elégedetlenebb. – Holidaynek igaza van. Az Aranyak vesztét az okozta, hogy hagyták, hogy feleméssze őket a polgárháború. Nem engedem, hogy a Köztársaságunkkal ugyanez történjen. Tudom, mennyire szeretjük felturbózni a dolgokat – mondom, mire a legrégibb Vonítók vigyorogni kezdenek. – Most azonban visszafogjuk magunkat. A Hetedik a kaszárnyában marad. Nem oszlatjuk fel a Szenátust. A béketárgyalások megkezdődnek. Hónapokig is eltartanak majd.

– Vagyis akkor… – pillant Victra Sevróra, majd rám. Zaklatottsága már-már csalódottságnak hat. – Hagyod, hogy letartóztassanak?

– Dehogy, szerelmem – súgja Sevro, majd rám néz. A Menedékbe jövet röviden és lényegretörően átbeszéltünk mindent. – Azt semmiképpen.

– A Hamu Lovagja nem ostoba – magyarázom nekik. – Táncost és a Vox Populit megvezették. Ő éppen azt akarja, hogy bevessem a Hetediket. Hogy feloszlassam a Szenátust, és magamhoz ragadjam a hatalmat. Mert az megbontaná a Színek egységét, és ő szépen magához édesgethetné őket a stabilitás ígéretével. De nem fogom tönkretenni a Köztársaságot. Ahogy börtönbe se vonulok. Ezért hagyom el ma éjjel ezt a holdat – ahogy ezt kijelentem, zavar támad. – Már csak az a kérdés, hogy ki tart velem.

Sevro máris kilép mellém, míg a többiek még magukhoz sem tértek. Kezdetben nem értett egyet a tervemmel, a Marson akart maradni, hogy várja, el mer-e jönni értem a Hetedik légió kaszárnyájába a Szenátus, hogy lefogasson.

– Hova? – kérdi Holiday.

– Megfutamodsz? – nyársal fel a tekintetével Victra.

– Nem futamodom meg. De ha most mindenbe beavatlak benneteket, akkor ti is az összeesküvés részeseivé váltok – mondom. És akkor ki fog ez is szivárogni, mint a hír a követekről. Egyenként mérem végig az arcokat, vajon melyikük árulhatott el? – Akkor ti is törvényen kívüliek lesztek. Némelyeknek már most akadnak kétségeik, hogy mindez helyese. És én ezt meg is értem. Követtetek a Lunára, a Marsra, a Földre és a Merkúrra is. Most nem foglak benneteket kényszeríteni, hogy megtagadjátok az eskütöket, amelyet a Köztársaságnak tettetek. Egy család vagyunk. Ezt is túl fogjuk élni. Ám aki azt gondolja, hogy őt ide köti a kötelesség, attól most el kell válnunk. Üdv hát néktek, hamarosan látjuk majd egymást.

Egy pillanatig senki se moccan. Aztán Holiday megkerüli az asztalt, és megáll előttem, az arcán bűntudat.

– Követtelek mindenhová, de a Köztársaságot nem hagyhatom el.

– Én sem hagyom el – felelem neki.

– Tudom, hogy most ezt hiszed, uram, de én akkor is itt maradok. Talán nem gondolod, hogy ezzel polgárháborút robbantasz ki, de akkor is pokoli lesz a felfordulás. Az Uralkodómnak szüksége lesz rám – mondja, és én cseppnyi haragot sem érzek iránta, még ha kicseng is a hangjából a neheztelés, a vád.

Kezet rázunk.

– Vigyázz a családomra.

– Utolsó leheletemig mellettük állok, uram – lendíti az öklét a magasba, a Lázadás köszöntésével. – Üdvöz légy, szabadság – harsogja, majd halkabban hozzáfűzi: – Üdvöz légy, Arató.

Aztán elhagyja a helyiséget.

– Más gyáva féreg? – fintorog utána Sevro.

Tapintható a bizonytalanság, amit Holiday távozása keltett a többiekben. Colloway xe Char, a Köztársaság legjobb pilótája nagyot sóhajt, és rágyújt. Karcsú teste lakonikus, a bőre mélyfekete, amelyet égkék asztráltetoválások színeznek. Kifúj egy füstkarikát, majd álmosan feláll, és belelép. Kisöpri a szeméből kékesfekete haját:

– Nem ettem csótányt, hogy otthon gubbasszak, míg ti szórakoztok.

A Varázsló repülőszázad pilótái mind követik a példáját, köztük Min-Minnel. A lándzsásaim? Rhonna és Alexandar is velük tart, és még seregnyien. Már Bohóc se képes visszafogni magát, talpra ugrik.

– Veletek megyek! Drágám, te maradsz a kölykökkel.

– Egy fenét – áll fel mellé Kavics is, bár a szemében ott a bizonytalanság, én látom.

Csak Sefi és az Obszidiánok maradnak.

– Velem tartasz, Sefi?

Még ki sem mondja, már tudom a válaszát. Ő nem alszik a Köztársaság oltáránál, ahogy Wulfgar. Ő a saját népe javát tartja csak szem előtt.

Lassan emelkedik fel ültéből.

– Fikarcnyit sem érdekel sem a Vénusz, sem a Merkúr – dörgi. – Nem érdemelnek Obszidián vért. Mi cipeltük a hátunkon a Lázadás terheit, és mi értelme volt? – perzseli fel a szobát a pillantása. – Hogy a fejünk felett változatlanul az Aranyak trónoljanak? Hogy a többi Szín ugyanúgy gyűlöljön bennünket, hogy szörnyetegeknek nevezzenek? Hogy csak mondjuk a magunkét, s ti ne hallgassatok meg?

Hát ezért nem szóltak semmit a Szenátusban?

– Még mindig vannak Obszidiánok, akiket rabszolgasorban tartanak – próbálkozom, bár számítottam egy ideje már valami hasonlóra. Az Obszidiánok túl sokat szenvedtek, az Esőben is ők voltak az Aranyak legfőbb célpontja. – A bátyád gazdája még él – vetem be legutolsó adumat. Emlékszem, hogy adta kezembe a húga kezét Ragnar a halálakor. Azt hittem, ez a kötelék örökre szól, de már évek óta érzem, ahogy szakadozik. – A Hamu Lovagja tette szolgájává. Küzdőarénába dugta, mint valami vérengző harci kutyát.

– A bátyám élő isten volt – mondja, és az Obszidiánok mind tisztelettel bólogatnak. – De meghalt, és már a Valhalla termeit járja, Halál Mindenanya előtt zengi a dalokat. Ezen a köztes helyen csakis én válthatok szót vele – hunyja le a szemét. A fekete szemhéjára tetovált kék második szeme rám mered. – És ő azt mondja, hogy nem Hajnalcsillag Darrow-nak tartozom felelősséggel. Nem a bosszú az én utam. Hanem a népem java. Ők az én egyetlen kötelességem.

A legrosszabb az, hogy nem tudom, nincs-e igaza. Ha Ragnar itt volna, vajon mit tenne? Az álma az volt, hogy a népe szabad legyen. És már szabadok. Viszont a háború torkába kell hajtaniuk fiaikat és lányaikat. Ez volna a szabadság? Tényleg csak felhasználtam őket, ahogy az Aranyak mindig?

Igen.

– Te hülye jeti – vágja a képébe Sevro. – Tényleg azt hiszed, hogy ez a béke tartós lesz?

– Még az óvodások is tudják, hogy nincsen tartós béke. De én vagyok a királynő – szegezi rám fekete szemeit. És bármennyire is szükségem lenne rá, nem hibáztathatom. Azt gondolom, hogy a lelkünk összepasszol, és ha a népe gondjait nem hagyta volna rá a bátyja, mindenképpen velem tartana. – Ha én veled tartok, Darrow, akkor minden Obszidián melléd áll. Ezért én nem teszem. Ideje, hogy mindenki a maga harcát vívja.

– Sefi… – szalad ki elkeseredetten Sevro száján, hiszen tudja, mennyivel gyengébbek leszünk nélküle, és talán az én félelmemet is érzi. – Kérlek.

– Sajnálom, korcsember. Beszéltem – teszi a mellére a kezét. – Darrow, ha nem találkoznánk többé ezen a világon, fenntartok számodra egy helyet a csarnokban Ragnar és a családom mellett.

Csak nézzük, ahogy elmegy, mindannyian tisztában vagyunk vele, mekkora erősséget veszítünk vele és az övéivel. Egy évtizeden át állt a Valkűrök királynője a Vonítók oldalán. Most érzem úgy, hogy Ragnar szelleme végleg elhagyott, védtelenül, magamra.

Amikor az utolsó Obszidián is kivonult, és az ajtó becsukódik mögöttük, Bohóc fordul hozzám:

– Na szóval, főnök, akkor most megyünk, és csatlakozunk a flottához?

– Nem, Bohóc – felelem, és összpontosítok, hogy az Obszidiánok ne vigyék magukkal az önbizalmamat is. – Nem a flottához megyünk, nem is a Marsra, hogy embereket toborozzunk. Nem fogjuk az időnket politikusokra vesztegetni, nem alkudozunk. A Vénuszra megyünk, megkeressük a Hamu Lovagját, és lecsapjuk a szarveretes fejét.

– Na, hát ezt nevezem én diplomáciának – nyerít fel tébolyultan Sevro, felpattan az egyik asztal tetejére, repül egy kávéscsésze. – Ki kér egy korty vért?

Hátborzongatóan vonyít, régi szép mániájától visszhangzik a helyiség. Már Min-Min is talpon, vele vonyít. És nem kell sok, hogy a kéttucatnyi agyament, akik vagyunk, végre megint azzal próbálja leplezni az ürességet, amit a sok barát távolléte vájt a lelkében, hogy fülsértő vinnyogással és csaholással tölti be maga körül a levegőt. És míg Sevro az asztal tetején tombol, Victra, hasában legújabb gyereküket karjával óvva, mozdulatlanul ül a székén, és elborzadva figyeli, amint a férje úgy tesz, mintha még mindig fiatal és bohó volna.

És ahogy a kételyek elhatalmasodnak bennem, érzem, mennyire rémesen megöregedtem.

17

LYRIA

ADÓSSÁG

A kék ég kikacagja a sárban heverő halottakat.

Katonák és mentősök. A második hullámban érkeztek a hajóik. A tábor keleti falán túl terítették ki a holtakat a füvön. Nemrég még életteli testek voltak, most már csak üres bőr-és csonthüvelyek. Szellemük már a Völgyben jár, az őseink között. Olyan érzés, mintha az én lelkem is velük távozott volna. Ürességet érzek, ahogy a nővéremet keresem közöttük.

Itt is, ott is túlélők ölelgetik zokogva a szeretteik tetemét. Egy nő állati üvöltéssel borul halott gyerekére. Mindenki keresgél. A népem úgy tudja, hogy ez az élet csak egy állomás az úton a végcél felé. Ahol minden fényben úszik, és a levegő kacagástól hangos, ahogy egymásra találnak, akik korábban szerették egymást. Sehol sem lelem ezt a világot, csak az égett testek szagát érzem. Csak a kormos, sápadt lábszárakat látom, amelyekre rászáradt a vér. És legyeket mindenütt. Vértől kövér, tömött fellegekben a hullák körül zümmögő, zúgó legyeket.

Liamet az orvosoknál hagytam, egyedül keresgélek. A karomat felkötötték, de a vállam a gyógyszerek ellenére is lüktet, a bőröm bizsereg a húsTapasz alatt, amely összetartja a sebet. A déli égbolton egyre-másra érkeznek a hajók, jön a segítség, a vékonyodó füstoszlopok között landolnak.

Tirant ott találtam meg, ahol lelőtték, arccal a sárban hevert, körülötte bakancsnyomok csócsálták szét a talajt. Még magamhoz sem szoríthattam búcsúzóul, mert elviselhetetlen volt a felismerhetetlenségig szétroncsolt teste. Hánytam, és elmenekültem onnan, mert össze kellett szednem magam, hogy visszatérjek a házunkhoz, hogy lássam, apámnak sikerült-e valahogyan elrejtőznie.

Nem sikerült. Már nem él egyik szülőm sem.

És most a nővérem után kutatok a mészárosok mezején.

Minden egyes test bezárja a remény újabb ablakát. Hiszen vele is kevesebben maradtunk. Hány lépés még, hogy végérvényesen darabokra hulljon a világom? És mégis makacsul kapaszkodom a gyenge kis hangba, amely azt suttogja a fejemben, hogy talán el tudtak menekülni. Minden újabb arc előtt elmormolok egy fohászt, és émelyegve könnyebbülök meg, amikor valaki más anyját vagy nővérét látom magam előtt a földön.

Az utolsó sor végére érek. Nincs itt. Sehol sem látom a cipője élénk színét. Már csak tizenöt tetem van előttem. Tíz. És akkor lelassulnak a lépteim. A sarkam a sárba fúródik. A gyomrom összerándul. A fülemet megtölti a legyek őrült zümögése, és magába ránt a rettenet.

– Ne. Ne.

Sovány test fekszik előttem. A torkát egészen a gerincéig átvágták. Vörös haj mocskos glóriája izzik a feje körül. Nem ő az. Az nem lehet, hogy ő legyen. De ott fekszenek mellette a gyerekei, összetört játékok darabkái. És az egyik lábán lazán ott fityeg még a cipő, amelyet én nyomtam a kezébe. Tiszta sár. A másik lába pucér. Szeme élettelenül mered az égre. A szemek, amelyek látták, ahogy életet ad nekem az anyám. Amelyek olyan mélységes szeretettel néztek rám az ágyban, ahogy fiúkról meg az álmainkról sutyorogtunk lefekvés után. A szemek, amelyek megtalálták a szerelmet, és figyelték, ahogy egymás után négyszer is életet ad a sovány húsa, és amelyek egy dühös fiatalember fémtölténye miatt immár üvegesek és üresek.

Sarat érzek a térdemen, a kezemen.

Megragadom a nővérem tetemét.

Valaki felvisít a távolban, mintha lángra lobbant volna. És csak jóval azután, hogy a mentősök lerángattak a halott nővéremről és az élettelen gyerekeiről, és telenyomtak nyugtatókkal, csak akkor eszmélek, hogy én kiáltozom, a saját sikolyaimat hallom.

– Fontos, hogy most kerülj minden megerőltetést, polgártárs – mondja egy Sárga. – Nagy szerencséd van, hogy életben maradtál. Tartsd tisztán a sebedet. Felviszem a rendszerbe az adataidat, hogy a következő állomáson is fertőtlenítsék az orvosok.

Keresztülnézek rajta, egy szivárványos kis bogarat figyelek a térdemen, tenyérnyivel a papír kórházi hálóing szegélye alatt. Színe illik a bőrömhöz.

– A következő állomáson? – látom meg most az orvost. Negyvenes éveiben jár. Kénsárga szeme szeplők erdejéből süt elő. Arca többi részét fehér, légszűrős orvosi maszk takarja. A homlokán kiülő izzadságot nem számítva teljesen tiszta. A városból érkezett. Vajon undorodik tőlünk?

–Az unokaöcséddel egy regionális egészségügyi központba visznek. Ott biztonságban lesztek.

– Biztonságban – visszhangzom, az üres ígéreteik a csontomig hasítanak.

Megszorítja ép vállamat, aztán Liamét is.

– Volt itt egy orvos – szólok még utána. – Janis.

– Sajnos az egészségügyi személyzet nem élte túl.

Távozik, én pedig hátrahanyatlom az ágyamon. Több százan fekszünk az árnyékolók alatt. Az ágy végében szatyorba gyűrték, ami a rongyos ingemből és nadrágomból megmaradt. Liam fogást vált a karomon. Mióta magamhoz tértem, egy pillanatra sem eresztett el. Fogalmam sincs, mit mondjak neki.

De egyelőre ettől a gondtól megkímél, hogy hatalmas árnyék vetül ránk. Teljesen elállja a fényt, ahogy belép az ajtón. Aztán láthatóvá válik, hogy egy férfi az, ahogy széthúzza a szúnyoghálónkat. Az orvosok figyelmét is magára vonja, többen is elindulnak felé, az egyikük még meg is dorgálja az állat miatt, amely a nyomában igyekszik. A férfi a lábfejével tolja ki a szúnyoghálón túlra az állatkát. De nem is a férfi a megfelelő szó. Szarveretesen nem. A folyóparton szobornak tűnt, de így, hogy lábra állt, és közeledik, mintha egy isten lenne. Ennek az Aranynak már a combja is vaskosabb, mint apa mellkasa volt. Szőrös karja két pörölykalapácsként leng az oldalánál. A feje kopasz, izzadságtól fénylik, mintha arra találták volna ki, hogy ajtókat zúzzon be vele. Az állán dús, vörös szakáll. Liam a léptei hangjára reszketni kezd a rémülettől.

– Te vagy az, akit Lyria néven emlegetnek? – a hangja dörög, akár a karomFúró a távolban.

– Igen – válaszolom, de a nyelvem a szájpadlásomra tapad. – Te ki vagy?

A szeme sötétarany, apró, közelülő. És barátságosan csillog, ahogy rám mosolyog, miközben a zsúfolt ágyak között végre megállapodik az enyém végében.

– Egy férfi, aki sokkal tartozik neked, csöppség. Úgy bizony. Adósod vagyok. Megmentetted az életemet.

– Nem egyedül tettem.

– Dehogynem. Beszéltem a folyóparton a Vörösökkel, és elmondták, mit tettél, pedig megsebesültél. Hogy beúsztál a mély vízbe egy idegenért – mondja, és letérdel. – Sokakat szeretek, és most neked hála viszontláthatom őket. Köszönöm hát, gyermek, tiszta szívemből köszönöm neked – ismétli, és óriási tenyere elnyeli az enyémet. Könnyű csókot lehet a kézfejemre.

– Ki vagy te? – kérdezem újra.

– Hát nem ismersz? – vonja össze a szemöldökét.

– Mert az bűn talán?

Hátrahőköl a szemtelenségem miatt.

– Telemanus vagyok – jelenti be nagy garral, és hogy végre felismerés villan a szememben, elégedetten húzza ki magát. – Kavax au Telemanus, a Sastörő. A Köztársaság Prétora.

– Az a Kavax, aki megölte Tiberius au Bellonát? – szisszen fel mellettem Liam. – És Aratóval a Lunára repült? És lecsapta Atalantia au Grimmus lábát?

Az Arany eddig az unokaöcsémet, aki ki se látszik a földből, olyan apró, észre sem vette, de most, hogy a híre így megelőzi, büszkén pöffeszti a mellkasát, mint valami pokolFúró.

– Látom, ez a gyermek igen tudós – pillant rám. – Még ha nem is egymagamban szálltam szembe a Hamu Hölggyel, hiszen a lányom az oldalamon harcolt. – Ahogy jobban megnézi Liamet, látom, hogy lassan rájön, hogy Liam ködös pillantása nem lát semmit a világból, hogy az unokaöcsém vak. És ahogy ettől a viselkedése megváltozik, hát az váratlanul ér. Letérdel, hogy ne legyen olyan távol a kicsitől, és a hangja puhán, lágyan dörmög. – És téged hogy hívnak, ifjú lovag?

– Liamnek, Lagalosból, dominus. De… de nem vagyok lovag…

– Szép neved van, Liam. Régi földi név, az Ír-szigetekről, és azt jelenti, hogy harcos, védelmező.

– Tényleg? – kérdi Liam.

– Tényleg bizony. Néped, az első Úttörők nem csak testüket és vérüket hozták magukkal a Földről – mosolyog. – Ismertem egy ilyen nevű embert, aki igen bátor volt. Attól tartok azonban, hogy tévedsz. Mert természetesen lovag vagy – teszi a kezét Liam fejére, aki ezen igencsak meghökken. – Látod… igen, kemény koponyád van. Egy harcos koponyája. Pont, mint az enyém. Akarod megtapogatni a fejemet? Azt mondják, hogy Romulus au Raa mellett nekem van a legkeményebb fejem.

Azzal Kavax óvatosan lehajtja a fejét, és az unokaöcsém picinyke kezét a tar feje búbjára helyezi.

– Szarveretesen hatalmas vagy – kiált fel meglepetten Liam. A keze végigtapogatja az egész koponyáját, hogy érezze a teljes kiterjedését.

– Liam, hogy beszélsz?! – Remélem, az óriást nem sértette vérig a mocskos beszédével. De az csak kuncog.

– A legtöbb dologhoz elég nagy – vigyorog szélesen. – De ha mégis hibádzana egy kevéske, akkor segítségül hívom a barátaidat, mint amilyen a nővéred is. Mert mostantól barátok vagyunk, igaz, apróság? – És előhúz egy kis erszényfélét a zsebéből, amelyben három ezüstróka kitűző lapul. Az egyiket a tenyerembe teszi, és rázárja az ujjaimat. – Ha valaha szükséged volna bármire, mutasd ezt meg a Köztársaság katonáinak vagy bármelyik közszolgának, és ők megkeresnek engem vagy a családom valamelyik tagját, hogy tolmácsolják nekem a kérésedet. Erre szavamat adom.

– A családom… – kezdem.

– Mi van velük? – pillant körbe. – Idehozzam őket? Ha sebesülten fekszünk, jó ha körülöttünk van a család. Fontos. Mondd meg, hol találom őket, és már megyek is értük.

– Elmentek – nyögöm ki halkan, mert jobb szót nem találok arra, ami történt. Távollétük teljesen valószerűtlen, csak a sötét magányosságot érzem.

– Ó – szalad ki Kavax száján, mert egyből megérti, mire gondolok. A válla csüggedten bukik előre. – Jaj, gyermekem – fogja két kezébe az enyémet. Olyan közel hajol, hogy érzem a szakálla füstszagát, meg az olajét, amellyel hegyesre pöndöríti. – Sajnálom.

– Azt ígérte, hogy vigyázni fog ránk – súgom.

– Kicsoda?

– Az Uralkodó…

Hosszasan nem szól semmit.

– Tudom, hogy most talán képtelenség, amit mondok, mert minden sötét és darabokban van, de túl fogod élni ezt a fájdalmat, apróság. A fájdalom emlék. Élni fogsz, küzdeni, és megtalálod a boldogságot. És az utolsó lélegzetedig emlékezni fogsz a családodra, mert a szeretet soha nem halványul el. A szeretet csillag, amelynek fénye még a halál után is hosszasan ragyog.

Nem jut eszembe semmi, amit erre mondhatnék, ezért az Arany, akit már egyébként is keres a segédje, távozik, és otthagy a sátorponyva alatt, a gyűrött lepedőkön, ezen a kietlen helyen, amelyet soha nem éreztem az otthonomnak, de amit a szavai most bevilágítanak. Csakhogy mire megyek a szavakkal? Hogy óvhatnának meg a szavak? Hogy lakatnának jól? Hogy teremthetnének jövőt?

Megyek, ahová a Köztársaság küld. Valószínűleg egy másik táborba. De a családom nélkül lelketlen hely lesz az is. Nem akarok így élni. Gyűlölöm ezt a bolygót, nem tart már itt semmi. Hatalmas bűntudatom van, hogy így érzek, de akkor is így érzek. Ha itt maradok, el fogok pusztulni.

Többre van szükségem. Liam miatt. És magam miatt is.

– Maradj itt, Liam – mondom, és már ki is ugrom az ágyból.

– Hova mész? – kérdi rémülten. A keze utánam kap.

– Csak maradj itt. Mindjárt jövök.

– Ne, Lyria…

– Liam… – szólok rá élesen. Úgy rándul hátra, mintha megharaptam volna. Kifújom a levegőt, leküzdöm a haragomat, és letérdelek mellé, kezeimbe fogom az arcocskáját. – Megígérem, hogy soha nem hagylak el. Te vagy az én szívem. De most maradj itt szépen, és várj meg.

Kirántom a nadrágomat a szatyorból, felveszem. Az ingem véres, ráadásul teljesen elszakadt, inkább maradok a hálóingben. A cipőmet nem találom, de nem vacakolhatok. Már jönnek a nővérek. Kiugrom a szúnyogháló alól, mielőtt még elállhatnák az utamat. Ahogy mezítláb kirohanok a sátorból, a sár melegen bugyog a lábujjaim közt. Tiszta erőmből futok a katonák és mentősök, gyászoló Vörösök között, míg végül kiérek a sáros leszállóplaccra, ahol az irányítók narancssárga botokkal terelik a forgalmat. Mindenki úgy néz rám, mintha szakasztott bolond lennék.

De senki sem állja utamat, így odaérek a Telemanus hajóhoz. A fekete jármű fényes, mint egy lándzsavipera hasa, egyenes szárnyain táncoló narancssárga róka. Olyan magas, mint hat egymásra állított szálfa. A feljárórámpa tetején Kavax társalog egy másik Arannyal és egy Sárgával. Itt végül mégiscsak megállít két rókás mellvértű Szürke katona. Mind a ketten egy fejjel magasabbak nálam. Az egyik a csuklómat megragadva ránt magához.

– Kavax uram! – kiabálok. – Kavax uram!

Nem hallja. Túlságosan is erőtlen a hangom. És bőgnek a meghajtók. A katonák könnyűszerrel elvonszolnak. Majd beleszakad a torkom, úgy kiabálok, de végül nem Telemanus hall meg, hanem a mellette üldögélő állat. Olyan, mint egy fényes, vörös bundájú kutya, csak majdnem akkora, mint Liam, és hegyes fülei meg fehér csíkos, keskeny pofája van. Hiábavaló kiáltozásomra felkapja a fejét, felém fordul, és már le is iramodik a rámpán felém. Csak erre fordul meg Telemanus. Lejön a rámpán az állatka nyomában, a lovagok és segédek zavarodottan követik. És akkor végre észrevesz engem.

– Eresszétek – kaffant a két katonára. – El a kezekkel a lánytól.

Elengednek, én odébb taszítom azt, amelyik úgy megszorította a csuklómat, és Kavax elé botladozom. Toronyként magasodik fölém, a bozontos szemöldökei alól kérdőn mered rám. Lihegve igazgatom el a kórházi hálóingemet.

Ahogy kihúzza magát, a hasáig is alig érek. A sátorban kedvesnek tűnt, emberinek. Most a figyelő tekintetek előtt érinthetetlen szobornak látom. Korábban megesett rajtam a szíve, azért jött az ágyamhoz. De mit is jelentek én neki? Azt mondják, már minden Szín egyenlő, de mindenki tudja, hogy ez csak duma, egy rakás kígyószar.

– Vigyél engem… – hebegek.

– Hangosan – mennydörgi. – Beszélj hangosabban. Itt fenn nehezen hallak, apróság – fűzi hozzá kuncogva, ahogy az állatkája bekígyózik a lábai közé. Nagyon résen van ez a lény, okos szemekkel vizsgálgat engem.

– Vigyél magaddal – vágom rá dühösen.

– Magammal? – ismétli értetlenül.

– Igen. Magaddal.

– Mi nem maradunk a Marson, gyermek. Indulunk vissza a Lunára.

– Remek. Akkor legalább elvihetsz erről a szikláról.

– De… ez az otthonod.

– Még hogy az otthonom?! Ez egy temető.

Kavax a homlokát ráncolja, nem tudja, mit tegyen. Magas, átlagos arcú, negyven év körüli Arany nő lép hozzá, csodás köpenye olyan, mint valami viharfelleg. Alatta nem vértezetet, hanem egyszerű ruhát visel. A pillantása nem olyan kedves, mint Kavaxé, inkább álmodozó, távolságtartó. Nagy kargép van nála, meg orvosi felszerelés.

– Mi az, apám?

– A lány velünk akar jönni, Xana. Ő mentett meg.

– Jaj, édesem – pillant rám szánalkozón. – Tudod, apa, hogy nem jöhet.

– Kérem…

– A bevándorlási törvény nem engedi – ingatja a fejét Xana. – Nem tehetünk úgy, mintha…

– Ha engem nem vihettek, legalább Liamet vigyétek. Az unokaöcsémet. Megérdemli, hogy élhessen. Hogy kapjon egy esélyt.

Xana megint a fejét rázza, nem is hagyja, hogy az apja válaszoljon.

– A Lunára megyünk. Ha titeket elviszünk, mások is jönni akarnak majd. És a hold már évekre el van látva menekültekkel.

– De mások nem mentették meg az apádat.

– Sajnálom – mondja, és a távolban, a sátrak mellől figyelő többi menekült felé pillant. – Nem teremthetünk ilyen képtelen precedenst. A Szenátus megalkotott erre egy rendszert, létrehozott egy mechanizmust. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül, csak mert úgy tartja kedvünk. Gondoskodni fognak itt rólad. Vigyázni fognak rád. A saját érdeked, hogy…

– Vigyázni fognak? Ahogy az éjjel is? – fakadok ki. Tudom, hogy fegyelmeznem kellene magamat, de az arcom eltorzul a dühtől. Folynak a könnyeim. – Felrángattatok bennünket a bányáinkból. Bedugtatok ebbe a táborba. Azt mondtátok, hogy csak fél év, de már két év is eltelt, és mi itt ülünk a sárban. Két éve. Magunkra hagytatok bennünket, Aranyak – bökök feléjük. – Az Uralkodó elhagyott bennünket. És már a családom is halott. Az apám, a nővérem, az öcsém, az unokaöcséim és -húgaim. A hazugságotok miatt.

– Sajnálom, gyermek – feleli a nő. – De ez ennél kicsit bonyolultabb.

– Igazából szarveretesen egyszerű az egész: a Lázadás mindent elvett tőlem. Ezért most tartozik nekem.

– A válaszunk nem – teszi az apja vállára a kezét. – Gyere, apa. Híreket kaptunk a Lunáról.

– Milyen híreket?

– Nem kell mindenkinek hallania – vet rám egy pillantást Xana.

Kavax bocsánatkérőn fordul felém, hogy búcsút mondjon.

– Kavax uram – rázom a fejemet –, az előbb azt mondtad, ha bármire szükségem lenne, te megteszel mindent, hogy gondoskodj rólam. De hazug vagy ezek szerint te is?

– Sajnálom, apróság. Ha rajtam múlna… de a szabályok szabályok. Be kell tartanunk őket. Vannak itt barátaim, majd beszélek velük, hogy segítsenek neked. Légy türelemmel – térdel le, és pöcköl le egy kis sarat a nadrágomról. – Ég veled.

Otthagy a rámpa aljában.

– Szophoklész, gyere – paskolja meg a lába szárát, de az állat nem indul, csak engem figyel. A farkát csóválja. – Szophoklész?

Az állat némán kocog le hozzám, megáll mellettem. A levegőbe szimatol, mint aki valami csodás illatot érez. Aztán elrugaszkodik. Felkiáltok, azt hiszem, meg akar harapni, de csak a nadrágom zsebébe fúrja bele mélyen az orrát. Keresgél, és aztán meg is találja, amit keresett, mert otthagy, boldogan kocog fel a rámpán Kavaxhoz.

– Mit találtál, hercegem? – kérdi a férfi, és kivesz két kis cukorkát az állat szájából, az egyik zöld, a másik pedig lila. Ahogy megízleli a lilát, a nagyember szeme hatalmasra kerekedik. – Szőlő! Ez egy jel – szívja be a fogai közt a levegőt. – Jel!

Xana visszalép a hajóból, hogy lássa, mi történik.

– Apa… – sóhajt nagyot.

– Csend legyen, kétkedő gyermek. Szophoklész áldását adta Lyriára – tartja a lánya orra alá a cukorkát az óriás, majd vadul kalimpálva, csapkodva visszatér hozzám. – Maradt még varázslat a világban – mondja, és az állatnak hajítja a cukrot. – És Szophoklész kiszagolta.

– Apa.

– A Lunán ennyire kifordult volna a Házunk magából? – harsogja. – Szophoklésznek kell bennünket emlékeztetnie a marsi becsületre? – kérdi, és hogy a lánya nem szól semmit, maga válaszol helyette. – Úgy fest! A lány velünk tarthat, mert… mert… – hatalmas koponyájából lassan leérkezik az ötlet az apró szemekbe. Diadalmasan bök a kórházi papírhálóingre tűzött rókakitűzőmre. – Mert ő immár a Telemanus-Ház inasa.

– Inas? – kérdezzük Xanával kórusban.

– Az egész falu az inasunk lesz mostantól? – sóhajt nagyot Xana.

– Csak ez a lány. Szophoklész döntött, és a Telemanus-Ház soha nem hagyná sorsára az övéit – teszi súlyos kezét a vállamra. A térdem megroggyan alatta, de neki fel sem tűnik. – Ez így megfelel neked, lányom?

Xana megadja magát, az apjára mosolyog.

– Felveszem a névjegyzékünkbe. De a határon nem fognak örülni.

– Na, hát akkor majd szopogathatják a szőrös szakállamat…

– Tisztára úgy beszélsz már, mint Barca.

– Majd ők mondják meg, hogy kit alkalmazhatok, he? A felkapaszkodott, gőgös pixijei – dörög Kavax, és int az embereinek. – Talpra, beosztottak, kerítsétek elő az unokaöccsét. Aprócska, vak lovag, csokipöttyhöz hasonlatos anyajeggyel az orrán. Megismeritek. Hozzátok ide – csapja öklét a tenyerébe. – Késlekedés nélkül indulunk.

Döbbenten állok, nem értek semmit, pedig mindent hallottam. A katonák azonban már el is száguldanak mellettem, hogy teljesítsék a parancsot, Xana pedig visszament a hajójukra. Magunkra maradunk az apjával. Nem hiszem el, hogy tényleg megtörténik. Elmegyünk innen.

Kavax letérdel, hogy belenézhessen a szemembe. De előbb még kivárja, hogy a lánya eltűnjön a hajóban.

– Xanával ne is törődj. Azt gondolja, hogy kötelessége mindenkit megóvnia önmagától.

– Nem volt semmi sem a zsebemben. Te tetted oda a cukorkát?

Csintalan mosoly húzódik az arcán.

– Néha, apróság, a legjobb, ha mindenki bolondnak néz – kacsint rám. – Hihetetlen dolgokat megúszhatsz így.

A kezét nyújtja, a tenyerem csak a mutató-és a középső ujját éri át, de a bőrkeményedések dacára is puhán, gyöngéden húz fel magával a rámpán. A tetejéről, mielőtt belépnék a járműbe, még egyszer, utoljára visszanézek. A táborra kísérteties csend borul. A tüzeket eloltották. A halottakat már temetik. És a leszállóplacc peremén húzódó sátrak között már látom Liam fejét a szélben, egy szőke hajú Obszidián a magasba emeli, úgy közelítenek.

Kavax a vállamra teszi a kezét, én pedig a nővéremre, apára, anyára és az egész családomra gondolok, akik mind itt éltek és haltak, és ennek a bolygónak a gyomra nyelte el őket. Feneketlen kút bennem a bánat. De az a helyes, ha elmegyek innen. A családom nélkül ez a hely csak sár-és emléktenger. Felnézek az égre, a bátyáim és Ava férje ott van valahol. Még napközben is látható odafenn néhány csillag. Vajon a nővérem is felnéz rájuk a Völgyből? Biztosan. Olyan biztosan, ahogy mostantól kettőnk helyett is élnem kell az életet.

– Köszönöm – mondom könnyek közt Kavaxnak.

Megszorítja a vállamat.

– A világok hatalmasak és te picinyke vagy. Gondolod, készen állsz, apróság?

– Igen – felelem reszkető hangon. – Készen állok.

18

EPHRAIM

A KEZEK HERCEGE

Az agyrázkódás jellegzetes émelygésével és hasogató fejfájásával térek magamhoz. Bár mondhatnám, hogy újdonság! A közelben valahol csöpög a víz. Léptek zaja és hangok moraja. Kemény széken ülök, a kezeim a hátam mögött összekötve. Valami fémmel. Az ammónia úgy marja az orromat, mint a tűzhangyák mérge. Kábán pislogok, kinyitom a szemem. Előttem asztal. A közepén ezüst csontfűrész. Elhűl a vérem. Emlékezetemben sikoltások visszhangoznak.

Az asztalon túl bántóan szívdöglesztő, karcsú lábú, alabástrombőrű férfi áll nyolcezer kredites dizájner pofacsontokkal egy félig elkészült felhőkarcoló előterében. Végtelenül unott. Cápabőr bakancsa türelmetlenül veri a taktust. Hosszú, lábszárközépig érő felöltőjének olyan a színe, mint az esős, éjféli utcának. Öltönynadrágja fekete, ahogy a magas galléros selyeminge is, amelyet ónix pánt fog össze. És hogy teljes legyen a látvány abszurditása, tollpihehaja égnek meredezik, mint a rózsaszín, lusta gyertyaláng. Rózsakvarc szeme csillog, ahogy kinéz az ablakon a sötétbe.

A befejezetlen toronyház feketeségében emberek mozognak. Fekete bőr porköpenyt viselnek, a gallér a fülükig felhajtva, alja a bakancsuk szárát verdesi. A szemekben és állkapcsokon meg a kitetovált tar koponyákon lágyan dereng a húspótlék.

Mélységes, émelyítő rettegés markolja meg a gyomromat, ahogy egy Obszidián rémálom sétál a hátam mögül elém. Életemben nem láttam még ekkora embert. Bogárhátszeme és a derekáig érő, kibontott fehér haja van. Krómozott öltönyben támaszkodik neki egy betonoszlopnak. Az arca vértelen. Nyolcujjú kezei mélytányér méretűek, kék erek hálózzák, körmei borotvaélesek, makulátlanok. A földre hajít egy ammóniainhalátor-csomagot.

– Felébredt a tolvaj – mondja halk, intelligens hangon. A szeme feneketlen szakadék.

– Köszönöm, Gorgó – mondja neki a Rózsaszín. Visszafordítja a figyelmét az éjszakáról, és egy vékony sétapálcát pörgetve közelít hozzám. A pálca mintha elefántcsontból lenne, de ahogy megpillantom az ónixpolipot a nyelén, elsápadok. Az asztal szélére teszi a pálcát, és sóhajtva ereszkedik le a székre.

– Hú, ez vészjósló – fintorgok.

A Rózsaszín nem mosolyog.

– Nem ismerjük egymást, Mr. Horn, de van bennünk valami közös.

Bármilyen karcsú is, a beszéde komoly és csábos egyszerre. Nem először akadok össze a fajtájával. Ahogy az Obszidiánokat az ölésre tenyésztik, úgy a Rózsaszíneket hancúrgépeknek. Mindkettő rendkívül meggyőző tud lenni. És mindkettőnél vannak fokozatok. Az Obszidiánoknál ott vannak a Pecsétesek. A Rózsaszíneknél a Rózsák. Mindkettő egyformán ritka és drága.

Figyelem, ahogy a Rózsaszín a körmeit húzgálja az asztallapon. Nagyot nyelek. Elkalandozik az agyam, vajon melyik Arany szexjátékszere lehetett? Szívesen megkérdezném, de ezek a kis húsmajmok nem nagyon szeretik az efféle kérdéseket.

– Mindketten tolvajok vagyunk – folytatja. – De a tolvajoknak két alfaja létezik ezen a világon. Az első szerint mindent, ami vihető, azt vinni kell. Az ilyen tolvaj az anarchiában hisz. A második típus szerint nem szabad mindent ellopni. Szerinte léteznek szent dolgok. Az ilyen tolvaj a rendben hisz. A kérdésem tehát a következő: maga melyik alfajba sorolja magát, Mr. Horn?

– Félek, összegabalyodtak a zsinegei – ropogtatom meg a nyakamat. – Én nem vagyok tolvaj. Biztosítási nyomozó vagyok.

– Nem. Az csak volt. De nem ezt kérdeztem.

– Ide hallgasson. Tudom, hogy magának mi mind egykutya vagyunk, de…

– Ephraim ti Horn – szakít félbe, és a tekintete töretlenül az enyémbe mélyed. – Született 707 PCE, Hüperión, Esthajnal, Courneuve kórház. Lakhelye: 777 16B, Só-tér, Felső-nyugati Promenád, 17-es szint. Ismert partnerek: Volga Fjorgan, Cyra si Lamenis és Dano… Napfény?

– Én mondtam neki, hogy jó szar név. De ez volt, vagy a Csillaghullás – mondom, nem nevet senki. – Kemény.

Csakhogy ez nem valami utcai rablás. Ezeknek itt vannak forrásaik meg pénzük. A nevem persze nem titok. Na de a címem? Ez az infó többe fáj néhány italnál valami sötét csehóban. Ráadásul a születési helyem? Az egész Lunán egyetlen nyavalyás lélek tudja, hol születtem, Holiday viszont még bottal se böködné meg ezeket a népeket. Csakis a régi légiós nyilvántartásból deríthették ki. Márpedig az igen érzékeny, titkosított adat.

A tekintetem visszavándorol a polipos sétapálcához.

A Rózsaszín egy rémes pillanatig fürkészi az arcomat, és eszembe jut a pletyka, hogy a Lázadáskor a lunai csatában némelyik egységnél Rózsaszíneket vetettek be hazugságvizsgálóként, ha a gépi verzió épp nem volt kéznél. Nem hülyeség. Ezeknek a tagoknak a léte a finom árnyalatokban lakozik.

– Ja, hát a nevemet legalább jól tudja. Aranybabért magának. De tolvaj nem vagyok.

– Micsoda csalódás – mormolja a Rózsaszín. – Hatalmas csalódás – pillant a dobozra. – Kimerítőek az elmének ezek a szövőpókra emlékeztető játszmák. Ezek az utcai mutatványosok azt képzelik, hogy ők a pókok, miközben sajnálatosan csakis legyek lehetnek. Mivel összetett kérdésre nyilvánvalóan nem képes válaszolni, majd kérdezek egyszerűbben. Hol van a kardom, Mr. Horn?

Gombóc torlaszolja el a torkomat.

Le fogják olvasztani a húsomat a csontjaimról.

– A kardja? – nézek rá zavartan. – Bocs, polgártárs, én inkább a pisztolyban hiszek. Persze ha ez csak amolyan szépelgés akart lenni, és igazából a farkára gondolt… Abban az esetben feltehetően a dromedár szájában volna nyilván – intek a fejemmel a Gorgó nevezetű felé. A szörny fekete szemei egy pillanatra se hagyják el arcomat. – Az ábrázata alapján nem csak mézsörrel meg nyárson sült vadakkal tömte magát eddig.

A Rózsaszín kacagni kezd. Az emberei nem. Ők csak Gorgó síri hallgatását lesik.

– Te mit gondolsz róla, Gorgó?

Gorgó szélesen elvigyorodik, kivillannak arannyal meglapolt fogai.

– Úgy fest, a humor a túlélési stratégiája, Hercegem. Jelen körülmények között ezt akár öngyilkossági késztetésnek is tekinthetjük. Megbüntessem?

– Talán majd később – válaszolja a Rózsaszín. – Pillanatnyilag el vagyok bűvölve, Mr. Horn – duruzsolja lágyan. – Maga felvidít. Régóta nem próbálkozott már senki azzal, hogy megnevettessen. A jó komédia mindig nagy kockázatot hordoz. – Lassan megnyalja az alsó ajkát. Talán nekem címzett, szándékos gesztus ez, de az is lehet, hogy csak a Kertben töltött ifjúság régi reflexe. – Tudja, ki vagyok?

– Segítsen kicsit.

– Ave Regina – mondja rekedtesen, latinul. Éjjelente a sokadik vodka után hallja az emberfia ezeket a szavakat, és olyankor összehúzza magát, és inkább hazasiet. Most még a bőröm is beleborzong. És ahogy a szótagok megrezegtetik ajkait, kísérteties, bizánci koronatetoválás dereng fel a homlokán, tüskés hegyei egy polip lábaiként kígyóznak. A korona középső ékköve fekete kéz.

– Most már tudja, ki vagyok? – kérdi, miközben a hangjára aktiválódott testTinta halványodni kezd, míg végül egészen elenyészik, és a homloka ismét porcelánfehér simaságúvá válik.

– Aha – morgom bénultan.

– Akkor mondja ki a nevemet, Mr. Horn – vonja fel a szemöldökét. – Remélem, nem kell megismételnem a kérést.

– Maga a Kezek Hercege.

– Milyen okos! – dől hátra a székén. – És azt is tudja, miért neveznek így?

– Hallottam pár pletykát – sandítok a csontfűrészre.

– Kitűnő. Ennek a Gorgónak itt az a meggyőződése, hogy úgy tudnánk megoldani a nyelvét, ha bántjuk. Mindenütt csak a barbarizmus dívik manapság. Persze sokkal hatékonyabb. Tekintve ugyanakkor, hogy kicsiny alvilágunkat immár nem gyötrik a Területi Villongások, mertem abban reménykedni, hogy esetleg kulturált párbeszédet is folytathatnánk.

– Érdekesen értelmezi a kulturáltat.

– Minden olyan relatív. Tehát, most, hogy tudja, ki vagyok, és a bőrén érzékeli ennek minden lehetséges kellemetlen következményét, a fenyegetést, biztonsággal kiindulhatnánk abból, hogy őszinték leszünk egymással.

– Fogalmazzunk úgy, hogy egyszer mindent el kell kezdeni.

– Remek! Remek. Ez így sokkal egyszerűbb – csapja össze a két tenyerét, és feláll. – Itt tartózkodott a lunai csata idején, igaz?

– Három hosszú éven át.

– A Lázadás oldalán harcolt?

– Egy ideig.

– Pálfordulás?

– Nem. Csak besokalltam a rengeteg gazdáját elhagyó testrész látványától – zárom le, mert semmi kedvem megint belebonyolódni a politikába, ahogy nemrég Holiday-jel.

– Akkor tehát tanúja volt Hüperión Megerőszakolásának?

– Úgy érti, Felszabadításának? Maguk alaposan megzsírosodtak belőle – mondom, de csak bámul rám, hogy a végén megköszörülöm a torkom. – Jól van, a Hüperión Megerőszakolása tényleg menőbben hangzik.

– Az Uralkodó halálát követően, de még a Hamu Lovagjának ellentámadását megelőzően, amellyel a megtépázott Légiókat és Páratlanokat próbálta kimenekíteni, Hüperión meghúzta magát. Ám közben a hüperióni Kultúra múzeumát az őrzésére kirendelt katonák és a csak a saját zsebükkel gondoló polgártársak kifosztották. Ahogy a hold megacélozta magát a háború következő hullámára, azok az idióták kereket oldottak az emberiség felhalmozott örökségével. Minden Színek közös örökségével – folytatja. – Mint tudja, a lunai feketepiac teljes kereskedelme az én felségterületem. Az én birtokom, amelyet a királynőmtől kaptam. Amikor volt Legionárius páviánok lopott kincshalmokkal felbukkantak, állampolgári kötelességemnek éreztem, hogy visszajuttassam az őket megillető helyre a Lunán. És most azt kell hallanom, hogy adományom koronaékkövét, Silenius Kardját ismételten ellopták. Füleinktől úgy értesültem, hogy igen különleges rablás során. Amilyenre csak maroknyi szabadúszó képes.

– Nos, nem sokan maradtunk – bólintok. – Maga egyre-másra porköpenyt ad mindre, és zaftos megbízásokkal látja el őket. A többség már magának lop.

– Kiemelem őket a káoszból. Így válnak a rend tolvajaivá – mondja, és elegáns mozdulattal végighúzza ujját az asztallapon. Arra emlékeztet, amikor Trigget korcsolyázni vittem. Ő aztán nem ennek az ujjnak az eleganciájával mozgott, és én épp ezt imádtam benne. Az eleganciában nincs semmi őszinteség, legalábbis az emberek eleganciájában. – Amikor ellopta a kardomat a múzeumból, tudta, hogy kinek a tulajdonát lopja el? – kérdezi a Herceg.

– Nem én.

– Hazudik – jelenti ki Gorgó.

– Győzzön meg – néz bele a szemembe a Herceg, de fogalmam sincs, hogyan fogjak hozzá. – Egy gránáttal a szájában talán ékesszólóbb lenne? Mert akad a fedélzeten néhány – int hátra a fejével a jachtra, amely az építkezés melletti dokkban várakozik.

– Idiótának látszom talán? – kérdezek vissza. – Ha tudtam volna, hagyom a fenébe az egészet. A szarba is, egyenesen lepuffantottam volna azt az alakot, aki ilyennel akar megbízni. Hatalmas a különbség a merész és az ostoba között. Tisztában vagyok vele, hogy ez a dolog melyik kategóriába tartozik.

– Biztosan? A hírneve alapján az embernek az az érzése támad, mintha… a halált kergetné.

– Már megint… – forgatom a szememet, hogy valami késként nyilall mögötte az agyamba.

– Négy rablás fényes nappal. Szinte kivétel nélkül közönség szeme láttára.

– Közvetítők megbízásából dolgozom. Alkalomadtán bizonyos részleteket visszatartanak előlem. Jelen esetben éppen azt a döntő fontosságút, hogy kinek a védelme alatt állt a kard – dőlök előre, hogy a lehető legmeggyőzőbben hangozzak, hiszen az életem múlik azon, hogy meggyőzöm-e. – Az ember tisztel bizonyos szabályokat. Soha nem köpök. És a Szindikátussal nem húzok ujjat.

Bármelyik pillanatban megszorulhat a karbondrót a nyakamon. Vagy belém marhat a Marsról való lándzsavipera, amelynek használatát a szindikátusi keményfiúk olyan előszeretettel emelik be a módszereik közé. Életemben utoljára ezt a csinos kis felkapaszkodott bandavezért fogom látni, aki a világegyetem királyaként terpeszkedik a székén, miközben nemrég még alig volt több ócska szexjátéknál. Ezek az újgazdagok mind rövid memóriát várnak az embertől. Bár megfelelhetnék az elvárásnak.

De nem szorul a hurok. És a kígyómarás is elmarad.

– A Kertekben testempátiát és az árnytánc művészetét is kitanultuk, ez a testbeszéd arányos másolása, hogy a másik fél otthonosan érezze magát – mondja a Herceg. – Megkönnyíti az érzelmi kötődés kialakulását. És hála neki, hátborzongató pontossággal szúrom ki a hazugságokat – mondja megvetően a tanulmányaira nézvést, ám mégis pontosan ugyanúgy dől hátra ültében, ahogy én. Mintha csak az árnyékom volna: a vállai előrebuknak, a lábait kinyújtja, ő a tökéletes másolat. – Magának, csillagom, becstelen képe van, ezért nem nagy ügy látni, mikor mond igazat.

– Vagyis hisz nekem?

– Hiszek.

– Akkor… – kérdem bizonytalanul –, elmehetek?

– Milyen csodálatos világ volna is az. Tudatlanul követett el ellenem bűntettet, ám ezzel bűntettet követett el magával a Királynővel szemben. Sajnos ilyenkor szóba sem kerülhet az egyszerű távozás – mosolyog együttérzőn. – Én az a fajta vagyok, aki hagyná, hogy menjen a dolgára, ha csak ellenem vétkezett volna. Látom, mennyire megrémisztettem. Hogy őszinte legyek, gyakran ez már önmagában elég büntetés. Attól tartok azonban, hogy jelen helyzetben ez nem csak a kettőnk ügye. Mások is tudnak róla. A Kezek Hercegét bolonddá tették. Ezt nem tűrhetem – hajol felém az asztal felett. Halántékán lüktet egy ér. – Semmiképpen sem tűrhetem. Hogy az öreg Kőbordájút idézzem: „A könyörület felbátorítja a gonoszt.” Bennünket az a szerencsétlenség ért, hogy tengernyi gonosz ember között kell lavíroznunk. Adósság keletkezett. Az adósságot rendezni kell.

Nem tudom, mit mondjak. Ez a csűrcsavaros szónoklat késként döf a mellkasomba. Bántani fognak, méghozzá nagyon.

– Kérem, ne aggódjon. Nem gondolok semmi kiegyenlíthetetlenre. Ha a Lábak Hercegébe szaladt volna bele, hát élete hátralévő napjaiban beültetett fém végtagokkal bicegne. Ha pedig a Nyelvek Hercegét sértette volna meg, már csak úgy makogna, mint valami Elveszett Város-béli feketepofa, az az alak még az előzőnél is kegyetlenebb. De én csupán az egyik, a kevésbé kedvelt kezét veszem el – mosolyog rám, ahogy Gorgó előlép. – Esküszöm.

Most jön a nyakszorító. Hátulról hurkolja a nyakamba Gorgó a vékony, átlátszó drótot. Annyira nem szorítja meg, hogy belevájjon a húsomba vagy a nyaki ütőérbe, épp csak annyira, hogy tudjam, ha ellenkezem, azt is megteheti. Mozdulatlanná dermedek.

– Melyik kéz legyen? – kérdi a Herceg. – Maga tartozik nekem, maga választ – hátrarándulok, de Gorgó ujjai hatalmasak, mint egy-egy krumpli. – Válasszon.

Elhagy a józan eszem. Remeg a testem, a szám kiszáradt.

– A… bal – nyögöm ki, ahogy enyhül a drót szorítása.

A Herceg biccent az embereinek, azok megragadják a bal kezemet. Rémülten nézem, ahogy fogja a csontfűrészt, és beindítja. A borotvaéles fűrészfogak vibrálni kezdenek. Pánikba esem. Izomról és csontról lenyúzott bőr emléke, a barátaim sikolya. Egyszer végignéztem, és csak arra tudtam gondolni, hogy Jupiternek hála, nem velem történik. Visszatér a bűntudat. Ahogy a barátaim egymásnak üvöltik: „Ne köpj! Ne köpj!” Az a rettenet és látvány, ahogy a fémfogak tépik a bőrt, a csontot, az inakat. A lemeztelenített izom förtelmes, hentesüzletbe illő látványa. Lázasan kutakodom az agyamban, hogy mit ajánlhatnék, hogyan alkudozhatnék, de semmit sem tudok felajánlani neki. Érzem, ahogy szánalmas, elkeseredett zokogás buggyan fel a mellkasomból, de visszanyelem. A Herceg a csuklóm fölé tartja a csontfűrészt. A fogak rovarszárnyakként zümmögnek. Összeszorítom a számat, lehunyom a szemem.

– Egy módja van annak, hogy megtartsa a kezét – suttogja. – Ha elárulja, hol a kard.

– Nem tudom! Már átadtam a közvetítőmnek.

– Halljam a nevét.

– Nem… lehet.

– Miért nem?

– Megmondtam. Nem köpök – felelem jegesen. Megnyugtatóan cseng a fülemben a saját hangom. Hirtelen már nem is félek annyira, hiszen végre okot adtam nekik, hogy elvegyék a fél kezemet. Ilyen, amikor meggyőződése van az embernek. Már el is felejtettem, milyen érzés.

– Átvágom a bordáit – pörgeti fel a fűrészt. – Lemetszem a férfiasságát. Egyenként csapom le a lábujjait. A szemeiből kocsonyát csinálok. Akkor aztán elárulná, hogyan találjam meg a közvetítőjét. – Most mindjárt megteszi. Lehunyom a szememet. Gorgó kölnije megszállja az orrlyukaimat. – Halljam, ki az?

Dühödten nézek fel rá:

– Csináld már, te seggfej!

Rám mered, aztán felkacag.

– Félek, Gorgó, jössz nekem egy gyémánttal.

Lekapcsolja a csontfűrészt. A hurok eltűnik a nyakamról. Felnézek, és azt látom, hogy az Obszidián egy aligátorbőr levéltárcában matat, előhúz egy könnycseppnyi gyémántot, és a Herceg markába nyomja. Ő pedig a zsebébe csúsztatja, és mosolyogva méreget engem, miközben az Obszidián félrehúzódik.

– Darabokra szedtem a Lunát, hogy egy olyat találjak, mint maga, Mr. Horn. Egy embert, akinek vannak elvei.

– Mi van? – szalad ki az adrenalin a szervezetemből, elernyednek a végtagjaim. – Mi a fenéről beszél?

– Oslo szerint maga okos. Furcsa. Egy túlzásokra hajlamos Fehér.

Ostobán pislogok. Nem is mondtam a nevét.

– Maga ismeri Oslót?

– Hogy ismerem-e Oslót? Na még! A maga közvetítőjét igen gyakran alkalmazza a Szindikátus és az Ophion Céh az egymás közötti tárgyalásaikon. Ha elárulta volna, nos, hát az lett volna Ephraim ti Horn életének vége. Így azonban bőség és dicsőség várja. Mert tudja, a tolvajok urának – érinti ujját fekete zakójához azon a ponton, ahol elvileg egy szívnek kellene dobognia –, történetesen egy káosztolvajra van szüksége. És jobbat nem is akarhatna, mint a Mr. Oslo javallotta, általam is tesztelt példányt. Egy különös fontosságú dolgot akarok megszerezni. És ezzel, Szürke csillagom, vége is a meghallgatásnak. És gratulálok. Magasan átvitte a lécet.

Csak pislogok erre az őrültre.

– Azt a kardot. Saját magától lopatta el velem?

Válaszul mosoly ragyog fel a képén.

Csak ülök ott teljes testemben remegve, az adrenalin az utolsó cseppig elhagyott már, de még mindig nem vagyok teljesen biztos benne, hogy nem kapja el a csuklómat, és metszi le mégis a kezfejemet.

– Maga aztán egy minősített seggfej – motyogom.

– Világos, hogy még soha nem találkozott a királyi család többi tagjával – szorítja mellkasára sértetten a tenyerét. – Én vagyok köztük a lágyszívű.

– Van bőven tolvaja a Szindikátusnak. Miért lenne épp rám szüksége?

– Akad köztük olyan jó, mint maga? – próbálkozik hízelgéssel.

– Legalább hármat is tudnék mondani. Ott van Figment, Zendric… – Aztán csak megrázom a fejemet. Bárcsak elfogadtam volna Holiday ajánlatát. – Megmondtam, polgártárs. Nekem nincs dolgom a Szindikátussal. Nekem maguk, fiúk, túlságosan is nagyban játszanak. Bármivel akarna is megbízni, használja inkább a saját embereit – sandítok a bölényeire, leginkább Gorgóra. – Én nem olyan vagyok, mint a kutyái. Nem vagyok eladó. És nem hordok nyakörvet.

– Mind nyakörvet hordunk – pöcköli meg a homlokát a Herceg, ahol a koronatetoválás szunnyad. – Akadnak kényelmesebbek és kényelmetlenebbek. És most magán a sor, Mr. Horn.

Elővesz valamit a zsebéből, lerakja elém az asztalra. A Királynő Csókjának hívják. Fekete vasrózsa, amellyel őröket lehet megvesztegetni, ajtókat kitárni és még a Köztársaság Szenátorait is meg lehet félemlíteni. A Szindikátus vezetőjének a felhatalmazása, és azok a sötét teremtmények, akik viselik, az ő utasítására cselekszenek.

– Ez nem kérés. Még mindig az adósom. Maga, az Obszidián, a Zöld és a Vörös – sorolja halkan. – Mármost, a maga… előéletével és hírnevével felteszem, hogy hajlamos a bosszúra. Arra intem hát, hogy ne tekintse ezt a vállára rakott tehernek, inkább élete nagy lehetőségét lássa benne – bök ki a sétapálcájával az ablakon. – Lehetősége nyílik, hogy több legyen egyszerű tolvajnál. A Szindikátusban felemelkedhet. Uralkodhat. Ha jól szolgál, garantálom, hogy ez a világ a játszóterévé válik.

Feleslegesen pazarolja rám szavai selymét. Akar a fene felemelkedni. Szarok a játékaikra és a röhejes tévképzeteikre nagyságról és hatalomról, amikor ők is csak egy átlagos szervezettségű és könyvelésű bagázs. Előbb vagy utóbb felfalják önmagukat. Ugyanakkor, megesik, hogy kiállok a meredély peremére, és lenézek a mélybe, de ez még nem jelenti azt, hogy arra vágynék, hogy csontfűrésszel aprítsanak fel. Márpedig ha nemet mondok, ez lesz. Vagy előbb még elintézi a csapatomat. És akkor hallgathatom megint a sikolyokat. Volga jut eszembe, ahogy áll az esőben, mint egy elveszett kiskutya.

– Megteszem – morgom. – Mi lenne a préda?

A Kezek Hercege vidáman kacag:

– Jó, hogy kérdi! Jaj, szívecském, a világok legértékesebb kincsét fogjuk elcsenni.

19

EPHRAIM

PERNOD

A társaim csak bámulják az üveg dohányzóasztalomon heverő Királynő Csókját. Két egész perce moccanni se tudnak. Én a lecsorgó órát nézem a falon. Egyik kedvenc Dalím. Az eredeti ugyan elveszett, vagy valaki megsemmisítette, de akadnak hiteles másolatok, amelyek ugyanúgy egy vagyonba fájnak. La persistencia de la memoria. Igazi kincs. Ezt a példányt egy rabló Ezüst bárótól lovasítottam meg a Csombóban. A szobában épp úgy megállt az idő, mint a képen.

– Kamu, igaz? Megint a kis játékod, Eph – jelenti ki végül Cyra széles gesztusokkal. – Na, hát az a másik, amikor becsempészted a tevét a lakásomba, az nagyon nem volt vicces. Már az sem. És ez sem az.

– Ne már! A teve egyszerűen fergetegesen sikerült – tiltakozom. – Száraz humora volt, ahogy kell.

Dano csak heherészik mellettem a tajvAnyag kanapén. Úgy elnyúlt, mint valami csaprészeg disznó, a lábai ernyedten lógnak le a karfán. De nyilvánvaló, hogy csak a bizonytalanságát kompenzálja, hogy még bőrig ázva is jó, ha ötven kiló vasággyal. Elnyomja a tövig szívott füstpálcáját a momentán hamutállá avanzsált csészébe, amelyet a hasán egyensúlyoz, és már gyújtja is a következőt. Az ablakon át bederengő szomszédos neonreklám zöldes-lilásra színezi a felkanyargó füstöt.

– Szerinted is vicces? – acsarog rá Cyra.

– Jaj, csajszikám, az élet egy nagy vicc – sustorogja, ahogy a füst előkanyarog az orrán.

– Remek. Minden vicc. És mi vagyunk a végén a csattanó – mered az érintetlen citromos vodkájára, amelyet az est elején töltöttem ki neki, hogy valahogy képes legyen megemészteni a Kezek Hercegével töltött éjszakámról szóló sztorimat. Meg kellene hogy igya. Fenékig, kiscsaj, és még dobj utána legalább hármat vagy négyet. Józanul kurvára idegbeteg a nő, ittasan is épp csak elviselhető.

A sötét ciklusban járunk, az éjszaka közepén, odakinn ragacsos nyári eső zuhog Hüpeirónra. Én meg beragadtam egy őrült és egy még őrültebb meló közé, amibe nyilvánvalóan bele fog törni a fogam. Belenyugvás hatalmasodik el rajtam. A sor végére értem hát. Mert képtelenséget várnak tőlem. Ez a megbízás olyan súlyosan túlmutat azon, ami megéri, hogy először azt hittem, a Herceg csak ugrat.

Meg fogunk halni. De még mindig jobb gyorsan és tisztán bevégezni a meló alatt, mint lassan és fájdalmasan kimúlni a kezeik között. Erről kell most meggyőznöm az embereimet. Ha nem sikerül, aki kiszáll a buliból, holnap reggelre egy csatornában végzi polippal a szájában.

– Ez a te szarod, Eph – mondja épp Cyra. – Téged kerestek meg. Szóval oké. Fogadd csak el a megbízást, de velem ne számolj, engem nem érdekel a téma. Soha nem állt szándékomban azokkal a tébolyodottakkal üzletelni. Ha van egy kis eszed, te is rájössz, hogy nem kellett volna összeállnod velük. Ez túl nagy. Túlságosan is nagy falat.

– Nem szállsz ki – jegyzi meg a csipkelődés leghalványabb jele nélkül Volga. – Ephraimnak szüksége van a segítségünkre. Ő is segített nekünk.

– Cseszd meg!

– Ja, hát kivételesen a fűfejjel értek egyet – dalolja Dano a füstpálcájával az ajkai közt. – Ez beteg dolog. És kicsit sem viccesen beteg.

Volga előrehajol, Cyra önkéntelenül is hátrahőköl.

– Te rég a Fehérholdban rohadnál, Dano. Vagy inkább a föld alatt, ha ő nincs. Veled meg mi lenne, Cyra, ha Ephraim nem fizeti ki az adósságodat annak az adatcápának? Én tutira még mindig a Földön csomagokat rakodnék, meg látogatnám végig a sok szomorú embert, hogy fizesse vissza az adósságát. Csak hogy legyen mit ennem.

Szokatlan melegség járja át a szívemet, ahogy nézem és hallgatom. A kocsma előtt mélyen belegázoltam a lelkébe, és ő mégis kiáll mellettem, nincs benne harag, csakis szeretet irántam. Hogy csinálja? Egyáltalán nem érdemlem meg.

– Szarveretesen csudás beszéd volt – csapja össze a két tenyerét Dano.

– Elég a kaffogásból, te mutáns – ugatja le Volgát Cyra. – Nem tartozik itt senki senkinek.

– Tudják, ki vagy, Cyra. Mindannyiunkról tudnak mindent – mormolom bele a pernodomba. A múltból való ital, amikor még érdekelt ez az egész. Édesgyökérízű, smaragdzöld lötty. Trigg imádta. Bedobtam párat, amíg a csapatomra vártam, és szívtam magamba a hírözönt Arató ledarálásáról, hogy hogyan tépte darabokra a Szenátus. Az Oroszlánkirálynő tehetetlen. Átmelegített és meg is szédített, hogy elkapták a király meg a királynő tökeit.

– A csapatom kell nekik. És ez nem egy lehetséges felkérés.

– A picsába – motyogja Cyra.

– Íme, az adekvát érzelem – emelem rá a poharamat.

– És ha elutasítjuk? – kérdi. – A Szindikátus szabályzata szerint a szabadúszók dönthetnek. Nem kényszeríthetnek, hogy…

– Csakhogy ez nem egy átlagos felkérés. Ez egy ultimátum, méghozzá legfelülről.

– Mármint a Királynőtől? – nyel nagyot Cyra.

– Rajta van a pecsétje? – vonja fel a szemöldökét Dano.

– Ezt jelenti a kibaszott rózsa, ember.

– Ja, persze.

– Ha visszautasítjuk a Királynő Csókját, nekünk harangoztak – foglalom össze.

– Elutazhatnánk – szakad fel az ihlet Cyrából. – Letelepedhetnénk Endümiónban. Az messze van. És rengeteg a meló.

– Dehogy megyek Endümiónba – vágom rá élesen.

– Eph…

– Oké, igazad van, tényleg nem rossz gondolat. Az endümióni részlegük már frakkban vár bennünket a város peremén. Körbevezetnek bennünket. Megmutatják a Félhold Bolygót, a Tridian Palazzót és az Ephor Tornyokat – illesztem a mutatóujjamat a halántékomhoz, és húzom meg a ravaszt. – Utána meg végeznek velünk.

– Elhagyhatjuk a bolygót.

– A Lábak Hercegének a szemei a kikötőkbe is ellátnak – sóhajtok. – Akkor útközben végeznek velünk.

– Jó, majd nem kereskedelmi járattal megyünk. Kibérelünk egy hajót az Eridan Bolygóközi túlfelén. Ki tudom törölni a feljegyzéseket. És szerezhetek földi vagy Marsról való papírokat magunknak.

– Arra lehet, hogy van elég pénzed, Cyra, hogy hajót bérelj, de hogy eredeti napköztársasági útleveleket szerezz frankó hologrampecséttel meg mágneses kódolással… egyetlen nap alatt? – szegezem neki a kérdést, mert tudom, hogy mennyire imádja a vadi új lakását a Sordo kerületben. Az egyik új Radache üvegtoronyban van. Luxus szarság. – És ha kicsengeted a menekülés költségeit, mennyid marad?

– Semmi közöd hozzá.

– A törlesztőrészleted nagyobb, mint Volga, édesem. És ezek a gyémántok is rajtad, nehéz lenne pénzzé tenni őket. Gustave-tól vannak? – kérdem, mire megrándul az arca. – Ne feszülj be, nem akarok a bankszámládon kutakodni. De az újéhesek mindig ugyanúgy verik el a zsét.

Zavarba jön, de nem állok le, muszáj, hogy felfogja, milyen kényszerhelyzetben vagyunk.

– Szóval… a törlesztő meg a gyémántok és a vendégszobádban kiépített szervertelep után úgy tippelnék, hogy felső hangon is mondjuk ötvenezer figyelhet a számládon. – Amilyen képet vág, nyilvánvaló, hogy még annyi sincs. A kislány szeret költekezni. – Istenek. Még adót se fizetsz, és mégis le vagy égve!

De még ezzel sem vettem el a kedvét.

– Akkor összedobhatnánk, amink van. Dano. Neked mennyid van?

– Nekem? – pillant fel a kargépéről a nevezett, mert valamelyik forrótestűjének pötyög éppen üzenetet. Van az a dühítő szokása, hogy ki-be jár beszélgetés alatt, hol jelen van, hol kevésbé. – Rossz bányában tárnázol, csajszi. Túlságosan is szeretem én a piát meg a Rózsaszíneket, hogy a számlámra kuporgassak. És a bűn drága mulatság. Veled mi a helyzet, bádogember?

– Én ki vagyok száradva.

– Leszívtak az asztalok?

– Olyasmi.

– Degenerált banda vagytok – morogja Cyra.

– Mondja a fogyasztás szerencsétlen áldozata – forgatja a szemét Dano.

– Nekem van pénzem – szólal meg Volga az ablaknál.

– Mennyi? – kapja fel a fejét Cyra.

– Megvan az összes.

– A teljes részed? – kerekedik el Cyra szeme hitetlenkedőn.

– Igen.

– Minden eddigi megbízásból?

– Igen – jön kicsit zavarba Volga. – Jó… ennem azért kell. És sokkal többet eszem, mint ti, apróságok. És a sört is szeretem. És minden ciklusváltásnál ki kell fizetnem a háziurat is. Azt mondja, én vagyok a legjobb bérlője – fűzi hozzá, de bele is pirul. – És… és néha elmegyek a Cerberába is. Tudjátok, az állatkert. Szeretem a pattogatott kukoricát meg az állatokat. És az emberek ott mindig olyan vidámak. Főleg a gyerekek. De nap közepén szoktam elmenni, olyankor olcsóbb a jegy – teszi hozzá gyorsan, hogy kisebbítsen a nagy költekezésén.

– Volga! – adom a meglepettet. – Te aztán nem bírsz magaddal! Micsoda egy élvhajhász!

– Tudom – ingatja a fejét motyogva. – Tudom én.

– Csak vicceltem, Volga. Zsugori vagy, akár egy Fehér.

– Köszi – mosolyodik el szélesen, aztán zavartan pislogni kezd. – Zsugori. Milyen szép szó – mosolyog, mint a kutya, amikor nem várt csontra bukkan. – Zsugori.

Cyra pedig egy másik kutyaként viselkedik, de ez már inkább egy vérebre hasonlít, aki friss nyomot talált: – Az bármire elég lesz. Annyiból akár egy igazi csillaggyorsot is kibérelhetünk. És akár vehetünk egy…

Az ölébe löttyintem a pernodom utolsó kortyát.

– Mi a fene van?! – hebegi.

– Szörnyeteg vagy. Az Volga pénze.

– Ezt mondjuk tényleg elcseszted, Cyra – jegyzi meg Dano.

– Csak mert nem akarok meghalni?

– Nem probléma, szívesen bedobom a közösbe – mondja Volga.

Tudom, hogy azért tesz félre minden garast, mert a Földön akar majd venni egy birtokot. Korábban csak a Lunáról álmodozott, most meg menne vissza, hogy az utcára került, kóbor faragott állatoknak akar menhelyet létesíteni. Az egyik éjszaka, amikor berúgott, elmesélte. Griffeket és zebralánokat akar, csupa olyan rémséget, ami egyszer majd álmában felzabálja. Ő már persze nem emlékszik az egészre, de én igen, és ha meggebedek se hagyom, hogy ez a kettő elrabolja tőle az álmát.

– Dehogynem probléma, Volga. Nekem legalábbis az, ha neked nem is számít. Ez alapelv nálam.

– Ja, most hirtelen lettek elveid? – gúnyolódik Cyra.

– Hogy a fenébe ne. A Kezek Hercege azt mondta, ha nem adom fel a Céhes kontaktomat, akkor levágja a kezemet. És elmondtam neki?

– Elmondtad? – kérdi Volga.

– Nem, Volga, nem mondtam el. Vagyis, vannak elveim.

– Ja, de mennyire, bádogember – röhög Dano. – De azért kilóra eladnál mindannyiunkat, ha úgy megszabadulhatnál a Szindikátustól.

Tényleg ilyennek tart?

– Tök mindegy, hogy mennyink van – zárom le az eredeti témát. – Bárhova mennénk, úgyis megtalálnának, és megölnének bennünket.

– Akkor béreljünk fel valaki mást a melóra – javasolja most Cyra.

– Ismersz valakit, aki vállalná? – fejezi be Dano az üzenetét a kargépen. – Ehhez szaragyúnak kell lenni.

– Van egy másik lehetőség is – mondja Cyra. – Elmehetnénk vele a Köztársasági Hírszerzéshez.

Dano színpadiasan beleszagol a levegőbe:

– Bizarr, Eph, hogy egy ilyen nett kis lakásban patkányszag legyen.

– Nem vagyok patkány.

– Patkánybűzt árasztasz. Tudod, mit tettünk az Elveszett Városban a patkányokkal?

– Te kis rozsdás…

– Hogy neveztél? – húzza ki magát a szó hallatán.

Cyrának persze egyből leesik, hogy ezzel túl messzire ment, de még jó, hogy nem kér bocsánatot.

– Csak azt mondom, hogy nem vagyok patkány… De nem szeretnék a tengerfenéken öregasszonyként kimúlni. Ezért tutira Mélysírba vágnak, ha megtesszük.

– Gondolod? – enged ki valamicskét Dano. – Mert tudod, én eddig úgy fogtam fel, hogy valami őrült lovag beretvájának hegyesebbik végébe szaladunk bele. Vagy egy másiknak az impulzusÖkle forral fel bennünket, mint vajat a serpenyőben. Vagy épp faragott katonai bioszörnyek darabolnak fel. Esetleg…

– Befognád végre? – üvölti le Cyra, és remegő kezeit a halántékára szorítja.

Felállok, lelököm Dano lábait a kanapémról.

– Kuss legyen, kölyök – mondom, majd halkabban fordulok Cyrához. – A fejed?

– Elfelejtettem elhozni a cuccomat – bólint.

– Már vagy ezerszer mondtam. Vedd vissza a kiberautomatázást. – Előhúzom az ezüstadagolómat a zakómból, kinyomok egy zoladont. – Ez földi hamisított szarság, de megjárja.

Cyra már le is nyelte, és hátrahanyatlik a székben, bedönti a vodkáját. Töltök még egyet.

– Jobb kicsit?

– Kicsit se – dörzsöli a szemét. – Miért pont mi? – néz rám. – Mit műveltél? Tudom, hogy azért van, mert elcsesztél valamit. Valakinek az adósa vagy.

– Kivételesen nem.

Volga leleplezhetne, ha elárulná nekik, hogy közvetlenül a Kezek Hercege előtt egy Vonítóval találkoztam. Látta Holiday farkasbőrét. De a nagylány hallgat, a száján lakat. Én meg Cyrát fixírozom.

– Bevállalod? – kérdi Dano. – Meg akarod csinálni.

Határozottan nem akarom megcsinálni.

– Ez az évszázad rablása – mosolyodom el. – Nézzétek a derűs oldalát. A Szindikátus még soha nem szegte meg a saját szabályait. Soha. Ha megszerezzük nekik a zsákmányt, semmi okuk nem lesz nem kifizetni a bérünket. Nyolcvanmillió kredit. – Dano füttyent, Volga nem reagál, Cyra még mindig lebeg. – És ha mindent túlélünk, akkor el is költhetjük, és akkor soha többé nem kell semmilyen megbízást vállalnunk. Vehetünk akár egy szigetet is. Vagy egy csillagjárót. Szabadok lesztek. Semmi nem fog már számítani, még ez a háború sem.

Erre már felhorgad bennük az éhség. Ennyi kell, és a közép-meg aljaSzín tolvajaim már hadrendbe is álltak. Cyra hátrahanyatlik, a halántékát dörzsölgetve kortyolgatja a vodkáját. A zoladon sekélyes, langyos vizein úszkál éppen. A fekete rózsát bámulja. Alig tenyérnyi, és mégis hatalmasabb még a szobánál is. Csak úgy lüktet belőle a gonosz.

– Milyen a határidő?

– Elég rövid.

– Mennyire?

– Egy hónap.

A lány békésen mered rám, és biccent, mert a zoladon dermeszti a vérét. Dano jóval élénkebb. Megáll a keze a levegőben, ahogy épp rágyújtana az újabb füstpálcára.

– Egyre cifrább.

– Az egy hónap nem valami sok – csatlakozik be Volga is.

– Legalább négy hónap, hogy egyáltalán megtervezzük – borong Dano. – Inkább egy év…

– Világos. De a határidő nem képezi megbeszélés tárgyát. Ne kérdezzétek, miért. Amikor elővették a csontfűrészt, valahogy elment a kedvem a kérdezősködéstől. Egy hónapunk van. Igazából már annyi se – mondom, és senki sem próbál félbeszakítani. – De Jupiter velünk van. Három helyszínt és időpontot is megadtak, amikor a célpont könnyen elérhető lesz. Csak ki kell választanunk a legtutibbat, és mindent megtervezni.

– Honnan származik az információ? – teszi fel a nagy kérdést Volga. – Mert ez nem mellékes. Tudnunk kell.

– Mindenhová elérnek a csápjaik. Csak találgathatunk. Kérdés, Cyra! – Csettintek az arca előtt, hogy rám fókuszáljon. – Mennyi időbe fájna, hogy felkapd a fekete kalapodat, és lerabolj némi adatot az Epirus és Leomanttől?

– A könyvelőcégtől? Gőzöm sincs.

– Képzeld azt, hogy tudod.

– A tűzfalaikon múlik. De valami csúcs szoftverük van. Miért?

– Mert tudnom kell, hogy ki fizet kinek. Kell egy belső ember.

– Azt a szarveretes… – mered a kargépére Dano. – A Szenátus elfogatási parancsot adott ki Aratóra.

Összenézünk, mind ugyanazt gondoljuk. Morbid és sötét. A játszma elkezdődött, és mi is gyalogok vagyunk a táblán. Kinézek az ablakon Hüperiónra, azon tűnődöm, mibe fog beleremegni hamarosan a város. De az agyam leghátsó zugában igazából az foglalkoztat, hogy vajon ki fogja a póráz végét, amelyet a nyakamba csatoltak.

Fogom a holoKockát, amelyet a Kezek Hercegétől kaptam. Aktiválom. A három helyszín felfénylik a dohányzóasztalom felett a levegőben. Hátradőlök a székemen, mert tudom, hogy a csapatom valahol a lelke mélyén hisz benne, hogy megúszhatjuk a bulit. Fiatalok, még soha nem vallottak kudarcot semmiben. Soha nem kapták még el őket. Én viszont csak kacagok magamban, mert meggyőződésem, hogy immár akasztófavirágok lettünk. Hiszen annyira rosszak az esélyeink, annyira nagyon rosszak. Ugyanakkor megmelengeti a lelkem a lehetőség, hogy nem akárhogyan távozom majd… nem egy csontfűrész tép cafatokra, nem egy sikátor korlátjáról zuhanok a mélybe, hanem a nagyszínpadon múlok ki, dobogó szívvel és tettrekészen, ahogy a sok változó végre utoljára is összeáll, és minden a helyére kerül.

A játszma elkezdődött. Akkor végül majd mosolyra húzódik a szám.

20

LYSANDER

SÁRKÁNYOK

Vak vagyok, amikor a kommandósok lerohannak bennünket. Több fénygránátot is behajítanak a roham elején, a szemem minden áldott fényreceptora beindult, és most fehér fény táncol a fejemben. Nem tanúsítottunk ellenállást, és mégis szétvernek bennünket. Több ütést kapok puskatussal, végül az egyik az orrom vérét is kiontja, akkor dőlök le a lábamról.

Valaki belemarkol a hajamba, és a padlóhoz csapkodja a fejemet. Bakancs tapos bele a földbe, míg a hátam mögött mágneses bilincset csattintanak a csuklóimra. A jobb lábamra is kerül egy, így rögzítik a kezeimhez. Elvakítva, kifeszítve hasalok a földön. Valami a nyakamra szorul, fogva tart.

Hat másodperc alatt teljes emberi méltóságomtól megfosztottak az ősöreg módszerrel.

Vonszolni kezdenek, érzem. Lassan kezdenek kibukkanni a fehér izzásból egyelőre értelmezhetetlen formák és alakok, bár a retinámba beleégett a lüktető kékesfehér fény. A másik hajóról kimenekített legénységet is velünk cipelik.

Valamelyikük ordítva kapaszkodik meg az egyik válaszfalban. Egy katona addig rugdalja a kezét, míg el nem törik. Törött orromból csorog le a torkomon a vérem. A közelből iszonyatos fuldoklás hallatszik. Állati torkokból felszakadó, vaskos, hörgő ugatás és parancsáradat.

Földre.

Hasalj.

Kezeket hátra.

Orrot a padlóra.

Orrot a padlóra, gahja!

Az én hibám, én tehetek róla.

Nem azért, mert idehozattam magunkat az aszteroidához, hanem a gőgöm és hiúságom miatt, meg a félreértelmezett büszkeségem miatt, hogy visszamentem azon a folyosón, másodperceket pazaroltam el, kockáztattam, és talán most az életünk bánja. Mindezt miért? Egy mohóságában önpusztító Színhez való hűségért. Egy idegenért vittem vásárra a barátaim bőrét.

Átkozom a nevem.

Nedves, nyálas pofa csattog centikre az arcomtól. Pikkelyes mancsokat, éles karmokat pillantok meg. Kissé oldalra tekeredem, és közvetlen közelről nézek bele egy négylábú kuon véreb pofájába. Rovar-kutya hibrid. Három is van belőle. Harcra lettek kitenyésztve. Törzsüket kitines, fekete pikkelyek borítják, és ahogy mozognak, szürkén hullámzanak, vonaglanak. A hátukon áttetsző, vaskos tüsketaraj húzódik. A Szürke vérebmester elrántja tőlem a szörnyeteget. Ugatása fülsiketítő, a szeme sárga, összetett. Borzongva próbálok elhúzódni tőle, és igyekszem uralkodni a rémületemen.

Képtelenség.

Nagyanyám tanításai és Aja minden meditációja cserben hagy. A szívem majd’ kiszakad a mellkasomból, ahogy egy második egység is döngve felmasírozik a fedélzetre. Rettenetes, kopasz koponyájú Arany öregasszony osztogat barna köpenyben parancsokat a katonáknak, akik bomba és más utasok után átkutatják a hajót. A Vindabonáról megmentett legénységből egy Kék, az egyik pilóta, nem bírja cérnával, pánikba esik, felpattan, és menekülni próbál. Hagyják, hadd fusson. Talán példát akarnak vele statuálni. Talán csak sportból nem kapják el egyből. A nő tíz lépést ha megtesz, és a lábán a fémbilincs zölden felvillan, és felrobban. A Kék lábszárát leszakítja, a sebben fénylobbanás füstölögve kiégeti az ereket. A nő sikoltva rogy a földre, a lábát elhagyta maga mögött. A csonkja még mindig füstöl, amikor a kuon ebeket ráeresztik, mire azok leteperik a földre, az egyik a combját marcangolja, a másik a csuklóját. Várják a parancsot. A vérebmester az Arany öregasszonyra néz várakozón. Az maga adja ki a parancsot.

– Yokai – int a legnagyobb kuonnak –, Hakaisuru.

A kuon úgy lendül előre, mint lövedék a puska csövéből, és a Kék nő arca eltűnik a pofájában.

– Elég! – üvöltöm, és megpróbálok felállni.

Egy acélbetétes bakancs némítja el együttérzésemet.

Saját nyálam tócsájában térek magamhoz, és oldalról szemlélem a világot. A bakancs még mindig a fejemen. Émelygés bugyolál forró burkába. Jobbra tőlem az aljaSzínek, akiket megmentettünk, zokognak. Két véreb még mindig a Kéket zabálja, ropognak a nulla gravitációban leélt ifjú csontjai. Bénultan pislogok, de nem kapom el a pillantásomat, végig kell néznem, hogy mihez vezetett a tévedésem. A hibám.

Cassius tőlem nem messze hever a földön, az ő fején unott Arany ifjú tapod, hastája, a hosszú beretva kígyófarka közvetlenül a gerince felett tekereg. Cassius arca a felismerhetetlenségig eltorzult, de a tekintetét jól ismerem. Erőt ad. Türelem, üzeni. A légzésemre összpontosítok, hagyom, hogy a körülöttem dühöngő vihar elsuhanjon a fejem felett, uralkodom magamon.

Pytha a másik oldalamon reszket, hallgatja, ahogy az ebek lakomáznak.

– Ne legyél már olyan szentimentális, gahja – hallom az öregasszony hangját, majd már azt is látom, ahogy a hajánál fogva felrántja Pytha fejét a földről, hogy lássa is a zabáló kuonokat. – Csak szén.

Óvatosan körbekémlelek, meglátom az Arcsit.

Tágas hangárba vontatták be, amelynek nyitott bejáratába most impulzusPajzsot vontak. Páratlan Sebhelyesek lábainál heverünk az otthonunk előtt. Magasak és komorak. Testük nyúlánk a születési helyük alacsony gravitációjának köszönhetően, bőrük pedig sápadt a napfénytől távol töltött hosszú évek miatt. Kezük azonban megkeményedett a mostoha körülmények között, vulkáni síkságaikon és holdjaik óceánján süvít a szél, zúgnak az elemek. Laza, viharszínű köpenyt viselnek mind. Arroganciájuk megtölti a teret, tapintható, szinte a szagát is érezni jól kiérdemelt gőgjüknek. Körülöttük Szürke Legionáriusok hordája lesi a prédát. Az ő egyenruhájuk szürke és kénsárga. Narancsszín szerelőkkel vizsgáltatják át a hajónk burkolatát. Több rabszolgalovag Obszidián őriz egyenként mindannyiunkat. Nem a Köztársaság szabad Színei, hanem a császári rendszer rabszolgái. Az ő felfogásuk szerint isteneket szolgálnak. Törzsi köpenyt viselnek, fejszéjük van, a nyakukban pedig keskeny fém nyakörv, épp olyan, mint amilyet a bokámra kattintottak. Még vagy féltucatnyi egyéb Szín nyüzsög mindenfelé, szerelők, a támogató személyzet. Mintha egy hangyakolóniát látnék.

Soha nem láttam még ilyen ütőképes rendezettséget, még a Lunán sem, akkoriban, amikor a Lázadás flottáját vártuk. Az öreg Arany lehajol Cassiushoz, belenéz a szemébe, de nagyon nem tetszik neki a tűz, amit ott lát. Felegyenesedik, felém fordul.

– Az ifjút mutassátok – reszeli a hangja olyan nehézkes kiejtéssel, hogy alig-alig értem. Ha nem figyelnék, fel sem tűnne, hogy a Közös nyelven szól. Az egyik Obszidián a hajamnál fogva térdre rángat, a nő pedig elém áll. Kegyetlen szeme mar, mint a kén, arca bőre érdes, a hosszú évek alaposan feldúlták a vonásait. Ajkai frissen ledobott kígyóbőr vékonyságával húzódnak fel apró fogairól, hogy sorvadt ínye is kivillan.

– Miért úsztok a mi tintánkban, gahja. Mit kerestek itt?

– Kereskedők vagyunk – nyögöm ki nagy nehezen, mert a nyakörv olyan mélyen beleváj a gigámba. Lehajtom a fejemet, nehogy összeroppantsa.

– Miért?

– Varégák üldöztek…

– Mit akartok az Öbölben?

Nem köpöm az arcába az egyszerű és gyors választ, a rémület válaszát. Egy emlék repít vissza a Citadellába, ahol apám sustorgását hallgattam, miközben olvasott mellettem. Az orromban érzem teája kesernyés gőzét, ujjaim emlékeznek a cellulózmassza rostjaira, ahogy lapozom a saját könyvemet.

– Me… menedéket kérünk – mondom, ahogy visszatérek a hangárba az öregasszony színe elé.

– Menedéket? – rágja a szót az Arany.

– A Szerződés 13. cikkelyének ‚c’ záradáka alapján a Társadalom minden teljes jogú Aureáltjának jogában áll kalózok és törvényen kívüli egyének támadása elől szabad átjárást kérni bármely kormányzati, magán vagy katonai űrterületen, amennyiben élete, javai fenyegetve vannak – idézem szó szerint a Szerződés szövegét, amelyet még gyerekkoromban kaptam meg díszkiadásban. Belenézek a halott szemekbe, keresem a közös nevezőt. – Lehet, hogy a Mag elhagyta a rendet, de értelmezésem szerint a Peremen még mindig érvényben vannak Őseink törvényei. Vagy tévednék?

Az arca sivár. Rajta semmi érzelem. Az életnek nyoma sincs azokon a gyűrődéseken és barázdákon, ráncokon. Csak a puszta balsejtelem. Még csak nem is pislant, egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét, a gacsos hüvelykujját belenyomja a jobb szemembe. Hátrarándulok, de hihetetlen erő lakozik vénséges izmaiban. Vergődöm, szabadulnék, de érzem, ahogy kidurrannak a hajszálerek, ahogy befelé feszül a szövet, belém váj a körme.

– Kémek vagytok.

– Nem vagyunk…

– Ki bérelt fel benneteket, hogy átvágjatok az Öblön, gahja? Vannak érzékelőműszerek a fedélzeteteken? Hogy hívnak? Mi a küldetésetek? Ezeket mind el fogod nekem mondani.

– Venator – kiált le neki a rámpa tetejéről egy Szürke. – Itt van.

Kirántja a szememből az ujját, és levegő után kapkodok, hogy vége a kínnak. A nő, aki a tiszteletteli megszólítás alapján valami rendtartó elit vezetője lehet, a Szürke felé csavarja pulykanyakát.

– Itt van? A lány? Ezen a hajón?

– Igen, Venator. Az orvosi részlegen. Súlyosan megsebesült.

– Végre – nyalintja meg kígyóbőr ajkát. – Van nála digitális tároló?

– Nem tudom.

– Derítsd ki – utasítja, majd a kargépébe szól: – Rádiócsendet megtörni. Közvetlen jelet Marius alQuestornak. Üzenem, hogy apró, lapos kő került a birtokunkba, és várom az utasítását. – Aztán hátrafordul a mögötte álló Sebhelyeshez. – A Vihar Lovagja visszatért már a századával?

Az a Vihar Lovagja, akit én ismertem, már halott, maga Arató ölte meg a Földön, a nagy korallzátony felett. Idekinn nyilván teljesen új Olümposzi Lovagrendjük van. Hirtelen olyan ósdinak tűnik az egész, ahogy utánozni igyekeznek a régvolt dicsőséget. Ugyanakkor a bennem élő kisfiú megörül, hogy a rend mégsem bomlott fel egészen.

– Épp landolnak, Venator.

– Fel lehet őket tartóztatni? – kérdi a nő halkan.

– Már kiszállt a pilótafülkéből. Perceken belül itt van.

A nő keserűen elfintorodik.

– Menj elébe, és közöld vele, hogy itt van a húga, nehogy mástól tudja meg. És küldjetek ide orvost – sorolja, majd odafordul hozzám és Cassiushoz. Méreget bennünket, azt fontolgatja, hogy nekünk vajon mi a szerepünk ebben az egészben. De még nem oldoztat ki bennünket. Ekkor veszem észre az ónix implantátumot a kezén. Az ujjai között kígyó tekereg, fel az ujjpercekre, hogy a saját farkába harapjon. Egy korábbi háború emléke. Krüpteia. A Holdurak titkosrendőrsége és hírszerzőszolgálata. Nagyanyám azt mondta, Rhea elpusztításakor megtisztította tőlük a világot. De akkor ki ez a nő?

Tiszteletteljes csend áll be, ahogy húszas éveiben járó Páratlan Sebhelyes érkezik a hangárba. A haja a válláig ér, fehérarany, fekete tincsekkel. Láthatóan pilóta. Keskeny, sötét szeme világít sápadt, szőrtelen arcában, ahol a harcok roncsa alól még kivillannak a szépség maradványai: a telt ajkak és a hosszú szempillák azonban szinte csak megbújnak a hegek, zúzódások erdejében, az összeforrt csontozat és porcok földindulásában. Talpig szürkében van, a sisakon, amelyet a baljában fog, felhőbe és villámba burkolódzó sárkány tekereg. Füle csak egy van, a bal oldali hiányzik. Három Szürke érkezik mögötte. Ahogy meglátja a még mindig zsákmányukat csócsáló kuonokat, még inkább elsötétül a pillantása. Nyers és ösztönös erő árad belőle, olyan tiszta jelenség, mint egy természeti elem. Megalkuvás visszfénye nem tompítja, a társadalom fogta igába. Hirtelen nagyon aprónak érzem magam, amikor ilyen férfiak is járnak a világban.

Az öregasszony úgy áll elébe, mint aki viharral dacol.

– Diomédész – fogadja.

– Pandora Venator. Hol van?

Ez a hang kemény, nehézségeken edzett, de engem a név ráz fel bénultságomból. Pandora. Azt hittem, csak a Perem mítosza. Minden korok legnagyobb gyilkosa. Trója szelleme vén és aszott, de még él.

– A hajón. Most hozzák le az orvosok – reszeli Pandora. Diomédész immár ügyet sem vet rá, felviharzik a rámpán. A tetején az orvosokba ütközik, akik hordágyon hozzák le az Arany lányt. A férfi megtorpan, a hordágyhoz lép.

– Kicsi sólymom – mondja gyengéden, megcsókolja a lány arcát, homlokát a homlokához szorítja, majdnem sír. – Kicsi sólyom. Azt hittem már, hogy por lett belőled.

– Diomédész – leheli a lány alig hallhatóan. Nyilvánvalóan nincs teljesen magánál a morfium miatt, de a kezét nagy nehezen felemeli, hogy megsimogassa a férfi arcát. – Hogy örülök. Hogyan… hogyhogy itt?

– Hol máshol is lehetnék? – mosolyodik el amaz lassan. – Ha a húg elvész, a báty indul a keresésére. Apánk küldött ide, Seraphina.

Seraphina… ismerem ezt a nevet, ahogy a bátyjáét is. Cassiusra pillantok. Ő is hallotta, abból látom, ahogy a maradék reménység is kihunyt a tekintetében.

– Apánk… – motyogja a lány.

Diomédész bólint.

– Pandora is itt van – mondja keményebben.

– Ne… – rándul össze a lány. Pandora felé fordítja a fejét, a szeme rémülten kerekedik el. – Ne!

– Most csak pihenj – csitítja Diomédész. – Minden rendben lesz.

– Hol van Ferara? Meg Hjornir? – próbál a lány feltámaszkodni.

– Ferara meg a többi áruló a börtönben – felel neki Pandora. – Élnek. Ami a varjadról már nem mondható el. Mikor kitéptem a fogait, akkor fedte fel a hazatérési vektorodat.

– Te vén csontváz – próbál feltápászkodni a hordágyról Seraphina.

Pandora a hajónkból most kilépő Arany Krüpteiára pillant, ott van nála a lány kevéske holmija. Csak a fejét rázza.

– Hol van? – lép az öregasszony közelebb a lányhoz. – A semmiért nem jöttél volna el idáig. A fogadban tartod? A gyomrodban?

– Semmit sem találtam – vágja rá a lány epésen. – Tévedtem.

Cassiusra sandítok, hogy ő vajon többet kihámozott-e ebből az egészből. Miféle küldetésre mehetett az Öbölbe ez a lány? Miért szegné meg a Pax Iliumot, a trójai háború után a Peremmel kötött békeegyezményt? Mert az halált jelent…

– Nyughass, Pandora – figyelmezteti Diomédész. A húgát is igyekszik lecsillapítani, visszanyomja a hordágyra. – Apánk azért küldött bennünket, hogy hazavigyünk. De most a sebész megvizsgál.

A lány azonban hajthatatlan. Még mindig fel akarna kelni, rá akarná vetni magát Pandorára. A bátyja int az egyik orvosnak, aki tűvel felfegyverkezve előrelendül, és a vállába döfi a nyugtatót. Csak ekkor nyugszik le, ernyed el a teste a hordágyon. A Krüpteia utasítására az orvosok újra felemelnék a vállukra, de Diomédész elállja az útjukat. Az ő emberei farkasszemet néznek Pandoráiéval.

– Ki kell őt kérdeznünk, uram – szólal meg végül Pandora. – Ha talált valamit…

– Ugyan mit talált volna? Mitől tart apám?

– Semmitől, uram. De a rendet be kell tartani. Apád…

– …Nem szadista. Élve, egészben várja haza a lányát. Mely állapot azokról általában nem mondható el, akiket te kikérdezel. Nem kérem rajtad számon a természetedet, Pandora, vadászaként jól szolgálod apámat. De ha kettesben kívánnál maradni a húgommal, előbb velem beszélj – mondja, és elmosolyodik a nő fürkésző pillantására. – Valaha ez bizonyára nevetséges kérésnek tűnt volna a szemedben, de azok az idők rég elmúltak. A húgom az én védelmem alatt áll – pillant a kuon ebekre. Aztán ránk Cassiusszal, meg a többi fogolyra. – Ahogy a foglyok is mind, míg Uralkodónk ítéletet nem mond.

– Ő azt akarja majd, hogy kérdezzük ki őket. Lehet, hogy kémek.

– Micsoda tehetséged van, hogy így belelátsz apám elméjébe! – dörren a férfi az öregasszonyra, mire az öreg matróna meghunyászkodik. – Hazaindulunk. Hívd vissza a többi hóhérodat.

– Vagyis már a flottám felett sem rendelkezhetem? – kérdi Pandora. – Egy Olümposzi Lovag hatalma arra is kiterjed?

Diomédészt ez váratlanul éri.

– Nem, bocsánatodat kérem. Természetesen igazad van. Túlléptem a hatáskörömet – hajol meg mélyen, és úgy is marad.

– Megbocsátok – sóhajtja az öregasszony. Ekkor emelkedik csak fel Diomédész, majd karjaiba kapja a húgát, és maga viszi le a hajónk rámpáján. Elmegy, és mi ismét magunkra maradunk Pandora embereivel.

– Vigyük őket a fehér tartályokba, domina? – kérdi az egyik katona.

A nő elgondolkodik a felvetésen.

– Ne. Hallottátok a Vihar Lovagját. A zárkákba velük.

Örülnöm kellene, hogy megúsztuk a kínzást, de ahogy felvonszolnak a hajójuk gyomrába, el Pythától és Cassiustól, sötét rettegés telepszik rám. Töredékes részletek állnak össze hirtelen: a Sebhely, a beretva, a lány rémes erőszakossága, a hadihajó, a sárkányjelek és végül a nevek. Ötéves koromra betéve tudtam a saját Házam felmenőinek nevét a Fényhozó Sileniusszal bezárólag. Hétéves voltam, amikorra megtanultam az összes többi Házat is.

Csakhogy Diomédész és Seraphina neve még a Palatinus kisebb családjai sarjainak is ismerősen csengett. Az apjukét pedig még a távoli Vénusz utcai árusainak kutyája is ugatta. Amíg ember él a világokban, az ő nevét nem felejtik el. A férfiét, aki szövetséget kötött Aratóval, hogy megroppantsa a Társadalmat. Nagyanyám és keresztapám esküdt ellensége – Romulus au Raa, a Perem Birodalmának Uralkodója.

Ez az ő hajója, azok az ő gyermekei, és immár mi magunk is a markában vagyunk.

21

DARROW

ERŐSZAKHOZ FOLYAMODÁS

Gyorsan összeszedelőzködünk, kifosztjuk a Menedék fegyverraktárát. Egy pillanatra megpihenek a betonból és acélból épült teremben, kipillantok az ablakon a sötétben nyüzsgő városra. Két Vörös Vonító speckó harcvérttel teli rekeszt vonszol ki mögöttem az ajtón.

– Te is tudod, hogy a halál torkába vetjük magunkat, ugye? – szólal meg Sevro a hátam mögött.

– Azért ezt nem mondanám – felelem, de nem fordulok meg.

– Ha a Vénuszra megyünk, és átosonunk a bolygó körüli ellenőrző pontjaik között, kicselezzük a csillagőrszemeiket és mellesleg a Kamu Lovagjának személyes hadseregébe kötünk bele, akkor előbb kérnem kell tőled valamit.

– Mondd meg, mit szeretnél.

– Indulás előtt még látnom kell a lányaimat.

Összeszorul a szívem az együttérzéstől.

– Nem jó ötlet.

– Ahogy a tiéd sem. Vagyis a kettő üti egymást.

– Én is szeretném még egyszer látni Paxot. Más vágyam sincs – mondom, és közben igyekszem nem látni magam előtt az arcát. Nem gondolni a csalódottságra a szemében, hogy úgy érzi, elárultam. – De a Gondnokok először idejönnek, aztán meg oda.

– Ott az Oroszlánőrök vigyáznak ránk, rajtuk a Gondnokok nem jutnak keresztül. Augustus-birtokon leszünk – mondja Sevro, és igaza van. – A többiek majd pályára állnak a Nesszosszal, és ott találkozunk velük. Úgy az időt sem fecséreljük.

Reménykedve pislog rám, és semmi kétség, bármit mondjak is, ő mindenképpen hazamegy a lányaihoz.

Állandóan ez a feszülés a kötelesség és a család között. Mindketten a vállunkon cipeljük a terhet, de neki valahogy természetesebben megy. Én úgy érzem, hogy a fiamnak nem ilyen apára volna szüksége. Nem kellene úgy elmennem, hogy nem köszöntem el tőle. Hogy nem mondtam neki, hogy szeretem. De még mindig félek a színe elé kerülni. Még mindig kísért a párbajbarlangból a tekintete, ahogy akkor nézett rám.

– Jó, de veled tartok én is.

– Hát reméltem is, pöcsfej. Nem árt elköszönnöd a fiadtól – veregeti meg a vállamat, majd felkap egy rekesznyi sárkánySzárny lőszertárat, és kisétál. Ahogy az ablakon bámulok ki, azon tűnődöm, hogy vajon Musztáng kitalálta-e, mit tervezek. Bármit megadnék, ha nem ő lenne az Uralkodó. Ha velem tarthatna. De neki is megvan a maga kötelessége. Pakolok tovább.

– Tudod, mi nagyon érdekes? – vetül az enyém mellé Victra árnya. Jáde fülbevalója villódzik a halvány fényben. – Hogy ezek azt hiszik, hogy tudod, mit csinálsz.

– Szerinted nem? – kérdem, de csak egy horkantás a válasz. – Mindig is talonban tartottuk a gyilkosság tervét.

– Korábban még nem próbálkoztál?

– Néhányszor. De nem személyesen – préselek a zsákomba egy impulzusÖklöt.

– Én háromszor is nekiveselkedtem – böki ki. Most meglepett. – A gyilkosság talán az egyetlen olyan iparág, ahol a magánszektor nem eredményesebb.

– Van tervem – vágom rá. Egy második beretvát is elspájzolok.

– Persze hogy van – mondja, majd egy pillanatra elhallgat. – Darrow. Már nem gondolkodsz azon, hogy mi lesz, ha te meghalsz?

– Te is láttad, mi történt a Szenátusban, Victra. Már nem én vagyok a Lázadás. Túlnőtt rajtam. Elavult lettem. És ez jó. Virginia fontosabb nálam. A francba, Táncos is fontosabb nálam. Az én célom egyszerű: felszámolni mindent, ami a Köztársaságot fenyegeti. A Hamu Lovagját nem lehet pótolni. Ha megölöm, akkor a Saudok meg az Avariik és a többi megmaradt nagy Ház elpusztítja egymást a hatalomért.

– Atlantia még ott lesz.

– Atlantia nem az apja. Inkább Ajára hasonlít, mint az apjára. Katona, nem generális – felelem erre. És berakok négy hődetonátort is a pakkomba.

– Mindig is a mártíromságra vágytál, nem igaz?

– Kicsit sem számít, hogy én mire vágyom – vágom rá nyersen. – Itt a felelősség a kérdés. És a Köztársaság. A végtelen háborúskodásba bele fog roppanni. Azért szakad lassan ketté, mert nem voltam elég gyors. Azt ígértem, hogy a háborút rám bízhatják, és máig képtelen voltam megnyerni. Hát most majd dűlőre viszem, lezárom végre.

– Csessze meg magát mindenki. Nem tartozol senkinek semmivel.

– Bárcsak egyet tudnék érteni veled – mosolygok rá szomorkásan.

– Figyelj, Darrow… – húzódik közelebb hozzám, hogy más ne hallja. – Kértem valaha bármit is tőled? Most kérek. És már ebből megértheted, hogy mennyire fontos ez nekem: ne vidd magaddal Sevrót. Tedd meg nekem ezt a szívességet. Mondd neki, hogy maradjon.

– Akkor se maradna.

– Ha te kéred, akkor igen.

– Nem. Akkor se marad – ingatom a fejemet. Felegyenesedem, belenézek Victra kérlelő tekintetébe. – Mindketten tudjuk, hogy ahhoz le kellene ütnöm, és kezét-lábát összekötve bezárnom. – Erre csak a vállát vonogatja, hogy részéről azzal se lenne probléma. – Nem tehetem meg vele.

– A Vénuszra viszont elviheted? Ahol valószínűleg meghal?

– Nem befolyásolhatom. Nem fogom. Ha megtenném is, utánam jönne, legfeljebb egy lassabb hajón.

– Akkor medvecsapdába dugom a lábát.

– Lerágja.

– Igaz – sóhajt fel belenyugvón, aztán felém hajol, szájon csókol, érzem a parfümje kesernyés virágillatát. Egy pillanatra megszűnik a külvilág, valahogy megváltozik minden, az élet, a valóság. De elhúzódik, szétpattan a buborék. Rám néz. Szemének aranya még a félig behunyt szemhéjai közül is kiragyog. – Szeretlek, Darrow. Te vagy a legjobb barátom. A gyerekeim keresztapja. De ha nem hozod haza élve a férjemet, akkor itt hagyom ezt az istenverte holdat, hazamegyek a Marsra, és nem látsz bennünket soha többé.

– Hazahozom – mondom határozottan, de nem tudom meggyőzni. – Megígérem. Viszont neked is meg kell ígérned valamit cserébe.

– Tudod, mennyire rühellem a politikát – vág a szavamba, mert érzi, mire megy ki a játék. – És azok a patkányok is rühellnek engem. Még Daxo kis bandája is – sóhajt. – De segítek az Oroszlánnak. Már ha hagyja.

– Köszönöm.

Még három tölténytárat és egy hosszú kést is elnyel a hátizsákom, de aztán bezárom a száját.

– Hát ja. Az a mákod, hogy olyan csini vagy.

Felmegyek a tetőre, ahol már várnak a Vonítók. Sevro elköszön Victrától, aki olyan kétségbeesetten öleli, ahogy még soha. Tényleg hagyjam itthon? Képes lennék rá? Nem tudom, bele tudnám-e vetni magam nélküle az ismeretlenbe, de ahogy elnézem, milyen kétségbeesetten szorítja a mellére a fejét a felesége, tudatosul bennem a csapás, amit mindkét családra mérek.

Aztán már ott is áll mellettem, csak a szemeit törölgeti az esőben. Próbálnék valamit mondani, tartóztatni, ha lehet, de meg se torpan, nyomában a Vonítókkal átvág az eső áztatta éjszakán. Behúzott nyakkal igyekeznek széllel szemben a tető túloldalán várakozó hajók felé. Semmi vonyítás. Semmi ugratás, heherészés. A város fényei alattunk lüktetnek, az embereim azonban némák és komorak. Egy utolsó pillantást vetek magam köré, és átfut az agyamon, hogy vajon elindultak-e már értem a Köztársaság Gondnokai.

Két óra az út a Mécsvirág-tóig. Késő van, a ház csendes. A család Oroszlántestőrei tisztelegnek, a hátamban érzem a tekintetüket. Tudják, mi járatban vagyok, és azt is, hogy értesíteni fogják a látogatásomról Musztángot. Sevro egyenesen a lányai szobájába megy, én Paxhoz. Egy ideig csak ülök az ágya mellett, nézem, ahogy alszik, és arra gondolok, hogy talán nem kellene felébresztenem. Áltathatnám magam azzal, hogy úgy tudom csak megóvni. De az igazi okom az lenne, hogy képtelen vagyok a szemébe nézni. Pedig meg kell tennem, különben milyen apa vagyok?

Gyöngéden megérintem a vállát.

– Pax.

– Apa?

– Vedd fel a cipődet.

A fiam álmosan öltözködik, és együtt megyünk ki a garázsba, ahol gumi-és motorolajszag csavarja az orrunkat. A légmotorokhoz megyek, ott sorakoznak az állványaikon.

– Melyik a tiéd?

Egy rozoga, vadászzöld járgányra mutat, olyan hosszú, amilyen magas vagyok. Két kardszerű kipufogócső ágaskodik ki belőle, a keskeny, darázs alakú törzs közepén világos színű bőrülés.

– És anyád hagyja, hogy ezzel járj? – kérdem enyhe meghökkenéssel.

– Igen, apa – feleli aggodalmasan, nem tetszik neki a hangnem.

– Azt mondta, magad építetted – ülök le a sarkamra a porban. Bólint. – Hihetetlen. Elmondod, hogy csináltad?

– Miért?

– Mert kíváncsi vagyok. Én sose tudnék ilyet összerakni.

Hirtelen elvigyorodik, és ömleni kezd belőle a szó, fordulatszámról, tolóerőről meg stabilizátorokról magyaráz, hogy hogyan illesztette össze az egymáshoz nem passzoló alkatrészeket. Kuporgok előtte, és élvezem, ahogy megint fülig belebolondulok a fiamba. Elméje sokkal nyitottabb, mint az enyém. Sokkal inkább örömét leli az ismeretek változatos árnyalataiban. Elhatalmasodik rajtam a vágy, hogy vigyázzak rá, hogy megóvjam mindentől. Hogy egész életében élvezhesse ezeket az örömöket, így élvezhesse, ami érdekli. Vajon apám is így volt velem, mielőtt még beszippantotta őt az ügy?

– Hogy jutott egyáltalán az eszedbe, hogy ilyesmit építs? – kérdem.

– Figyeltem a szerelőket, kérdezgettem őket. Az egész ócskaságokból van. Dorian au Arcosnak is van motorja. És az anyja már hétéves kora óta hagyja, hogy használja. Kértem én is anyát, hogy hadd kapjak egyet, de azt mondta, hogy ha összeszerelek egyet magamnak, akkor használhatom, de ő ugyan nem vesz. Pénzt nem adott, ezért voltam kénytelen a kihajigált alkatrészeket összeszedni a szerelőcsarnokokból.

– Hüperiónból?

– Dehogy – nevet nagyot. – Ott minden nagyon drága. Az nem fért volna bele. Kavax elvitt Tükhébe, ott a versenypályán sok a versenymoci, és nagyon nagy a pörgés, hamar kiszanálják a régebbi modelleket. Ott kialkudtam magamnak egy árat, ami belefért.

Musztáng ezt nagyon okosan csinálja. Mert nem egyszerű megértetni a gyerekekkel, hogy a szüleik pénze nem az ő személyes vagyonuk. Emlékszem, Romulus au Raa hogy nevelte a kislányát – tizenhat éves koráig se holót nem kapott, se szolgái nem lehettek. És arra is emlékszem, hogy Musztángot épp annyira megragadta ez a módszer, mint engem.

– Honnan szerezted rá a pénzt?

– Victra nénitől.

– Neked adta?

– Dehogy – vonja össze a szemöldökét. – Csak kölcsönbe.

– Tényleg? Várj csak… milyen kamattal?

– Hatvan százalékossal.

Kitör belőlem a röhögés.

– Na, hát legalább ezzel is tanultál valamit – bólogatok, de látom, hogy nem egészen érti, mire gondolok. Megdöbbentő, hogy milyen gyorsan szót értek vele. Pedig katonákhoz vagyok szokva, nem gyerekekhez. A vállára teszem a kezemet. – Mennyit kértél tőle kölcsön?

– Ötezret.

– És mennyivel tartozol most neki?

– Tizenegyezerrel.

– Soha ne adósodj el. Ez Victra néni leckéje.

Bölcsen bólogat. Felállok, végigsimítom a járgány oldalát. Indulnom kéne, de nem akaródzik. Még nem.

A fiam nem veszi le a szemét a mociról.

– Kettőnknek csináltam – mondja végül halkan. Leakasztja a polcról a mágneskulcskarikát, levesz róla egyet. Nekem adja. Csak nézem a kulcsot, aztán rápillantok: – Megmutatod, hogy kell használni?

Elvigyorodik.

Keskeny ösvényen kanyargunk a fák között, ide-oda vágódik alattunk a moci az éles kanyarokban, mire a végén már mélyen bent járunk az erdőben. Rejtett tisztásra érünk. Aztán Pax a tóra fordul rá, fél méterrel a víz színe felett száguldunk. A tó közepe táján az egyik félsziget irányába bökök, ő bólint. Földet érünk, és leszállunk a járgányról. Közvetlenül a vízparton telepedünk le egy farönkre. A tó túloldalán áll a házunk, ott alszanak a barátaink. Fejünk felett a Föld függ. A víz lágyan nyaldossa a farönk oldalát. A fiam a mohát tépkedi a törzsről.

– Megint elmész, igaz? – kérdi végül.

– Igen. El akartam köszönni.

– Nem akarom, hogy elmenj – böki ki hosszabb hallgatás után.

– Én sem szívesen megyek. De muszáj.

– Miért?

– Bárcsak elmondhatnám neked, Pax.

A Föld tükörképét bámulja a vízben.

– Miért nem küldesz valaki mást magad helyett?

– Vannak dolgok, amiket magadnak kell intézned.

– Ez nem igazságos – csóválja a fejét, miközben könnyek csorognak az arcán. – Csak most jöttél haza.

– Igazad van, tényleg nem az. De ha felnősz, majd megérted, milyen az, amikor az ember felelős valamiért. – Megpróbálom átkarolni a vállát, de ellök magától.

– Akkor sem tisztességes. Se velem. Se nagyival. Se anyuval. Neki is szüksége volna rád. Nem mondja, de akkor is. Nem tudod, milyen, amikor nem vagy itthon. Nem is érdekel.

– Hogyne érdekelne.

– Ha érdekelne, akkor nem mennél el – fonja össze a mellén a karjait.

Semmire sem vágyom annyira, mint hogy megadhassam neki, amit szeretne, amire szüksége volna. Bár el tudnám neki magyarázni, hogy igaza van, hogy egy apának a fia mellett volna a helye. Mellettem is ott kellett volna lennie az apámnak. Utáltam, hogy elhagyott bennünket. Hogy az elbukott Lázadás miatt akasztófán halt meg.

– Visszajövök.

– Nem. Nem jössz.

Ahogy hazahajtunk, a tó felett a hátamban érzem a szívdobbanásait. És azt is érzem, hogy növekszik közöttünk a távolság, az évek ásító űrje tátong közöttünk, hiszen azokat az éveket már soha nem lehet bepótolni, visszaszerezni. Tudom, hogy csak egyféleképpen tehetném ezt jóvá. Ha itthon maradnék.

De nem fogok. Nem lehet. És gyűlölöm, hogy ilyennek kell lennem. Hogy még ez sem elég ahhoz, hogy megváltozzak. Hogy feladjam.

Magamra hagy a garázsban az olaj-és oldószerszagban. Utoljára a hátát látom, ahogy felmegy a lépcsőn a házba. A legfelső fokon megtorpan egy pillanatra, mintha mindjárt visszafordulna, hogy tudjam, szeret, de aztán folytatja az útját, és eltűnik a házban. Én pedig magamra maradok a garázs fülsiketítő csendjében, és azon tűnődöm, hogy mivé lett az az élet, amelyet elképzeltem magunknak, amikor először megláttam őt anyám karjában azon a tengerparton.

Megtörlöm a szemem, és zsebre vágom a kulcsot.

A fenti folyosón hallom, ahogy Sevro a lányaival beszélget. Úgy volt, hogy egy egész hónapot együtt töltünk a mieinkkel, mielőtt újra útnak eredünk. Hát megint fuccs a terveinknek. Nem zavarom őket, hadd búcsúzkodjanak, inkább kimegyek a házból, és a leszállóplacc felé indulok. Átvágok a fák alatt a gyepen.

– Elköszöntél volna? – szólal meg egy hang a sötétből. Egy cédrusfa mélyre nyúló ágai alatt a feleségem arca bújik meg az árnyékban. Egy kőpadon ül, engem figyel, két keze az ölében pihen. A testőrei sehol. Lila selyemkabát van rajta, magas gallérja a nyaka tövéig zárt. A szeme karikás.

– A bolygó körüli pályáról akartalak felhívni.

– Amikor már nem érhetlek el.

– Igen – felelem bizonytalanul.

– Értem. Hiszen csak így küszöbölhető ki, hogy ne legyek cinkosod az árulásban. Logikus, gondolom.

Odalépek hozzá, de olyan kellemetlen érzés, hogy toronyként magasodom ülő alakja fölé. Leülök hát szembe vele egy csobogó peremére. A hátam mögött repedt szárnyú kerub köpi a vizet, a repedésen a szeméből és a füléből is bugyog a víz.

– Nem árulás.

– Dehogynem. Ezt már nem lehet szépíteni. Itt hagysz a trutyiban. Táncos le fog mondatni.

– Ahhoz a szavazatok kétharmadára volna szüksége, és azt sosem szerzi meg. A békéhez egyszerű többség kell, az még összejöhet neki, de a kétharmad soha.

– Tényleg azt gondolod, hogy elhinnék, hogy nem ismertem a szándékaidat? Hogy nem tudtam, hogy elszöksz? Hiszen a férjem vagy. Azt gondolják, hogy nincsenek titkaink egymás előtt.

Mindig is úgy éreztem, hogy a feleségemnek két énje van. Az egyik ő maga, a csupa élet, könnyed, titokzatos és nagyokat kacagó lány, aki maga is tele van hibákkal. De az arcán most a másik természetét látom tükröződni, az Augustusokat, két ősellenségem vonásait, az apjáét és a testvéréét.

– Elmész a Vonítókkal?

– Holiday elmondta?

– Hova mentek?

– Azt nem árulhatom el.

– A Marsra? – Nem szólok semmit. – Orionhoz a Vénuszra? – Ismét nem válaszolok. – A Vox Populi attól tart, hogy a Hetedikkel lerohanod a Szenátust.

– Nem akarok polgárháborút.

A leszállópálya irányába mered. A kezéért nyúlok.

– Mi értelme a házasságnak, ha nem hiszünk egymásban, Darrow? Ha nincs bizalom? Tudom, hogy szeretsz. Azt is tudom, hogy a fiunkat mennyire szereted. De a szeretet önmagában kevés. Nem titkolhatsz el előlem dolgokat, csak mert tudod, hogy nem értek velük egyet. Nem egyedül neked kell viselned ennek a háborúnak a terhét, mindannyian cipeljük – mondja, és elhúzódik. – Persze lehet, hogy azt gondolod, hogy neked meg kell halnod. Úgy vagy vele, hogy követned kell őt.

Átjár a részvét a feleségem iránt.

– Ez az egész már rég nem Eóról szól.

– Nem, hanem arról, hogy viharért fohászkodsz, mert úgy érzed, hogy csakis a tombolásában találhatsz végre békességet – ingatja a fejét. Mindjárt sír. – Anyámat, apámat és a testvéreimet már elvesztettem. Téged nem temetlek el – prüszköl indulatosan. – De persze, ha valahol az űrben halsz meg, még egy temetésnyi se marad nekem. Úgy fogsz eltűnni, mintha soha nem is léteztél volna. Elvesz az űr. Vagy az ellenségeink. És Pax apa nélkül nő fel.

– Hányan vesznek még oda, ha nem zárom le végleg?

Az arca megkeményedik, feláll, hogy ne érjem el.

– Nem csak rólad és rólam szól ez az egész. A Köztársaság málladozik. Ha elmész, össze fog omlani. Tíz éven át megvédték törvényeink a demokráciát, s te mégis megcsúfolod most ezeket a törvényeket. Tíz éven át. És nem volt polgárháború. Se gyilkosságok vagy államcsínyek. De ha te köpsz ezekre a törvényekre, azzal azt üzened a világoknak, hogy mit se számítanak. Maradj itt velem. És a fiunkkal. Együtt rábírhatjuk Táncost, hogy meggondolja magát. Megállíthatjuk. Befejezhetjük helyesen is.

– Csak egyféleképpen lehet befejezni.

– Ahogy te gondolod, igaz? – Erre nem felelek. Az ajka elkeskenyedik. – Pedig azt már kipróbáltuk. Most adunk egy esélyt annak is, ahogy én gondolom – mondja, és megérinti a kargépét. – Hozd a Gondnokokat, Wulfgar.

A messzeségben gyászos hang éled. Felkapom a fejem. A távoli égből érkezik a hang, amelyet a legtöbben a szél süvítésének tartanának. Én azonban tudom, hogy katonai gravCsizmák, méghozzá teljes gőzzel közelednek. Azoknak a visítása. Felpattanok.

– Musztáng…

– Sajnálom, FőImperátor. Nem hagyom, hogy a halálba távozz. Ha a feleségedre nem hallgatsz, akkor engedelmeskedj Uralkodódnak.

– Indulnunk kell, Sevro – szólok bele a mikrofonomba. – Most rögtön, jönnek a Gondnokok.

Semmi válasz, zavarják az adást.

Félrelököm a feleségemet, és a leszállóplacc felé rohanok. Felettem üvölt az ég, a gravCsizmák dörögnek, zakatolnak a fenyőágak között. Éles fény csap le rám. Ég a tarkóm, ahogy valaki sugárfegyvert nyit odafentről rám.

– Állj! – zengi a levegőből egy elektronikus hang. – A Köztársaság nevében állj!

Már nemsokára elérem a leszállót. Mögöttem becsapódás rázza a földet. Előrántom a beretvát, épp időben, a testem megfeszül. A kalitka lórúgásként ránt vissza. Ahogy a rostrács a testemre szorul, a földre vetem magam. Mielőtt még a karjaimat a törzsembe passzírozná, aktiválom a beretvát, a penge átmetszi a hálót, és épp sikerül lábra állnom, amikor tíz állig felfegyverzett Köztársasági Gondnok landol előttem a pázsiton. Öt Szín van képviselve. Égkék köpönyegüket a nyári éjszaka nedvessége húzza le. Wulfgar sisakja sziszegve csusszan hátra a vértjébe. Fehér haja a vállára omlik.

– Üdv, Wulfgar – emelkedem fel.

– Darrow.

– Sétálgatsz az éjszakában?

Elmosolyodik.

– Az éji levegő lecsendesíti az elmét.

Le nem veszem a szemem a lovagokról. Közelednek. Nagy bölcsen tartják a távolságot, és nem körbevesznek, hanem félkörbe rendeződnek. Obszidiánok és Aranyak is vannak közöttük. Rájuk figyelek a leginkább, de elsődleges gondom maga Wulfgar. Látom a szemén, hogy ő sem örül, hogy itt kell lennie, és így kell itt lennie. De azért felkészültek, a legújabb impulzusVértben vannak, a jobb alkarjukra tekert beretvát leszámítva csakis ártalmatlanító fegyvereik vannak. Fájón tudatában vagyok bőrkabátom vékonyságának, meztelen kézfejem és fejem védtelenségének. Wulfgar a készenlétben tartott beretvámra pillant.

– Volna kedved sétálni egyet, Hajnalcsillag? Ráférne az elmédre a lecsendesedés.

– Elmém könnyű, akár a nyári harmat. Nekem inkább úgy tűnik, hogy mindenki másnak vannak gondjai.

– A Szenátus és az Uralkodó parancsára jöttem, hogy letartóztassalak.

Az Uralkodó. Megállom, és nem nézek hátra Musztángra.

– Ezek szerint te is velük vagy. Te is a Hamu Lovagjával akarsz alkudozni.

– Én a Köztársasággal vagyok, Darrow. Ahogy te is. Ne mondd, hogy elárullak. Senki sem áll a törvények felett. És a törvények szerint ártatlannak találunk majd. Az istenek nem engedik, hogy legkedvesebb szolgájukat kár érje.

– Ezt hiszed?

Zárkába dugnak. Érzem, ahogy a Sakál képe feldereng agyam leghátsó zugában. Hallom a kövön át a vacsoraedények csörömpölését. Nagyon rég megfogadtam, hogy soha többé nem leszek senki foglya.

– Tudom, hogy így lesz.

– Komolyan gondolod, hogy a Hamu Lovagja kész békét kötni? Ennél ezerszer okosabb vagy. Te is láttad Új-Thébát. Negyven kilométeres körzetben csak a halál maradt.

– Kötelességem érvényt szerezni az Új Szerződésnek, engedelmeskednem kell a Szenátusnak. Ezt biztosan tudom.

A saját ideáitól nem látja a mélységes szakadékot, amely a Köztársaság korrupt valósága és a valaha volt szép eszme között tátong.

– Sejtettem, hogy ilyesmit fogsz mondani – mondom, és fejemmel a hajóm felé biccentek. – Félre az utamból, Wulfgar.

– Nem.

– Ne akard, hogy én állítsalak félre – lépek egyet felé. A lovagok hátrálnak, köpenyük visszahúzódik a vért egyik hátsó rekeszébe.

– Állj meg, Darrow – szólít fel Wulfgar. – SI-7-es impulzusVértben vagyunk, rajtad pedig csak egy bőrkabát van.

– Akkor kurvára nektek áll a zászló.

– Gondolj arra, hogy mit kockáztatsz – lágyul el a hangja. A ház irányába int. Hátranézek Musztángra. A tisztás peremén áll, hagyja, hogy a törvény őrei tegyék a dolgukat. – Büszke lenne rád a fiad? – lép felém. A hangja panaszos. – Megértené?

Tíz méterre van tőlem a legközelebbi embere. Képtelenség, hogy elérjem a hajómat. Pillanatok alatt ártalmatlanítanának.

– Eljön majd a nap, amikor igen – mondom, mert már az időt húzom. Sevrót várom. Nem biztos, hogy már odabent elkapták.

Wulfgar arca megkeményedik. Megbizonyosodhatott róla, hogy nem adom könnyen magam.

– Tiszteletem jeléül még egyszer, utoljára szép szóval kérlek, hogy önszántadból tarts velünk.

– Mert ha nem?

– Akkor erőszakhoz folyamodunk – tárja szét a karjait.

Sevro valahol itt lehet a sötétben. Nélküle nem sok esélyem van, de még mindig több, mint ha hagyom lefogni magam, hagyom, hogy bürokraták rendelkezzenek felettem, és addig semmiképpen se eresszenek el, amíg Táncos meg nem köti a békét, és a Hamu Lovagjának csapdája ránk nem zárul.

A Köztársaság sorsa az egyensúlyteremtésen múlik. Ennek tudatában döntök.

– Legyen, ahogy óhajtod – hajítom a földre a beretvámat.

– Térdre – lép felém három Gondnok, egy Arany, egy Obszidián és egy Vörös.

Acél elektromos nyakörv van náluk, a fegyverüket rám szegezik.

Wulfgar embereihez fordulok:

– Melyikőtök szolgált velem a Földön?

– Én, uram – szólal meg egy fiatal, sápadt Szürke nő. – Nyolcas Légió, Kettes hadtest. Melletted harcoltam a Kardung La hágón a Valii-Rath elleni csatában és később Párizs kapujában is.

– És a Marson ki szolgált velem? – kérdem, mire egy Arany és egy Vörös biccent ünnepélyesen. – És ki az, aki még mindig velem szolgál?

Egymásra pillantanak.

– Ne feledjétek eskütöket… – figyelmezteti őket Wulfgar, bal keze a jobbja felé lendül, a beretváért. – Vigyázz!

A három, aki elindult, hogy lefogjon, most bizonytalanul pislog hátra, utasításra várnak.

– Üdv néked, szabadság! – kiáltom nekik.

– Üdv, Arató! – válaszol két veterán. Kilépnek a sorból, és gravPuskájukat a társaik ellen fordítják. Döndül a levegő, és két Gondnok húsz métert repül a levegőben. A többiek pedig az új fenyegetést jelentő társaikra vetik magukat.

– Fogjátok el… – mennydörgi Wulfgar.

Ez a félpercnyi figyelemelterelés kellett, semmi több. Felkapom a beretvámat, már parittyaPengébe merevedett. A mozdulataimat szemmel alig lehet követni: a letartóztatásomra igyekvő három Gondnok közül az Aranynak az ujjaival együtt lecsapom a kezéből a puskát. Egy hátravágással lemetszem az Obszidián kardforgató karját. A Vörösnek több szúrást is beviszek térdre és csuklóra. Esélyük sincs, három másodperc alatt elintézem őket, ordítva zuhannak a földre.

Erre felrobban a levegő, tűzpárbaj alakul ki.

Az egyik Aranyat magamhoz rántom, miután megsebeztem, és élő pajzsként tartom magam elé. Két veteránom segítségére sietek. A beretvát ostorként cserdítem az egyik Obszidián impulzusFegyvere felé. A puskatusra tekeredett beretvát éppen akkor rántom meg, amikor ujja lenyomja a ravaszt, így a lövedékek eltévednek, és saját társait sorozza meg vele. Azok térdre zuhannak, helyettem ártalmatlanította őket. Akkor átkapcsolok pengére, ezzel lefejezem a tust a puskáról, jön vele néhány ujj is. A Szürke veteránom egy másikat is leterít. Wulfgar kibontja égiszét, és a levegőben remegő szivárványos pajzzsal előrelódul, elüti a Szürke sorozatát, és gravCsizmájában repül felé. Égisze pereme leborotválja a nő koponyájának a felső harmadát. Holtan csuklik össze. Ekkor Wulfgar az Arany veteránomra veti magát, vértjük hatalmasat csattan. Puskáik összeakadnak, erre mindketten elővillantják a beretvát.

Bal vállamat súrolja egy gellert kapott energialöket, amellyel a Gondnokok ártalmatlanítani igyekeznek.

Válltól könyékig ledermednek az idegek, dühödten ordítok fel, és olyan erővel rúgom mellbe az egyik Vöröst, hogy a levegőbe emelkedik. Oldalról eltalál valaki. A fogaim összekoccannak. Fél másodperccel később újabb kalitkát lőnek ki rám, és csakis az ösztöneimnek köszönhetem, hogy megúszom: a villanásra csapok, és röptében szelem ketté, kibomlani sincs ideje a hálónak. Egy Vörös épp elrugaszkodik a gravCsizmájával, amikor a beretvaostorral elkapom a bokáját. Emelkedem vele, így már nem találja a megfelelő szöget, hogy leszedhessen. Visszarántom a beretvát, letépem vele a lábfejét a csizmával együtt. Visszazuhanok a harcolók közé, ő meg üvöltve hengeredik távolabb.

Amint földet érek, már hajítom is a beretvát egy tőlem tíz méterre éppen engem megcélzó Szürkére. A kard többször is megfordul a tengelye körül, míg végül beleáll a vállába, átviszi a vértjét, az izmait, és hátul meredezik ki a testéből. Egy Arany nő bénítóLándzsát lódít felém, a hasamat találja el. A testem összerándul, ahogy az energia visítva belém hatol. Dühödten ütöm félre a lándzsát, ágyékánál és gallérjánál megragadom a nőt, hörögve állom az impulzusVért elektromos lökéseit. Kravat mozdulattal emelem fel a földről, a testét pajzsként magam elé tartva elszaltózom az újabb lövedékek elől. Vértje mindkettőnket megvéd. Aztán elhajítom a nőt, és ahogy a férfi, akit felnyársaltam vele, éppen próbálna feltápászkodni a földről, kirántom belőle a beretvámat.

A markolattal eltöröm az állkapcsát. A bal karomnál emelkedik a magasba a penge, mintha testemből türemkedne elő a méter hosszú, kékes acél. Egy Obszidián nő próbálna a másik végéről a földre leszorítani, de oldalra bukom, és a penge beleszalad a húsába. Villámgyors ütésváltás zajlik köztünk, de nem tudom ártalmatlanítani, mert a megmaradt két másik Gondnok balról tüzet nyit rám. Hátrafelé pördülök, feléjük, így más szögből kapnak, és egy harmadik férfi közénk kerül. Leütöm a pengéjét, átdöföm a bal tüdejét majd a jobb könyökét szúrom meg. Egyik sem végzetes. Elejti a fegyvert.

Forgásba lendülök, és Lorn Szélvész mozdulatával kavarok a beretvámmal, ezzel összezavarom a két megmaradt Gondnokot, akik mintha gyökeret eresztettek volna, annyira lelassultak hozzám képest. Hanyagolom a végzetes vágásokat, és csak a két beretvát markoló kezet csapom le egymás után. Majd közvetlen közelről belelövök a gravPuskával egy Szürkébe, aki most tápászkodott fel. Egy fába csapódik, szabályosan legallyazza a teste.

Wulfgar kirántja az Arany mellcsontjából a beretváját, amikor ellene fordulok. A nő halott.

– Darrow…

Veszett dühvel rontok a jég harcosának. Gyerekként adták el gladiátornak, a kardja emelte a magasba. Vad csapásokkal küzd, csakhogy én Arcos legutolsó tanítványa vagyok. Visszaszorítom, pengéink szikraesőt szórnak, vérszomjas fémnyúlványai izmainknak. A karom is beleremeg a csapások erejébe. Légzésem egyenletes, talpam biztosan állja a füves talajt. Győzni fogok. Már azelőtt látom, hogy megtörténne, több szúrással a vége előtt megbomlik az egyensúlya. Két vágás a lábra, egy ütés a térdre, aztán a hónaljra, a pengéje hárításának lendületét kihasználva viszem tovább az enyémet a következő vágásba. Oldalcsapás a bicepszére. Megpördül és elhátrál, a vállai túlságosan is túllendülnek a súlypontján. De űzöm tovább, a kardom egyenes, a kardot forgató vállát célzom. Akkor vijjogás hallatszik a hátam mögül. Energia, egy bénítófegyver hideg kékje csapódik Wulfgar vértjének. A combján találja el. A vérten nem hatol át, de Wulfgart oldalra taszítja, éppen a pengém útjába.

Az ellenállás enged a penge és a markolat alatt. Vér spriccel.

Wulfgar hátratántorodik. A tekintete zavaros, üres, ahogy imbolyog. A penge a száján át döfte keresztül a koponyáját. Vér csorog le a szakállán.

Térdre rogy, és holtan mered rám szájában a kardommal. Ösztönösen rántom ki belőle. Csak akkor tudatosul bennem, mit tettem.

– Darrow! – hallom, és ahogy megfordulok, Sevrót látom, a ház felől rohan felém, kezében multiPisztoly. Elborzadva bámulja Wulfgar holttestét. – Darrow.

A holt lovag elé térdelek. A harag, ami a harc hevében átjárt, most a mélységes fájdalomnak és gyásznak adja át a helyét.

Ne. Ne. Ne. Wulfgar…

Én nem ezt akartam.

Wulfgar fejéből vér bugyborékol a nyári fűre. Sebesült emberei amennyire tudnak, feltápászkodnak, hogy lássák. A szemükben nem haragot látok, hanem teljes zavart és hitetlenkedést. Hátrahőkölök, milyen förtelmet műveltem.

– Darrow… – hallom most a hátam mögül Musztáng hangját. Fegyvertelenül áll a füves térség peremén. Lassan elindul felém. – Mit tettél…

Ez a gyilkosság nemcsak a birtokunk földjét szennyezi be, hanem az egész Köztársaságot. Wulfgaron Ragnar legendája vetett visszfényt. Hős volt. Több is annál. Egy szimbólum. Az emberek meg fognak gyűlölni. És nem egyszerűen csak az emberek, hanem mindenekelőtt az Obszidiánok. Egyik legkedvesebb fiukat vágtam le, a kulcsfigurát, aki őket a Köztársaságba emelte.

Mit képzeltem?!

És ők mit képzeltek?!

Sevro vörös szemmel néz hátra rám.

– Jönni fognak, Darrow, még többen lesznek – kapja el a karomat, mikor látja, hogy nem mozdulok. – Indulnunk kell, Arató. Gyere.

Ránézek, félelem lobog a szemében.

A gyep peremén Musztáng magasodik önnön árnyékaként. Tízévnyi építkezés munkáját egyetlen éjszaka dönti romba.

– Sajnálom – mondom.

Ő csak bámul rám, nem találja a szavakat a borzalom láttán. Én pedig hagyom, hogy Sevro elvonszoljon magával.

Ahogy elemelkedünk a leszállóplaccról, a lassan záródó rámpa nyílásában állva nézem, ahogy a feleségem csak áll a pusztításban, amelyet magam után hagyok. A háttérben pedig, távolabb, egy fenyő árnyékából a fiam figyeli, hogyan oldok kereket a vérengzés színhelyéről.

MÁSODIK RÉSZ

AZ ÁRNY

„Az ostoba a leveleket tépkedi le. A barbár a törzset vágja ki. A bölcs tövestül kiássa.”

Lorn au Arcos

22

LYSANDER

IO

Fekete villámként suhanunk a szilikátos por és kén-dioxid-jégár felett az elektromos sárkányokkal felségjelzett csillagrombolónkon. A leheletpárás ablak alatt kénsivatag húzódik a hold sötét oldala irányában, csak lávaömlések, vulkánok és fennsíkok szabdalják. Nem alkotnak egybefüggő láncokat, magányosan törik át a felszínt, mintha vénséges, leprás óriások kelnének ki hirtelen a hold kérgéből, hogy a végtelen sárga tengeren átgázoljanak.

Napi 3600 REM sugárzás bombázza a holdat, amely valaha a Naprendszer legszárazabb égiteste volt. Ennek kitéve az emberi DNS egyetlen óra leforgása alatt kopogósra száradna. Mára azonban, vagyis hatszáz évvel azután, hogy az ember kivájta az első jégtömböket a Ganümédész felszínéből, és az Ióra szállította, Ilium éléskamrája lett belőle. Mert a jupiteri Holdurak szívesebben nevezik Iliumnak a Perem Birodalmát.

Rettegésem dacára is megszédít az emberi akarat eme példája.

A Hódítókat nem csüggesztette el az Ió hőmérséklete. Nagy bölcsességükben meg sem próbálták a teljes felszínt megszelídíteni, inkább merész buborékok alatt teremtettek rajta életet. A hajónk másik oldalán tátongó aprócska, mocskos ablakon át már látok is egymáshoz kapcsolódó, zöldellő mezőgazdasági kupolákat, dokkokat, közöttük a földi vasút hálózatával. Az aljaSzín rabszolgák művelte botanikus telepeken annyi élelem terem, hogy jobbára innen lakatják jól a Jupiter holdjait és a Titánnal együtt a teljes Ilium nagy részét.

Az Ió legalább annyira ellentmondásos hely, mint a lakói. Ezt nem árt észben tartani, ha meg akarom menekíteni a barátaimat.

A hajó nagyot rándul, ahogy belekap a légörvény. A kezemből kicsusszan a műanyag pohár, amelyet épp sikerült a képemre csatolt fém szájkosárhoz emelnem, hogy kiszürcsöljek belőle pár kortyot. A pohár a földre esik, a víz kiömlik. Az őr kifejezéstelen, érzéketlen pillantással figyeli, ahogy szétárad a tócsa. Felháborítja, hogy pazarlok, és a zajos ügyetlenkedésem, ahogy próbálom a szám előtti rácsról lenyalogatni a kevéske vizet. A szám feldagadt. De az őr továbbmegy, nem foglalkozik velem, bakancsa mágneses talpa a legnagyobb rázkódások közepette is stabilan rögzíti karcsú lábait a fedélzethez.

– Kérhetek…? – nyögöm nagy nehezen reszelős torokkal. – Kérhetnék egy másik pohárral?

Sikerül második nekifutásra végigmondani a mondatot. Szememet az őr bakancsára sütöm, igyekszem nem nagyon nekikeseredetten könyörögni, de persze nem jön össze. Bollovnak hívják, jobb keze reszketős, de ő maga hajthatatlan. Imádja a hatalmat, szereti az olyan magbéli pixiket móresre tanítani, amilyenek szerinte mi is vagyunk Cassiusszal. Talán, ha tudnám, miért ilyen, megtalálnám rá az ellenszert. A nagyanyám gyakran mondogatta, hogy „egy új sérülésre rámehet az ember teste, de egy régi felzabálhatja a lelkét is”.

Figyelem az őreinket, miről beszélgetnek, hogy társalognak a folyosókon, de ezek a Peremlakók mélyen magukba temetik az érzelmeiket. Egy gyík gondolatait könnyebben kiolvasnám a fejéből, mint ezét a Bollovét. A fejem hasogat a harmincnégy napnyi vízmegvonástól. Aludni sem alszom éppen jól, kísért a sorsára hagyott legénység.

A vízmegvonás civilizált kínzás, ennél Pandora nyilván többre vágyna, valami sokkal barbárabbra. Valószínűleg Diomédésznek köszönhetjük, hogy ezt egyelőre megúsztuk. Lehet, hogy vele szövetkezhetnénk? Pandorával nyilván nem, az az asszony egy vadállat. Két napja tartottak fogva, amikor bejött a cellámba, leült velem szemközt a földre, és csak vizslatott, egyetlen szó nélkül, míg végül feltette a kérdést, hogy nem volt-e Seraphinánál egy adatKocka. Hogy nem hozta-e magával az Archimédészre. Mondtam, hogy fogalmam sincs, miféle adatKockáról lenne szó, nem láttam semmi effélét. Aztán egyetlen szó nélkül otthagyott, én meg azóta agyalok, hogy mi lehet azon az adatKockán.

Attól a naptól kezdve csökkentették a minimumra a vízadagomat. Épp csak annyit kapok, hogy ne haljak bele a megvonásba, de minden izmom sajog, mintha megnövekedett volna a gravitáció, az ínem feldagadt, a szám porszáraz. Minden áldott nap beül hozzám a gonosz, vén keselyű, és felteszi ugyanazt a kérdést. Ha tudnám, rég odaadtam volna neki azt az átkozott adatKockát. Castor au Janusnak, aki a hajónapló tanúsága szerint vagyok, az égvilágon semmit sem ér az a holmi. Ahogy Regulus au Janust, azaz Cassiust sem izgatná. Új-Thébából való kereskedők vagyunk, vizet szállítottunk a Peremre a feketepiacra dolgozó ércbányászoknak.

Hogy a bőröm nem nyúzta még le, azt bizonyítja, hogy a széfünkre még nem bukkantak rá.

– Kérem – könyörgök Bollovnak. – Csak még egy pohárral.

– Ez volt az a pohár, gahja – mondja undorodva. Az idegeneket nevezik így, a régi japán szóból származik, mert a Raáknak ez volt valaha az anyanyelve, mielőtt még megérkeztek a Dél-Afrikai Arany hódítók. – Ne pazarolj. Ne akarj többet.

Azzal magamra hagy.

Cassius a szomszédos ülésen gubbaszt. Karjai fémbilincsben a mellkasához erősítve, és még a szájkosara fémrácsát is összekötötték a derekára fűzött lánccal, hogy folyamatosan le kelljen horgasztania a fejét, még jártában is. Ő is poharat markol, és meg is osztaná velem a vizét, ha nem itta volna már meg. A barna rabruhánkban úgy festünk, mint két neandervölgyi. De legalább élünk.

Az egy hónapon át tartó úton most látom először a barátomat. A Jupiter helyzetéből ítélve a hajójuk sokkal gyorsabb, mint amihez a békeegyezmény szerint joguk lenne. Borzasztóan kíváncsi lennék az alaprajzukra, a hajtóműre, az újításokra, de eddig egy háromszor három méteres acéldobozban éltem. Ahogy Cassiust megláttam felém csoszogni a folyosón, amikor idehoztak bennünket, mert elértük az Iót, kis híján sírva fakadtam. Az arca ugyanolyan rusnya és göcsörtös, mint amikor elkaptak bennünket, miután megmenekültünk a Varégáktól.

A viszontlátás öröme ellenére sem múlik lelkünkből a rossz érzés. Fogalmunk sincs, hogy Pytha megmaradt-e. Ha az Arany foglyaikkal így bánnak, milyen gyötrelemben lehet neki része? A szívem elszorul, ha csak eszembe jut. Egyébként csak az zakatol az agyamban, hogy hogyan kerülhettük volna el ezt az egészet. Mit kellett volna másképpen tennem? Lett volna kiút, csak én nem vettem észre? Hogy kerülhetem el legközelebb a csapdát?

– Adj neki egy másik pohárral – utasítja egy hang a hátam mögül Bollovot.

Diomédész au Raa lép ki a partraszállító rakteréből. A haja lazán a vállára hullik, szkoroÖltönyt visel, csuklyás, szűk polimeröltözéket, amely véd a sugárzástól, és víztartályok lapulnak benne a teljes testen. Viharköpenye hullámzik körülötte, a színe minden mozdulatra változik. Komor és hatalmas, csupa erő és energia, akár valamiféle fekete lyuk a hajó szívében.

– Ha annyira tartasz Pandorától, csak tedd le ide az ülésre…

Az őr megteszi, és nem sok tart vissza, hogy oldalra zuhanva vessem rá magam a kulacsra. Minden akaraterőmet össze kell szednem, hogy türelmesen kivárjam, míg Diomédész tölt belőle egy pohárkával. Csak azt az adagot pótolja, amit véletlen kiborítottam. Nem bővelkedünk könyörületben, de önmagáért való kegyetlenkedés sem jellemző még az őrökre sem, amivel pedig a Magban olyan gyakran találkozni.

– Köszönöm – sikerül kinyögnöm. A langyos víz életet lehel a torkomba.

Egy mosolytalan pillantást vet rám, és már megy is tovább a főkabinba.

– Mit keresett a lány az Öbölben? – kérdem.

Megtorpan. Bár elolvastam volna a pszichológiai profilját Moira SIB adatbázisában, amikor még lehetőségem volt rá! Arra emlékszem csak, hogy ő a fiatalabbik testvér, hogy a bátyja volt a trónörökös, de Aineiasz a trójai csatában odaveszett, és ő lépett a helyébe. Felnőtt a rá váró feladathoz, az látszik. Pedig nem könnyű a hatalom örökösének lenni. Én már csak tudom.

– Hallgass, Castor – motyogja Cassius. – Idd a vizedet, és hallgass.

Nem hallgatok. Akár hajlandó elfogadni Cassius, akár nem, ezek az emberek a rokonaink. És ha most nem cselekszem, akkor csakis az ő játszmáik szerint juthatunk szóhoz. És ez elfogadhatatlan.

– Valami oka volt rá, hogy az Öbölben legyen – folytatom. – Méghozzá az apád engedélye nélkül.

Diomédész visszafordul, a kardforgató pillantásával méreget: a szeme, a sebhelyei és a kezei is mind a kardot idézik.

– Tudod egyáltalán? Vagy ez csak a Krüpteiára tartozik?

Hallgatása magáért beszél. Érzékeny pontjára tapintottam. Legerősebb motivációjára, a tisztességre próbálok játszani.

– Ha valóban hálás vagy nekünk, hogy megmentettük Seraphinát, akkor segíts rajtunk. Ne hagyd, hogy az Ióra vigyenek bennünket. Mi csak kereskedők vagyunk. Azt hittük, roncsra bukkantunk. Eddig mindössze egy hangárt, a celláinkat meg ezt a hajót láttuk. Ha ennél többet is megismerünk, tudjuk, hogy soha többé nem távozhatunk a Peremről. Engedj utunkra bennünket a testvéremmel és a pilótánkkal, hadd térjünk haza otthonunkba. Kísérjetek az űrteretek határára, és hadd menjünk. Így volna tisztességes. Életért életet adj cserébe.

– Az öcsém gyerek még – csipogja Cassius az eredeti hangjánál magasabban. – Bocsáss meg neki, gyakran eljár a szája. Nem a sajátjai között nőtt fel.

Diomédész visszalép mellénk, oldalra billenti a fejét, mintha valami különleges állat lennék, amilyet soha eddig nem látott.

– Az övnek ezen az oldalán senkinek sincs ilyen szeme – feleli. – Milyen szép fiú is vagy, nem igaz, marsi? Hány éves vagy?

– Húsz.

– A bátyád jól mondja. Úgy beszélsz, mint nálunk a gyermekek – jegyzi meg, és könnyed erődemonstrációképpen megragadja a láncot, amely a szájmaszkom hátuljához csatlakozik, és úgy felrántja, hogy kiemelkedem az ülésből. A nyakam fájdalmasan hátrafeszül. – Nem árt ebből tanulnod. De én majd gondoskodom róla.

– Ne… – kérleli Cassius a maga szájkosara mögül.

Diomédész megnyom egy gombot a kargépén, mire Cassius szájkosara elektromosan serceg. Cassius rángatózni kezd, és hátrazuhan az ülésen, engem pedig a láncomnál fogva kirángatnak a helyemről, és hátravonszolnak a raktérbe. Diomédész erősen megtaszít, és a raktér közepén, a földön lévő csapóajtóra zuhanok, éppen a viseltes, nagy vörös X kellős közepére. Közben a hátam mögött matat, de nem látom, mit csinál. A gyomrom összerándul, ahogy fémes kattanást hallok, a rémület gonosz ujjai szorulnak a szívem köré. Ez egy próbatétel. Lassítsd le a légzésedet. Ne félj. Lovagold meg az áradatot.

Miközben tesz-vesz, beszélni kezd.

– Kisfiú koromból emlékszem a küldöttekre, akiket a Mag menesztett hozzánk. Simanyelvű Politikusok voltak, ujjaikon fényes gyűrűk villogtak, ruhájuk karcsúra szabott, drága öltöny – mondja, és ahogy hátrasandítok, látom, hogy egy kábelt teker le éppen, amelyet a hámomhoz rögzített. – Csak az Európé tengereit akarták volna látni. A Ganümédész hegyeit és tornyait. Folyton erről karattyoltak, közben viszont a nagyapámhoz jöttek, kénytelenek voltak beérni vele. Hogy tisztelettel adózzanak Revus au Raának, mert a hatalom abban áll, hogy a becsület uralkodik. De amikor megérkeztek hozzánk, érezni lehetett rajtuk a megvetés, a lekicsinylés szagát. A hátunk mögött vadembernek bélyegeztek bennünket. Vidékieknek, porevőknek – folytatja, miközben a kábelt maga után húzva egy piros, műanyag védőburokkal bevont gombhoz lép, amely a falon világít. Az utolsó csepp bátorságomra is szükségem van, hogy ne kotródjak el a nagy X-ről a csapóajtó peremén túlra, hogy biztonságban legyek. Szélesen mosolyog a rémületemen. – Meghökkentette őket a nagyapám vendégszeretete. A tisztelet, amit irántuk tanúsított. Szavainak kedvessége, míg a Codovanok meg a Norvok a Rheán acsarkodtak. Gyengeségnek hitték a nagyvonalúságát. És visszaéltek vele. De aztán Fabii megtanulta a leckét, amit most neked is megmutatok.

– Nincs oxigénmaszkom.

– Nincs bizony.

Azzal rácsap a piros gombra, és az acélajtó szétnyílik alattam, hogy már a levegőben térdepelek. A gyomrom a torkomba ugrik, kapálózva zuhanok ki a gép hasából, és igyekszem visszatartani a lélegzetemet. Szél tépi a fülemet. Aztán förtelmes fájdalom robban a derekamon, ahogy a kábel visszarándul, és már nem zuhanok, csak az öv váj bele mélyen a bőrömbe. A fejem előrecsapódik, de olyan erővel, hogy a homlokom felhasad a saját mellényemen, és csillagokat látok. Vér ömlik a szemembe, és visszalendülök, nekipréselődöm a gép hasának. Száguldunk a mérgező levegőben a savsárga fellegek között.

A testem összerándul a hőmérséklettől. Előbb sülök meg ebben a forróságban, mint hogy elfogyna az oxigén. Lehunyom a szemem, az agyamat szikratűk döfködik. Magába szippant a haragos kavalkád, a kín, ahogy a testem neki-nekivágódik a hajó burkolatának. És ahogy már éppen kifogyna oxigénből a tüdőm, a kábelnél fogva visszaránt a hangárba, és csak heverek a padlón. Kapkodva szedem a levegőt, a szememet jó ideig nem bírom kinyitni. A testem sajog, a bőrömet még mindig a lángok marcangolják. Diomédész magasodik fölém, sötét szeme higgadt és nyugodt, nem ül benne gonoszság, rosszakarat.

– Tanultál a leckéből, gahja? – kérdi.

Tiszteletre tanított.

– Bocsánatot kérek – nyögöm.

Erre már igen elégedetten mér végig, és a kötelékeimnél fogva felemel a földről.

– Elfogadom – mondja. – Légy üdvözölve az Ión.

23

LYRIA

RÓKASÉTÁLTATÓ

– Azt a szarveretest… – rántom ki szitkozódva a kezemet a rózsabokorból. Apró vércsepp mutatja, hol szúrt meg a tüske. Leszopogatom a vért, és már sokkal óvatosabban bújok vissza a bokor alá. A lábaimat alaposan szétvetem, hogy az alacsony gravitációban nehogy megint elveszítsem az egyensúlyomat. A buta testem még mindig nem állt át a lunai viszonyokra. Végül sikerül a lapátommal a Dr. Liagótól kapott kék műanyag edénybe terelnem a darab rókakakát. Mintát kell vennünk, mert amióta megérkeztünk a holdra, Szophoklészbe mintha az ördög bújt volna. Két hete őrülten próbálja levadászni a Citadella kertjének csodás kis Pachelbel-pacsirtáit.

A Marsról idáig, útközben egy szavunk sem lehetett rá, illedelmesen viselkedett. Kavax összeismertetett vele, és a Telemanusok szolgahadának rémes, vén generálisa, Bethalia közölte velem a feladatomat. Szophoklész minden áldott nap a hajót járta Kavaxszal, én meg Liam pedig a nyomában. Olyan is volt, hogy a gazdája termeiben szundított. De amióta megérkeztünk, rá sem ismerni, ha csak megérzi a rózsaszín kismadarak szagát, majd’ kiszakítja a karomat a helyéről a pórázzal, olyan erővel veti magát a fatörzsekre.

A Telemanusok háziorvosa, aki a róka hogylétéért is felel, csak a vállát vonogatja, elképzelése sincs, mi üthetett a jószágba, ezért kell napi három alkalommal begyűjtenem az ürülékmintát. Unalmas meló, de nem panaszkodhatom. A 121-es táborbéli mindennapjaimhoz képest aranyéletem van. Jó a fizetésem, háromszor bőségesen étkezem, négy váltás egyenruhát is kaptam, és klimatizált szobában alszom. Nincsenek szúnyogok, és ha a sötét ciklusban éjjel elhagynám a szállást, nem kell semmitől sem tartanom. Mert legtöbb éjszaka kijárok, a csillagokat és a jövő-menő hajókat nézem az égen. Tőlünk északnyugatra, a Fény Citadellájának Palatinus-dombján van a leszállópálya, oda érkeznek. Utoljára akkor éreztem magam ilyen biztonságban, amikor anyu és apu között üldögélve együtt néztük a Babérünnepen a bátyám, Aengus táncát, miközben Dagan egymagában duzzogott.

Kavax Liammel is épp olyan kedves, mint velem. A birtok többi alkalmazottjának gyermekeivel együtt őt is beiskolázta a Citadella iskolájába. Az északi fal közelében van a kollégiumuk, egy kisebb cipruserdőben. De hiába, hogy még az is a Citadella területén van, így is húsz kilométernyire esik a Telemanus-birtoktól, ezért csak heti háromszor tudok hozzá elvillamosozni. Este, lefekvés előtt megyek. És valahányszor indulnék, úgy csügg a nyakamon, mint aki soha nem akar elereszteni. Beleszakad a szívem minden alkalommal. Azt mondja pedig, hogy kedvesek vele a többiek. De mégiscsak ő az egyetlen Vörös.

– Jól van, kis szörnyeteg, irány vissza – mondom, ahogy kimászom a bokorból. – Szophoklész?

Eltűnt. Átkutatom a szikamorok és a bodzabokrok tövét. Megint kihúzta a fejét a hámból, és lelécelt, nyilván a Császárok tava felé indult. Sehol sem látom.

– A francba!

Ha megint pacsirtát gyilkol, hát Bethalia leszedi a fejemet.

Az Esquiline Kertek kanyargós, kavicsos ösvényén ballagok, lesem a róka nyomait. A kertek az Esquiline-dombok tövében húzódnak a régi Arany családok gondosan ápolt villái és birtokai körül, ahol ma már az Uralkodó leghatalmasabb támogatói laknak, javarészt Arcosok és Telemanusok.

Tavacskák és patakok bújnak meg a rózsalugasok között. Olyan, mint a Völgy a mesekönyvekben, bár ezekben a kertekben árnyak is lapulnak, az ösvényeit koptató férfiak és nők mind birodalombuktatók.

A hüperióni kora ősz ezerszer kellemesebb, mint a Boetiai-síkság perzselő nyarai. Valami emlékeztet benne a régi lagalosi alagutak klímájára, ott is éppen így csapódott ki a pára reggelre a városban a fémajtókra. Tetszene neked, Tiran. Ahogy a köd megül a falakon, és palástját a palatinusi tornyokra borítja. Pont, mint a meséidben.

Ne. El se indulj ezen az úton. Ne is gondolj rájuk. Addig harapom a szám belsejét, míg a vérem fakad, és a fémes íz kirángat az emlékezés futóhomokjából.

Reggel van. A csuklóm alsó felén figyelő kargépem szerint földi idő szerint 7.32, október napos havának tizenhatodik napja. Tizenöt fok, felhős, délutánra ígért esővel. A kargépemhez még csak hasonló sem akadt otthon, a bányában, a táborról nem is beszélve. Van, hogy este az ágyban a Mars lassan forgó hologramját nézegetve merülök álomba, miközben bűntudatosan merengek azon, nem illenék-e vágyódnom utána. De legfeljebb Lagalos hiányzik.

A testem még mindig nem szokta meg ezt a gravitációt, csapdában vergődöm, még a háromhetes úton is jobban éreztem magam. Ez az érzés a hatalmába kerített, amint kiléptem a hold körüli pályáról beérkező kishajóból. Ez a búskomor tömegvonzás, a kék égen lázasan száguldozó hajók látványa, a fontos emberek és fontos feladatok végeláthatatlan sora. A legrosszabb persze a protokoll és a többi szolga méregető pillantása.

Úgy voltam vele, hogy Kavax bizonyára gyorsan megfeledkezik rólam, de az ördög tudja, miért, megkedvelt. A hajón minden áldott nap vele kellett reggeliznem, eleinte tanítgatott, hogyan kell Szophoklész gondját viselnem, de amikor a kezembe nyomott egy könyvet, amelyből altatódalokat kellene énekelnem minden este, minden megváltozott. Kénytelen voltam bevallani, hogy a szavak felét sem tudom elolvasni. Úgy meredt rám, mintha hirtelen kinőtt volna még egy tucat fej a nyakamból.

– Ez márpedig tarthatatlan! – dörögte. – De mennyire! A történetek az emberiség legnagyobb kincsei. A feleségem soha nem bocsátaná meg nekem, ha ettől a gazdagságtól megfosztanálak.

Attól kezdve minden délelőtt olvasni tanított. Egészen addig a napig, amikor úgy tíz napra járhattunk a Lunától, és Xana rémülten törte ránk az ajtót. Később kiderült, hogy akkor értesült a hírről, hogy a Szenátus el akarta fogatni Aratót, aki azonban megölte a Gondnokok kapitányát, és eltűnt a holdról.

Micsoda egy szarság!

A Luna bolondokházává vált. Még a megérkezésünk napján is tiltakozásoktól volt hangos a sok széles út, az Arató letartóztatását és az Uralkodó lemondását követelő tüntetések összecsaptak az Aratót támogató tömegekkel. A rendfenntartóknak hősugarakkal és gázzal kellett feloszlatniuk a garázdákat.

Jó tudni, hogy nem csak én ábrándultam ki az Uralkodóból.

– Szophoklész! – kiabálom, ahogy egy újabb birtok kerítése mentén haladok egy keskeny ösvényen. – Hol vagy, Szophoklész?

Már megint szórakozik velem, tudom, hogy valahonnan les rám. Leguggolok, úgy siklok be két szikomorfa között a növényzetbe, hogy átkutassam a tó partját. Fekete hattyú figyeli a partot a vízről. Igen, ott is van! Egy fatörzs mögül dús, vörös farok lengedez elő a szellőben.

Kúszom tovább, ügyelek, hogy ne ropogjanak a gallyak az új cipőm talpa alatt. Halkan, óvatosan mozgok. A farok izgatottan hintázik. Megkerülöm a fát, és Szophoklész vörösen és lelkesen veti rám magát. Nevetve dőlök hanyatt a súlya alatt, a fülemet nyalogatja, hideg orrával a nyakamat bökdösi. Végül lelököm magamról, és ráadom a hámot.

Akkor furcsa pukkanást hallok a fák közül. Elindulok a hang irányába, és hamarosan egy kis tisztás közelébe érünk, ahol egy Szürke Gondnok ismerős arcú, karcsú Rézzel beszélget. Ügyelek, hogy ne lássanak meg, a bokrok mögött lapulok, és bár alig húszméternyire vagyok tőlük, egyetlen szavukat sem hallom. Tisztára varázslat. A Szürke éppen a Réz mellét bökdösi az ujjával, mintha legorombítaná. A Réz elkapja a tekintetét, felém néz.

Bármi legyen is ez, nem az én dolgom. Szophoklész pórázát rángatva bevetem magam a fák közé, és rohanok vissza a Telemanus-birtokra. Az oldalajtónál olyan gyorsan iszkolnék befelé, hogy belerohanok valakibe, és majdnem hanyatt esem. Ahogy felnézek, keskeny, hideg pillantás néz vissza rám. A nő arca olyan, mint a fakéreg. Szürke katona, bármelyik lagalosi férfinál hatalmasabb. Már láttam őt kétszer is nálunk, soha nem szól semmit, és az árnyékban oson. Azt mondják róla, hogy trójai veterán és azelőtt Arész Fi volt. Úgy pillant le rám, mint aki megérzi, hogy méregetem. Megfagy ereimben a vér, hogy ilyen közel van hozzám egy Szürke, hirtelen mintha visszakerültem volna a bányába. De csak kilép oldalra, és már folytatja is útját.

Én meg úgy érzem, mintha összementem volna. Berángatom Szophoklészt magam után a házba.

Liago vénséges borostyánágként, gacsosan kunkorodik botanikai asztalkája fölé. Vén Sárga, olyan hetvenéves lehet. Elég nehéz megmondani, mert a bányán kívüli világban az emberek lassabban öregszenek. Krémeket meg injekciókat és lézerterápiát vesznek igénybe. Némelyikük ettől határozottan bomlottnak tűnik. A bányában mindenki büszke volt a korára, méltósággal viselte a ráncait. Őszülő haj? Sebaj! Szarveretesen dicsőséges, mert bizonyára szaporán járt eddig a gazdája lába.

Liago mintha a mi elveinket vallaná. Az arca ráncosabb, mint apám kézfeje volt. Csupa ránc és barázda és ritkás-foltos arcszőrzet. Hosszú állkapcsú feje búbját ősz hajpamacsok koronázzák. Finom kezei egy karcsú, élénknarancs virágot boncolnak. Még a teáskannája füttye sem jut el hozzá, pedig egészen közelről, az aprócska elektromos tűzhelyről sípol neki.

– Dr. Liago!

– Lyria! – perdül meg. Átlátszó műanyag szalag furcsa műszert rögzít a fejéhez, hogy épp a jobb szeme elé lóg, és viccesen felnagyítja a pupilláját. – Magasságos Jupiterre, halálra rémisztesz a settenkedéseddel.

– Dehogy settenkedem. Csak maga süket, mint a föld.

– Micsoda, micsoda? – kérdi, de nem érdekli a válasz. – Olyan puhán mozog a te fajtád – mér végig. – De már nem sokáig. Napról napra gömbölyűbb vagy – jegyzi meg, majd idegesítő cinkossággal folytatja: – Csak nem megtaláltuk a kredenc kulcsát?

– A szolgák szerint maga tisztára hibbant – felelem halkan. – Meg hogy a feje féltékeny a füleire, mert az összes hajat lelopták róla.

– Micsoda, micsoda?

– Csak azt kérdem, hogy töltsek-e teát? – kérdem bájosan.

– Teát? – kerekedik el a szeme. – Igen, persze, ezt akartam. Rendkívül forrón szeretem, ne feledd. És tölts magadnak is. A kedvencem, Xantha Dorsai zöld. A Marsról, mint mi magunk is. Szereted a teát, ugye?

– Már négyszer teáztunk együtt.

– Tényleg? Hát hogyne. Csak vizsgáztattalak – villog ravaszkásan a szeme, pedig egy pár jó bakancsba lefogadnám, hogy éppen azon tanakodik, hogy milyen lekvárt kenjen a tízórai pirítósára.

– De ma nem fog menni. Bethalia szíjat hasítana a hátamból. Mindenféle extra feladatot adott.

– Butaság. Így is kizsákmányol. Lazíts velem egy pillanatot – kacsint rám. – Az öreg Liago egyébként is a gyengéje, nekem még a gyilkosságot is elnézné.

Éppenséggel pont ellenkezőleg. Liago fülig szerelmes fúrófiúként kajtat a vén Rózsaszín után, még kifejezetten a számára kitenyésztett virágokat is küldözgeti. Neked bejönne a kisöreg, Ava. Személyre szabott virágok. Eleresztem Szophoklészt a pórázról, hadd szagolgasson, és töltök Liagónak. Mentemben megbámulom magam az orvosi szerkezetek fényes acélfelületén. Tényleg teltebb az arcom. De tetszik.

– Micsoda, micsoda? – mutatok a virágra, amellyel a doktor bíbelődik. A szára halványsárga, vékonyka. A bimbója mélylila, és emberi táncost formáz.

Szerelmesen nézegeti a virágot.

– Ez? Jaj, kisanyám, ez az én gyöngyöm, büszkeségem. Tizenhárom évembe tellett, mire genetikai kódjának kecses báját megszerkesztettem. Egész életem kutatása benne van. Egy valaha volt asszony visszfénye.

Oldalra biccentem a fejemet, és közelebbről is megnézem a virágot.

– Nagyon szép.

– Mérgező – figyelmeztet, és elmosolyodik, hogy nem húzódom el. – Úgy alakítottam ki, hogy megérezze a levegőből a kinetikus energiákat. Lassan nyúlj felé, gyöngéden érintsd meg.

– Mennyire mérgező? Hányni fogok tőle? Vagy kiütéseim lesznek?

– Kiütések? Na még! Ennél bizony az életeddel játszol – mondja, erre már összerezzenek. – Hát nem bízol a vén Liagóban?

– Csak annyira, amilyen messze elhajíthatnálak, vénség.

– Micsoda, micsoda?

– Csak maga után, doki.

Nagyon óvatosan, egy ujjal érinti meg a szárat. A növény halovány, húsos bőre erre mélylilára vált, belehajol a tenyerébe, mint a macska, ha simogatást akar. Szophoklész a padlóról lesi, még a fejét is előrebiccenti.

– Gyöngédséget kíván – magyarázza Liago. – Ha bárdolatlanul csapsz felé… – kezdi, és illusztrációképpen egy darab uborkát vesz el a reggeli tányérjáról, azzal csap rá a virágra. A táncos rügyek aljából apró tüskék ugranak elő, és az uborka zsugorodni, feketedni kezd. Rothadás szaga tölti meg a szobát. Szophoklész elhátrál.

– Sejthalál! – rikkantja diadalmasan.

Őszinte örömmel kacagok fel.

– Milyen gonosz. Hogy nevezte el?

– Nyxacallisnak.

– Latin? – sóhajtok.

– Éjjeli liliom, azt jelenti.

De már máshol jár. Szívesen megkérdezném, hogy ki volt az az asszony, ha nem látnám, milyen fájdalmas emlékek között gázol. Talán ezért is bírom annyira a vén csókát. Az egész Telemanus-birtokon ő az egyetlen, akinek a szemében ott ragyog minden bánat és boldogság. Mindenki más csak játszmázik.

– Mintát hoztál nekem megint? – kérdi némi idő után. – Hadd lássam.

Kinyitja a kis műanyag edényt, nagyot szippant az ürülék szagából, és igen elégedett képpel megy át a szomszédos laboratóriumba, egy kis ezüstszínű masinához. Megyek a nyomában. Berakja a gépbe a mintát, és egyből a számok és mindenféle szimbólumok jelennek meg előttünk egy holón.

– Ezek meg micsodák?

– Hogy ezek? – kérdi zavartan. – Ja persze, te kis kíváncsi csacsi. Honnan is tudnád. Ezek mindenféle vegyi adatok. Ez a szkatol, ez a kén-hidrogén, ez metil-merkaptán, ez meg… ez meg szén. Az minden élőlényben ott van, volt és lesz is. Bennem is van, benned is. Az Éjjeli liliomban is – mondja, és figyeli, ahogy feldolgozom a hallottakat. – Tudod, mit szeretek benned, Lyria?

Elkap az indulat, tudom, hogy szánakozik rajtam, ahogy a többi szolga is. Ezért lettem ennyire magányos. Lesajnálnak a modorom miatt, a béna hajam miatt, hogy a családomat lemészárolták. Olyan sok ember között élek, és még soha nem éreztem magam ennyire magányosnak. Ennyire idegennek.

– Gőzöm sincs – morgom.

– Hogyhogy gőzöd sincs? – képed el az öreg. – Hogy gondolkodhatsz így magadról?!

– Úgy értem, senki nem beszél velem úgy, mint maga, legfeljebb Kavax uram, meg páran a kikötőben. A többiek mindenfélét fecsegnek a hátam mögött, de szemtől szemben nem merik kimondani, mert gőzük sincs, milyen a föld alatt.

Liago csettint, azt gondolja, hogy ő aztán nem olyan, pedig bizonyos szempontból nagyon is hasonlít a többiekre. Láttam, hogy néz rám, amikor bejövök, kimegyek. Mintha bármelyik pillanatban zokogni kezdhetnék.

– Azok a gőgös kis koboldok – rázza felém az ujját a tea felett. – Te rendes marsi vagy. Túlságosan is régóta vagyok már ezen a holdon. Tíz éve. Itt mindenki fennhordja az orrát. Megjátsszák magukat. Lefogadom, hogy ezt érezte meg benned Kavax uram. Az otthon levegőjét. És én is ezt szeretem benned. Szóval, te csak ne aggódj, hogy a többiek egyelőre nem kedvelnek. A saját bizonytalanságuk miatt van, hogy ilyen nyomorúságos lény lett belőlük…

A vállamra teszi a kezét, mintha atyai tanácsra szorulnék:

– Amin te keresztülmentél, azok után nem kellene pont a népszerűséged miatt aggódnod.

Elhúzódom. Tartsa meg magának a hülye tanácsát. Mielőtt ezt megmondhatnám neki, Szophoklész kipattan az asztal alól, rettentően csahol. Majd összepisilem magam az ijedtségtől. Felugrik az egyik asztalra, felborogatja az edényeket és a kémcsöveket, csörömpölve zuhan minden a padlóra, ő pedig az ablak irányába rugaszkodik. A nyitott ablakon túl egy kis pacsirta üldögél. Csippant egyet, és elrepül, Szophoklész pedig a falnak csapódik, és lecsúszik a földre.

– Kifelé! – ordítja Liago. Elborzadva méregeti a kárt. – Takarítsd el innen! És vissza se hozd, míg rá nem jövök, mitől bolondult meg!

Később, délután Szophoklészt Kavaxra hagyom, és a hatalmas raktárba megyek finomságokért meg fürdőszerekért. A Citadella lakói innen szerzik be az ellátmányukat, minden ételt is. Eltöltök egy kis időt a targoncákat üzemeltető, rakodó Vörösökkel, elszívok pár füstpálcát velük. Egytől egyig a Marsról valók, mert a Telemanusok és az Augustusok csakis otthonról hoznak magukkal embert. Biztonsági okokból. Az idősebbek legtöbbje már a Lázadás előtt is itt dolgozott.

– Kiderült, mi van Szophoklésszel? – kérdi az egyikük. – Hallottam, tisztára megbolondult.

– Te is így járnál, ha már tizennégyszer klónoztak volna – jegyzi meg Garla, egy idősebb Vörös asszony a füstöt fújva.

– Klónozták? – ámulok el.

– Ja. Hát nem is mondták? A Telemanus-Háznak egyetlenegy rókája volt mindig is. Szophoklész hétszáz éves. Ez a mostani a huszonegyedik élete. Olyan, mint én. Tizennégy generáció a róka szolgálatában. – Vaskos lábai lelógnak a marsi pecséttel jelölt kávésrekesz oldalán. Levesz egy láncot a nyakából. – Kangax, a mi urunk atyja ezt még az apámnak adta – mutatja. A többi Vörös a szemét forgatja. Szörnyeteget formázó aranymedál. – Egy olyan Faragott Szörnyike, egy griff. Kangax díjat tűzött ki egy vad griff fejére, ami otthon a boetiai síkon gyötörte a népet, és az apám, aki akkor rakodó volt, fogta a lángszóróját, felment a hegyekbe, és levadászta azt a griffet.

Kinyújtom a kezem, hogy megérintsem a medált, de Garla gyorsan visszarejti a blúza alá.

– Az övé lett a jutalom? – kérdem. Jól érzem magam velük, otthonos érzéssel tölt el a nyersességük, meg a kosz a körmük alatt. Némelyiknek egyenesen lagalosi kiejtése van.

– Ja-ja. Kivásárolta magát a szerződéséből, a többit meg eljátszotta egy év alatt.

Néhányan nevetnek.

– Tisztára hetyke lett, azt is elfeledte, hogy valaha rozsdás volt ő is.

– Fogd be a szarveretes pofádat – csattan fel Garla. – És ezt a szót meg ne halljam többet. Hallod? Hogy rozsdás – köp ki. – Ez rabszolgaszó. – Aztán halkabban folytatja a vállát rángatva. – Apa szeretett fogadni. De aztán Kangax visszavette. Semmi rossz szájíz. Jó ember volt. És Kavax is az. – Erre már a többiek is bólogatnak. – Még ha csak rekeszeket rakodunk meg a szart vakarjuk, akkor is csak a mi dolgunk, hogy vigyázzunk rá ezen a szarveretes viperafészek-szerű holdon. Mindannyiunké. Ezt sose feledd.

24

EPHRAIM

KOBACHI KÜTYÜBIRODALMA

Volgával és Cyrával forgalmas hüperióni utcán szállunk ki a taxiból. A fejünk fölé magasodó hidak és épületek résein átkandikáló reggeli égbolt kék és tiszta, mint a könnyű tavaszi ruhák, amilyeneket a lányok a Circada Maximában hordanak. A magasan ragyogó nap alatt Hüperiónnak ez a lenti, romos szeglete pucéran szelel. Réges-régi épületek, penészes omladékok mindenütt, amelyek a fenti fejlesztések takarásában véglegesen feledésbe merültek. Az üzletek kirakatán és a sikátorok falán frissen festett falfirkák: üvöltő szájak sora. A Vox Populi szimbóluma.

Egy épület oldalán a HK hírműsort ordít. Vészterhesen komoly Rezes riporter hablatyol az Arató utáni hajszáról, hogy meggyilkolta a FőGondnokot. Hidegvérrel felnyársalta, mondják. Elég jellemző arra a görényre. Lehet, hogy nekem a pia a gyengém, de ő meg a hatalommal mérgezi magát. A Színek egytől egyig nem térnek magukhoz, döbbenten állnak, hogy éppen a kedvenc hősük szentségtelenítette meg a Köztársaságot. Mintha a Köztársaság valami ezeréves kövület volna. De láttam én már birodalmat elbukni, most is felismerem a végzetes repedéseket.

A füstpálcám végét rágcsálom. A rablásra készülve tizennyolc órás üzemmódban nyomjuk. Az első néhány nap a stratégiát dobtuk össze, megvizsgáltuk a Szindikátus javasolta három lehetséges helyszín kivitelezhetőségét. Amikor kiválasztottuk a megfelelőt, közöltem a szindikátusi kontaktunkkal, Gorgóval, hogy csakis akkor fog menni a buli, ha kapunk egy katonai fokozatú gravKutat. Félig-meddig csak úgy mondtam az Obszidiánnak, tesztelni akartam a korlátaikat, de az a szindikátusi szörny csak biccentett, a szeme sem rezzent, úgy szopogatta tovább a füstpálcáját a presszókávé felett a menő kávézóban, ahol randiztunk. Azt mondta, majd elintézi a Herceggel. El is intézte. Azt állította, két hetet kérnek. Hát ha az ember a sátánnal tangózik, a pokol forrásai állnak a rendelkezésére, mint látjuk. De persze ezzel az jár, hogy viszi a lelkedet.

Szorosan összevonom magamon a gyapjú felöltőmet, mert csípős a levegő. Volga egy lakótoronyra bámul felfelé, amelynek a tetején dús zöldnövény burjánzik.

– Milyen lehet ott fenn lakni? – kérdi. – A felhők feletti kertben.

– Ezután azt is kipróbálhatod – mondom neki.

– Ne ugrasd a varjút – horkan fel Cyra. – Még egy ilyen bőséges kasza után négyen együttvéve sem tudnánk megfizetni ezt a kecót.

– Szerinted mennyibe kerül? – kérdi Volga.

– Százmillió – vonja meg a vállát Cyra. – Vagy még több.

Volga döbbenten ingatja a fejét, nem tér magához a szám hallatán.

– Ennyit a te híres Lázadásodról – morgom.

Egy automata élelmiszer-szállító teherautó zúg el előttünk, mi pedig átmegyünk az út túloldalára. A repedezett betonjárdán fényes, csillogó holójú kisbolt felé tartunk. Az villog rajta: „KOBACHI KÜTYÜBIRODALMA. NEM FÁJL A ZSEBEDNEK.” Alatta másik felirat: „ROZSDÁSOKNAK, VARJAKNAK TILOS. KIVÉTEL NINCS.”

Volga megtorpan az ajtó előtt. Cyra habozás nélkül bemegy. Megállok Volga mellett, végigmérem. Nem fedte fel a többiek előtt a titkomat. De az elmúlt néhány napban elég durcás.

– Nem érdekel? – kérdem.

Felnéz a kiírásra, megrázza a fejét.

– Kösz, nem.

– Mi a baj? – sóhajtok. – Amióta elvállaltuk a melót, úgy kullogsz, mint egy kidobott kiskutya.

– Te nem aggódsz? – kérdi bizonytalanul. – Hogy ezzel ártunk a Lázadásnak?

– Az élet egy hegy, Volga. Meredek, rohadt, jeges oldalú hegy. Vagy arrébb tolod, vagy nem jutsz sehova. Ha másnak akarsz segíteni, lezuhansz vele együtt. Csak a saját lábadra figyelj. – Felnyúlok, megpaskolom a vállát. – Na, gyere.

– Gond lesz.

Válaszul csak meglibbentem a kabátom szárnyát, bal oldalt a belső zsebemre odatűztem a fekete rózsát: – Sápadt hölgyem, a gond ma mi vagyunk.

Odabent kütyük és használt szerkentyűk dzsungele fogad, olyan sűrűn burjánzik a sok kacat, mintha életre keltek volna a nedves levegőben. Lebegő kék jelzések között sötét relikviák csüngnek kampókon lehasznált kargépek és szemimplantátumok társaságában. A bolt bő fele a biokiegészítőkkel van tele. Két tüskés hajú, agyontetovált Zöld kamasz válogat a leárazott idegkötegek műanyag tasakjaiban. Idióták. A Társadalom sötét kora után érkező új generáció annyira igyekszik, hogy mindent befogadjon, mindenről azonnal értesüljön, hogy mérlegelés és gondolkodás nélkül kötik össze magukat a teljes holoHálóval, magasról szarnak a következményekre. Ahogy Volga belép, egyből idegesen méregetni kezdik.

Cyránál már rég ott a kosár, és göngyölíti fel a kargépén összeállított bevásárlási listát. Volga óvatosan megáll a hátam mögött, csak a tekintete cikázik mohón körbe, mint a henteshez bebocsátást nyert kutyusnak. Végül egy holoÉlményen állapodik meg a pillantása, ami körül már több kissrác csoportosul.

– Nyomás, legeltesd csak a szemedet, nézd meg alaposan – bököm oldalba.

Óvatosan rám mosolyog, és elindul feléjük. Közben nagyon ügyel, nehogy széles vállaival elsodorjon egy polcnyi metabolikus implantátumot. Kék kölyök ül a szerkezet ülésében, a fejéhez ingerületvezetők csatlakoznak. Felette kivetül, amit a csukott szemei mögött lát. A haverjai izgatottan lesik a műsort, alig győzik kivárni a sorukat. Ahogy Volga árnyéka rájuk vetül, hátrasandítanak. Kobachi egyik alkalmazottja, egy másik fiatal Zöld nagymenő koffeininhalátorral teli tálca fölött unottan monitorozza a játék használatát. A Kék épp egy Colloway xe Char küldetésen repül – a képzeletbeli elsőn, amelyen a volt kalóz sztár személyesen szabadította meg a Saud-Házat egy tíztonnás aranytömbtől, amelyet védett karavánnal próbáltak meg a lunai bankból a Vénuszra átszállítani. Utána pokoli díjat tűztek ki a fejére, és tulajdonképpen ennek köszönheti a hírnevét is.

Az alkalmazott lesápad, ahogy Volgát meglátja.

– Varjaknak tilos – bök a felirat irányába. Volga zavartan pislog rá. – Nem tudsz olvasni, kislány?

– De, tudok olvasni – vág vissza Volga idegesen.

– Velem van – mondom, miközben Volga egészen belepirul a hirtelen támadt indulatba.

– Na figyu – folytatja a Zöld, de közben rám se néz –, ha rozsdás volna, nyilván lenyúlna minden szart. Ha Barna, akkor vakarná a szart. De mivel Obszidián, nyilván összetör minden szart. Nem én találtam ki ezeket a szabályokat, haver.

– Hé, öcsi – bököm oldalba az alkalmazottat. Rám szegezi véreres szemeit. A pupillája valami ócska anyagtól kitágult, hónalján izzadságfolt sötétlik. – Inkább ne verd magad. Fogadj szót, nekem több a tapasztalatom – vetem oda lazán. Ahogy kisasolja a dzsekim alatt fityegő Mindenevő pisztolyomat, nagyot nyel. – Kobachi hol van?

– Hátul.

– Hívd ide. Mondd neki, hogy Ephraim keresi.

A Zöld csak pislog rám.

– De mielőtt még kinőne a szakállam.

– Kitartás, tata. Már hívtam – ütögeti meg a jobb halántékán az apró sebhelyet, ahol az idegköteg bemenete van. Kötekedőn szűkíti össze a szemét. – Szóltam neki, hogy egy bádogember várja.

Néhány perccel később kiszúrom Kobachit, ahogy a hátsó műhelybe vivő ajtó egyik hasadékán kikémlel. Észreveszi, hogy rajtacsíptem, mire eltűnik, de rögtön utána nagy garral be is toppan, két karját barátságosan tárja felém. Leginkább aprócska, gépesített gekkóra hasonlít. Hatvanas éveiben járhat, álmatag zöld szemei szenzorokba és nagyítólencsékbe ágyazva. Kopasz. Foltos overáljának övéből szerszámok és csavarhúzók türemkednek elő. A koponyája tar bőréből tompa fémimplantátum áll ki.

– Drága barátom, Ephraim – siet elém a megrakott polcok közt. Volgát még nem vette észre a zeneszerszámok részlegén. – Mily öröm viszontlátni te. Alaposan megijeszt Kobachit – hajol közelebb. – Egészen hittem, hogy az Őrszemek tértek vissza kegyetlenkedni. A te fajtád milyen egy kellemetlen népség. Folyton kötekednek, és erőszakosan kikövetelik a legolcsóbb ár. Néha még a… – itt megbicsaklik vékonyka hangja –, visszafizetést se szégyellik kérni.

– Visszafizetést – bólogatok. – Ó, borzalom.

– Nekem mondod? Dehát ilyen időket élsz. A kiskereskedőt nem védi senki. Csak az adó meg a zsarolás van. De mit várhat az ember olyan vezetők, akiknek soha nincs bolt! – legyint egy lebegő kiírásra, amelyen az áll, hogy Nincs visszafizetés. – Tényleg olyan nagy kérés volna írni-olvasni tudó fegyveres rendőrség?

– De legalább nem akadtak ki nagyon az ócska, használt lencséken, amelyeket Solar Művek csomagolásban árultál.

– Ez merő rágalom! – kapkod levegő után. – Ilyen drága barát nekem ilyet vág fejem!

– Inkább merőben becsapós üzleti tevékenység. Azok a lencsék, amelyeket rám sóztál, felsértették a szaruhártyámat. Te sem vagy jobb Rodukónál.

– Méghogy Roduko! Hogy merészeled! – vágja csípőre törékeny kezecskéjét, vagyis vágná, mert a rengeteg szerszámtól nem találja, végül inkább keresztbe fonja a karját a mellkasán. – Kal ag Roduko kétbites terrai ócskás, kilobitekkel levesz vevő. Csak profit és profit, más se számít. Mind egyforma.

– Mármint a bevándorlók vagy az Ezüstök?

– Bármelyik. Mindkettő. Tesznek rá, hogy Bazárban mi megy, csak vevő kifosztása érdekli őket.

Csak mosolygok, őszintén szórakoztat ez a törpe. Nála használhatatlanabb kereskedővel még soha nem akadt dolgom. Valahogy mégis megmaradt a piacon legalább negyven éven át, mint valami jótékony gomba, amely mindenféle változáshoz képes alkalmazkodni. A francba, magam is szorgosan visszajárok hozzá, pedig a nála beszerzett holmik legalább negyede végleg tönkremegy egyheti használat után. De talán csak azért, mert Hüperiónban mindenütt olyan szédítő a pörgés. Az ember nem tudja nem értékelni a Kobachi-féle bolondgombákat. Főleg, ha az a típus, aki készségesen letörli a szériaszámot és kiszedi a digitális aláírást, ha kell. Ötven kilométeres körzetben nincs az övénél jobb szellemtechnológia. Még ha a kacatok alkalmanként tropára mennek is.

Most már ő is vigyorog, szemérmetlen műmosoly terül el a képén. Megfigyeléseim szerint ez a műmosoly úgy kerekedik egyre szélesebbre, ahogy egyre több pénzt szagol a zsebemben.

– Mit tehet neked mostan Kobachi? Férfiasságimplant szeret talán? Jó infravörös szemlencseszenzor? Vagy nullgravitációs savalkalmazás? Vagy valami sokkal… – húzódik még szélesebbre a mosolya, hogy szó szerint eléri két oldalt a két fülét – drágább keresel?

– Igazából a személyre szabott lesz ma a kulcsszó.

– Hé, varjú! El a kezekkel – süvít el mellettem. Ahogy megfordulok, azt látom, hogy Volga keze a levegőbe dermedt félúton egy szivárványos üveggömb felé, amelyben elektromos vezetékek lebegnek. Megszeppenve hátrál el tőle. Kobachi rám támad, a szemöldökét haragosan vonja össze. – Kobachi úgy lát, nemcsak az Őrök nem tud olvas – füstölög, és egy újabb jelre mutat, amelyen majomszerű alakot húztak át nagy vörös X-szel. Egy Obszidián akar lenni, gondolom. – Semmi varjú. Semmi kivétel.

– Volga szereti a játékokat – felelem. – Csak megnézegeti a játékokat. Te pedig vigyázz a szádra, Kobachi. Most az egyszer.

– Ez az én bolt…

– Annál is inkább örülhetsz, hogy ide jöttünk – fordítom ki a kabátomat, hogy láthassa a rózsát. Mintha Árnyfaló pókot dugnék az orra alá. A szavak megakadnak a torkán. – Nincs igazam?

– Nagyon örülhetsz – bólogat, de az arcán nyoma sincs örömnek.

– Klassz, hogy értjük egymást – rejtem el megint a vasrózsát. Aztán vállon veregetem. – Na, lássuk csak azt a személyre szabott igényt.

Morogva visz hátra a műhelybe, ahol a munkapad roskadásig van rakva félig befejezett portékákkal.

– Szóval ilyen ez itt hátul – nézek körbe.

Már teljesen másképpen néz rám. Látta a rózsát, és azóta is a zsebem felé sandítgat.

– Nem is tud…

– Új fejlemény. És nem állandóra.

– Buta Szürke. Mindig állandóra szól – mondja halkan. – Soha senki sem eresztik. Nem kell teneked, Ephraim.

Egy vállrándítással intézem el a szavait, nem kell, hogy kiszimatolja, mit érzek. De a lelkem mélyén tudom, hogy igaza van. Elég régóta figyelem már, ahogy a Szindikátus csápjai először csak az Elveszett Városból nyúltak ki, azután bekebelezték Hüperiónt és Endümiónt, majd szép lassan a többi szférát is. Látom és belátom, hogy soha nem eresztenek el semmit, ami a hasznukra válik. A Bukás után döntöttek úgy, hogy az egész ökoszisztéma a fennhatóságuk alá kell tartozzon. Ezért törtek ki a Területi háborúk a kisebb galerikkel, amelyekből hírmondóba is alig maradt mostanára. Még a vén Golgatha is pórul járt.

– Csak ennyi? Mással nem szolgálhatsz? Gorgó csalódott lesz.

A név hallatán Kobachi térde remegni kezd, szinte hallom a csontjai kocogását. A munkapad alsó felén megnyom egy gombot, mire a műhely hátsó fala felemelkedik. Egész raktárhelyiség bújik meg mögötte, dugig a legmenőbb, csillogó titánium-, műanyag és acélkütyükkel: fegyverek, drónok, adatdarabolók meg a többi illegális katonai kincs. Még a Szindikátus említésére feltámadt félelme sem képes feledtetni a jó gazda büszkeségét, amitől széles vigyorra húzódik a képe. Szóval ebből fizeti a rezsit. Felkacagok: – Kobachi, te vén disznó! Micsoda titkokat őrizgetsz!

– Szebb bók nem hallott még – morogja, és már sorolja is a készleteit: – Kézitusához Rose-34-es Özvegycsináló ionlöveggel. Ha diszkrétebb vágyik, van itt csuklóra szerelt Pusztító, pókméregbe mártott nyíllövedék. Esetleg…

– Pisztolyom van – zárom rövidre.

– PlazmaPisztoly? – legyint megvetően. – Nem jó. Nehézkes. Hangos. Nem kifinomult.

Előhúzom a fegyveremet.

– Mindenevő-540 – súgja. – Félautomata sorozó. Titán Művek. Újratöltő ionakkumulátor-meghajtó, szabadalmaztatott párhuzamos vezetőkbe tol automata töltényt. Állítható belső átmérő, többkaliberű, önkohó a tárban – mosolyodik el. – Bemegy fém, kijön halál.

– Csak semmi dráma.

– Mindösszesen húszezer példány. Hol tettél szert Övtől távol?

– Mindenkinek megvannak a maga titkai.

– Megvesz. Mennyi az ár?

– Nem eladó. Egy ilyenre volna szükségem. – Az egyik polchoz lépek, ahol csillogó, titániumból készült vadölő drónok csücsülnek. A motor teljesen néma, és a fedőlapja alatt idegméreg-befecskendező lapul. Bérgyilkos gépezet. – Mi a legkisebb, amekkorában le tudod nekem gyártani?

25

LYSANDER

A POR URA

A hajónk magányos hegybe vájt erődnél landol. A fagyott holdfelszínből szürke szikla mered a magasba sírkő gyanánt. A hatalmas hangár közvetlenül a védelmi őrtornyok tövében lapul, az évek alatt lebonyolított hajóforgalomtól feketére színeződött.

Magas, idősebb Arany nő és maszkos Legionárius kísérete fogad bennünket. A nő nálam karcsúbb, szája szigorú, tekintete elgondolkodó, arcára száradt a türelem. A haja kurta, mintha önmaga nyírná. Vela au Raa, Romulus nővére, a nagyanyámmal vívott háború idejében a legkedvesebb hadvezére. A kisebb holdakat egységei pokollá változtatták.

A nyakam sajog, ahol nagy adag sugárzás elleni gyógyszert fecskendeztek belém a néhány másodperces légtérben töltött „kirándulásom” után. Elkap a hányinger, miközben figyelem, hogy érinti össze a nő a homlokát hűvösen Seraphinával üdvözlésképpen.

Seraphina már cseppet sem hasonlít a lányra, akit megmentettem. A vér-és égésnyomok eltűntek. A lány nővé változott, akinek ereiben vihar dúl. Ajka telt, orra enyhén görbül, sötétarany szeme álmos és nagy, szempillája dús. A haját rövidre nyíratta, különösen a jobb oldalon. Lunai mérce szerint nem szép, ahhoz túlságosan is vad. A lakonikus mozdulatok és a mosolytalan arc mögött ott lapul a veszedelem.

Tényleg sólyom.

– Mit művelt veled Diomédész? – súgja nekem Cassius, miközben azt figyeli, ahogy Seraphinát lesem.

– Tanított – fintorgok könnyedén, hogy elfelejtsem a rémületet.

– Megmondtam, hogy ne jártasd a szádat – morogja. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy az őreink minden szavunkat hallják. Végigméri hirtelen napégette képemet. – Istenem, ember. Úgy festesz, mint egy homár.

– Úgy is érzem magam. Frissen forrázva, sok vajjal nyakon öntve.

– Mindig húzódj meg a hátam mögött, világos? – méri végig az Aranyakat, akik hamarosan az erődbe kísérnek bennünket. – Itt minden szónak súlya van.

Próbálom magamba nyelni a kötekedést. Piszkálja a csőrömet, de azért nem vagyok róla meggyőződve, hogy nincs igaza. A kis kalandomból megtanulhattam, hogy Cassius nálam ezerszer jobban ismeri ezeket a népeket.

Az erőd bejárati csarnoka épp olyan csupasz kőszikla, mint a hangár, mintha ezt is karomFúrókkal marták volna bele a sziklába. Még a nyomai is látszanak itt-ott a falon. A boltíveken oltalmazó rovátkák, mintha termeszek nyomai lennének a fán. Elhagyott hely, csak Romulus katonái és a helyi szokás szerint mezítlábas, tar koponyájú, szürke köpönyegükön vas háromszöget viselő Obszidiánjai meg néhány bizarr, kék-fekete parókában közlekedő Fehér misztériumpap lézeng itt. Kieső, pusztulásra ítélt erődítmény. Nem értem, miért ide hoztak bennünket, és nem Napsírba.

Romulus rejteget valamit. Talán egyszerűen csak a lánya vétkét? Vagy inkább azt a felvételt, amiről Pandora faggatott? Mit hozhatott haza szerinte Seraphina? Mi lehet ennyire értékes?

Az erőd haditermében egyetlen berendezési tárgy sincsen. Az egyenetlen, boltozatos mennyezetet hatalmas oszlopok tartják, és a túlsó végében árnyalakok várakoznak.

Ahogy a hatalmas kőtrónushoz érünk, amelyet egy Aranynál nagyobb uralkodó méreteire szabtak, veszettül dobogni kezd a szívem. Az árnyékot kutatja a tekintetem, vajon ott trónol-e rajta a hírhedt harcos. De Romulus au Raa, a Por huszonharmadik Ura, a Perem Birodalom Uralkodója nem a trónuson tanyázik, hanem a lábánál, egy egyszerű kis párnán ül keresztbe font lábakkal, egyszerű szürke szkoroÖltönyben.

Arccsontja magas, az álla hosszúkás és az ajka a két heg dacára is meghökkentően érzéki. A haja ősz tincsekkel mintázott sötétarany, hátul egyszerű, fekete fadarab fogja kontyba. Jobb karját még a trójai csatában vesztette el, azóta sem pótolták. Meztelen mellkasán kivillan a holdsápadt bőr, mert mesterkedése közepette szétnyílt a zubbonya nyaka.

Fekete hastáján ügyködik, valamit eligazgat. A belső területek beretváinál hosszabb fegyver, aktív, merev állapotában két méternél is hosszabb, lándzsára emlékeztet. A fémbe ezüstalakokat metszettek. Ez nem az ősi kard, nem a Csillagtűz. Az Arató Diadalakor odaveszett, amikor Romulus apjának tetemét meggyalázták és kifosztották.

Azon kapom magam, hogy csodálom a higgadtságát.

Mély hallgatásba burkolózik, ahogy magányos, hideg kő ül a vízben. Nem számítottam erre az alázatra, olyan érzés, mintha titkos kertjében zavartunk volna meg egy ősi lényt, aki a világok teremtésénél, birodalmak fogantatásánál is ott bábáskodott már. Ahogy a mítosz testet ölt előttem, egészen aprónak érzem magam, még ha nyugalom jár is át. Ő megvetette a lábát Arató előtt, és nem adta át neki a holdját. Nem úgy, mint én. Egy karját és egy fiát adta érte.

Az Obszidiánok térdre taszítanak bennünket.

Az árnyékból húszas évei közepén járó, rusnya Arany ólálkodik elő, sötét kecskeszakálla nett, a haja egészen rövid. Értelmes, különböző színű szemekkel méreget bennünket. Olyan, mint egy emberi testet öltött pók, csupa görbedt ízület, hosszú végtag és mohó pillantás. A homloka és az álla túlságosan is kidudorodik, a nyakát nem számítva, ahol barna foltok éktelenkednek, és olyan a bőre, akár a vérszegény nyúlnak.

Marius au Raa, a híres démon. Még a Lunáról ismerem, ahol túszként tartották, és a Politikai Akadémián tanult. Akkor tizenhárom éves, szótlan fiú volt, kerülte a társaságot, megvetette kortársait, akik készséggel viszonozták az érzelmeit. Leszegem a fejemet, félek, talán felismer.

De nem.

Pillantása épp csak megakad rajtam, aztán siklik is tovább, tömbként fogad be bennünket, a testvéreivel sem törődik, csak Pandorával vált néhány halk szót.

Romulus lezárja a fegyvert, hosszan kifújja az orrán a levegőt.

– Megérkeztek, apám – érinti meg a vállát Marius.

– És gahják vannak velük – néz fel Romulus.

A tekintete meghökkentő. A bal szeme helyén kék márványgolyó. Könnyedén feláll, és üdvözli másik fiát, Diomédészt, aki derékból kénytelen kissé meghajolni, hogy a szokás szerint összeérinthessék homlokukat.

– Fiam – mondja kurtán, majd Pandorához fordul. – Kiválóan jártál el, Pandora. Kérlek.

A nő merev nyakkal bólint, majd felemelkedik mély meghajlásából.

– Csak a kötelességemet tettem, uram.

– A Kísértet soha nem változik – mosolyog Romulus a nővérére.

– Hova is lennénk, ha egyszer mégis megtörténne? – mosolyog rá vissza Vela.

– Egyetértek. Mi lenne velünk nélküled, Pandora? – teszi a vénasszony vállára a kezét az Uralkodó. – Bár beszámolhatnék tettedről a Holdtanácsnak. A Perem legnagyobb szolgája többet érdemelne az én egyszerű, keresetlen köszönetemnél.

Pandora engedelmesen bólint. Ura színe előtt bábuvá szelídült a korábbi véreb. De a többiek is, még Diomédész is látható imádattal övezi az Uralkodót, még én is érzem, ahogy óhatatlanul átjár az érzés. Csak Cassius immunis a hatásra. A szeme menekülési útvonalat keres, nekem is ezzel kellene inkább elfoglalnom magam.

Végezetül Romulus megáll a kopaszra borotvált Seraphina előtt, aki térdeltében is lehajtja a fejét, szemét a földre süti. Az apja puhán megfogja az állát, és csókot lehel a homlokára.

– Seraphina. Én viharmadaram. Hogy hiányoztál.

A lány imádattal néz fel rá, egészen beleszelídül vad arca.

– Nem voltam biztos benne, hogy viszontlátlak-e még valaha.

Nézett már valaha rám bárki is ilyen áhítattal, szeretettel? Az apja a homlokához nyomja a homlokát. Hosszú pillanatig így maradnak, csak utána húzódik el tőle.

– Gahjákat hoztatok magatokkal.

– Barátok – jelenti ki Seraphina. – Varégák támadtak rám…

– Hallottam róla – vet kósza pillantást Pandorára Romulus. – Hadd nézzem a kezüket.

Az őrök előráncigálnak minket, és Romulus megvizsgálja a tenyerünket.

– Nincs Sebhelyetek. Hogy lehet mégis mindkettőtöknek beretvaforgatástól érdes a tenyere?

Diomédész döbbenten mered ránk, ahogy a többbiek is.

– Regulus au Janus vagyok. Vízkereskedők vagyunk. Valaha a szükség harcossá tett – ismeri el Cassius. – Sebhelyet soha nem szereztem, a családom nem volt elég tehetős, hogy bekerülhessek az Intézetbe. De családomhoz hasonlóan Augustust szolgáltam. Amikor otthonomra lecsapott a Lázadás, beretvát ragadtam, és harcoltam, amíg… amíg a Mars elveszett. Akkor öcsémmel, Castorral, elmenekültünk.

– Vagyis inkább a száműzetést választottátok, mint a halált. Értem.

Romulus a lányához fordul, miközben Cassius figyelmeztető pillantást vet rám, hogy nehogy megszólaljak.

– Miért nem mondtad, hová tartasz, lányom?

– Akkor elengedtél volna?

– Nem. Amikor nyomod veszett, azt hittem, meghaltál. Amikor rájöttem, hogy a Belső övbe mentél…

– Akkor azt kívántad, bárcsak inkább valóban meghaltam volna?

– Dehogy – néz rá sebzetten. Vela és Marius azonban nem ért vele egyet. – Bármire kész voltam, hogy hazahozzalak.

– De csak a kutyádat küldted utánam, hogy elkapjon – vágja rá Seraphina. – Megölte Hjornirt. Hjornirt, apám. Kicsi kora óta ismerted őt, magad tanítottad vadászni. Egyéb célja sem volt az életben, mint Aranyakat hűen szolgálni, és ez a ribanc kitépte a fogait.

– Engedetlen rabszolga volt – feleli rá Romulus.

– Te utasítottad, hogy megkínozza? – kérdi a lány. – Te voltál?

– Én voltam – szólal meg az apja háta mögül Marius.

– Te? – sziszegi Seraphina. – Hát persze, hogy te.

– Megbánásra számítasz talán, húgom? – kérdi a fiú kedélyes rosszindulattal. – Pedig a kis kedvenced sorsáért csakis magadat okolhatod. Veszélybe sodorni a Pax Iliumot valami fantazmagória kedvéért?! És ha foglyul ejt a Rabszolgakirály meg a hordája? Abból háború kerekedhetett volna.

– Nem kellene ennyire kéjelegned a gondolatban, öcsém – szólal meg Diomédész. Érezhető kettejük közt a feszültség, nem árt megjegyezni. Cassiusra pillantok, de ő a beretvát lesi, amelyet Romulus feledékenyen a párna mellett hagyott.

Seraphina az öccse lába elé köp. A természetes vizeket nem ismerő világban ennél nagyobb tiszteletlenséget nem is tehetne.

– Gyászolom a világot, ahol egy hozzád hasonlatos féreg elrendelheti egy olyan férfi, mint Hjornir porba tiprását.

– Kutyának neveltelek talán? – kérdezi tőle Romulus.

– Nem, apám – vörösödik el a lány arca.

– Ne viselkedj hát aképp. Az öcséd a Questorom. Hűségesen szolgál. Ha ott lettem volna, magam kérdezem ki Hjornirt. – Seraphina undorodva kapja el a pillantását az apjáról. – Összefogott veled, hogy megszegjetek egy törvényes egyezményt. Áruló volt.

– Akkor én magam is az vagyok.

– Igen. Az vagy – jelenti ki Marius. – Szó szerint.

– Fiam… – bámul rá Romulus, míg az bocsánatkérőn meg nem hajtja a fejét. Az apja csakis akkor fordul vissza a lányához. – Megtörted a békét. A békét, amely tíz éven át megóvta holdjainkat. Az Uralkodód ellen szegültél. Az apád akarata ellen, Sera. Miérttetted? Mit kerestél?

– Az igazságot – vágja rá szenvedélyesen a lány.

– Miféle igazságot?

– Hogy valójában mi történt a kikötőinkkel.

Erre már Cassius is felfigyel, látom.

– Ismerjük az igazságot – pislog zavartan Diomédész. – Fabii rombolta le őket az Uralkodója parancsára.

A Rhea megsemmisítésével ellentétben a Ganümédész dokkjainak elpusztításáért semmiféle felelősség nem terheli a nagyanyámat. Soha nem adott rá parancsot. Hogy Roque au Fabii miért csonkította és nyomorította meg a távoli világokat, már senkinek sem magyarázhatta meg. Okai a sírba szálltak vele együtt. Vagy talán mégsem? Kíváncsian hajolok előre.

– Nem tudod kiverni anya fecsegéseit a fejedből? – kérdi a pók Marius. – És milyen eredménnyel jártál?

– Semmilyennel – csüggeszti le a fejét Seraphina. – Anya tévedett.

Elcsípem, ahogy finoman megrándul Romulus ajka, annyira leheletnyit, hogy talán csak egy Rózsaszínnek vagy egy olyan fiúnak, akit a nagyanyám nevelt és tanított ki, nem kerülhette el a figyelmét. Hogy Romulus megkönnyebbült. Érdekes. Attól tartott, hogy a lánya más természetű hírekkel érkezik haza.

– Ennyire kívántad már a háborút? – kérdi a lányát.

– Igazságot kívánok – vágja rá a lány, de neki is feltűnhetett ugyanaz, ami nekem, mert mintha olvasna a gondolataimban: – Miért ide hoztatok bennünket? Miért nem Napsírba?

– Az Ión mindenki úgy tudja, hogy az én megbízásomból jársz távol. Ezt mondtam mindenkinek. Ha a Tanács előtt kiderülne az igazság, hogy saját fejed után mentél, és ez vitt az Öbölbe, akkor árulás vádjával kivégeznének. Azért hozattalak ide, hogy megóvhassalak.

– Akkor anya hol van? Ő miért nincs itt?

– Szerintem te is tudod. Kihasznált téged, gyermekem. Veled akarta kirobbantani a háborút. De ahogy már neki is mondtam, a kőből nem csikarhatsz vért. Nincs már semmi rejtelem, nincs összeesküvés. A dokkjainkat Fabii pusztította el. Minden egyéb csak az uszítók, a háború után sóvárgók képzelgése – lép hátra a lányától Romulus. – És most mihez kezdjek veled?

– Hadd térjek vissza Napsírba. Hogy tovább szolgáljam a Peremet.

Romulus a lányára mered, de a tekintete a távolba vész, a múltba kalandozik. Az évek súlyosan nehezednek rá. Elsőszülött lánya a Marson veszett oda, Arató Diadalakor. Aineiasz a trójai csatában. Mi mindent veszíthet még? Ez járhat az eszében. Onnan tudom, hogy Cassiusnál is gyakran kapom el ugyanezt a pillantást. Gyakran érzem a lelkén ugyanezt a súlyt.

– Bár lehetséges volna! – mondja, majd biccent a köpönyeges Obszidiánoknak, akik hátulról ragadják meg Seraphinát. Hiába próbál szabadulni a szorításukból.

– Apám!

– Ha erősebb volnék, a Holdtanács elé állítanálak. De a szívem és szemem nem viselné el, hogy porrá emésztődj. A háborút kockáztattad. Megszegted a törvényt. Mostantól ez a hely lesz az otthonod. A lakrészedet már berendezték, de innen nem veheted fel senkivel a kapcsolatot, és el sem hagyhatod a helyet, nincs hozzá járműved. A legközelebbi állomás háromszáz kilométernyire van ide. Krüpteiákat hagyok a védelmedre, de szkoroÖltönyt, krillMaszkot vagy más védelmet a sugárzás ellen nem. Ha gyalog próbálsz távozni innen, a por egy kilométer alatt elnyel. Magad választottad ezt a sorsot magadnak.

Nem ismerem ezeket az embereket, de nekem is fáj, ahogy ez a család megroppan.

Seraphina könyörög az apjának, hogy ne tegye ezt vele, kérleli a bátyját, hogy ne engedje.

– Csak ketrecbe ne zárjatok – zokogja.

– Vagy ez, vagy a halál – mondja fájdalmasan Diomédész. – Sajnálom, kis sólyom.

Az átkozódó Seraphinát kivonszolják a teremből. Minden arcvonása beleremeg, hogy így elárulták. Cassiusszal maradunk, és térdeltemben elfog a rosszullét, hogy ránk is ugyanez az élve eltemettetés vár. Folytatódnak a végtelen hetek a zárkánkban. Cassius, Pytha és én sem szabadulunk immár.

– És a gahjákkal mi legyen? – kérdi Diomédész.

– Lehet, hogy a Rabszolgakirály kémei – mormolja Marius. – Ki kellene hallgatnunk őket.

– Megmentettétek a lányom életét – lépdel előttünk fel-alá Romulus. – Ezért a köszönetemmel fejezem ki a hálámat, a fiam pedig már korábban kifejezte azzal, hogy nem hagyta, hogy megkínozzanak benneteket. A tenyeretek bőrkeményedéseiből arra következtettem, hogy erős férfiak vagytok, ezért tiszteltelek meg benneteket a figyelmemmel.

– A vendégeid vagyunk… – kezdem, hogy a méltóságukra apelláló szónoklattal próbáljam jobb belátásra téríteni. De nem hagy szóhoz jutni.

– A vendégek meghívásra érkeznek. Nem maradhattok nálunk. De ugyanakkor el sem mehettek többé. Ezért csakis a gyors végzetet kínálhatom nektek – fordul Pandorához. – Fejezd le őket, tedd a hajójukra a testüket, és lövesd a Jupiterbe.

– Diomédész – mondom, mert bízom benne, hogy jól mértem fel a jellemét.

– Megmentették Seraphina életét – mondja az némi habozás után.

– De ha meg is akarjuk tartani, csak a legmegbízhatóbb embereink tudhatnak róla – ennyivel intézi el fia közbevetését Romulus.

Valami okos érvet keresgélek, egy váratlan cselt, amellyel megmenekülhetnénk. Valamit, amit egy ilyen helyzetben Arató tenne. Cassius nem Diomédészre, hanem magára Romulusra fogja mindjárt rávetni magát. Látom, ahogy megfeszülnek az izmai. Túszul akarja ejteni. Ha a testemmel akadályoznám Diomédészt a cselekvésben, a segítségére lehetek. Nekem valószínűleg végem, de Cassius megmenekülhet. Már a lábujjai is belekapaszkodnak a kőpadlóba, egy pillanat, és elrugaszkodik, de akkor mordul a föld. És másodszor is. A talpunk alatt. Diomédész elhátrál a közelünkből.

– Ez meg mi volt? – kérdi. – Vulkán?

– Nem – ingatja a fejét Romulus, és letérdel, hogy a tenyerét a kőre simítsa. – Rakétabecsapódás.

Vela előrántja a kargépét, kérdéseket pötyög be szélsebesen.

– Hajók érkeznek, Romulus. A kíséretünket megsemmisítették.

– Képtelenség – hápog Marius. – Senki sem tudja, hogy itt vagyunk.

– Valaki mégis – vágja rá Romulus. – Hány hajó?

Vela a kargépére mered.

– Hányan vannak? – ismétli meg a kérdést Romulus.

– Tíz harcisólyom.

– Tíz? – ismétli meghökkenten Diomédész.

– És még kimérák is.

– Hogy juthattak át a bolygó körüli védvonalon? – visítja Marius.

– Nem onnan jönnek – morogja Romulus. Az Aranyak mind megmerevednek, ahogy felfogják a szavak értelmét. Vela veszi át az irányítást.

– Te a Krüpteiával a hangárban tartóztasd fel őket, Pandora – utasítja az asszonyt, aki tiszteleg, és már megy is a dolgára az embereivel a nyomában. Vela a többi testőrhöz fordul: – Védjétek Uralkodótokat.

De Romulus felkacag.

– Apám? – vet zavart pillantást Diomédész az öccsére is, mert az apjuk visszatelepszik a trónus előtti párnára, leteszi maga mellé a beretváját. – Mit művelsz?

– Várok…

– Mire?

– Hát nem egyértelmű? Anyátokra.

26

LYSANDER

ANYAI HARAG

Dido au Raa, Romulus au Raa felesége és hat gyermekük anyja úgy ront be a terembe, mintha a puszta két kezével akarná a földig rombolni. Köpönyeges Páratlan Sebhelyes harcosok élén érkezik, egyetlen Obszidián vagy Szürke sincs a soraikban, ez bizony csakis az Aranyak belügye. Arcukon szürke pormaszk és fényvisszaverő szemüveg, és Romulusszal meg a fiaival ellentétben, ők egytől egyig állig fel vannak fegyverkezve, harcra készen. Cassiusszal meghúzzuk magunkat, pillanatnyilag megfeledkeztek rólunk. Keressük, merre surranhatnánk ki a teremből észrevétlen, de csak egyetlen ajtó van.

– Üdv, feleségem – köszön neki ültében Romulus.

– Férjem – jön a válasz a maszk mögül tompán. A nő megtorpan Romulus kísérete előtt. Porszínű köpenye alatt könnyű karatán páncélzat a sugárzástól is védő réteggel. Arcán krill és narancsszín fényvisszaverő szemüveg, de még ez is alig látszik ki a régi földi beduinok kendőjére emlékeztető burnusz alól. A hátán hosszú puska lóg. Minden lépéssel megszabadul valamitől, végül kibontja a burnuszt, és lebomlik hosszú, deresre érett sötétarany hajzata, láthatóvá válik az arca: férfias, éles vonású arcából szürkésarany szem villan elő, szemhéja lomha, szempillája ugyanolyan erdő, mint a lányáé. Bőre sötétebb, mint a vénuszi tengerek melegén érett barna, a nap csókjában fürdő testek.

– Azt mondtad, vadászni indulsz. De azt nem említetted, hogy gahjákra és elveszett lányokra lesel – csettint Dido a nyelvével.

– Talán inkább kétszínű feleségekre kellene – feleli Romulus. Az asszony háta mögött felsorakozó katonákat méregeti, a pillantása egy óriási, ifjú Aranyon állapodik meg, aki meghökkentően hasonlít rá. A vértje mellrészébe grapefruit nagyságú vasöklöt ágyaztak, amely szavaknál is ékesebben mesél az ifjú vérmérsékletéről. – Te is, Bellerophón?

– Épp elég sokáig tartottál féken bennünket, bácsikám – sziszegi kedélyes könnyedséggel a fiatalember. Karvalyorra felett vaskos hernyó a szemöldöke, arca drámai. – A tartozást meg kell fizetni.

– Tényleg ez lett belőlünk? – pillant a feleségére az Uralkodó.

– Magadnak köszönheted. Hol a lányom?

– A felső fertályon – sóhajt Romulus. – Megsérült az utazása közben.

Dido biccent, és int három buzgó lándzsásának. Azok rohanvást távoznak. Akkor fordul csak a másik két fia felé.

– Üdv, fiaim. Látom, apátok bevont titeket kis játszmáiba. Rajtad, Marius nem lepődhetek meg, te az életem egyik szégyenfoltja voltál mindig is. Ha van gyermek, aki megérdemelné, hogy születésekor kitegyék a sivatag homokjára… De te, Diomédész, téged csalódás itt látnom. Lopva, tisztátalan küldetés után eredni az éj leple alatt inkább illik gyilkosok repertoárjába, apád Krüpteiáinak való feladat, mintsem egy Olümposzi Lovaghoz.

– Anyám – hajtja meg a fejét Diomédész kötelességtudón, és fogadja tehetetlenül a szülői csókot. – Mit keresel itt?

– Jöttem, hogy hangot adjak tiltakozásomnak.

– És az embereid? – méregeti a katonákat a háta mögött.

– Mi vagyunk a nyomaték, hogy tiltakozása értő fületekre találjon – jelenti ki Bellerophón.

– Nem hozzád beszéltem, rokon – csattan fel Diomédész, és lép egyet az anyja felé. – Tudom, hogy sok mindenben nem értetek egyet apával, de ez… túlmegy minden határon. Megbocsáthatatlan.

– Sok megbocsáthatatlan dolog van – vonja meg vállát az anyja. – Én csak a férjemet akartam látni. Miért van mégis az az érzésem, hogy épp a mézescsuporral a kezében kaptam rajta? Talán a szeretőjét rejtegi ezen a helyen? Lépj elő, szerető! – kiáltja, majd összeráncolja a homlokát. – Semmi? Senki? – hitetlenkedik, és teátrálisan körbenéz. – Egyetlenegy sem?

– Végeztél? – kérdi Romulus.

– Ugyan, Romulus, hisz még csak most kezdtem bele – csapja hátra a köpönyege szárnyait, és ereszkedik le a férjével szemközt kuporgó ülésbe maga is. Cassiusszal egy oszlop árnyékában várakozunk, az ajtót lessük. Túlságosan sok itt az Arany, hogy elosonhassunk.

– Várj még – súgom neki. – Lássuk, mire jutnak a sárkányok.

Cassiusnak nehezére esik csak ülni és várni, de egyéb reményünk nem maradt.

– Te nyitottál tüzet a kíséretemre odakinn? – teszi fel a kérdést Romulus.

– Én csak az akadályokat távolítottam el az utamból – vonja meg ismét a vállát a nő ártatlanul.

– És a Krüpteiámmal mi lett?

– Megrostáltuk őket.

– Kezet emelsz Uralkodódra – sziszegi Marius. – Tényleg elment mindkettőtök esze?

– Nem – acsarog rá vissza Dido. – Nekem nem ment el az eszem, te éles nyelvű, ocsmány vipera. A tiéd ment el, már ha volt egyáltalán minek elmennie.

– Anyám – kezdi Diomédész.

– Anyád beszél – tartja magasba az ujját Dido, és csak a férjét figyeli, miközben hatalmas fia megszeppenve leszegi a fejét. – Azt hitted, titokban tarthatod? Eltitkolhatod előlem? A Tanács elől? Elzárod tőlem csodás gyermekemet, és nekem nem jut a tudomásomra soha?

– Muszáj ezt mindenki előtt?

– Mit kellene titkolnunk még? – mosolyog rá a nő. – Tudod egyáltalán, hogy miért ment az Öbölbe?

– Mert a bolond ügyed miatt odaküldted.

– Hogy találtad meg? – kérdi válaszul az asszony, akit váratlanul ért a válasz.

– Befogtuk a levelezéseteket. Rossz aszteroidát adtál meg a kivonásra.

– Tudtad, és nem tartóztattál le?

– A feleségem vagy – feleli Romulus, mintha ez elégséges magyarázat lenne. Figyelem a nő arcát, felvillannak-e a gyöngédség jelei. A szerelmük meséje még a Lunára is eljutott: Romulus és Dido, a csillagjegyű szerelmesek, akik egy egész várost perzseltek fel szerelmükért. Úgy látszik, az évek még ezt a csillagot is elhomályosították. És most Dido elhúzódik Romulustól, arcán nyers megvetés.

– Gyáva vagy tehát.

– Meglehet. Azért vagy rám dühös, mert még mindig nem ismertél ki teljesen, vagy mert megkíméltelek? – kérdi a férje kedélyesen.

– Hol van a férfi, akihez hozzámentem? – súgja a nő. – A férfi, aki egy egész világot cipelt a vállain? Keresem őt, de csak ezt az összeaszott, meghunyászkodó alakot találom, akivé lettél. Ha Acélos Arany volnál, porrá zúztál volna.

– Mindig ez a vénuszi fecsegés és fontoskodás – sóhajt Romulus, akit nem indított meg a felesége panasza. – Sekélyes vagy, drágám. Átgázolnánk végre a Rubiconon? – kérdi, majd ahhoz az ötven nehézfegyveres Aranyhoz fordul, akik a kíséretében érkeztek. Időközben már odakinn is többen felgyűltek. A fényvisszaverő szemüvegeik mögül figyelik az eseményeket. Köpönyegükkel a hátukon olyanok, mint az árnyékban gyülekező, pokoli denevérek. – Por gyermekei, hívatlanul álltatok Uralkodótok elé, kezetekben fegyver, szemeteket elrejtitek, mint Hordák szemete. Vegyétek le maszkjaitokat, és ereszkedjetek térdre.

Nem mozdulnak.

– Azt mondtam, térdre.

Egyetlen alak sem moccan.

– Na, hát itt tartunk. Alea iacta est.

– Uralkodó vagy, nem király, szerelmem – mondja Dido, de oda az eddigi könnyed hangnem. – Csakhogy erről te is megfeledkeztél, ahogy az a vén lunai ringyó – sziszegi, nekem pedig felkavarodik a vérem, hogy így emlegetik a nagyanyámat. – Elfelejtetted, hogy a Holdurak akaratát szolgálod az Iótól a Titánig. Ha ide zárod el magad, a Peremhez hű férfiak megszállják Napsírt. Hajóikkal a Prétoraid ellen fordulnak, és Imperátoraidra támadnak a laktanyáikban. Hajnalra a hazafiak veszik át az Ió irányítását, én pedig Védelmezőjükként szolgálom őket, míg új Uralkodót nem választunk.

Romulus kesernyésen elmosolyodik:

– Az Iót megszerezheted, de megtartani nem fogod. Az emberek nem feledkeznek meg a származásodról. Gahja voltál közöttünk, míg feleségemmé nem tettelek.

– Ne kezdd ezt…

– Az én őseim vére öntözte a holdat. Az ő kezük formálta. Ő a miénk és mi az övé vagyunk. Te nem vagy Raa, még ha Raáknak adtál is életet. Mert csakis rajtam keresztül lehetsz az – hajol felé vicsorogva. – Mind neked fognak támadni, a Ganümédész, az Európé, a Kallisztó, egytől egyig. És utána jönnek majd a többiek is, és akkor a semmiért áldoztad fel a saját és az én életemet.

– Talán úgy lesz.

– Seraphina üres kézzel tért vissza.

– Biztos ez? – áll fel Dido, és néz le a férjére a magasból. Tucatnyian lépnek előre a háttérben. – Le vagy tartóztatva, Romulus au Raa – hallom, és várom a korábban már Romulus szájából hallott árulás szót. De nem jön. – Vigyétek, Bellerophón.

Bellerophón az embereivel előrelép, mire Diomédész hastája előpattan a csípejéről, és kétméteres lándzsává merevedik. Az unokatestvérét célozza a hosszú, karcsú, fekete fegyverrel.

– Szeretlek titeket, Bellerophón és Aevius, de ha csak egy lépést is tesztek, férgek fognak lakmározni a testeteken.

– Ugyan már, rokon. Ne makacskodj – legyint Bellerophón.

– Fiam… – indul felé az anyja. – A Szerződés az, amit védened kell. Apád megsértette a törvényt.

– Azzal, hogy megóvta Seraphinát?

– Más egyéb tetteivel.

– Van bizonyítékod?

– Hamarosan a kezemben lesz.

– Az kevés.

Diomédész nem mozdul, nem ereszti le a kezét.

– Fegyverezzétek le Diomédészt – mondja mély sóhajjal az anyja. – Aki nem sárkányvér, azt öljétek meg – rendelkezik. Az emberei bizonytalanul pillantanak Bellerophónra, megerősítésért. Ő biccent nekik, akkor indulnak meg Romulus és az övéi ellen, két kézben markolva a fejük felett hastájuk hosszú nyelét. Diomédész lehunyja szemét, ajkához emeli merev fegyverét, és megcsókolja az acélt. Aztán felnéz, kegyetlen szellemek táncolnak tekintetében.

Egyetlen mozdulatára sokan halnak meg.

Anyja emberei sora előtt mozog átlósan. Úgy uralja testét, mintha nem is egy fajból való lenne velük. Mintha viharos szélből és izzó haragból faragták volna. Két csapás elől is kitér, az Aeviusnak nevezett alak fejét lemetszi, ütést vált egy köpcös nővel, majd a szabad kezével rövidebb pengéjű tőrt ránt elő az övéről, a kitari nevezetűt, azt mélyeszti a nő gyomrába, és hasítja fel vele a bordáit. Aevius teste a kőre zuhan, a nő két kézzel igyekszik visszagyömöszölni a beleit és a belső szerveit a helyükre, majd ordítva, vért bugyborékolva rogy térdre. Most Diomédész Bellerophónnal találja magát szemközt. Döbbenten figyelem, Cassiusra sandítok. Eddig abban a hitben éltem, hogy nála nincs nagyobb Arany harcos. Ahogy az arcát elnézem, ő is osztotta hitemet, egészen Diomédész első mozdulatáig.

A hosszú beretváik szikrákat szórnak, mindketten sokszorosan nagyobb harcosok a többieknél. A többi Arany körbeveszi Diomédészt, már összezárnának körülötte, amikor öccse, Marius ugrik elő az árnyékból esetlenül, és tőrével szemen szúr egy nagyobb darab Sebhelyest. Bellerophón egyetlen, fejre mért ütéssel megszabadul az újabb támadótól, aki erre az apja pofonjától felháborodott gyermek üvöltésével szalad el, és tapogatja a jobb füle hűlt helyét. Örülhet, hogy a szemét nem veszítette el vele. Hús hasad. Bellerophón két testőrrel is végez. Vela is éppen a küzdelembe vetné magát, de Dido más emberei fegyvert fognak rá, hogy ártalmatlanítsák az egyébként fegyvertelen Raát.

– Állj! – kiáltja Dido, hogy gátat vessen Diomédész és Bellerophón elfajuló harcának, mielőtt még felszabdalnák egymást. Bellerophón első utasításra hátralép, csatlakozik Didóhoz, de azért le nem venné tekintetét unokatestvéréről.

– Senki nem nyúlhat apámhoz – morogja fenyegetőn Diomédész, ahogy egyre több Páratlan Sebhelyes gyűlik köré. Bellerophónt lesi, aki a legveszedelmesebb az árulók seregében. Marius és Vela összezárnak, hidraállást vesznek fel, a gerincük egymásnak feszül. Marius nyakán csorog a vér. Nevetségesen fest a hatalmas harcosok között, mint valami túlméretes porcelánfigura sziklaóriások mulatságában. A korábbi heves összeszólalkozásuk dacára Diomédész úgy helyezkedik, hogy védhesse öccsét.

És az anyjának szegezi véres fegyverét.

– Megölnéd anyádat? – tolja félre az embereit Dido, és áll meg a beretva előtt, hogy a hegye a jobb melléhez ér. Beledől. Porszínű vértjén átüt a vér. – Engem. Aki méhemben hordtalak. Engem, aki a húsomból tápláltalak, tejemmel itattalak – hajol még jobban előre, hogy a kard hegye centiről centire mélyebben hatoljon a húsába. – Engem, aki ebbe a világba vajúdtalak.

– Elég! – dörgi Romulus. – Felesleges a vérontás. Hagyd, hogy elfogjanak. Nincs mit takargatnom.

Diomédész azonban még mindig nem ereszti le a fegyvert. Az apja a vállára teszi a kezét. Végül Diomédész fegyvere lehull, hangos csattanással esik a kőre. Vela szintén megadja magát. Amikor Romulus minden embere fegyvertelen, Dido komoran lép elő, és kötözi meg Romulust meg az övéit.

Pont olyan gyorsan vége, ahogy elkezdődött. Ha a Magban tört volna ki egy ilyen puccs, Romulust és vele a teremben mindannyiunkat, már az ajtóból lemészároltak volna. Gyorsan és tisztán, hogy a vád csakis azokat illesse, akiknek már nem számít – nagyanyám így bánt el riválisaival. Arra tanított, hogy magam is így cselekedjek.

Seraphinát éppen akkor kísérik be az anyja emberei, amikor az apját kivezetik. Mélységesen szomorú tekintete követi eltűnő alakját. Dido az elesett Sebhelyesek beretváit egy lándzsásnak adja. Minden halott Aranyhoz lehajol, ujját a vérébe mártja, és a Perem Birodalmában szokásos módon a tisztelet jeleként a saját Sebhelyét összemázolja vele.

– Gondoskodjatok róla, hogy a legnagyobb tisztelettel adják át őket a pornak – mondja lándzsásainak. – Seraphina – öleli magához a lányát. – Mondd, hogy megtaláltad.

– Megtaláltam. Azt ígérted, senkinek nem esik bántódása.

– Diomédész – vonja meg a vállát magyarázatképpen az anyja.

Felállok az oszlopunk mögött. Cassius bizonytalanul csatlakozik hozzám.

– Futunk még egy kört? – kérdem.

– Hogyne – szisszen fel. – Hadd találjam ki. Megint beszélni akarsz. Hát tessék, forgasd csak pengeéles nyelvedet.

– Boldogan.

Együtt lépünk elő a rejtekhelyünkről. A két nő felénk fordul. Az embereik lerohannak bennünket a beretváikkal, és Cassiusszal ismét a térdünkön találjuk magunkat.

– Vettük a vérveretes üzenetet – morogja Cassius, ahogy az egyik belemarkol a hajába.

– A becstelen gahják – kacag nagyot Dido. – Meghúzzák magukat, mint a kisegerek.

– Eddig még nem nyílt alkalmunk, hogy bemutatkozzunk – nézek Seraphinára. – Castor au Janus vagyok. Ez meg itt a bátyám, Regulus. Örvendek a találkozásnak. Tekintve, hogy nekem köszönheted, hogy nem lett belőled háromfogásos Obszidián-lakoma, nagy bárdolatlanság volna a részemről, ha arra kérnélek, hogy megmosakodhassunk végre?

– Megmentették az életemet – kuncog Seraphina.

– Megmentették az életedet? – kérdez vissza Dido zaklatottan. – Nem azért küldtelek éppen téged, mert olyan nő volnál, akit meg kell menteni. Na de… Jóemberek, attól tartok, a férjem nem mutatkozott jó házigazdának. A Perem népe néha igen nyers tud lenni. Kérlek titeket, bocsássatok meg neki, én majd orvosolom az ő bárdolatlanságát.

Leveteti rólunk a szájkosarat, a zsebéből elővesz egy csomag kekszet, egyet-egyet a szánkba dug, csakhogy az annyira ki van száradva, hogy nem tudjuk lenyelni. Akkor végre kulacsot tolnak cserepes ajkainkhoz.

– A vendégeim vagytok. Márpedig a vendég ne térdeljen.

27

DARROW

MÉLYSÍR

Egészen alant, a tajtékzó tenger felett száguldunk: vihar tombol az Atlanti-óceánon, hegynyi hullámok csapkodnak, nyaldosnak felénk. Sevro gyönyörteli vonyítással viszi bele az egyik vízfalba az egységét. Olyanok, mint az oroszlánfókák, skaraBőrük olajosan-nedvesen csillog, ahogy a tajtékból előbukkannak, gravCsizmájuk sarkán a vörös fény pislogva világít.

Thraxa au Telemanusszal az oldalamon egy hullámba merülök, majd felvetem magam a magasba, a sötét éjszakába.

Micsoda szabadság végre megint törvényen kívülinek lenni! Octaviának igaza volt. Uralkodás és törvény súlyos terheket ró az emberre. Ahogy egyébként a hirtelen szabadulásom is. Wulfgar halála futótüzet indított el a Köztársaságban, és a háborúellenesek a feleségem ellen lázadnak. Még a hajlíthatatlan Caraval is véres szájjal követeli a letartóztatásomat. Az elmúlt hónapban egy elhagyott grönlandi katonai bázison ástuk be magunkat, és készültünk a küldetésünkre. A hideg barakk keskeny priccséről néztem, ahogy Musztáng felszólal a Szenátusban, és harcol a bizalmatlansági indítványok ellen. Ha nem ő maga személyesen rendelte volna ki értem Wulfgart és a lovagjait, már rég kipenderítették volna a hivatalából. Így valahogy sikerült eddig megúsznia.

A régi holoKamera sápadt fényében olyan tisztának tűnik, magasan felette áll az én Wulfgar vérétől bemocskolt lelkemnek. És mégis úgy érzem, hogy őt is beszennyeztem azzal, hogy egy jó ember vérét ontottam. Derűs magabiztosságot igyekszem az embereimnek mutatni. Sokan ismerték Wulfgart. Éjjelente azonban, amikor a tenger felől fütyül a jeges szél a betonbunker falán, a démonok gyötörnek, amelyeket a világ szabadított rám. És azok még jobban, amelyeket saját magamnak köszönhetek. Csak az ő hangjára tudok elaludni.

Mondják, a Köztársaságok előszeretettel falják fel saját hőseiket. Mindig azt gondoltam, hogy az én Köztársaságom lesz a kivétel. Most azonban azok a Réz és Vörös holoHíradós megmondóemberek csináltak Wulfgarból mártírt, akik annak idején a leginkább ágáltak az ellen, hogy egy Obszidián legyen a FőGondnok. Mind az elfogásomat követelik, állítva, hogy épp az én személyem áll a béke útjában. Mert én akarok háborút. Valaha hasznukra voltam, ma már csak teher vagyok. Rosszulesik, persze, de Sevro még rosszabbul viseli. Önmagát vádolja Wulfgar haláláért, ráadásul a családja nélkül mogorvává vált. Retteg, hogy a lányai hisznek azoknak, akik szerint mi vagyunk a rosszak. Mi tévedünk.

Talán soha nem is térhetünk már vissza.

Egy katona szemében nincs is rémesebb kilátás, mint hogy a harcok után nem lesz hová hazatérnie, hogy hiába vetnek véget az erőszaknak, soha többé nem lehet már az, aki korábban volt, a régi otthonában. Aki mindig is lenni szeretett volna. És örökre beleragad a vad álcájába, amelyet csakis azért a szeretett otthonért tűrt meg magán. Tényleg ezek maradunk mindörökre? Ezzé tettem hát Sevrót végleg?

A Köztársaság titkosszolgálata keres bennünket, az űrt fürkészik. Sokukat jól ismerem. Nem ostobák. Most azt találgatják, hogy vajon a Mars vagy a Merkúr felé veszem-e az irányt. Hazamegyek-e, vagy éppenséggel a sereghez húzok, ahol a támogatóim majd mellém állnak. Még mindig nem értenek engem. Mert akár a Mars alagútjait, akár a csupasz bolygó felszínét választanám, egyformán csakis polgárháborút szítanék. Azzal, ha a hatalmamat próbálom megszilárdítani, éppenséggel a vergődő Köztársaságot szakítanám ketté. És a Hamu Lovagja szerintem pontosan erre játszik. Csakhogy a Vénusz, és vele a háború bevégzésének egyetlen kulcsa nem ott van, ahol az embereim és a sereg. Hanem a Föld hullámainak mélyén.

Célpontunk, egy magányos mélytengeri halászhajó, a látóhatár peremén pislákol.

A hullámoknak kiszolgáltatva emelkedik és süllyed, majd eltűnik a szemünk elől a tajtékok mögött. Egy pillanatig azt hiszem, felborult. Feljebb kapaszkodom, a víz fölé emelkedem, hogy a magasból jobban belássam a terepet. Így már látom, épp egy hullám derekán bukik át. Orrtól farig alig száz méter hosszú. Ahogy ráereszkedem, tisztán látom, hogy a rozsda rég leette róla a vörös festék utolsó nyomait is. Gigantikus, sárga műanyag rákfogó konténerek zötyögnek a végében nehézkesen a kötelékeik fogságában. Sárga kabátos emberek küszködnek a viharban, hogy az elszabadult tárolókat rögzítsék. Újabb hullám ragadja meg a hajó derekát, a lökéstől az egyik ember a vízbe zuhan, biztosítókábele megfeszül.

– Az enyém! – kiáltja Sevro.

Kihívás akad bőven, belelendülünk a játékba. Az egysége nekilódul, páran a víz alatt úsznak, mások a felszín felett röpülnek, hogy kimentsék a tengerészt. Alexandar au Arcos kiszakad a falkából, feltempózik a víz felszínére, és veszedelmesen közel siklik a hajótesthez, de még Sevro előtt célba ér. És egy pillanattal később a felszínre bukik, úgy perdül meg a levegőben, akár egy játékos delfin, és az elszakadt biztósítókábelnél fogva a víz fölé rántja a hajóst. A fedélzetre lendíti, és színpadiasan féltérden landol mellette, miközben zeng a fujjolás és éljenzés a mikrofonban.

– Írjuk a felsőbbrendű genetika számlájára a győzelmet – nyekergi. – Nincs okotok szégyenkezni, meglett cimboráim.

– Kussoljál, pixi – motyogja az alulmaradt Sevro.

Időközben ő is a felszínre bukott az egységével, a megrettent rákhalászok között épp felkapaszkodnak a fedélzetre. A halászok zöme Vörös, de akad pár halászatra fanyalodott Obszidián és Barna is közöttük. Lassítok, igyekszem nem túl drámaian landolni a kapitányi kabin közelében. A szakállas, hegynyi hasú Barna kapitány a nyitott ajtón át mered rám, a himbálódzó hajón a mágneses bakancsai tartják stabilan.

– Te vagy ennek a járműnek a kapitánya, közember? – kérdem a sisakomon keresztül, és igyekszem a lehető leghetykébb és -arrogánsabb vénuszi hanglejtést bevetni, amire csak képes vagyok. Csak bámul, a pillantását képtelen levenni a szürke piramisról, a Társadalom szimbólumáról, amely a vértemet díszíti. SkaraMaszkom rémpofájával egy rég letűntnek hitt világ képviselői pottyantak most elé a viharban. – Térdre – morgom.

A férfi térdre rogy. Újabb Vonítók érkeznek a hajóra, a hatás kedvéért kizárólag a nagyobb növésűeket válogattuk az akcióba, míg végül tucatnyian magasodunk fölébük a valaha volt Társadalom kommandós egyenruhájában. A sisakunkat és a maszkjainkat le sem vehetjük mostantól.

Tartottam tőle, hogy ellenállás fogad majd bennünket, nagy megkönnyebbülést érzek hát, amikor mindenkin csak a legnagyobb rémületet látom. Térdre hullanak, lesütik a szemüket, annyira félnek hazatért uraiktól. Csak az Obszidiánok és a Vörösek szeme villan a vízhatlan csuklya alól gyűlölettel.

– Mi csak egyszerű rákhalászok vagyunk – motyogja a kapitány, miközben igyekszik feldolgozni ezt a váratlan fordulatot. – Nincs a fedélzeten semmilyen katonai…

– Hallgass, kutya. És dominusnak szólítasz. Ez a hajó, ahogyan te magad is, a Hamu Lovagjának a tulajdona. Zárd a raktérbe az embereidet, kapitány, és akkor egyikőtöket sem bántjuk – rendelkezem, de közben a Vörösökön és az Obszidiánokon tartom a szemem. – Ha bárki is az embereim ellen fordul, azzal a teljes legénység kiirtását kockáztatja. Az ellenszegülésért halál jár. Megértettétek?

– Igen.

– Igen mi? – ugatja Thraxa.

– Igen… dominus.

Sötét űr tátong a gyomrom helyén. Intek az embereimnek, hogy vegyék át az irányítást a hajó felett.

Átvesszük a hajót, hatástalanítjuk a rádiós és műholdas csatornáit, a rákhalászokat pedig a raktérbe zárjuk vízzel és élelemmel. Kavics beforrasztja az ajtót, nehogy fellobbanjon bennük a honvédő érzelem. Hamarosan csatlakoznak hozzánk a többiek is Collowayjel együtt a pelikánján. A halászhajó felett lebeg, és leengedi a búvárharangot, amelyet még a Luna bolygó körüli kikötőjén fenntartott búvóhelyünkről hoztunk el. Aztán ő is leereszkedik a fedélzetre. Néhány aljaSzín Vonító, Particsiga, Min-Min és Rhonna száll ki belőle felszereléssel megrakodva. A többiek, a kisegítő erők Grönlandon várnak bennünket a bátyám, Kieran vezetésével. Ők gondoskodtak járműről a meneküléshez.

A kiberműveleti vezetőnk az álmatag pillantású, nihilista Zöld, vagyis Particsiga. Az arca valóságos tűpárna a sok pirszinggel, a nyakán kék sárkány nyújtózik, amelynek nyelve egészen Particsiga álláig nyúlik. A haja a gravitációt nevetve semmibe vevő neonzöld.

– Basszus. Máris kibaszottul tengeribeteg vagyok – lódítja ki a felszerelését. – Képtelen leszek ezen a lebegő tetanuszcsapdán melózni.

– Nehéz utad volt, Particsiga?

– Char úgy repül, mint valami őrült – szimatol bele a levegőbe. – Pfuj! Bűzlik ez a hely, mint segglyuk egy vénuszi pörkölt után. Thraxa, babám, levinnél erről a fedélzetről a kommunikációs eszközökhöz? – Thraxa már viszi is a hídra. – Nem hittem volna, hogy valaha is hiányozni fog a vérveretes sivatag.

Felugrom a hajóra, ahol Colloway épp a landolási protokoll végére ért.

– Légörvénybe keveredtetek?

– Téboly. Hogy ennek a Particsigának mekkora pofája van.

– Milyen az ég? – kérdem nevetve.

– Csak polgári járművek jönnek-mennek. Ha a köztársaságiak sejtik, hogy itt vagy, akkor is kivárják, míg elesel.

– Milyen megnyugtató.

– Örülök, hogy örömet okoztam – kacsint. Az öreg olyan szemtelenül jóképű, hogy szinte magától értetődő, hogy kis játékfigurákat árusítanak róla.

Leugrom a járműről, figyelem, ahogy az unokahúgom átadja Thraxának az erőpörölye extra aksijait. Rhonna alig harmadakkora, mint Thraxa, de a kisebb Vonítók mellett is alig néz ki egy nagyobb gyereknél többnek. Legszívesebben otthagytam volna a Menedéken, de ma úgyse kerül veszélyes helyzetbe. És nem árt hagyni, hogy belekóstoljon az akcióba, mielőtt még nekivágunk a kockázatosabb vénuszi felvonásnak.

– Még mindig bántja az Acéleső – fogad Kavics Colloway hajója tövében.

– Pedig duzzogással úgysem éri el, hogy bevegyem bármilyen akcióba is.

– Csak meg akarja mutatni, hogy mit tud.

– Meg is teheti, amikor senkinek sem lesz épp veszélyben az élete.

– Mi sem voltunk nála idősebbek, amikor az első Esőnket végigcsináltuk.

– Igen, és meg is nézheted, mennyi ostobaságot műveltünk – pillantok a haverra.

Angyalarcáról meg nem mondanám, hogy már harminchárom éves. Az orcája épp olyan pirospozsgás, mint amikor Musztánggal lovagolt haza az Apolló-Ház felett aratott győzelemből. A szeme ugyanúgy ragyog. Nincs benne semmi rosszindulat, viszont annál kitartóbb és állhatatosabb, és több csatát megjárt már, mint a néhai Ragnar egész élete során. Mintha tegnap lett volna, hogy Cassius az Átjáró előtti lakománál Roque-kal, Antoniával és Priamusszal kigúnyolta. Már sejthetjük, hogy ki nevet utoljára.

– Tudod, Kav, ha Sevro a Vonítók apja, te lehetnél az anyjuk.

– Ó, idén még senki ilyen szépet nem mondott nekem, főnök – húzza fel az orrát mókásan, látva, ahogy a fedélzet túloldalán Sevro és Bohóc vizel versenyt a hullámokba. – És milyen… bájos utódaink lettek.

Reggel hatra elérjük a koordinátákat, és kimegyünk az emberekkel a fedélzetre. Izmaim sajognak a súlyos földi gravitációtól, elég rég nem edzettem már gravKonditeremben. A levegőt harapni lehet, az óceán csendesen paskolgatja a rozsdás hajótestet. Rhonna összefont karokkal áll a fedélzet szélén, duzzog, hogy már megint a támogatóerőkkel kell maradnia a halászhajón. Mellélépek, miközben a többiek elvégzik az előkészületeket.

– Tartsd a szemed a jelzavarón – figyelmeztetem. – Más sem hiányozna, mint hogy valaki a legénységből kiszabaduljon, és vészjeleket adjon le.

– Igen, uram.

– És ügyelj, hogy Particsiga ne szippantson túl sok amfit.

– Igen, uram.

– Ne aggódj, jóasszony – mondja a mellettem épp elhaladó Alexandar Miliának, aki még az Intézetben volt a seregem egyik erőssége. A Lázadáshoz akkor csatlakozott, amikor a kisebb marsbeli Házak felsorakoztak Musztáng mögött. Miután a Hamu Lovagja atomot dobott Új-Thébára. Két különbözőbb arc már nem is lehetne: Milia úgy fest, mint aki öt perce támolygott ki a sírból, az arca beesett, sápatag, és nála nihilistább lény még nem járt a világban. Alexandar viszont még Antonia csinos ágyasai körébe is beillett volna a finom állával és a fehérarany hajkoronájával, amely üstökös csóvájaként süvít a feje körül. Néha még én is utálom a srácot. Külsejében ő a tökéletes megtestesítője mindannak, ami ellen egész életemben harcoltam. – Mindenképpen hozok neked hadizsákmányt, ha a fedélzet tisztán és fényesen fogad. De enni lehessen ám róla.

Rhonna dühödt pillantást vet rá.

– El sem hiszem, hogy pont ezt a mocskot viszed – morogja. Féltékenyen lesi a túloldalon gyülekező Vonítókat. A bátyám beleroppant, amikor az ő kislánya tizenhat évesen légiós kiképzésre jelentkezett. Utána rögtön olyan egységbe került, akiket a Merkúron a harcok sűrűjébe vetettek be. Szerencsére a kapcsolataimat mozgósítva és kitűnő eredményeire hivatkozva átkérhettem a személyes felügyeletem alá. Rhonna mondjuk ennek nagyon nem örült.

– Egyszerűen túl alacsony vagy, hogy hihetően alakítsd a Szürkét. Most Társadalmi bevetési egység vagyunk. És abba egy nyolcvan alatt nem került be senki.

– És Min-Min?

– Ő a tengeralattjáróban marad. Ráadásul félig gép.

– Azt gondolod, hogy képtelen vagyok vigyázni magamra, igaz? – int a fejével a többiek felé. – Amazok meg azt, hogy csakis azért lettem a lándzsásod, mert rokonok vagyunk. Holt súlynak tartanak.

– Senki sem tart annak.

– Colloway szó szerint a szemembe mondta.

– Colloway egy seggfej. Na figyelj, ha nem lennénk rokonok, nyilvánvalóan nem történhetne meg ez a beszélgetés. Akkor csak annyit mondhatnál, hogy igen, uram, vagy másik lándzsás után néznék. A kettő együtt nem megy. Tudom, szívás. Végezd a munkádat, és majd bizonyíthatsz.

– Igen, uram – vágja rá nagy nehezen, de belefeszül az állkapcsa.

Sevro a hajó másik végéből engem les.

– Mi van már?

– Apámra emlékeztetsz.

– És ezt most bóknak vegyem?

– Tippem sincs – horkan fel. – Hadd ismételjem el még egyszer, csak a posztumusz pontosság kedvéért, hogy ez a terv úgy szar, ahogy van.

– Van más ötleted? Hogy hogyan jussunk vissza a Lunára?

– Vagy féltucatnyi. És azokban nem kell egy pszichopatát rászabadítani a világra.

– Féltucatnyi, amiket Collowayjel és Kaviccsal darabokra szedtünk. Nem úgy volt, hogy rábólintottál?

– De csak mert fontos, hogy a mókuskáink azt érezzék, összhang van közöttünk. Csakhogy attól még nem tetszik. Semmit sem tanultál a Sakálból?

– A Sakálnak nem volt bomba az agyában.

– Akkor is ragaszkodnék hozzá, hogy okosabb lenne lenyúlnunk egy Arany hajót.

– És hol találsz ilyat? Bejárjuk a Magot, és minden katonai hajó láttán ezerrel imádkozunk, hogy ne lőjjön bennünket cafatokra? És még ha sikerül is feljutnunk a fedélzetükre, lefagyasztják az adataikat és jelszavaikat, amint betesszük a lábunkat. Következésképpen sebesülten, a köztes harcoktól elcsigázva, a kezünkbe adott pöcsünkkel érjük el a Vénuszt, ahol a Társadalom haderejének színe-virága vár bennünket. És ha esetleg sikerülne is letennünk magunkat a bolygóra, még mindig kell egy sereg, hogy jussunk is valamire.

– Akkor menjünk a Merkúr felé, és szedjünk össze pár egységnyi Légióst.

– És ahhoz melyik barátodat kellene előbb kinyírnunk? – kérdem élesen, és intek a fejemmel a víz felé. – Ez a pszichopata a megoldás, a seregünk és a menekülési útvonalunk egyben.

Hagyja, hogy végigmondjam, de nincs meghatva.

– Egyszer láttam egy fazont, aki meg akart lovagolni egy cápát…

– Hol a halálban láttál te ilyet?

– Az Európén.

– Mikor?

– Most szerinted én hazudok? – támad nekem. – A lényeg, hogy nem fogjuk tudni irányítani a tagot.

– Akkor megöljük.

– Csinálhatom én? Légyszi!

– Szarveretesen megígérem – mosolygok rá. – Feltéve, hogy te szedsz le több őrt. Ha én nyerek, enyém a megtiszteltetés.

Erre kezet rázunk.

Megtorpanok a búvárharang ajtajában. Valaha alagutakban és barlangokban éltem az életem, de a Sakálnak hála, ez nagyot fordult. A testem éles emlékeket őriz az asztala belsejéről, és ha csak felmerül a szűk helyek gondolata, máris megkongatja bennem a vészharangot. Most azonban gondosan leplezem a rémületemet az embereim előtt, és becsusszanok az ajtón.

Harminc perccel később elnyel bennünket a tenger. Mivel már nincsenek Obszidiánjaink, összevontuk Sevróval az egységeinket, így Alexandar, Bohóc, Thraxa, Kavics és Milia mind velünk vannak a fedélzeten. A multiPisztolyaikban nem halálos pókméreglövedék várja a szerves célpontokat, a páncélzatot pedig elektromos töltettel tudjuk majd semlegesíteni. Az utasfülkében lapulnak éjfekete skaraBőrükben. Sokan vagyunk, és felfelé még szűkösebben férünk majd el. Min-Min vezeti a járgányt, a keze mélyen matat a zselés irányítórendszerben, a hajó orrában. A megerősített üvegeken át is csak a szürke vizet látni, ám ahogy egyre mélyebbre merülünk, már a napfény is elvész. A hajó burka fájdalmasan nyöszörög, ahogy lefelé tartunk, és növekszik a külső nyomás. A víz szinte fekete, az óceán megmarkol bennünket, és ránt egyre lejjebb a gyomrába.

Egy órába telik, míg elérjük a tengerfenéken a Mélységi Síkot. A tengeralattjáró orrában a reflektorok kis területet világítanak be a mélységi homokon. Valahol a feketeségben három Poszeidón-osztályú köztársasági tengeralattjáró járőrözik a Brit-szigetektől a Közép-Atlanti-hátság lankáiig nyúló Sünhal mélységi síkon. Odafenn a rákhalászhajón Rhonna felügyelete alatt Particsiga mélyen elmerült a kibertérben, és a titkos hátsó ajtón át behatolt a Köztársaság Égbolt-rendszerébe, így folyamatosan látja a kijelzőn, hogy épp merre tartanak a mélységi járőrök. A legközelebbi most éppen kétszáz kilométernyire délkeletre halad tőlünk, félkörívben kerüli meg az őrzött objektumot.

Észrevétlenül lopakodunk a tengerfenéken. Radarrezisztens burkolattal ellátott hajónkat egy eljövendő háborúra tervezték az Európén, és Sevro nyúlta le a Köztársaság földi raktárából. Hogy az akciójáról elterelje a figyelmet, több robbantást is eszközölt a raktárépületben. Particsiga pedig hamis sajtónyilatkozatot adott ki a Vörös Ököl nevében, amelyben magukra vállalták a szabotázsakciót. Mire a hatóságok eltakarítják a romokat, és a Vörös Ököl tisztázza magát, mi már rég úton leszünk a Vénusz felé, és majd mindenki azt gondolja, hogy a Társadalom kommandósai és a biztonsági ügynökeik állnak az akció hátterében. Vagy legalábbis remélem.

Ötven kilométerre a célponttól belépünk a drónvédelmi övbe, lekapcsoljuk a fényeinket. Fent, a víz színén a hajón Particsiga bejut a drónok irányítórendszerébe, és parkolópályára állítja a drónok érzékelőrendszerét, így sértetlenül és észrevétlenül jutunk át az övön. De azért csak lélegzet-visszafojtva várjuk, mikor kapjuk be a torpedót a drónok jéghideg hasából.

Bohóc Milia és Thraxa között feszeng.

– Ha Particsiga elcseszi, és kiszúrnak bennünket…

– Mire akarsz kilyukadni? – szegezi neki a kérdést Sevro.

– Csak hogy nem épp úgy terveztem, hogy a tenger fenekén nyiffanok ki egy szűköcske, tüdőpréselő dobozkában, nyomás alatt.

– Mert hogy tervezted?

– Éppenséggel úgy, hogy csöcsök préselik ki belőlem az utolsó szuszt.

– Figyi, Thraxa, innen nem érem el a férjemet – szólal meg Kavics. – Üsd meg, kérlek, a nevemben.

– Csak vicc volt, drágám – tartja a magasba a két kezét Bohóc. – Annyit akartam volna kifejezésre juttatni, hogy egy fémkoporsóban üldögélünk. – Milia lesújtóan pillant rá, mire Bohóc zavartan mosolyodik el.

Áll a hátamon a szőr a fordulattól: fémkoporsó. De nem jönnek a torpedók, átjutunk a védőhálón. Ezek után a köztársasági kiberfelügyelők ráakadnak Particsiga titkos hátsó ajtajára, az orrára csapják, és akkor kívül rekedünk a Köztársaság hírszerzési rendszerén. Nagy ár, persze, de ha így eljutunk a Vénuszra, máris megérte. Csak azt remélem, hogy Theodorát nem hozzuk kínos helyzetbe. Fontos posztot tölt be a hírszerzésben, nagy veszteség volna a feleségemnek, ha valamiképpen összefüggésbe hoznák velem, és belebukna ebbe az akciónkba.

– Halljátok? – kérdi hirtelen Sevro.

Hegyezem a füleimet, de egyelőre semmi. Aztán mintha szívverést… lágyan remegteti meg a hajónk burkát. Ahogy közeledünk a célhoz, egyre erőteljesebben dobog. A végén már olyan hangos, mintha fabotot húzgálnának az ember bordakosarán. És utána már meg is látjuk az árnyak és az iszap mocskában.

Az óceán sötétségében hatalmas, púpos behemót úszkál. Sötét páncélzatán csillámló fények oszlatják az árnyakat. Kékes sápadtság borul az acélpikkelyekre. Korábban képi ábrázolását láttam már, de így, élesben, acél valójában kísérteties látvány ez az ősi korokat idéző gépszörnyeteg. Maga a börtön ez az óriási, őskori rákféleség, ahogy lassan araszol a mélytengeri síkon. Bemeneti szellőzőkkel és dokkolókkal meg szöges antennákkal tarkított, cetforma, lapos korong, amely seregnyi alga borította hidraulikus fémlábon ül, és a dübögés, amelyet hallunk, ezeknek a lábaknak az araszoló mozgásából ered, ahogy vonszolják, tolják előre vég nélkül a tengerfenéken az állomást. A korong hasából több, köldökzsinórszerű kábel csüng alá, amelyek a szemetet és a szennyvizet pumpálják az újrafeldolgozó rendszerekbe. A gyomrában pedig még förtelmesebb szenny rejtezik.

Négyszáz éve kúszik-mászik a Föld óceánjainak mélyén a Mélysír nevezetű börtön, és szívja magába a régi Föld bűneit és mocskát, tárolja végső büntetésében a Társadalom bűnöseit – gyilkosokat, erőszaktevőket, terroristákat és politikai foglyokat. Ma már háborús bűnösöket is.

Musztáng hatalomra lépése után az egyik első reform a halálbüntetés eltörlése volt. Rég tervezte, és ragaszkodott az elképzeléséhez, hogy ha Uralkodóként beiktatják, első intézkedése lesz, hogy megakadályozza az igazságszolgáltatás eltorzulását, az Aranyak elleni erőszakos fellépés elfajulását, és az Aureáltak elleni népirtás intézményesülését. Nem akarta, hogy maradandó foltként szennyezzék a Köztársaság történelmét a véres tettek, a bosszú. De amíg a Sakál életben volt, még nem cselekedhetett. Azt mindenki nepotizmusnak vélte volna, hogy a saját bátyját akarja csak menteni, és ezzel aláásta volna az erkölcsi elvei hitelességét, amelyek elvetették a halálbüntetés jogosságát. Még aznap a Szenátus elé terjesztette a halálbüntetés eltörlésének javaslatát, hogy megrántotta Adrius lábát. Ezért vannak idelenn azok a háborús bűnösök, elnyomók, rabszolgatartók és gyilkosok, akiket én a szívem szerint egytől egyig kötélre juttattam volna.

És most eljöttem, hogy az egyik legocsmányabbikukat magam szabadítsam ki.

Min-Min beszlalomozik a Mélysír lábai közé, és a korong hasán landolunk. Hajónk burka beleremeg, ahogy a mágnestalpak rögzítik a búvárharang felső száját. A hőfúró és a börtön burkolata nyomás alá kerül. A fúró indít. Remegve visít a fejünk felett, most a meghajtónk minden energiája a fúrómotort hajtja.

Miután elvégezte a dolgát, a fúróhegy visszahúzódik a hűtőtokba. Sevro kivár néhány percet, hogy a forró gőz elillanjon, és csak utána nyitja ki a tetőajtót. A fejünk felett az üregben grvaitációs lift tartja fenn a börtön kivágott burkolatát. Ez is a behatolási rendszer része. Min-Min az irányítófülkéből csökkenti a gravitációt, a lift kienged, és a kifúrt átjáróajtó felszippantódik a börtönállomás gyomrába, eltűnik a fekete üregben.

– Csuklyát fel – rántom le az arcomra a skaraBőr sisakját. Elsötétül a látásom, de egy pillanatra rá már fel is villan a beépített kijelző kísérteties fénye. Barátaim feje felett világít a nevük.

A tetőajtóhoz lépek, hogy elsőként bújjak át a börtönbehemótra, de Sevro a mellkasomra teszi a kezét:

– Na mi van, előnyt akarsz máris? – kérdem.

– Nem kell ez az extrém versenyszellem, öcsi.

Milia és Bohóc hatol be elsőként, a multiPisztolyokat célra tartva. Utánuk Thraxa következik, a hátán a mágneses tokban ott figyel az impulzusPöröly. Min-Min kipattan a pilótaülésből, és szabadon ereszti az egyik drónját. Mattfekete, hüvelyknyi kis jószág, lövedékként száguld fel a lyukon. Min-Min monitoron lesi a képet, majd a hüvelykujját a levegőbe böki.

– Móka indul.

A két első Vonító felkapaszkodik a létrán, majd súlytalanul lökődik felfelé a gravKútban, hogy könnyedén kimásszon odafenn. Sevro most veszi el a tenyerét a mellemről.

– Te jössz, hercegnő.

Az Égbolt adatbankjában tárolt vázlat segítségével a víztisztító termet választottam behatolási pontnak. Zajos, sötét helyiség, gigantikus gépek szivattyúzzák be a tengervizet, itt kivonják belőle a sót, és átemelik a belső vezetékrendszerbe, hogy ellássa az őröket és a foglyokat vízzel. A kijelzőmre behívom a belső térképet, rajta kék nyilacska kel életre, az jelzi a célpontunk celláját. A kiválasztott útvonalat fehér lábnyomok mutatják.

A vállamra kapom a puskámat, vezetem az egységet, elhagyjuk a sókivonó rendszert. Hangtalanul mozgunk, bakancsunk talpán fél milliméteres hangelnyelő, fekete hab. A sisakom egészen irreálisra hangosítja az egyik állomáson dolgozó szerelő légzését. Emberi széndarabként izzik az alakja a víztisztítóban. Lekuporodva haladok előre. De akkor Sevro elrohan mellettem, és elsőként veszi be a kanyart.

– Az enyém – súgja.

Halk szisszenéssel kiold a pókméregnyíl a kurta nyakú fegyverből. Egy test zuhan nehézkesen a földre. Sevro műanyag kötelekkel ártalmatlanítja, és az ujját a magasba emelve tér vissza hozzánk.

– Egy.

Tizennégy lábú és karú, hangtalan éjjeli ragadozóként siklunk előre és egyre feljebb az állomás beleiben. Ez a hely a külső védelmi erejére hagyatkozik, amely olyan hatékony, hogy még egy erőteljesebb rohamot is képes volna visszaverni, még a Hamu Lovagjának bevetési Légiósegységeit is darabokra szaggatná, cserébe viszont a belső biztonsági rendszer az emberek idebent tartását célozza, nem pedig a kirekesztését.

Több, a reggeli kávéját munkakezdés előtt békésen iszogató munkást teszünk ártalmatlanná, Sevróval komoly közöttünk a verseny, hogy melyikünk használ el több pókmérget. Tűzfegyverrel ő volt mindig is a profibb, így amikor egy súlyos, belső biztonsági ajtóhoz érünk, amely mintha régebbi korokból maradt volna örökül, már 4:1 az állás a javára. Az ajtó rozsdás és ősöreg, akárcsak a behemót börtönállomás összes többi csontja és pikkelye. Csak a belezete új, a ragyogó, biometrikus szkennerek. A Solar Művek drónjai. A mennyezetben elhelyezett tömegoszlató gázkibocsátó nyílások. Amiket persze Particsiga még a behatolásunk előtt gondosan semlegesített.

SzellemKöpenyünket aktiváljuk, úgy osonunk be a nagy biztonsági átjáró melletti őrállásra. Itt lehet a kiemelt biztonsági szintű Omega körletbe jutni. Az őrök bádogedényekből reggeliznek, marsi, cikóriával megbolondított kávét iszogatnak hozzá. Hogy a Lázadás kezeskedjen a személyzet lojalitásáról, alapvetően az én bolygómról toborozzák őket. A politikai tisztek zömében Vörösek, és az egyenruha mellvértjén a kitátott száj hirdeti a Vox Populihoz tartozásukat, vagyis hogy soha nem tágítanak a néptől. A testi épség védelmét a Szürkékre bízták.

Régebben ki nem állhattam a Szürkéket. A Lykoson pöffeszkedő bádogemberek, amilyen a Rusnya Dan is volt, csupa rossz beidegződést hagytak bennem. De az évek alatt megváltozott bennem az érzés, mára már csak szánom őket. Évszázadokon át használták őket az Aranyak a Házaik közötti viszályok rendezésére, és most a Köztársaságnak gürizhetnek, ráadásul a munka természete sem sokat változott.

De ez is a legfőbb célt erősíti bennem: véget kell vetni a háborúnak, végleg. Mindenképpen.

Kérdés, hogy akkor ők majd mihez kezdenek.

Alig három lépéssel a reggeliző őrök mögött állok, a szellemKöpenyben alig torzítom a levegőt, áttetsző árny vagyok, semmi több. A köpenyen át az alakok vázlatosak, mintha kisgyerekek ceruzarajzát látnám. Ezeknek az embereknek csak egy újabb vánszorgó, egyforma nap veszi a kezdetét a nyolchetes ritmusban. Számolják a perceket és az órákat, hogy mikor kell befeküdniük a kötelező félórára az UV-ágyba, hogy a D-vitamin beviteléről gondoskodjanak, hogy mikor szívhatnak el a pihenőben végre egy füstpálcát, és mikor vonulhatnak vissza, hogy a holoSisakjukban a pornóélményt nézhessék. Vaskos, buldognyakú Szürke szimatol a levegőbe. Fekete egyenruhája jelzi, hogy a taktikai egységbe van beosztva.

– Ti is érzitek ezt az ázottkutya-szagot? – morog.

– Már nem engedi ki a kuvaszát a Gondnok a ketrecből.

– Valaki megadhatná már a kegyelemlövést annak a nyomorult dögnek. Úgy bűzlik, mintha kifordultak volna a belei.

– Mondjuk, ennek is rohadtalga-szaga van – méregeti az egyikük a tányérja tartalmát.

– Fenét. Ez határozottan kutyaszag – szimatol változatlanul a fekete ruhás.

– Bocsika, csak én vagyok az – szólal meg Sevro.

Az őr ültében fordul meg, belenéz a semmibe az ajtó előtt. Az óvatlan pillantás csak amolyan légrezgésnek érzékel bennünket, a migrén kezdeti látási zavarának, de az ő kopótekintete tudja, mit keressen, rá is jön egyből, hogy mi az ábra. Cserepes ajkai éppen szóra nyílnának, amikor két mérgezett lövedék találja nyakon.

Puffogások hallatszanak, és vagy tucatnyi lövés küld apró nyilakat a féltucatnyi őr testébe, ahogy felpattannának a reggeli mellől. Remegve fekszenek a padlón, átjárja őket a bénító anyag. Hatástalanítjuk a szellemKöpenyünket, átvesszük az állomás irányítását, a testeket halomba rakjuk az egyik sarokban. Holnap ilyenkor pokolian hasogat majd a fejük, és néhány napig a látásuk sem tér talán vissza, de túlélik, és lassan helyrejönnek majd.

– 6:3 – duruzsolja Sevro a fülembe.

Kavics és Alexandar elhelyezkedik, hogy ha esetleges általános riadót fújnának, fogadják a vendégeket. Mi pedig benyomulunk az Omega szintre.

A börtön lakosságának oroszlánrésze fentebbi körletekben van elhelyezve közös cellákban. Mindennap reggel hét és este hat között dolgozni kötelesek, a tengerfenékről felszippantott szemetet válogatják szét újrahasznosítható vagy végleg megsemmisítendő kupacokba. A napi kiadós munka segít megőrizni az elme épségét. Én már csak tudom.

Az Omega szinten azonban azok sínylődnek, akiket a Köztársaság Bírósága az emberiség ellen elkövetett bűncselekmények miatt ítélt magányos elzárásra. Ők soha nem láthatnak egyetlen arcot sem. Nem hallhatják embertársaik hangját. És csakis a fém hideg érintését érezhetik. A falba beépített csőrendszeren keresztül kapnak tiszta vizet és algafehérjepépet, és minden másnap negyedórát tölthetnek testmozgással a közös konditeremben, ám mindig csak egyetlen rab tartózkodhat odabenn. Ott sem találkoznak senkivel, fogolytársaikkal, akikkel megbeszélhetnék gyötrelmeiket. Csak a visszhangos, jéghideg folyosók és az ablaktalan vasajtók mindenütt. Úgy tudom, az őrök néha lejátszanak nekik a padlóra kivetítve egy-egy holót, de csakis a Köztársaság győzedelmes pillanatairól szóló híradásokat.

Lehet, hogy kivégezni nem végzi ki a foglyait a Köztársaság, de erkölcsileg még mindig nem tiszta a keze. Musztáng nem erre gondolt, amikor a halálbüntetést eltörölte, csakhogy Publius cu Caraval hat éve nem hagyja, hogy a börtönreformot keresztülvigye. Állítólag a szavazói és a támogatói kedvében akar ezzel járni. Nekem inkább az a gyanúm, hogy túlságosan is sokat elvettek tőle az Aranyak a régi rendszerben. Részemről nagyjából egyet is értek vele. Ezek a férfiak és nők valaha saját maguk döntöttek úgy, hogy embertársaiknál feljebbvalónak, értékesebbnek tekintik önmagukat. Ezért most éljenek csak magányban. Egy örökkévalóságon keresztül.

Ellenségeim zöme a föld alatt van már. A megmaradt keveseket pedig ide zárattam. A Csontlovasok néhánya is itt ül. Csak azt sajnálom, hogy Lilathot nem tudtam ebbe a pöcegödörbe dugni, ahelyett, hogy lelőttük a rombolójával. Túlságosan gyors és könnyű halál volt az neki. Vajon tényleg árulóvá lettem, ahogy a hírekben mondják, hogy most épp a gonosztevők egyikét akarom innen kiszabadítani?

Megállunk egy cella előtt.

– Mindenki képes lesz viselkedni?

– Te képes leszel, főnök? – kérdez vissza Bohóc. – Legutóbb majdnem lecsaptad a fejét.

– De csak majdnem – biccentek. Nem tudok szabadulni annak az Arany pofának a látványától, ahogy a lunai éjszakában áll a sötét csarnokban, teste Vonítóink vérétől mocskos. Megesik, hogy arra riadok fel álmomból, hogy az ajtóm előtt áll, és mindjárt rám tör. Hogy megölje a családomat. – Ügyelsz a modorodra, Sevro?

Sevro rám néz, megrántja a vállát.

– Ez megteszi.

Oldom a zárat. Az ajtó felvinnyog, a kilincset eddig övező kék fény kialszik. Megacélozom magam, lenyomom a kilincset, és kitárom az ajtót, közben lépek egyet, hogy az embereim tiszta célt kapjanak. Alga-és szarszag csap a képünkbe. Nyirkos betondoboz a cella, csak egy műanyag priccset, egy klozetet és egy meztelen felsőtestű, sovány férfit találunk benne. A fal felé fordulva alszik. A gerince őskori csontleletként dudorodik elő a napszívta bőr talajából. Zsíros, fehér haja lecsüng a priccs oldalán. Ahogy felénk fordul, fekete szem villan ránk a kitetovált arcból. Önkéntelenül hátralépek, ez a test a Sakál fogságában töltött időt idézi.

– Mi a fene? Ez egy Obszidián – fakad ki Sevro.

– Nincs meg a csomag, Particsiga – mondom. – Biztos, hogy az O2983-as cellában van?

– Pozitív. Most nézem a beosztást. Eszerint ott kell lennie, nem vitték se orvosi vizsgálatra, se munkára. Valami nagyon nem stimmel.

– Igen, kösz.

– Akkor ez itt ki a halál? – kérdi Sevro. A rab nagyon lassan emelkedik fel a priccsről. Nem Sefi-féle óriás, jó, ha a két métert eléri a magassága, ráadásul olyan gebe, mint Alexandar. Ötven is elmúlhatott, a feje búbja kopaszodik, a szakálla mocskos, és soha még emberi testen ennyi tetkót nem láttam.

Értelmes, kíváncsi a szeme. Figyel bennünket. Nem úgy tartja magát, mint egy harcos, sokkal inkább, mint holoTáblán a húrelméletet tanulmányozó, kókadt matematikus. Ahogy pislog, tetovált szellemszemek nyílnak ránk. Egyedül a Jég sámánjai hordanak ilyen jellegű tetoválást, azoknak viszont a nagy részük nő.

Sevro felemelt fegyverrel lép felé:

– Ki a picsa vagy? Válaszolj, szaragy.

Az Obszidián szeme mosolyog, a puskára pillant, majd belenéz Sevro maszkjába, vissza a puskára, aztán egy ujjal a szájára mutat. Nagyra tátja. Sevro belevilágít az üregbe.

– Durva – lép hátra. – Ennek kivágták a nyelvét.

És nem csak attól fosztották meg. Amit első pillantásra kopaszodásnak véltem, tulajdonképpen egy begyógyult, félig bevégzett skalpolás. A homloka mintha be lenne horpadva.

– A kezeit… – leheli Thraxa.

– Mutasd a kezed – szólítom fel.

Együttműködő, nem is próbál tiltakozni. Göcsörtös kézfején ott világlik az Obszidián kaszt félholdja. Fekete. Nem egy rab kifehéredett bőre.

– Te nem rab vagy – mondom, belenéz a szemembe, a maszkon át is tudja, hova nézzen, megrázza az ujját a levegőben, aztán mellvértet rajzol a szíve fölé. – Őr? – felém bök az ujj. Igen.

– Eltévedtél? – kérdi Sevro.

Az Obszidián elgondolkodik, aztán ökölbe szorítja a kezét, és a derekára csap vele, mintha tőrt döfne magába. Egyre növekvő kíváncsisággal figyelem. Miért szúrtak hátba egy őrt?

– Az 1126-os rab tette veled? – kérdi Thraxa. A férfi nemet int az ujjával. – Tudod, hol van?

Megint nemet int.

– Particsiga! Megtalálod az 1126-os csipjét vagy gallérját? Veszed a jelét? – térek vissza a feladatomhoz.

– Nem. Nincs a rendszerben.

– Mi az, hogy nincs a rendszerben? Nem mehetett el az istenverte állomásról. Az állam foglya. Fekete kódos, nem szállítható. Még soha senki nem szökött meg a Mélysírból.

– De. Az apád – mondja Sevrónak Bohóc.

– Az nem szó szerinti szökés volt – morogja Sevro. – A Völgyre esküszöm, hogy ha az a simabőrű rohadék egész idő alatt szabadon mászkált a világokban…

– Egyébként kifejezetten ő kell nekünk? – veti fel Bohóc. – Egy seregnyi szociopatából válogathatunk helyette.

– Főnök… – szól közbe Thraxa.

– Körül kell néznünk – ingatom a fejemet. – Meg kell találnunk.

– Kétszáz őr van itt – emlékeztet Sevro. – Vaktában nem bolyonghatunk idelenn. Ha a riasztó beindul, tökig fog érni a szar.

– Főnök… – megint Thraxa.

– Tudom, hogy nem éppen ideális a helyzetünk… – gondolkodom hangosan.

– Nem ideális? – vág a szavamba Bohóc. – A riasztó beindul, a tengeralattjárók értesülnek róla, hogy itt vagyunk, onnantól fogva soha nem jutunk vissza a bárkánkra.

A skaraBőr alatt a nyakamban érzem a fiam motorjának a kulcsát, a súlyát, a hidegét. Nem azért hagytam el, hogy az első nehézségre behúzzam a farkam, és nyüszítve elfussak.

– Üres kézzel akartok távozni? – teszem fel a nagy kérdést. A hangom kiegyensúlyozott, de a nyomaték világos. Megrázzák a fejüket.

– Főnök! – nyom oldalba végül Thraxa, hogy majdnem elzúgok.

– Mi van?

– Szerintem ő tudja, hogy találhatjuk meg az 1126-ost – int a fejével az Obszidiánra.

28

DARROW

AZ 1126-OS RAB

Az Obszidián őr nyomában elhagyjuk az Omega körletet. Az egyik bestócolt Szürke őrről lerángatta az egyenruháját, azt húzta magára, de persze nem éppen méretre szabott az öltözet: a lábszára közepéig alig ér a nadrág alja, kivillan a kék rúnatetkója meg a halovány bőre. A felső már passzentosabb.

Közvetlenül a sarkában haladunk felfelé a nyitott lépcsőház feljáróján, amelyeknek két oldalán elég kellemetlenül tátong a mélység. Alattunk a nagycsarnok, ahol a központi feldolgozóegység terjeszkedik. A rabok futószalagok mentén szorgoskodnak, válogatják a tengerfenékről felszippantott szemetet, könnyűvértes őrök felügyelik őket, a kezükben bénítóbot. A csarnok feletti térségben, a magasban függnek a cellák, mintha valami óriási fémpókfaj rakta volna oda a tojásait.

Újabb szintre érünk, itt üvegsimaságúra polírozott fémpadlón csúszunk előre. Rövidlátó kamerák alatt csusszanunk át a zárt ajtók előtt, a háttérből a pihenőidejüket ágyban töltő őrök köhögése visszhangzik. Egy Régi-Tokióból sugárzott reggeli műsor hangjai köröznek a folyosón. Kis híján megbotlom, ahogy meghallom a feleségem hangját. De persze csak a holóból szól.

Szunyókáló őröket teszünk ártalmatlanná, egy pillanatra sem zökkenünk ki a ritmusból. A Vörös meg a Szürke személyzet nem okoz gondot, a hirtelen talált Obszidiánnal pedig különös óvatossággal bánunk el. Akadnak olyanok, akik még percekig talpon vannak a pókméreggel az ereikben. Átsuhan az agyamon, hogy mennyivel egyszerűbb lenne végleg eltakarítani őket az útból, de aztán bele is borzongok a saját kígyótermészetembe. Hiszen ezek itt az enyéim, az én népem.

A mi kísérőnknek láthatóan semmi gondot nem okoz, hogy kiütjük a kollégáit.

Mit követhetett el, hogy kitépték a nyelvét, és abba a lyukba dugták?

Valami nagy rondaságot. Vagy éppen valami nagyon jót.

Mindenesetre állja a szavát, és elvezet bennünket az őrök lakrészébe. Az átjáró belülről nyílik, Particsiga sem éri el a rendszeren át. Sevro letérdel, hogy plazmatöltettel olvassza át a zárat. Ahogy kiteríti maga elé a felszerelést, az Obszidián türelmetlenül felsóhajt, félretolja Sevrót, és bekopog. Aztán hátralép. Odabentről ugatás hallatszik.

– Kuss legyen! – jön a hiábavaló ordítás az ugatásra válaszul.

Puffanás, kurta vonítás, majd az ugatás abbamarad. Thraxa felmordul a hátam mögött. Az Obszidiánra pillantok, aki bólint, hogy kopogjak megint. Fémzár kattan, és az ajtó szélesre tárul, ott állok szemtől szemben egy gyíkszemű, hullasápadt, mellmagasságig érő Rézzel. Ernyedt szája eltátva, a kezében egy bögre kávé, a másikkal a fekete-arany köntösét markolja össze a derekán. Sevro morogva pakolja vissza a plazmafelszerelést.

A skaraBőröm szénfeketéjére meredő Gondnok motyog valamit, kihámozhatatlan, hogy mit. A bögre a fémpadlón koppan, a kávé végiglöttyen csupasz lábaszárán és a csodálatos vénuszi brokátszőnyegen, amelyre éppen visszahátrál. A jobb karján az ütőerébe nyomom két megfeszített ujjamat, aztán meg a combidegébe, hogy el ne szaladjon. Az idegütéstől hátranyaklik, én pedig beugrom utána a szobába.

Kutya, valami terrierféle acsarog ránk, de folyamatosan farol visszafelé előlünk, miközben vizeletnyomot hagy maga után a padlón. Az Obszidián is beljebb jön a csapatom után, a kutyához megy, lekuporodik hozzá, a kezét nyújtja felé. A kutya a lábai közé csapja a farkát, de azért odaóvakodik hozzá. Aztán a férfi füttyent, mire a kutya megnyalja a csontos kezét.

– Videli cu Yancra Gondnok, felteszem – hallatszik a sisakom torzítóján át síri csikorgással a hangom. Az ajtó halkan kattan mögöttünk.

– Az volnék… – mondja, és minden ízében remeg a néhány könnyű ütésemtől. De nem ostoba ember. Gyors pillantással méri fel a harci felszerelésünket, aztán az Obszidiánra néz, rajta egy pillanatig zavartan és rémülten elidőzik, majd visszafordul hozzám: – Kihez van szerencsém?

– Nem véletlen viselünk maszkot, seggfej – vágja rá Sevro. A Gondnok mögé ballag, és egy széket húz elé. – Ülj le. Kezeket jól látható helyre, jóember.

A Gondnok üggyel-bajjal leereszkedik a székre. Sevro az asztalra telepszik mellé, kezét a Gondnok vállán nyugtatja.

Én vele szemben foglalok helyet, töltök egy pohár vizet, miközben Thraxa a pörölyét pörgeti az asztallapon, Alexandar pedig körbetáncol a szobában, és szakértelemmel nézi át a Gondnok javait. Az idegesen pillantgat az ágya felé, az Obszidián odamegy, és már hozza is a Réz kargépét, és Sevro kezébe nyomja.

– Nem jönnek az embereid, gyökér – mondom. – Ez az ő nagy szerencséjük.

– Mit akartok?

– Remélem, nem felejtetted el, hogyan beszélj az uraiddal – csap keményen a fülére Sevro. – Halljam azt a dominust, ha hozzám szólsz, te nyavalyás korcs.

A Gondnok az Obszidiánra pislant, aztán vissza rám. Nehezen tudnám megmondani, kitől fél jobban.

– Szívesen vagyok a segítségetekre, dominus. Igazán nagy megtiszteltetés. Csak mondd, mit tehetek.

– A gondjaidra bíztak egy férfit. Az 1126-os rabot. Nincs a cellájában, még ha a nyakörve szerint ott is kellene lennie. Amennyiben a rab ott lett volna, ahol lennie kellene, cuprum, úgy távoztunk volna vele, hogy észre sem veszed, kiskirálykodhattál volna nyugalomban a bűzbirodalmadban. De nincs ott, ezért tűnődöm most azon, hogy vajon a lábujjaidból vagy az ujjaidból faragjak neked koronát – hajolok közelebb hozzá. – Hol az 1126-os rab?

Belesápad.

– Meghalt. Egy éve. Éhezéssel ölte meg magát.

Sevróval az Obszidiánra nézünk, aki az ujját rázza.

– Benne bíztok? Benne?! – fakad ki a Gondnok.

– Ezek szerint te lehettél az, aki kivágta a nyelvét – vetem fel, és az Obszidián rám mutat. – Hogy beletrafáltam! Olyasmit látott talán, amit nem lett volna szabad látnia?

– Nem, hanem…

– Hazudsz, te kamuzós pöcs! Mit szólnál, ha jól idepörkölnék egyet? – morogja Sevro a fülébe, és az ágyékához nyomja a multiPisztolyát.

– Az 1126-os meghalt!

– Ha egyszerűen csak meghalt volna, jóember, akkor simán törlöd az adatbázisból, és a cellájába új szemét került volna. Ugyan, áruld már el, mit keresett ott a jeladója? – paskolom meg a Gondnok combját. – Vagy majd megmondom én helyetted. Azért volt ott, ha esetleg a Köztársaság felügyelői érkeznének. Azért volt ott, hogy fedezze a mesterkedésedet.

– Nem – vágja rá élesen a Gondnok. – Soha nem…

– Engedhetnél meg magadnak egy ilyen szőnyeget a gondnoki fizetésedből? – kérdi Alexandar, és a lábfejével megrugdossa a nevezett darabot. – Vénuszi selyem. Rákkivonattal festve. Jól összerendezi a szobát, tényleg. Veszedelmesen jó ízlésre vall, jóember.

– Mibe fáj egy ilyesmi? – érdeklődik Sevro.

– Legalább negyvenezer kredit.

– Komoly? – köhög Sevro. Elveszi a Gondnok asztaláról a kávéskannát, és a szőnyegre löttyinti a tartalmát. – Hopszi.

A Gondnok remekül leplezi a haragját, már ha érez ilyesmit.

– Jaj, Gondnok, Gondnok, csinálj valamit, hogy abbahagyja – jajdul fel Alexandar.

– A magadfajta kis cuprum buzgómócsing nyilván nagy ravaszdinak képzeli magát – jelentem ki. – A rendszer hiányosságain zsírosodó nagyvállalkozó. Micsoda pazarlás, mi? Aureált ifjak és leányok el vannak zárva a kis fémkoporsóikban, mikor ott a rejtekbankszámlájuk a nagy vagyonokkal meg a világban kallódó értéktárgyaikkal. Micsoda pazarlás, hogy senki sem profitálhat belőlük!

A Gondnok számítóan méreget, próbál fogást találni. Fekete páncélos óriást lát maga előtt, és a sisak kíméletlen rovarszemében csakis a saját tükörképe köszön vissza. Nincs más választása, mint a megadás, és ez fájdalmasan érinti a hiúságát. Nem valami világvégi kis tisztviselőcske, aki véletlen találta magát a Mélysír gondnoki posztján. Ez magas rang. Jól fekszik talán a Vox Populinál?

– Az 1126-os rab lefizetett, hogy magányosan eléldegélhessen, igaz?

– Igaz – feleli óvatosan a Gondnok. – Befektetést eszközölt, hogy fejlessze elzárása körülményeit. Az Omega szint…

– Egy trágyadomb – fejezi be helyette Sevro.

– …megviseli a pszichét. De itt van.

– És a tökeid hálásak is ezért – nyomja a férfi ölébe a pisztolyt. A Gondnok összerándul. – Ya hara – mondja Sevro megvetően. Vénuszi szleng a nyomorúságos apróságra. – Fájt talán?

Ez mind színjáték, hogy a Gondnokban ne maradjanak kétségek afelől, hogy a Vénuszról érkeztünk. Hogy a Társadalom kommandósai szöktették meg a Mélysír egyik leggyűlöltebb szarkupacát. Musztáng talán össze fogja rakni, de ha vissza is jut a Hamu Lovagjához, fel sem merül majd benne, hogy én jártam itt.

– Az jutott eszembe, hogy mi történne, ha távozásunk után jelentenénk a cselszövésedet a nemes Köztársaságnak – kérdem a Gondnoktól. – Bármilyen eszesen vezeted is a Rezes könyvelésedet, mindenképpen lelepleződsz. A pered nyilvános színdarab lesz csupán, a Köztársaság veled fog példát statuálni, hogy megmutassa, mennyire kíméletlenül leszámol a korrupcióval – folytatom, és Sevro megvetően felhorkan. – És hogy fitogtassák az igazságszolgáltatás hatalmát, ide fognak küldeni. De immár egy cellába.

– Mit tippelsz, mennyi ideig bírnád a rácsok túloldalán, Rezes? – veti fel neki Sevro. – Hogy alszol, hogy fürdesz, hogy eszel majd azzal az állandó tudattal, hogy azok, akik felett valaha te uralkodtál, most téged lesnek?

Előredőlök, hagyom, hogy a képzelete elvégezze a piszkos munkát. Látom, ahogy megbicsaklik egy pillanatra a tartása, és akkor lecsapok.

– Ha majd érted jönnek a celládba, emlékezz erre a napra, ahogy itt ültél előttem, és merengj el azon, hogy nem tehettél-e volna valamit másképpen, hogy máshogy alakuljon a sorsod – még közelebb hajolok hozzá. – Mert, Gondnok, azért vagyok most itt, hogy elmondjam, nagyon is tehetsz ellene.

– Mondd hát, dominus – csillan fel a szeme.

– Vigyél bennünket az 1126-os rabhoz, és miután mi eltávoztunk, élhetsz békésen tovább, mint eddig. Ne jelentsd a Köztársaságnak sem a szökést, sem a látogatásunkat. Ha így cselekszel, a kis trükköd a mi titkunk marad. Mit mondasz?

– Én a helyedben rábólintanék, jóember – dobja el magát a díványon Alexandar. – Egy Obszidián pincsijeként élni nem élet.

Mintha megrendezték volna, a vén Obszidián éppen most hajol le a kutyához, hogy megsimogassa. Kezdem bírni a csontos kis embert.

– Elvezetlek benneteket a rabhoz – nyögi ki nagy nehezen a Gondnok.

A kutya a nyomunkban. Tartja a távolságot, de az Obszidiánt egy pillanatra sem tévesztené szem elől. A Gondnok a létesítmény egy újabb részlegébe visz bennünket. Ott egy őrposztról kitolja a levegőbe függesztett cellákhoz vezető átjárórámpát. Átmegyünk. Ahogy a széles ajtó kitárul előttünk, zene csendül.

A blokk gömböt formáz: középen közös tér, a cellák pedig három szinten magasodnak oldalt, amelyeket lépcsőkön és függőhidakon lehet megközelíteni.

– Azt a ragyogó mindenségit… – nyomul el a Gondnok mellett Sevro.

Ez nem börtön, hanem sebtében hevenyészett paradicsom. Az acélpadlón drága szőnyeg vastag rétegben. A falakat tojáshéjszínűre festették, aranyszín rózsák nőnek a falak tövében, és borostyán kússza be a rácsokat és az átjárókat a magasból csüngő UV-lámpák tápláló fényében. A cellák ajtaja nyitva. Három padlótól a mennyezetig könyvekkel és adatkockákkal van telezsúfolva, egy másikat borosüvegek töltenek meg, van egy, ahol köpenyek és hálóingek halmozódnak, akad olyan, amelyikben hűtőszekrény és hordozható generátor meg tűzhely található, van egy kert paradicsommal, fokhagymával és répával, még súlyokkal és gumikötelekkel alaposan felszerelt edzőcella is akad köztük.

A közös helyiség egyetlen hatalmas pihenő. Smaragd madárijesztőkként meredeznek hosszú lábaikon a pislákoló vízipipák, mindenfelé párnák és takarók. Két nyakörves Rózsaszín rab, egy karcsú nő és egy izmos férfi hever meztelenül kiterítve, testükön zúzódások, sebek. Üres üvegek és más, tivornyára utaló szemét halmozódik az asztalokon. És a középpontban, nekünk háttal, egy fotelben hatalmas férfi ül, és virtuóz finomsággal játszik a hegedűjén. A rabnyakörvön kívül semmit sem visel, meztelen teste az UV-lámpák fényében fürdik. Bőre barna, sötétebb, mint az öccse bőre volt. Aranyhaja hosszan kígyózik le a hátán. Nem hallja érkezésünket, annyira belemerült álmodozásába, a zenébe.

– Apollonius au Valii-Rath – szólítom.

A férfi abbahagyja a muzsikálást, megfordul. Ha meg is lepődik, nem látszik rajta. Mintha a dala hevétől öltöttünk volna testet hirtelen. Fájdalmas látnom, ahogy felénk fordul, ezt a lóorrot, az érzéki ajkait, a sötét szempilláit és az izzó szén szemét. Torz másolata az öccsének, Tactusnak, akit sötét lelke dacára is szerettem, mert láttam benne a jó szikráját. Ez itt azonban nem a barátom, bármilyen szarveretesen hasonlít is rá. Ha valaha pislákolt is valamicske fény ebben a férfiban, a benne lakozó mohó árny rég felzabálta.

– Mi ez? – méregeti a maszkos arcunkat. Szórakozott baritonja mintha kés élén folydogáló vadméz volna. – Az ördögök küldöttsége lépdel gacsos, összeakadó lábakkal az akropoliszomon? Megölni jöttetek, démonok? – Arcára ökölvívófintor ül ki, és a hegedűt fegyverként tartja maga elé. – Megkockáztatom, hogy nem sok örömötöket találjátok majd benne.

– Ez szarveretesen meghibbant – mondja a sisakba Sevro. Mindig is volt egy kis húzása Apollonius agyának, imádta a bűnös örömöket és az erőszakot, de most sokkal egyértelműbben ott lobog a szemében a veszedelem, mint a Köztársaság bírósága előtt évekkel ezelőtt, amikor minden sebesülése dacára is büszkén húzta ki magát.

– Apollonius – kezdem elölről. – Eljöttünk érted, hogy hazavigyünk.

A háborús bűnös összeszűkíti a szemét:

– Kinek a megbízásából?

– A testvéredéből.

– Tharsus küldött benneteket? – kerekedik el a szeme, és úgy csusszan le a fotelből, mint valami gigantikus tengeri krokodil. Nem pironkodik meztelensége miatt, szégyen nélkül áll elénk. Törzse karcsú izmait hosszú, fehér forradások borítják. A szívéhez legközelebb eső kettőt tőlem szerezte, amikor azon a sötét éjjelen a Citadella folyosóján, a hálószobám előtt egymásba akadtunk. – Tharsus él?

– A hadihajóján vár rád, uram – hazudom. – Azért jöttünk, hogy a flottádhoz vigyünk.

Apollonius a földre szegezi a tekintetét, és beleborzong a gyerekes gyönyörűségbe. Aztán felnéz, az arcán ragadozóvigyor.

– Csodálatos. Csatlakozom hát hozzá. De előbb rendezném az adósságomat – siklik a Gondnok felé. Thraxa óvón lép be elém. – Gondnok, Gondnok, Gondnok. Idézd csak fel, hiszen az én emlékezetem áradata elsodorta már az első órák, napok emlékeit, hogy mit is ígértem neked bebörtönzésem hajnalán?

– Megtettem, amit kértetek – fordul hozzám a Gondnok. – Te is tartsd be az alku rád eső részét.

– Hozzád beszélek, Gondnok, nem a bátyám csicskásához.

– Nem emlékszem a szavaidra, fogoly. Túlságosan sok fenyegetést kapok.

– Hazudsz. A te akkurátus fajtád elraktároz mindent. Mint mókusok télire a mogyorót. A hozzád hasonlónak abból soha nem elég, te gyűjtögető kis…

– Segítettem neked, dominus.

– Ó, mostmár bezzeg dominus…

– Ha én nem lennék, még mindig abban a bűzös lyukban szopogatnád a csőből az algát.

– Szopogatnám a csövet – mosolyodik el. – Milyen bájos gondolat – mondja, és megsimogatja a Réz arcát. A Gondnok kopaszodó homlokán izzadságcseppek ütköznek ki. Halálra van rémülve Apolloniustól. – Gondosabban kellene megválogatnod a szavaidat, te kis törékeny teremtmény – morogja, az ujjával lesodor némi izzadságot a másik homlokáról, és megnyalja. – Sejtettem. Az ízed, mint az aprópénzé.

– Végezni fog vele – hallom Thraxa aggodalmas hangját a sisakomban.

– Megérdemli a kutya – motyogja Sevro. Az Obszidián az ajtófélfának dől, feje mozdulatlan, de a szeme ide-oda villan közöttünk, mint aki a sisakunkban folytatott beszélgetésünket is hallja.

– Élve van rá szükségünk, uram – mondom.

– Ugyan miért? – kérdi Apollonius közönyösen.

Mert akkor észrevétlenül távozhatunk, te tébolyodott görény.

– Biometrikusan monitorozzák a szívét. Ha meghal, blokkolják a létesítményt – hazudom. – Így a drónrendszer újraindulása előtt el tudunk innen távozni. Yalla. Mennünk kell.

Apollonius hozzám lép, belebámul a maszkomba. Intek Thraxának, hogy lépjen arrébb.

– Mi a neved?

– Artullius au Vinda.

– Nem ismerek semmiféle Artulliust. Vedd le a maszkodat.

– Lelőhetem? – kérdi Sevro.

– Akkor a hátunkon kell cipelnünk a terrai nehézkedésével együtt – ágál Alexandar.

– Majd én viszem – ajánlkozik egyből Thraxa.

– Nem kéne ilyen hatalmasnak lennie – kummog Alexandar. – Elvileg legalább hat éve csak algát zabálhatott volna a köcsög. Ez meg úgy fest, mintha marhákat falt volna egészben. Alsó hangon is vagy ötven kiló izmot magára pakolt.

– Le fogom lőni, Arató – jelenti be Sevro. – A pofánkba mászik. És ráadásul egy torz rohadék.

– Nehogy lelődd – utasítom.

Most én lépek egyet Apollonius felé, hogy szinte összeér az arcunk. Valamivel magasabb vagyok nála.

– Hat év rövid idő, hogy egy újonc nyomot hagyjon – morgom a maszkom alól. – Megfizettek, hogy élve vigyem ki a testedet, és le is szállítalak a bátyádnak. Az már nem nagyon izgat, hogy közben magadnál vagy-e, vagy nyáladzó, kapálódzó pixiként kifordul a szemed. Úgyhogy pofa be. És öltözz. Vagy betöröm az orrodat, és marsi kutyaként vonszollak magammal.

Három hosszú szívdobbanás idejéig csak bámul rám, aztán megtörik a jég, kacagni kezd:

– Szóval a Vénuszról? – kérdi.

– A Vénuszról – bólintok.

– Ki nem állhatom a vénusziakat. Carthii volnál?

– Saud – felelem.

Thraxa keze megtalálta a pörölye markolatát mellettem.

– Akkor a pillanatnak élsz – mosolyog. – Hogy hiányzott a népem, még az ilyen kagylózabálók is. Az Arany makacs népség, nincs igazam?

Beleszimatol a levegőbe, megvetően pillant az Obszidiánra, aztán a párnák közt turkál egy ideig, végül előránt egy lilával és arannyal hímzett fehér kimonót, a derekán jól meghúzza a selyemzsineggel, és búcsúcsókot nyom az alvó Rózsaszínek arcára. Azok meg sem rezzennek, nyilván valami narkotikummal ütötték ki magukat. Fogja a hegedűjét, és mezítláb csatlakozik hozzánk.

– Mehetünk?

A Gondnokot a cellában akarjuk hátrahagyni, több hasznát már nem vehetjük. Alexandar és Sevro kinyitja a részleg ajtaját, és már kint is vannak. Thraxával közrefogjuk Apolloniust, és megyünk a többiek után. Apollonius azonban váratlanul hátraugrik.

Mire visszafordulok, már a Gondnok mellett áll, két hatalmas kezét a szerencsétlen Réz koponyájára szorítja, és vizsgálódva billentgeti jobbra-balra, ujjai körbetapogatják a fejet. A Gondnok moccanni sem mer. Apollonius úgy néz rám, mint a minden tiltás dacára a szőnyegre piszkító kutya: unott pökhendiséggel. Ujjait a Gondnok szemgödrébe nyomja. A Gondnok visít, Apollonius izmai megfeszülnek. Az erek kidudorodnak a karján. Mielőtt még leszedhetném a zsákmányáról, reccsen a hús, pattannak a szövetek. Vér fröccsen Apollonius kezére, ahogy a Gondnok szemei kirobbannak. Alexandar öklendezik. Apollonius elereszti a Gondnokot, aki jajveszékelve tapogatja az arcát. Az Arany az ajkához emeli véres hüvelykujját. Megnyalja.

– Pont, mint az aprópénz.

Döbbenten meredek a vergődő Gondnokra.

– Lődd le, Sevro.

Nyilak sziszegnek a vállam felett. Kettő arcon találja Apolloniust, de ő csak röhög, és kitépi őket a húsából. Sevro és Alexandar megsorozza, ő azonban a kezével csapja félre a lövedékeket, ha épp a húsába csapódnak, kisodorja mindet szélsebesen. Vérben fürdő, kedélyes bivalyként ront neki Sevrónak, de már én vagyok a gyorsabb, a vállamat behúzva megyek neki, teljes testtel vágódom a bordáinak. A magasba emelem, a térdei alatt ragadom meg. A földhöz csapom, de vele zuhanok én is. Ügyesebb birkózó nálam, és hatalmas ereje is váratlanul ér. Kígyóként tekeredik körém, míg végül azon kapom magam, hogy négykézláb térdelek előtte, és a fejem a mellének nyomódik, ő pedig felegyenesedik, a lábaival kitámaszt, és hátrarántja a fejemet, hogy az egész gerincem belefeszül. Hüvelykujja az ádámcsutkámat préseli, és én nem kapok levegőt. Vaktában csapok az arca felé, az ujjamat az orrlyukába tolom, el akarom érni az orrüreget. De a szorítása nem gyengül. El fogok ájulni. Ekkor terem mellettem az Obszidián őr. Egy vízipipával csapja halántékon Apolloniust, így sikerül kikecmeregnem alóla. A skaraBőr maszkomat persze lemarcangolta a fejemről, vörös és csupasz képpel magasodom lihegve fölé.

Ahogy meglátja az arcomat, Apollonius ismét kacagni kezd, lassan, öblösen és egyre kábábban, mert az idegméreg hatni kezd végre. Karjait széttárva hever a földön, véresen, mint valami gonosz, ősi polip. Sevro mellette terem, és a biztonság kedvéért még egyszer lesújt a halántékára. Végre kidülled az Arany szeme, elájult.

Még mindig lihegek.

– Köszönöm – fordulok az Obszidiánhoz. Az arcomat fürkészi, tudja, hogy ki vagyok. Csak megvonja a vállát, mint aki jól szórakozik. Aztán a Gondnokra néz, és egy röpke pillanatra azt hiszem, most ő is bosszút áll rajta, és beveri a nyomorult koponyáját, de a földre hajítja a behorpadt vízipipát.

– Azt a szarveretest – mondja Sevro. – Mi van a Gondnokkal?

– Elájult a mázlista – hajol le hozzá Thraxa. – Ilyet még életemben nem láttam.

– Belevakult a nagy romlottságába – morgom. – De valami azt súgja, hogy megvan a pénze egy új pár szemre.

– Minden frankó, aranyhaj? – kérdi az ajtó mellett még mindig előregörnyedő Alexandart, aki imbolyogva kapja le a maszkját, épp időben, hogy ne abba hányjon bele. Sevro félreugrik. – Te barom.

– Bocs – motyogja Alexandar sápadtan. Még véletlenül se nézne a megcsonkított Gondnokra, szótlanul húzza vissza a maszkját.

– A vízipipával letaglózott Minótaurosz – rúgja odébb az eszközt Sevro, hogy az Obszidiánhoz férjen, és vállon veregethesse. – Szép csapás volt. De úgy vélem, ezzel ugrott a biznisz a Gondnokkal…

– Mert? Attól, hogy megvakult, még egy életre leültetik, ha jelent bennünket a Köztársaságnak. Valami azt súgja, hogy inkább lenyeli a keserű pirulát.

– Rohadt egy kutyaszorító, mi? – ingatja a fejét Sevro. – Mert így az emberei simán átnyúlnak majd a feje felett…

– Gondolod, ők nem járnak vele jól? Kéz kezet mos, haver. Alexandarral menjetek vissza az Omega szintre, Kaviccsal és Bohóccal intézzétek a többi rab átszállítását. Én meg Thraxával viszem ezt a trágyadombot a tengeralattjáróba. Menjetek.

– Ezt a szart – méri végig Sevro komoran Alexandart. De olyan halkan mondja, hogy csak én hallom.

– Nekem mondod?!

– Én nyertem 6:3-ra. Ha itt az idő, én ölöm meg a köcsögöt – mondja elégedetten, aztán a fejével az Obszidián felé int: – Vele meg mi legyen? Hé, hogy hívnak?

Az Obszidián riadtan néz rá, és a szájára mutat.

– Ja, persze, felejtsd el. Nyelvetlen, jó lesz – zárja le a kérdést Sevro, aztán visszafordul hozzám. – Látta a képedet.

Az Obszidián türelmesen várakozik, míg én alaposan végigmérem:

– Velünk tartasz?

29

LYRIA

ROZSDA ÉS ÁRNY

A szabadnapomon korán kelek, és csak hideg kását eszem. A szobalányokon kívül még senki sincs ébren. A bejáratnál már szorgoskodnak a takarítórobotjaik, úgyhogy kikerülöm őket. Még egy hét van a világos hónapból, az ég ennek megfelelően kék, lusta eső szitál belőle. A déli villamoscsomóponthoz megyek, onnan jutok el a központi pályaudvarra, amely a birtokaink keleti peremén van. A Silenius-ív alatt kell bemutatnom az Oroszlántestőröknek a papírjaimat, az engedélyemet és az azonosítómat. Legszívesebben Liamet is magammal hoznám, de tanítás van, és egyébként is félteném a nagyváros zajaitól, a nyüzsgéstől.

– Először jársz Hüperiónban? – kérdi az ellenőrző ponton a Szürke álmosan, miközben az engedélyemet vizsgálgatja. Az állomás túloldalán hosszú sorokban várakoznak a munkába menő hüperióniak egy ugyanilyen ellenőrző ponton. Miért nem enged már át? Bele fog kötni az engedélyembe. A kezemet a pénztárcámon tartom. Mennyivel próbáljam megvesztegetni? Meg kellett volna kérdeznem a szobalányoktól, de úgyis csak összevissza beszéltek volna, aztán meg megszívatnak. Bent az őrök pihenőjében több őr is valami holoAdást néz.

– A nevezetességek felé veszed az irányt, ugye?

– Igen, uram.

– A Circadát felejtsd el, ott rémesen hosszú mindig a sor.

– Szabadjegyem van – mutatom a fényes engedélyt, amelyet minden Telemanus-szolga megkapott az intézőnktől.

– Jópofa – nevetgél gúnyosan. – Azzal beengednek, de a sorban állást nem úszod meg. És hemzsegnek a turisták. Mindenütt marsiak tolonganak. – Méreget, mint én régebben a 121-es táborban a szúnyogokat. – A negyedik kategóriás azonosítót este tíz után már csak teljes spektrumú átvilágítással fogadjuk el.

– Az enyém második kategóriás.

– De csak a Telemanus-birtokon belül – helyesbít. – A citadellán kívüli engedélyezés más elbírálás alá esik. Vili? – bólintok. – Legyen szép holdad, polgártárs.

Beszállok az esőtől nedves vonatba, és egy ablak mellé kuporodok, alaposan összehúzom magamon a kabátomat, csípős a hideg. Velem együtt hatan vagyunk, amikor elindulunk. Fás térségen haladunk át, a köd foltokban ül a Citadella körül, hogy egyelőre Hüperión maga nem is látszik. Emlékszem, amikor a magasból először megpillantottam az acél-és fényvárost, lélegzetelállító látványt nyújtott. Most jobbára inkább szorongást érzek.

A Hüperión-állomáson szállok le, a könyökömmel török magamnak utat a várakozók közt. Rengetegen indulnak munkába a Citadella felé, akad a tömegben Ezüst és Zöld is, bár leginkább Rezet látok. Drága felöltőkben, egyforma sálban és széles peremű kalapban ácsorognak, meg se hallják a bocsánatkérésemet, mert minden fülben ragyogó fülhallgató dugója, a szemeken holoKontaktok. Annyira alacsony vagyok, hogy nem is látom, merre haladok, csak tolakszom kifelé. Kis híján eltaposnak, amikor a hangosbemondó megszólal: – Az ajtók záródnak. Vigyázat, becsípődésveszély, az ajtók záródnak…

A Hüperión-állomás Lagalosra emlékeztet: zajosan visszhangos csarnok, mint egy sziklába vájt barlang, csupa tolongás. A Köztársaság legtávolabbi szegleteiből is érkeznek ide utazók, még sálas, vastag bőrű, terrai Vörös farmereket is látok. Menő fekete dzsekiben feszítő Kék srácok talán egy bolygó körüli repülőiskolából, nagyon hangosak, heherésznek. Vállhallgatókból bömbölő technót hallgató, biomán Zöldek. Az egész egy nagy katyvasz, mint Ava főztjei. Mozgóreklámok hirdetnek drágának tűnő Rózsaszínekre aggatott holmikat a csillogó kirakatok felett.

Egy térképváróban véletlen meglököm a könyökömmel a kivetítőt, a holo vált, és lándzsavipera-fészeknyi útvonal jelenik meg. Beleszédülök, gőzöm sincs, hogy működik a szarveretes jegyautomata. Mögöttem egy Sárga topog türelmetlenül.

Hirtelen pánikba esem. Nem illek ide, olyan vagyok, mint Rózsaszín lábán a tyúkszem. Menekülnék, vissza a Citadellába, hogy az ágyamon nézzek inkább holókat. Kavax ma magával vitte Szophoklészt a Mécsvirág-tóhoz, nincsen semmi dolgom.

Nem. Hüperión a birodalom ékköve. Felpillantok az állomás kőhomlokzatára. Te ölni tudtál volna azért, hogy idejöhess, Ava.

Tartozom neki annyival, hogy adok ennek az egésznek egy esélyt.

Nem boldogultam az átszállási térképpel, inkább gyalog vágok neki. A lábamban bízhatok és a kargépemben lévő GPS-ben is. Alig öt kilométer a galéria, az feleannyi, mint amennyit Liammel a táborból az epresig megtettünk.

Útközben megállok egy kis kávézó előtt a fényes körúton. A fákkal szegélyezett sétány oldalánál, a szemétpöttyös, virágzó bokrokon is túl lelátni a mélybe, a város alsó szintjeire. Kék kezeslábast viselő Barna tisztaságiak szedik acélkarmokkal a szemetet. Lentebb egy téren Vox Populi tüntetők gyülekeznek. Szemközt a lakóépületek legalább annyi szinten át nyújtózkodnak a magasba, mint lefelé a mélybe. Elhátrálok, csak most tudatosul bennem, hogy kilométerekkel a hold felszíne felett járok. Fordul egyet a gyomrom.

Kék, zöld és szürke bogarakként repdesnek a magasban a légútvonalakon a repülő járgányok. Lent, a mélyben szennyeződés gyűlik, köd. Azon át fény dereng odalentről. A szutyok alatt egy másik város rejtőzik. Tiszta őrület, apu. Itt még te is ezt néznéd, nem a holókat. Talán még mosolyognál is kicsit.

Szédelegve téblábolok be egy kávézóba. A hatalmas választék teljesen összezavar, végül egy kávét kérek, meg egy sütit. A 121-es táboron kívül most költök pénzt először, méghozzá nem is keveset. Csak a kávé a napi bérem negyede.

A Barna pénztáros nagy sóhajjal nyugtázza, hogy nem adatKreddel fizetek, hanem kredittel, fintorogva turkál az apróban, és lassan ad vissza. A kávémmal gyorsan az egyik sarokba menekülök. Finom a kávé, de a süti… az mindenen túlmutat. Vajas és könnyű, csoki meg mogyoró is van benne. Két srácodat is eladtad volna ezért, Ava, egy falatért is. Látod, élvezem az életet. Mint egy rendes állampolgár.

Az ablakon át a járókelőket figyelem. Egyedül vagyok. Ők ehhez a világhoz tartoznak. Megengedhetik maguknak, hogy mindennap ilyen kávét igyanak. Mert ők a tudásukból élnek. Járhattak iskolába, tudják kezelni a számítógépet, meg mindenféle modern dologhoz értenek. Nekem ezekről gőzöm sincs.

Csak szolga vagyok, másra sem jó. Azelőtt rabszolga voltam. Elképzelem, ahogy egy pöffeteg férfivel szemben ülök az asztal másik oldalán, egy olyan elbeszélgetésen, amilyenek a holón vannak. Megkérdi, mihez értek, én meg elmondom, hogy tudom hogyan kell ápolni a selyempókokat, hogy ne bogarasodjanak meg, hogy kell őket éjszakára a fészkükbe hordani. Tudom, hogyan vesztegessem meg a bádogosainkat, hogy alkudjam le egy pohárka cukor árát, hogyan igazodjak el a pletykák közt, és kerüljem el az utcai bandákat.

– Rozsdás okosságok, jóasszony – mondaná. – Arra itt nincsen szükség. Takarítással próbálkoztál már?

A múzeum szép, tiszta és zsúfolt. Az Űrkorszak hajnala szárnyon tömeg van. Tele a hely ősrégi űrhajókkal, amelyeket maga Regulus ag Sun adományozott nekik. Szürkék és Kékek között kell átverekednem magam, hogy legalább a relikviák egy részét lássam. Egy nő könyöke alatt megpillantom egy Ezüst cég logóját, a szárnyas sarut. Ez volt a sátrainkon, az élelmiszercsomagjainkon és a víztisztítóinkon is. És régebben a bányában a gépeken, amelyek a mi munkánkat vették át a hasznot nem hajtó bányánkban.

A Hódítók történelme kiállítás zárva van, kordonokkal zárták el a bejáratot. Előttem egy rajnyi Réz fecseg, olyasmit emlegetnek, hogy valami borzalmas rablás történt. Bekukucskálok a ponyva résén az elzárt területre. Odabent Zöldek építenek be valami szerkezetet a padlóba, és Narancs meg Vörös munkások javítják ki a márvány boltívet, amelyen a „Hódítók” feliratra valaki azt égette rá, hogy „Hódirtók”.

Elmosolyodom.

A Lázadásról szóló szárnyat kihagyom – szegény kis Conn és Barlow nyilván hisztizett volna csalódottságában, inkább a Szabadság Szárnynál állok be a sorba. Itt van egy betonterem, több emelet magas, de felfelé elkeskenyedő, hogy odafentről csak egészen kevés fény jut be. A padlón Vörös szimbólumokon taposunk. Hajlítható fémből készült, hüvelyknyi kis holmik, pont olyanok, mint az enyém a kézfejemen. Azokból a bányákból származnak, amelyeket a marsi Sakál akhlüsz-9 gázzal iktatott ki. A Sikolyok Termének nevezik.

Ez nevetséges, és hideg is van, úgyhogy legszívesebben elrohannék innen. De maradok. A sok művészeti alkotás közül ez néz közvetlenül farkasszemet a borzalommal. Egy nálam alig idősebb férfi zokogva zuhan mellettem térdre, görcsösen markolja a tenyerébe az egyik szimbólumot. Egyedül jött, de a körülötte álló Vörösök vigasztalni kezdik, letérdelnek hozzá, végül már mindannyian sírnak, és én is a szememet törölgetve nézek félre. Eszembe jut, hogy csatlakozhatnék hozzájuk én is, de az olyan béna lenne, ráadásul túlságosan is elhatalmasodtak rajtam az érzelmek. A 121-es táborból hova tűnt ez a szeretet?

Óriási Arany pár álldogál a túloldalon, a kisfiukkal nézik a kivetítőt. Szemrevaló pár. A tekintetük tiszteletet sugároz, komor. De legszívesebben rájuk ordítanék. Hogy kopjanak le. Hogy ez itt a miénk.

Ekkor fémes csilingelés hallatszik, mert a kisfiú kitépi magát az anyja kezéből, és a terem közepére szalad, a cipője alatt sodródnak a Vörös szimbólumok. A beton visszaveri a hangot, egyre hangosabb, végül felkúszik a csörömpölés a hideg torony keskeny torkáig.

A Vörösök döbbenten merednek rá.

A Sikolyok Terme felkavarta a gyomromat, és szorongás ébredt bennem a szűk tér miatt, kisietek onnan, és a tömegtől távolabb keresnék helyet, hogy leüljek, és összeszedjem magam. A múzeum minden kávézója zsúfolásig megtelt, ezért inkább kimegyek az épület melletti kis parkba. Elsodródom egy kényelmesen andalgó Kék csoport mellett, fecsegő Zöldek között. A Színek egymás között csoportosulnak a múzeum széles, fehér márványlépcsőjén. Óvatosan haladok el egy félelmetes Arany nő mellett, aki a járda közepén állva beszél egy beépített csipbe. Pirszingekkel teletűzdelt Vörösbe ütközöm, mindenképpen ki akar kerülni.

– Bocs, cicám – motyogja, de már megy is tovább, füstpálcája füstje kígyózik utána.

Valaki a lépcső tetejéről kiabál a háttérből. Megfordulok, az Arany nő az, idegbetegen forgolódik, a tömeget pásztázza a tekintete, míg végül megállapodik rajtam. Hosszú, gyűrűktől nehéz ujjal bök felém.

– Te!

Hátranézek, hogy kihez beszél, de döbbenten látom, hogy hozzám szól.

– Tolvaj!

Elindul felém, engem akar elkapni. Az emberek szétszélednek, magamra maradok. Menekülnék, de a lábaim gyökeret eresztettek, csak állok a járdán.

– Biztonságiak! – rikoltja az óriási nő. – Biztonságiak, ide! Hol vagy, te kis rozsdás?

A nő a magasból acsarog rám. Majdnem fél méterrel magasabb nálam, és közel ötven kilóval nehezebb. Talán még többel is, pedig nagyon sovány. Olyan, mint egy szőrmebundába csavart, kiéhezett, aranyszínű szalamandra, hatalmas szemei azonban gonosz ékkövekként ragyognak.

– Tudom, hogy te vetted el.

– Szart se vettem én el – csattanok fel. Megragadja a karomat, olyan erősen megrántja, hogy a vállam kifordul a helyéről. Rendesen elemelkedem a földről.

– Majd mindjárt kiderül! Biztonságiak!

– Jönnek már – mondja valaki.

Zavartan nézek körül, és próbálnék kicsúszni vizes kabátomban a markából.

– Ne hagyják elmenni!

Zöld nő és egy idősebb Ezüst férfi állja el az utamat. Az Ezüst elkapja a karomat, és nem ereszt, amíg a két biztonsági őr keresztül nem verekszi magát a gyülekező csoportosuláson. Szürkék. Rémület hasít belém. Kék szövetsapkát és titániumjelvényes szürke egyenruhát hordanak. A jelvényen bekötött szemű nő tartja a Köztársaság csillagát. A fiatalabb a tömeget oszlatná, míg az idősebb tiszteletteljesen néz fel az Aranyra.

– Van valami gond, polgártárs?

– Ez itt egy kis tolvaj.

– Kicsoda? Ő? – mér végig higgadtan a Szürke.

– A kis vízisikló ellopta a karkötőmet. A karomról húzta le.

– Egy nagy fenéket! – kerekedik el a szemem.

– Én láttam, hogy el akart iszkolni – bólogat az Ezüst. – De feltartóztattam.

– Gyémánt-cirkónium karkötő volt. Hihetetlenül drága. Épp beszéltem, ő meg kizsebelt. A fürge kis ujjaival.

Szóhoz sem jutok.

– Ne mozgasd a fejedet, polgártárs – mondja az idősebb, kövérkés biztonsági őr. Kék sapkája alól a vékony műanyag tokból átlátszó lencse csusszan a szeme elé. – Most szkennelem.

– De én nem követtem el semmit.

– Akkor nincs is rejtegetnivalód.

– Látták, ahogy történt? – kérdi a fiatalabb Szürke a Zöldtől és az Ezüsttől.

– Azt láttam, hogy a rozsdás nekimegy.

– Én nem. Csak a kiáltozást hallottam.

– Nem csináltam semmit.

– Hallgass, vagy beviszünk, amiért jártatod a szádat – mondja a fiatalabbik.

– Ne mozgasd a fejedet, polgártárs.

Mozdulatlan maradok, visszanyelem a nyelvemre toluló sértéseket. A Szürke szemén fények villannak, ahogy a lencse türköződik rajta. A szembogarában arcok kavalkádja örvénylik.

– Nincs a Nyilvántartásban – szól oda a társának. – Honnan jöttél, polgártárs?

Int, hogy nyomjam az ujjamat a DNS-mintavevőre. A tű könnyen megdöf. A férfi a homlokát ráncolja az eredményre.

– Mars, nyilvánvaló. A beszéde is pont olyan mocskos, mint a képe – jegyzi meg az Arany. – Tartóztassák már le. Vissza akarom kapni a karkötőmet – körbeint. – Nem tudják lehívni valamelyik kamera anyagát?

– Magántulajdon. Nincsenek a Nyilvántartásba kötve, előbb engedélyt kell kérnünk.

– Nevetséges bürokrácia. Manapság fényes nappal is kirabolhatják az embert. A Promenádon! Ha nem azokat a pórias Szenátorokat védenék, hanem a munkájukat végeznék…

– Kérem, polgártárs – mondja az idősebb, miközben idegesen körbenéz, hogy nincsenek-e a közelben Vox Populi szimpatizánsok. Ha túl sok Vörös hallaná az ilyen beszédet, könnyen elfajulhatna a helyzet. – A Marsról valósi vagy, te lány?

Lélegezz. Lélegezz.

– Ja. A Marsról.

– Nem szerepelsz a Nyilvántartásban. Hol a tartózkodási engedélyed? A beágyazott azonosítódban?

– Tessék?

– Van bármiféle azonosítód?

Gyorsan a zsebembe nyúlok, odaraktam a Citadellán kapott azonosítómat. A két Szürke egyszerre lép hátra, és nyúl a fegyveréért. A fiatalabb elő is rántja, és két méterről az arcomra céloz.

– Ne mozdulj!

Beleremegek a parancsba, belém hasít a génjeimbe kódolt rettegés a fegyveres Szürkéktől.

– Vedd ki a kezed a zsebedből. Ki a kezet a kibaszott zsebből! Most!

Ledermedek, minden ízemben remegek. Még a kezeimet sem vagyok képes mozdítani, nem tudom kihúzni őket a zsebemből. Gyűlölködő pillantások méregetnek, ellenségesek és önelégültek, hogy ők bezzeg tudták, íme, megalapozott volt a torz előítéletük.

– Lassan húzd ki a kezedet. Lassan.

Kihúzom a kezemet a zsebemből. Az egyik Szürke rám veti magát, egy közeli falhoz lapít. Kirúgják alólam a lábamat, a két karomat széttárják. Egy bottal végigszkennelik az egész testemet, aztán végigtapogatnak, utána mágneses bilinccsel hátrabilincselik a kezeimet. Fogalmam sincs, mit tegyek.

– Se pisztoly, se bomba – mondja a fiatalabb. – Karkötő se – kiveszi az irataimat a zsebemből, hátralép. – Lagalosi Lyria – mondja hangosan, majd elhallgat. – Ezt nézd, Stefano.

– Akkor biztosan volt egy bűntársa – mondja az Arany.

– Én láttam egy másik Vöröset – szólal meg a Zöld.

– Én is láttam. Ronda alak volt. Tetoválások, pirszingek, nyilván valami bandatag. Figyeljenek, uraim, felvennék a vallomásomat? – pillant az Ezüst az órájára. – Találkozóm lesz…

– Rico, vedd fel a vallomásokat, rögzítsd az adatokat – szól bele az idősebb a mikrofonjába. – Kérek egy kocsit a Promenád szintre, a 116. és az Eurüdiké sarkára. – Aztán hozzám intézi a szavait. – Megfordulhatsz, polgártárs.

Ügyetlenül megfordulok, a kezem a hátam mögött. Megint esik. Borzongok. A Szürke az azonosítómat nézegeti.

– Citadella-személyzet? – bólintok. – Tisztaságiak? – kérdi, de akkor észreveszi a róka emblémát a nevem mellett. – Telemanus-személyzet. Ezt nézd. Ezért nem szerepel a Nyilvántartásban.

Nem tudom, ez kérdés-e, vagy kijelentés.

– Nyilván az azonosítót is lopta – jegyzi meg az Arany.

– Kérem, polgártárs!

– Tudja, ki vagyok? – acsarog rá a nő. – Agilla au Vorelius vagyok. Miért nem keresik a tettestársát? Volt neki. Mert ezek csoportosan járnak. Maga is tudja. Kis gazemberek, megvadultak, nem tisztelnek semmit. Az ember már sehol sem lehet biztonságban. Hogy hívják? Jelenteni fogom a kedves ismerősömnek, Adulius Szenátornak. Egy telefon, és maga víztisztító berendezéseket őriz a Phoboszon – hajol előre, és izzó szemekkel olvassa le a biztonsági őr jelvényéről a nevét. – Gregorovich.

– Volerius polgártárs, most bevisszük a feltételezett elkövetőt… – hebegi sápadtan az öregebbik Szürke.

– Bevisznek? – üvöltöm. – De én nem követtem el…

– Kuss – lök oldalba. Annyira dühös vagyok, és félek is, hogy egyből elhallgatok, a földre szegezem a tekintetemet. – Bevisszük, nyomozást indítunk, és engedélyt kérünk, hogy lenyomozzuk a kamerafelvételeket. Ha segített ellopni a karkötőjét, meg fog fizetni érte.

– Helyes, helyes. Jelentse a Telemanusék intézőjének. Nem árt, ha tudják, hogy tolvaj van az embereik közt. Nem mintha a Marsról valósi hadurakat annyira zavarná. De legalább ezt kirakják az állásából. Annyival is tisztább lesz ez a város.

Ettől még inkább megrémülök, mint a Szürkéktől.

Kenyérvekni formájú, ciánkék csíkos, ütött-kopott Szürke repülőjárgány ereszkedik mellénk. A hátuljában több sorban kemény képű csavargók és részegek, csupa aljaSzín.

– Mit művelt a lány? – kiáltja felénk egy Vörös járókelő.

– Mozogj már, polgártárs – noszogat az egyik Szürke.

– Rohadékok! – kiabálja egy másik hang a tömegből. Üveg repül felénk, az egyik biztonsági lábánál csapódik a járdába. – Baszódjatok meg, bádogemberek!

Elvezetnek.

– Csesszék meg – kiabálom, ahogy belökdösnek a jármű hátuljába. Úgy érzem magam, mint egy hisztériázó gyerek. Az arcom merev. Az egyikük bénítóbotot ránt elő.

– Beszállhatsz összevizelt gatyában. Vagy beszállhatsz száraz gatyában. Gyerünk, polgártárs.

Összerezzenek, és hagyom, hogy lenyomjanak egy viharvert, fekete fogú Rózsaszín meg egy véres és hányásos dzsekijű, részeg Obszidián közé. A bilincsem kattan, a mágnes az üléshez rögzít. Mély, állati rémület ébred bennem. Rángatni kezdem a bilincseimet.

– Kérem, kérem, ne…

Odakint egyre nagyobb a lárma és az üvegcsörömpölés. Sziréna hangzik a távolból.

– Biztonságiak – hallok egy hangot az utcáról, mielőtt rám csukódna az ajtó. Vékony, felöltős Szürke férfi lép a járgányhoz. Jobb lábára erősen sántít, villás kecskeszakálla van.

– Attól tartok, tévedés történt – mondja. – Az a lány a barátom.

– A zsebtolvaj? – kérdi a Stafeno nevű, az idősebb.

– Tiszta röhej! – nevet fel az idegen. – Ha ő zsebtolvaj, akkor én világhírű műkincsrabló vagyok. Nyolc éve vagyok a család barátja. Most egy napra kirándultunk ide, a városba. Hogy megnézzük a főbb nevezetességeket. Az első állomás a Szabadság Szárny volt, utána a Hősök parkja, na az merő unalom, tudom. Szerettem volna, ha megismeri kicsit a múltamat. Hogy ez a friss-ropogós új generáció is tudja, milyen áldozatokat hozott értük a fajtánk.

– A múltját? – kérdi az őr. – Maga a Fiak közé tartozott?

A férfi megvonja a vállát, mint akit zavarba hoz a kijelentés.

– Mind a dolgunkat tettük. Eleinte magam is biztonságiként dolgoztam.

A gigászi Obszidián felszívja a turhát a torkából, és a lábamra köpi. Összevissza fogsorral vigyorog rám, és valami érthetetlen nyelven sugdos. A lehelete bűzlik, mint a latrina. Közben a Szürkék katonai zsargonban fecsegnek egymás közt, és már végképp nem értek semmit.

– Hányas Légió?

– Tizenötös.

– Serenia Központ?

– Egyenesen Kráterváros.

– Az volt ám a sütögetés! – füttyent az egyikük elismerően.

– Akkor maga bevetési volt…

– Úgy is mondhatjuk.

– Ott voltam magam is – bólogat az öreg. – Akkoriban a Tizenhármasban.

– Pokoli idők voltak – feleli az ismeretlen.

– Pokoli idők.

Kezet ráznak.

– Philippe – mondja az ismeretlen.

– Stefano. Ez meg Rico, egy igazi seggfej.

– Szóval, mi az ábra, Stefano? Nagyon úgy néz ki, hogy a barátom ennek a varjúnak lesz a vacsorája.

– Egy polgártárs szerint a barátja ellopta a karkötőjét – szólal meg félénken a fiatalabb biztonsági. Látszik rajta, hogy utálja, hogy a másik kettő tudomást sem vesz róla.

– A karkötőjét? – nevet nagyot az ismeretlen. – És nála volt?

– Nem, de…

– Akkor meg mit keres a járműben? Rozsdások ad portas?

Az idősebb biccent.

– A polgártárs botránnyal fenyegetőzött. Azzal zsarolt, hogy felhívja az ismerősét. Vannak kapcsolatai, tudja, hogy megy ez.

– Á – vonja fel a szemöldökét az ismeretlen. – Ezek szerint egy Arany?

– Tudja, hogy megy ez – ismétli Stefano kissé pironkodva.

– Ugyanaz a történet, új szereplők.

– Ez már csak ilyen.

– Ez már csak ilyen. Mennyi van még a nyugdíjig?

– Három. Öt évvel megint feljebb tolták.

– Mocskok.

– Jaja. Az újoncok meg mit sem érnek. Vörösek, Barnák… még egy Obszidiánunk is van. Kibaszott őrület. Nulla fegyelem. Megtartják inkább a régi, vén kutyákat.

– Kriminális.

– Így van ez.

Az ismeretlen közelebb lép, és suttogva folytatja:

– Ide hallgasson… Tudom én, hogy csak a munkáját végzi, Stefano. Tudom, hogyne tudnám. De nézzen csak körül. Mindjárt robban az utca. Elviszik, és a Vox tombolni kezd. A kishölgyért magam kezeskedem. Megígértem az anyjának, hogy vigyázok rá. Jó gyerek ez. Megnyúznak, ha nélküle állítok haza, hogy ez meg az volt. Maga is tudja, milyenek a Vörösek: kicsi Szín, nagy hang. És ha még be is viteti, akkor aztán tényleg nagy felhajtás lesz belőle. Pláne, hogy rohadtul nem követett el semmit. Volna rá mód, hogy ezt most kivételesen törölje a menetrendből? Mintha meg sem történt volna. Mindenki jobban jár.

– Stefano… – kezdi a fiatalabb.

– Hallgass, papírkutya.

Az idősebbik még egyszer végigmér, aztán az utcára pillant, majd a másik idősebbre, aki a járművel érkezett. Bólint. Az beugrik a kocsi hátuljába, oldja a bilincsem mágneszárát. Óvatosan mászom ki mögötte a kocsiból.

– Az adósa vagyok – mondja az ismeretlen. – Ez rohadt rendes volt magától.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

Az ismeretlen a kezét nyújtja:

– Semper fratres.

– Semper fratres.

A biztonságiak bezárják a jármű hátulját, és bevetik magukat a tömegbe, határozottan taszigálják félre az útjukba kerülő aljaSzíneket. A jármű felemelkedik, már el is tűnik a magasban a forgalomban. A tömeg pedig áldozat híján maga is gyorsan feloszlik, bár néhányan odalépnek hozzám, hogy jól vagyok-e. Bólogatva nyugtatok meg mindenkit, még ha rendesen meg is ráztak a történtek.

– Tégy úgy, mintha barátok lennénk – mondja az ismeretlen megmentőm, ahogy félrehúz. – Még figyelnek bennünket.

– Miért csinálta ezt? – kérdezem, miközben leül egy padra, és rágyújt. Elfogadom a kínálást, és elveszem a füstpálcát. A kisujján egy gyűrűből ad tüzet.

– Egy másik Vörös tette – mondja. – Láttam a kölyköt.

– Miért nem avatkozott közbe rögtön? – kérdem hevesen.

– Nem ismerlek. És manapság az ember könnyen bajba keveredhet.

– Hát nagyon úgy fest…

– Mindig ilyen… nagy kedvvel támadsz neki azoknak, akik időt nem kímélve a segítségedre sietnek?

– Nem… én csak… bocsánat.

– És amúgy sem lett volna értelme ilyen Aranyakkal leállni. Pokoli darazsak, mérges a csípésük. Ingoványos terület.

– Ingoványos?

– Az ember belemerülhet a szarba. Egyébként Philippe vagyok – nyújtja a kezét. Velem sokkal kedélyesebben társalog, mint korábban a biztonságiakkal. Az arca ravaszkás, a szeme okos, majdnem minden felett unottan elsiklik, de rám érdeklődve tekint.

– Lagalosi Lyria.

– Marsi vagy? – neveti el magát. – Na, hát akkor tiszta szerencse, hogy nem kérdezték, honnan az ördögből ismerlek. Marsi. Hehe. Ez egy vicc. Mindent gallyra vághatott volna – sóhajt, elnyomja a füstpálcáját, feláll, indulni készül.

– Miért segített? – teszem fel másodszor is a kérdést.

– Emlékeztetsz valakire, akit régebben ismertem – feleli, majd elhallgat. – És rühellem ezt a felsőSzín tempót. Egyből nekimennek bárkinek, az izmaikat mutogatják, mintha korábban nem lett volna épp elég esélyük mindenre. De most már legyen nagyon szép napod, Lagalosi Lyria. És vigyázz a szádra, ha bádogosokkal keveredsz szóba. Ez a Stefano rendes pofa volt. A legtöbbjük sokkal csípősebb a sok terrorista meg a többi miatt.

Elindul.

– Várjon!

– Igen? – áll meg.

– Tartozom magának – rántom elő a pénztárcámat. – Maga gondoskodik rólam, akkor én is magáról. Ez így van rendjén.

– Meg akarsz fizetni? – kérdi sértetten. – Isten őrizzen. Becsüld meg a különleges pillanatokat, angyalom – mondja, és hallgat egy sort, amíg emberek haladnak el mellettünk. Mintha gondolkodna valamin. A keze a mellkasán pihen, valamit tapogat az inge alatt. – Nahát, a szentségit – sóhajt végül nagyot. – Tényleg elveszettnek tűnsz. Mikor érkeztél szépséges városunkba?

– Ma vagyok itt először.

– Te szegény kis nyuszika – huhog.

– Nem vagyok nyuszika – csattanok fel.

– Jó, akkor nem vagy az – nevet nagyot. – A harapásod tényleg sokkal élesebb. Tehát ez az első napod. És mit láttál már? – Ahogy az orra alá tolom a brosúrámat, kikapja a kezemből. – Nyomorult gyermek. Álló nap sorban akarsz állni? Nos, történetesen éppen sétálnom kell. A térdem miatt, tudod? Régi sérülés. Mit szólnál, ha hálából velem tartanál, és meghallgatnál, hogy ne kelljen egész nap magamban beszélnem? Szerintem ez egy tisztességes ajánlat.

Elbizonytalanodom.

– Csodaszép mulatozással és barátságban eltöltött napot ígérhetek.

A pillantása huncut. Igazából az ilyenben jobban bízom, mint a kedves tekintetben. Azok szoktak általában lesajnálni.

– Abban benne vagyok.

– Nagyszerű – fordul el, és indulna is. – Gyerünk akkor, Lagalosi Lyria! – Azzal megpaskolja a saját combját: – Gyía-gyía!

Philippe irtó vicces. Végigbeszélgetjük az egész Promenád szintet, bemegyünk a kihalt, de gyönyörű Pallas galériába, ahol a mozdulatba fagyott Babérünnepi táncosokat idéző üvegszobrokat csodáljuk meg, végigjárjuk az állatkertet, ámulva nézem a Húsfaragók készítette, rég kihalt állatok másait, zebrákat, kengurukat meg a többit. Megismertet a karamelles-kardamomos pattogatott kukoricával meg a jégkásával. Lámpásokkal kivilágított fák között szívjuk egyre-másra a füstpálcákat az Arisztotelész parkban, lessük, ahogy kutyák kergetik a szökőkút körül a galambokat. Philippe úgy mesél, mintha direkt megkértem volna rá. Tud bánni a szavakkal, sok olyat használ, amiknek nem tudom a jelentését, sőt olyanokat is, amiket soha életemben nem hallottam még. Ez a beszéd dolog mintha a vérében volna, olyan kulturált, még a végtelenül elegáns, bundás hölgyek pipiskedéséből is gúnyt űz, akiken pedig én eleinte csak megszeppenve tátottam a számat.

Imádnád ezt a pasit, Ava. Még csak nem is emlékeztet a bányabeli ostoba srácokra.

És kíváncsi rám. Nem úgy, ahogy mindenki más, nem az érdekli, mi történt velem, hanem az, hogy mit gondolok a világról. És én csak jártatom a számat, egészen kiengedek, már nem vagyok zavarban, pedig tényleg figyel rám, és közben azt a valamit tapogatja az inge alatt.

Apánál talán valamivel idősebb lehet, közben meg valahogy fiatalos, amitől mindenáron mosolyoghatnékom támad. Valamit rejteget, valami mélységes szomorúságot. Néha elkapom a pillantását, ahogy a fákon meg a szökőkúton megpihen, mintha régebben valaki mással már járt volna itt. Ilyenkor mindig a melléhez emeli a kezét.

Vajon kire emlékeztethetem?

Megfeledkezem az időről, valahogy az is kimegy a fejemből, hogy itt a napkorong sem nyugszik le estefelé. Amikor végül szólok neki, hogy lassan vissza kell mennem a Citadellába, Philippe felajánlja, hogy hazakísér, csak előbb még a nap méltó befejezéseképpen üljünk be vacsorázni egy kis vénuszi bisztróba. Ismeri a helyet, de engem még a gondolat is elborzaszt, mert soha nem jártam még vendéglőben, és biztosan nem illik oda az öltözékem, meg ráadásul nem is nagyon engedhetem meg magamnak. De belekapaszkodik a karomba. A kis vénuszi helyhez hasonlóan szépet még sosem láttam. Ragyognak a makulátlanul tiszta és fehér asztalkendők meg tányérok, ezüst evőeszközök. A kerthelyiségben egy kis borostyánnal felfuttatott filagória alatt, ahonnan a Citadellára és az északi hegyekre nyílik kilátás, egy Lila citerázik.

– Fájdalom arra gondolni, hogy eddigi életedet osztriga nélkül voltál kénytelen leélni – szürcsöl ki egyet a héjából Philippe.

– Jó, de te meg sült lándzsavipera-tojást nem kóstoltál még soha.

– Ami nyilvánvalóan ritka finomság lehet.

Borzongva nyelek be én is egy újabb kagylót. Az elsőt meg is rágtam, de kis híján visszajött, most már tudom, hogy jobb egyben lenyelni őket. És így talán ízlik is, főleg, ha bőségesen kísérem az ecetes öntettel. Persze lehet, hogy csak azt szeretem benne, hogy szerethetem. Amikor a pincér megáll az asztalunk mellett, és érdeklődik, hogy hozhat-e még valamit, rendkívül fontos embernek érzem magam, ahogy rávágom, hogy igen, ebből még egy kört.

– És még két martinit is kérünk, szépfiú – fűzi hozzá Philippe. – Felháborítóan mocskosan.

A pincér belepirul, és siet is a rendelésünkért. Nézek utána, és rémület markolássza a szívemet, hogy mennyibe fog ez kerülni.

– Az igazi vénuszi puhatestűeknek ez a nyomába sem érhet – hajítja a kagylóhéjat a vödörbe Philippe –, de a Föld is odateszi magát, most, hogy háború van.

– Azt hallottam, hogy a békével helyre fog állni a kereskedelem – közlöm nagyokosan. Néhány hete hallottam ezt Quicksilver egyik emberétől, aki Kavaxnál járt látogatóban.

– Ah! A béke úgyis csak ideig-óráig tart. Az Aranyaknak nem elég a feltételes győzelem, addig nem nyughatnak, amíg teljes diadalt nem aratnak az ellenségen.

– De a Vox Populi majd megköti az Aranyak nélkül is.

– Ezt meg honnan veszed?

– Megvannak a forrásaim – vonom meg a vállamat.

– És ez nem zavar? – mér végig. – Békét kötni a rabszolgatartókkal?

– Nem tudom – bököm ki némi gondolkodás után. Annak azért örülök, hogy nem szállt rá arra, hogy vajon milyen forrásaim lehetnek nekem.

– Ha zavarna, feltételezem, hogy tudnál róla.

– Az a Szenátor, az az O’Faran Táncos nevű. Ő szabadította fel a bányámat.

– Az nem semmi – füttyent.

Bólintok.

– Először nem emlékeztem rá, de aztán rájöttem. Ha láttad volna, hogy nézett ránk… Ő tényleg azt akarja, hogy javuljon végre az élet itt és a Marson is. Mert az Uralkodó csak a saját bosszújára tud gondolni, hogy leszámoljon a Hamu Lovagjával. A kisemberek meg nem érdekelnek senkit. Hat éve nem is járt a Marson, közben meg egy lepratelep már az a bolygó. Merő ingovány.

A szó hallatán mosolyra húzódik a szája.

– És az Arató?

– Mi van vele? – vonok megint vállat, és inkább iszom. Szívesebben beszélnék valami másról. – Ő is olyan már, mint ők.

– Egy Arany.

Biccentek, a bátyáim jutnak eszembe, akik még mindig a Légióban szolgálnak. Nem is tudom, megemlítsem-e őket Philippe-nek. De nem, inkább nem. Nem akarom tönkretenni az estét a szokásos szánakozással.

– Én csak azt szeretném, ha vége volna már – mondom. – Hogy élhessük az életet, amit ígértek.

– Így vagyunk ezzel mind. Na végre, az osztrigák!

Kivégezzük ezt a tucatot is, és a két martini után Philippe valahogy észrevétlen rendezi a számlát. Nagy hűhót csapok, hogy nem kellett volna, magamban azonban hálát adok a Völgynek érte, és igazán ostobaságnak érzem, hogy ennyit emésztettem magam miatta egész vacsora közben.

Ittasan tántorgunk ki a vendéglőből, összekarolva énekelünk egy Vörös balladát a bűbájos fiúról, aki még egy lándzsavipera fejét is elcsavarta. Philippe akarta mindenáron, hogy megtanítsam neki. Mindketten részegek vagyunk, csak ő épp legalább két karhosszal magasabb és vagy harminc kilóval nehezebb nálam.

– A Vörös szervezet, hát cefetül lenyűgöző – sóhajtja, ahogy a Hősök parkjának közepén egyszer csak összecsuklik. A szitáló eső sem zavarja. Ahogy a felhőrétegeket csak itt-ott szabdalják fénycsíkok, szinte olyan, mintha tényleg esteledne. – Muszáj pihentetni a lábamat. Veszettül sajog.

A létesítmény szívében vagyunk, a Hősök kapujában, ahol szobrok állnak körbe egy nyílt térséget. A kedvencem Orion xe Aquarii, vagy hét emelet magasan tornyosul a vörös juharok tengere fölött. A híresen goromba Kék a kezeit csípőre vágva áll, a vállán egy papagáj. A térség közepén áll a leghatalmasabb szobor, éjjelente a földbe süllyesztett lámpák világítják meg az Acél Aratót: a valóságosnál tízszer nagyobb Vörös fiút, aki két oszlophoz láncolva áll. Nem kifejezetten grandiózus, inkább mint aki mindjárt éhen hal. A háta görnyedt, de a szája kiáltásra tátva, a láncok recsegnek, ropognak. Az oszlopok ledőlnek, szilánkjai alakok és ikonok és üvöltő arcok. Philippe a nyakláncát simogatva dől hátra, és méri végig a szobrot.

– Mi az? – kérdem egy idő múlva. Felvonja a szemöldökét. – Az inged alatt. Úgy simogattad álló nap, mintha valami kiskutya volna.

– Hogy? – húzza ki magát ültében, és emeli ki a ruhája alól a láncot. Kisebb tojásnyi medál, egy göndör hajú fiatalember arca, a fején szőlőkoronával. – Egy kis apróság, egy olyan valakitől kaptam, aki fontos volt nekem. Ő Bacchus. A bor és a mámor istene. Közel áll a szívemhez.

– Kitől kaptad? – szalad ki a számon. – Bocs, tudom, a modorom elég szar.

– Kímélj meg a modorodtól, drágaságom. Túlságosan is részeg vagyok már ehhez – morogja, de elhallgat, az arcáról leolvad az egyébként állandó kedélyesség, és egy komorabb, sokkal komolyabb férfi sejlik fel alóla. – Egy férfitől. A vőlegényemtől.

– Vőlegényed?

– Talán probléma? – csattan élesen a hangja.

– Nem… csak…

– Mert tudom, hogy az aljVörösek tapintatlan kis szarrágók az ilyesmiben. A bányaélet miatt, ehhez vagytok szoktatva. A nukleáris család meg a sok baromság. A homoszexualitás nem elég hatékony. Spermapazarlás a nagyokos Minőségellenőri Testület szerint.

– Nem vagyunk mind ilyenek! – kap el az indulat. Mondjuk apa olyan volt, az igaz.

– Nem, persze – nevet fel halkan, könnyedén. Megint a régi Philippe. Kezdem érteni. A nagy szavak meg a gigerli nagyvilágiság mind csak álca. Pajzs, alatta fájdalom lapul. De most egy pillanatra megbízott bennem annyira, hogy felfedje előttem. – Bocs, édesem. Szörnyen merev vagyok. És egyszerűbb csak előrefelé nézni, ha az ember ennyire merev – sóhajtva nézi, ahogy a víz cseperészik Arató szobráról. A hónalja alatt madarak húzzák meg magukat.

– Milyen volt a vőlegényed? – kérdezem halkan.

– Férjem. Nem szeretem a vőlegény elnevezést. Úgy olyan semmiségnek tűnik… Jó ember. A legjobb. Semmiben sem hasonlított rám, talán csak az urunk bora iránti rajongásában. De ez is csak a mi közös viccünk volt. Meghalt. De erre, gondolom, magadtól is rájöttél.

– Sajnálom.

– Mindannyiunknak vannak veszteségeink – mosolyog bátran.

– A családomat megölték a Marson – szalad ki a számon, és magam is meglepődöm, ahogy hallom a szavakat. Annyian kérdezősködtek már erről, és én mindig magamba zártam mindent, mert minek mondjam el, amikor úgysem érthetik. Philippe mélységes szomorúságában azonban megért. A szemében nem érzek szánalmat. Csak azt látom, hogy lát engem. – Egy asszimilációs táborban éltünk. Túl sokáig tartottak ott bennünket, és egy nap megérkezett a Vörös Ököl.

– Hogy hívják őket?

Kurtán felzokogok.

– Ezt még senki sem kérdezte.

– Akkor még nagyobb megtiszteltetés volna, ha megtudhatnám.

– Az öcsémet Tirannak hívták, a nővéremet Avának, az apámat Arlow-nak. Conn, Barlow és Ella voltak a nővérem gyerekei, a legkisebb Ella – csuklik el a hangom –, alig kétéves volt – fejezem be. Mosolyogni próbálok. – De az unokaöcsémet sikerült elhoznom, és a bátyáim is élnek még.

Hallgatása nehéz, mintha belül a lelkében nagy harcot vívna. Látszik azon, ahogy az álla megfeszül, és a keze a padot markolja. Idővel, mivel nem tudom, mi az állás odabenn, követem a pillantását: a szobrot nézi, az Aratót.

– Tudod, mit látok, amikor felnézek rá? – kérdi. – Egy tolvajt – mondja, majd elneveti magát. – Gondolom, ez neked istenkáromlás. A ti nagy hősötök. A megváltótok.

– Nekem nem a megváltóm.

– Nem?

– Nem.

– Hihetetlen – mér végig.

– Micsoda?

– Manapság mindenki olyan nagyhangú. Te viszont hallgatsz, miközben teljes joggal kiabálhatnál. Luna nem a hallgatásra való. Én sem fecsegek – teszi hozzá. Nem szólok semmit. Az ő társaságában nem érzem feltétlenül szükségét annak, hogy szövegeljek, talán éppen ezért meséltem neki a családomról. Azért őrizgettem a titkot, mert nem kérek senki szánalmából. Nem akarom csorbítani a halálukat. – Hát te mit látsz? – kérdi végül.

– Rozsdát. És árnyakat.

Némán ballagunk az állomásig. A vágányok felett a vonatok kerekének forró gőze lebeg.

– Köszönök mindent.

– Nekem szolgált gyönyörűségemre, Lagalosi Lyria – biccent, majd némi hallgatás után folytatja. Gondosan válogatja meg a szavait: – Tudom, hogy Hüperión túlságosan is nagy. És az itteniek nagyobbra nőttek nálad. De soha ne hagyd, hogy azt éreztessék veled, hogy kicsi vagy – böködi meg a mellkasomat, és mosolyodik el fanyarul. – Mert benned egy egész világ lakik. Hatalmas vagy, és csodás. De ezt magadnak kell elsőként felfedezned, csak azután láthatják meg mások is – mosolyog kicsit zavartan. – Tudod a kargépem számát. Ne tűnj el, nyuszika! – Azzal atyai csókot nyom a homlokomra, és hátat fordít az esőben. – Nemsokára találkozunk.

Kettőt szökken, mint valami nyúlapó, de akkor a rossz térde komikusan megbicsaklik. Hátravigyorog rám. Muszáj nevetnem.

Otthon az ágyamban, a fülemig felhúzott takaró alatt elábrándozom: milyen fantasztikus, hogy lett egy barátom!

30

DARROW

A NESSZOSZON

További be nem kalkulált fordulat nélkül hagyjuk el a Mélysírt, miközben még tíz igen értékes foglyot viszünk magunkkal a tengeralattjárónkon. Lebénítva és megkötözve is szinte elviselhetetlennek érzem mosdatlan, bűzös testük jelenlétét a jármű hátsó felében. Ha egyedül Apolloniust hoztuk volna magunkkal, az könnyen leleplezhette volna a szándékunkat. Így még ha nem is tartja be a Gondnok a szavát, a Köztársaság és a Hamu Lovagja is azt hiheti, hogy egyszerűen csak valaki betört ide, és kimenekített pár fontos embert. Az aggaszt csak kissé, hogy a tiszta munkánk, az emberéletet nem követelő eljárásmód esetleg mégis ránk terelheti a gyanút.

Küldetésünk sikere dacára is nyomott vagyok, mint aki csapdába esett. Egy légtérben a sok gazemberrel. Apollonius a fehér kimonójában úgy hever a bukott hadurak emberhegyének tetején, mint valami rettenetes hullakirály. A szívem nehezen ver, elkomorult bennem minden gondolat, és a barátaim sötét pillantását is magamon érzem. Őket is ugyanaz a teher nyomja: ha ezek valami szerencsétlenség folytán kiszabadulnának, és visszajutnának Légióik élére, a világra ugyanaz a borzalmas időszak térne vissza, amelynek tíz éve már majdnem véget vetettünk. Thraxa mindig is fajtája förtelmes tetteinek bűntudatát cipelte magán, kimondatlanul is érzem, ahogy most gondterhelten méregeti a rabokat. Ezek az Aranyak soha nem kerülhetnek vissza a körforgásba, ezt az egyet biztosan tudom.

– Szeretnék elnézést kérni, uram. A viselkedésemért – hajol a fülemhez Alexandar, hogy a többiek ne hallják. Mentegetőzni kezd: – Már a rákhalászhajón is kavargott a gyomrom. Nem bírom a tengert. És ahogy a szemek kibuggyantak… szóval picsogás a részemről, tudom. Ennél többre tartom magamat, és remélem, te sem gondolsz ettől kevesebbet rólam.

– Még Ragnar is okádna nulla gravitációban. Nincs miért szégyenkezned.

Nem is hallja, amit mondok, a gondolataiba veszve bólogat. Nem lehet kis teher épp Lorn au Arcos unokájának lenni. Tudni, hogy úgyis képtelenség felnőni az ősökhöz.

Sevro soha nem értette, mit látok a fiúban. Szerinte túlságosan is felfuvalkodott, nagyra tartja magát, miközben mélységesen bizonytalan. Talán ezért is érzem azt, hogy óvnom kell őt. Jó akar lenni a srác. Na meg persze híres is.

Túlságosan is emlékeztet Cassiusra.

– Tudom, uram, hogy kisszerű ilyesmit kérnem, de maradhatna ez az egész magunk közt?

– Félsz, hogy Rhonna kigúnyol majd? Hidd el, Alex, hogy nem miatta kell aggódnod – pillantok Sevróra, aki máris gunyoros kis mosollyal hallgatózik. Alexandar letörten vizsgálgatja a tenyerét. Ekkor a tengeralattjáró vége felől ugatás hallatszik. Megperdülök, és azt látom, hogy a csontsovány Obszidián mosolyogva pillant le az ölébe. Ahonnan egy kis orrocska kandikál elő.

– Nehogy már elhoztad a Gondnok kutyáját! – háborog Sevro. Az Obszidián gonosz vigyorral tárja szét két hatalmas, csontos mancsát, alatta ott lapul a kis terrier. – Kutyarablás? Hé, fiúk, csak óvatosan a Nyelvetlennel, mert nagyon, nagyon rossz ember.

Amikor a felszínre érünk, igyekszem minél jobban leplezni zaklatottságomat. Hagyom, hogy a többiek felhordják a zsákmányt a fedélzetre, és utolsóként mászom ki a friss levegőre. De még az óceáni hűs szél sem mossa el a balsejtelmeimet, hogy valami végzetes hibát követtem el.

A Vonítók nem láthatják rajtam a bizonytalanságomat, ezért széles vigyorral lépek a halászhajóra, ránevetek Rhonnára, hogy lám, micsoda fogást hoztunk. A foglyainkat a hajó orrában fektetjük ki szép sorban egymás mellé, és kezeiket, lábaikat összebilincseljük.

– …és erre a bakancsomra rókázott… – ér Sevro Alexandar vesszőfutásának a végére az általános derültségben. Alexandar is próbál jó képet vágni a dologhoz, de persze vörösen izzik az arca. – Aztán még egy kutyát is elraboltunk. Nyelvetlennel már találkoztatok? Nagy dumás a srác.

Miután az Aranyainkat berakodjuk Colloway pelikánjába, kivágjuk a raktérbe beheggesztett legénységet, és otthagyjuk őket magukra. A pelikánon mindannyian a Baffin-szigetre indulunk, ahol a fagyott vadonban van a bázisunk. A gránit sziklatömbök tövében, álcaponyva alatt ott lapul tettre kész dermedtségében a Nesszosz, a Társadalomtól elrabolt xiphosz-osztályú hadifregattunk. Míg mi Grönlandon készítettük elő az akciót, Kieran a többi Vonítóval együtt itt várt ránk.

TermoKöpenyben fogadnak bennünket a havas terepen, és a segítségükkel gyorsan átrakodjuk a rabokat a Nesszosz gyomrába. A hadifregatt vagy száz méter hosszú fehér testén csak Quicksilver ezüstsaruja villog a jobb és a bal oldalon, fenn, egyébként makulátlan és gyönyörűséges. Kevés ennél szebb jószággal mentek eddig hadba.

– Bizseregni kezd a töltény a zsebemben, haver – méri végig Sevro is a hajónkat. – Mit kért érte Quicksilver cserébe?

– Semmit.

– Nem attól gazdagodott meg ennyire, hogy semmiségeket kér – ingatja lassan a fejét, de közben azt figyeli, ahogy az utolsó foglyokat is elnyeli a hajó gyomra. – Nem ártana a fiatalokat távol tartanunk ettől a sok szeméttől. A legtöbb még egy fekete lyukból is kidumálná magát. Rathról nem is beszélve.

– A büntetésük eddig is a teljes elzárás volt. Ezen mi sem változtatunk.

Sevro Nyelvetlen felé int a fejével. A sovány menekítettünk mezítláb áll a hóban a hajó bal oldalán, két karját kitárva tartja bele arcát a készülődő hóviharba. Szellemszemei a fehérségbe vesznek.

– Ezzel a mókamesterrel mik a terveid? – kérdi Sevro.

– Megy Új-Spártába a többiekkel.

Sevro elhúzza a száját.

– Mi van?! Komolyan magunkkal akarnád hozni? Szart se tudunk róla – kerekedik el a szemem.

– Bírom a fejét. Érted, aki egy vízipipával száll be a bunyóba!

– Már ötven is megvan a csóka. És Jupiter se tudja, mióta száradt abban a lyukban. Meg hogy miért.

– Megmentette a szaros seggedet. És ha ő nem idegenvezet bennünket, még most is odalenn bolyonganánk – magyarázza a száját rágcsálva. – És őszintén szólva nem ártana egy Obszidián az asztaltársaságunkba. Eléggé tele lett a falka gatyája, hogy Sefiék kiszálltak.

Látom a szemén, hogy elsősorban nem is csak a falkára gondol.

– Ahogy gondolod, Sevro. De beszélj vele. Mondd el neki, hogy hova tartunk, hogy eldönthesse, mit akar.

– A biztos halálba és általános káoszba. Ki tudna ennek ellenállni?

Mintha hallaná, hogy épp róla beszélünk, ami totális képtelenség ilyen távolból, Nyelvetlen felénk fordul. Elmosolyodik, aztán felpillant Quicksilver szárnyas sarujára a feje felett.

Sevrónak igaza van a hajóval kapcsolatban, gyönyörű darab. Ráadásul egyenesen a vénuszi hajóműhelyekből. Gyilkos cucc. Tény, hogy a Köztársaság számban és tűzerőben felülmúlja az ellenséget, ugyanakkor a Mag áthelyezett hadiipara még a valaha volt, messzeföldön híres ganümédészi dokkok tervezőit is főhajtásra késztetné. Victra Phobosz Hajóüzeme messze elmarad mögöttük. A vénusziak sajnos mesterien felkészültek a háborúra.

Quicksilver emberei két éve zsákmányolták, amikor egy Arany rajtaütésben megsérült. A vénusziak lecsaptak egy Merkúrra tartó köztársasági utánpótlás-karavánra, és Quicksilver nem adta át a seregnek a zsákmányt, hanem az ősi hadijogra hivatkozva megtartotta. A Köztársaság jogászai hiába vitték a bíróság elé az ügyet, Quicksilver megnyerte a pert, bekebelezte a Nesszoszt, és a saját személyes csillagközi hajójává avatta.

Ezért is akartam éppen ezt.

A Vonítók borúsan figyelik, ahogy az Aranyak egy halotti menet ünnepélyességével felvonulnak a Nesszoszra. Osztozom undorukban, a társaságuk mindannyiunkat bemocskol. Nem elég Wulfgar dicstelen halála, most még ez is. Valahogy rossz ómen a küldetésünkre nézve, nem tudok másképpen érezni.

Kieran a hajó alsó dokkjában vár rám. Harmincas évei közepét tapossa, vékony, akár egy bot, szeplős és végzetesen optimista. Ma éppenséggel klórszagot áraszt. Leverem a havat a bakancsomról, és csatlakozom hozzá. Szótlanul figyeljük, hogy vonszolja el Apollonius ernyedt testét Thraxa a tömlöcbe. Bohóc Nyelvetlent viszi a hajókonyhára, nyomukban lankadatlanul üget a Gondnok kutyája, hogy megkezdődjék a felhízlalásuk.

– Üdv, testvér – méregeti a furcsa társaságot Kieran gondterhelten. Megölelem. A csuklyás Arany felé int a fejével. – Ez volna a híres zsákmány?

– Mars Minótaurosza teljes valójában – bólogat Sevro.

– Marha nagy – pislog vörös lobonca alól a testvérem. – És a kutya?

– Az a Gondnoké volt.

– Világos – biccent Kieran, már végképp nem ért semmit. – Az Obszidián meg?

– Bonyolult. Mi van a hajóval? – kérdezem, mert az elmúlt öt évben a bátyám a Vonítók mérnöki szakosztályát vezette.

– Tip-top. Akár startolhatunk is – vigyorodik el. – Nem volt vele semmi gondunk. Alapvetően nyaraltunk, úszkáltunk. Ki ne hagyjátok a medencét, még szauna is van. Tisztára mintha a Völgyben lennék.

– Komolyan úsztál? – kérdi Sevro féltékenyen.

– És a készletek? Nagyon nem kopasztottátok meg, gondolom.

– Csak a whiskyt – jár táncot Kieran. – De olyan a készlet, hogy a teljes Naprendszert be lehetne járni utántöltés nélkül, öcsém. Az Aureáltak is maguk alá csinálnak majd a gyönyörűségtől, hogy mit felhalmozott magának Quicksilver. Be kell valljam, nem semmi csali. Szerinted rá fognak harapni?

– Szarveretesen remélem – pillant dühödten a foglyok után Sevro. – Különben a semmiért szálltunk le a mélybe ezért a sok szemétért.

– Tharsusnak legendás az étvágya, ő tutira bekapja a csalit – húzom le a skaraBőröm zipzárját. Bűz gőzölög elő alóla a hűvös fedélzeti levegőbe. Sevro is kiszellőztet, Kieran pedig nagy horkantással hátrál el a közelünkből.

– Holnap reggel indulunk.

Sevro hörögve bújik ki a skaraBőrből, pucéran áll a lehántott ruha felett.

– Minthogy pillanatnyilag nem megyünk sehová, most enni fogok.

– De előbb zuhanyozz le – kéri Kieran. – Az embereink kedvéért.

– Jaj, nem kell a drámai hangnem. Egy kis izzadságszagba még senki sem halt bele.

– Ez nem bizonyított – kiált utána Kieran, ahogy Sevro elszambázik. – Nem kezelheted tényként.

Aztán undorodva szedi össze a földön maradt skaraBőrt.

– Kimosom, mielőtt elszabadítana valami fertőzést a hajón. Legutóbb tetveket hozott haza a hajában. Az Obszidiánok majd’ megkergültek, úgy vakaróztak. Mondjuk emiatt most nem kell aggódnunk – fűzi hozzá elgondolkodva. – A lány hogy muzsikált?

– Hibátlan volt.

Együtt lessük, ahogy Rhonna a csillagÖltöny-kilövőknél pakolászik, a maradék felszerelést hordja le a pelikánról. Kieran a nyakát vakargatja, olajos, fekete pászmákat maszatolva magára.

– Emlékszel, amikor gyerekek voltunk, te gyakran meséltél nekem a szellemekről. Utáltam azokat a történeteket, halálra rémisztettek, és éjjelente attól rettegtem, hogy a sötétben lopakodó Golbák beoson a padló repedésein, és felzabálja a fogaimat.

– Te féltél Golbáktól? Azt hittem, bírod!

– Szerettél róla mesélni, ezért hagytam – vonja meg a vállát. – A lényeg, és ez tényleg nem valami épületes példa rá, de akkor is… hogy nem szívesen kérek semmit. Tudom, hogy helyén van az eszed meg minden, de mondhatok valamit, ami neked nyilvánvalóan ordítóan egyértelmű?

– Hogyne.

A havat taposó lányára pillant.

– Dumáltunk a fiúkkal, és arra jutottunk, hogy ez a mostani vállalkozás rosszul is elsülhet. Mármint… a szarba is, kezdődött azzal, hogy Wulfgar meghalt, és betörtünk egy hiperbiztonságos börtönbe. A magam részéről bárhová követlek, Darrow. Ennek így kell lennie. De azt nem szeretném, ha a lányom velünk tartana.

– Akkor nem is fog. És te sem.

– Figyelj, Darrow…

– Ez nem vita tárgya, Kieran. Isteni kincs vagy a felszerelés meg a műszaki háttér szempontjából, de ez most tűzharc lesz. És te nem ebben vagy jó.

Miután a rabokat biztonságban elszállásoltuk a celláikban, az embereim lezuhanyoznak, és beveszik magukat a konyhára, hogy végre meleget egyenek. A kisegítő személyzetis Vonítókat lehívom a dokkba, és közlöm velük, hogy ők maradnak a Földön. Rhonna is köztük van. Kieran kínosan feszeng a sarokban, miközben én mindenkit tájékoztatok arról, mit kell elvégezniük, mire az embereink visszatérnek. Mert a Köztársaságban már körözést adtak ki mindenkire, aki farkasbőrt visel, ezért a hüperióni Menedékbe semmiképpen sem mehetnek ők sem. Ezért kell a hátramaradóknak újjászervezniük az itteni rejtekhelyet.

Rhonna az eligazítást követően letámad bennünket.

– Így érezhették magukat azok a lányok is a bányában, akik tehetséget éreztek ahhoz, hogy Pokolfúrók legyenek, de csak azt kapták, hogy az nem nekik való – veti a szemünkre. – Minden tiszteletem a tiétek – mondja nekem és az apjának –, de megérdemlem, hogy mehessek.

– Mégis hogy képzeled? Farkasbőröd sincs. Olyan nincs, hogy a csík húzza a repülőt, kislány.

– Ne nevezz így. Becsaptál. Azt mondtad, bizonyíthatok.

– És így is lesz. Tiéd a pálya. Az új-spártai feladatok legalább olyan fontosak, mint…

– Egy nagy szart – vág a szavamba.

– Hogy mondod?

– Vigyázz a nyelvedre, Rhonna! – szól rá az apja. – A feljebbvalóddal beszélsz.

– Aki éppenséggel a szarveretes nagybátyám! – bök rám. – Nem vagyok se kisegítő személyzet, se kém, se kislány. Hároméves kiképzést kaptam harci bevetésre. A Disznóagyarnál nyakig ültem a mocsárban. Az alapkiképzésen harmadik, a bevetésin második voltam a csoportban. És rajtam kívül összesen tíz másik Vörös volt. Közben meg mindenki azzal jön, hogy csak azért kerülhettem be, mert az unokahúgod vagyok – háborog, és az ujját szinte beledöfi a mellkasomba. – A Napköztársaság sárkányvadásza vagyok. Drachenjäger. Végigcsináltam a kiképzést. A csatlakozót is beültették a csontomba – mutatja az alkarját, ahová a csatlakozók kerültek, amivel a sárkányvadászhajókat tudja irányítani. – A vizsga meg a szarveretes idegfúzió után a 24-esekhez kerültem. Végre mehettem volna a rohadt fasisztákat irtani, és akkor jössz te, kiemelsz az egységemből, mert megteheted. És miért hozol el? Hogy rekeszeket cipeljek? Hogy a hátországban maradjak, amíg az egységem csatába indul? Hogy várjam a fiúkat, mikor térnek végre haza?

– Vagyis szerinted ez az egész csak rólad szól? – kérdem.

– Én csak szeretném végezni a dolgom. Ez az én háborúm is.

– Azt hiszed, csak döntés kérdése, hogy túlélj egy háborút? Hogy csakis és egyedül rajtad múlik? Hát nem. Mert a harcban az egységed része vagy. Bíznod kell minden egyes társadban. Márpedig jelenleg nem bízom abban, hogy melletted nem esik-e baja bárkinek is – vágom a fejéhez, mert bár a lelkesedése lenyűgöz, a hevessége veszedelmes. – Értesz engem, Lándzsás?

Egy pillanatig attól tartok, hogy újabb tirádába kezd, de akkor összeszedi magát, és vigyázzba vágja magát:

– Igenis, Arató!

Elviharzik, Kieran pedig megkönnyebbülten sóhajt fel.

– Kösz a segítséget – morgom.

– Szerintem ura voltál a helyzetnek – vigyorog rám ártatlanul.

Kimerülten és egyre harapósabban követem Kieran útmutatását, és megyek fel a harmadik szintre, hogy a tisztek lakrészén túl a kapitányi lakosztályba jussak. Sevro már átvette az uralmat a hangszórók felett, és valami klasszikus förtelmet bömböltet, amitől Ragnar fülei darabokban potyogtak volna le. Bohóc legalább ilyen fülsértően panaszkodja tele az összes helyiséget, hogy valaki lenyúlta a takaróit.

Magamra csukom a lakosztályom ajtaját, és végre megszűnik a zsibvásár. Harmadik napja most először maradok magamra. Az fix, hogy a vénuszi katonai hajóépítők eredetileg nem ilyenre szabták ezt a kabint, bár a szó sem illik már rá éppenséggel. Quicksilver alaposan átfazoníroztatta: a katonai szigort szemet simogató dió-és tölgyfa borítás váltotta fel. Ahogy alaposabban körülnézek, kiszúrom a berendezésbe süllyesztett holoKivetítőt. Bekapcsolom az óceán funkciót, a falak szikláin habosan csap át a hullám, zubogva tajtékzik minden irányban a tenger. Beleszagolok a levegőbe: még illatkibocsátó is van, mindent átjár a sós tengerszag.

– Nem rossz, Quicky – morgom.

A mennyezet harsogó kékre vált, sirály repül el a fejem felett. Eszembe jut a tengerpart, ahol Musztánggal sétáltam akkor régen, a békének abban a kurta lélegzetvételében, mielőtt kitört volna a háború. Amikor először tartottam a karomban a kisfiamat. És elterveztem, milyen világot kívánnék neki. Belesajdul a szívem, hogy mennyire más irányt vett azóta az utam.

Lehámozom magamról a skaraBőrt, és végre lezuhanyozom. A zuhogó forró víz alatt még mindig a fiam jár az eszemben, az a pillantása, amikor Wulfgar vérével a beretvámon hajóra szálltam. Megmarkolom a nyakamban a láncon a kulcsot. Elhatalmasodnak rajtam az érzelmek. Az ágyam fejénél a kisasztalon egy üveg Lagavulin 16 mellett találok egy bekeretezett képet, rajta a feleségem és a fiam mosolyog. Bizonyára Quicksilver küldette utánam. Anyám készítette, a Mécsvirág-tó partján állnak összekapaszkodva. Én persze nem vagyok sehol. A lelkem üres, kiüresedtem. Bebújok az ágyba, és a sötétben elerednek a könnyeim.

Reggel a pelikánnal a támogatóegységünk Új-Spártába indul, velük van Rhonna és Kieran is. Ahogy ők Afrika felé veszik az irányt, mi is felemelkedünk, kiszakadunk a friss hó borította kopár hegyek közül, és komótosan bolygó körüli pályára állunk. Képtelenség egy egész bolygót blokád alatt tartani, vagy legalábbis hatékonyan működő blokád alatt. Ahhoz az egész köztársasági flotta kellene. Ráadásul a Nesszosz lopakodóhajó, így a radarok nem észlelik, vagy csak akkor, amikor már rég az űrt hasítjuk. És akkor esélyük sincs utolérni bennünket.

A Föld zsugorodik alattunk, de én nem az óceánok kékjét vagy a kontinensek zöldjét, a fényáradatban ragyogó városait nézem, hanem a holdjától veszek búcsút. A Lunától, ahol a fiam talán épp ágyba bújik, és a feleségem visszavonul a dolgozószobájába, hogy hajnalig az iratokba temetkezzen. Érzem, ahogy növekszik közöttünk a távolság. Ilyen lehet rossz apának lenni? Mindig megtalálni a megfelelő kifogást, hogy miért nincs otthon az ember, a kifogást, mely bármennyire is nemesnek és erkölcsösnek tűnik is, a gyermek szemében mindenképpen értelmetlen és üres és hamis, ahogy a hamarosan felnőtté érő fiú számára is az. Csak egy üres emlék.

31

EPHRAIM

PAPÍRSÁRKÁNYOK

Másfél héttel azután, hogy a nyuszit megismertem, Kobachi négy nap késéssel és hárommal az esemény előtt végre elkészül a megbízással. Rohadtul be vagyok rágva, totálisan felborította a menetrendünket. Persze az egész nem lenne annyira bajos, ha időközben nem fokozták volna Hüperiónban olyan istentelenül a biztonsági készültséget. Nyilvánvaló, hogy történhetett valami, de sűrű a hallgatás, a HK-n semmi. Csak a nagy politikai háború dúl az Uralkodóhoz hű Optimaták és a Vox Populi között. Megy a felhajtás, hogy melyikük akarja jobban a békét. A flotta fele máris hazafelé tart a Merkúrról, és persze a Szenátusnak tele a gatyája, hogy Arató le fog csapni az egész Ármádiára, kisepri őket a hivatalukból, és jól feloszlatja őket. Mi meg a nyelvünket taposva igyekszünk a megnövekedett biztonsági feltételekhez igazítani a tervünket, hogy ha már ennyit güriztünk vele, nehogy gallyra menjen az egész.

Kobachi épp most végzi az utolsó simításokat, vaksi szentség gyanánt görnyed a munkapadja fölé. Én meg a háttérben valami ócska formGyártott székben szívom a füstpálcát csomagszám, hátha lenyugszanak kicsit végre a kiszálazódott idegeim. A szellemként eltünedező kargépemen, amely a hónapban már a tizedik darab, átnézem az alvállalkozóim írta leveleket. Hiába, hogy regisztrálatlan holmikkal játszom, ha az ember a Szindikátusnak dolgozik a bevett szabadúszókkal, jobb a totális névtelenségben maradnom, hogy senki se mutogathasson rám, ha ez az egész a képünkbe robbanna. Mert bármennyire tökös is a terv, egyértelműen ez fog történni. Közben meg olyan, mintha ezzel egyedül én lennék tisztában. Cyrát és Danót megfertőzték az új játékszereink, tisztára transzban vannak. Volga viszont változatlanul duzzogó képpel mászkál, mintha valaki elcsórta volna a kedvenc kifestőjét. És ha a hangulata iránt érdeklődöm, folyton azzal jön, hogy nincs baja, és nagy derekasan belemosolyog az arcomba. Olyankor szokott így viselkedni, amikor kétségek gyötrik. De eddig még soha egyetlen aggály sem tántorította el az oldalamról.

Az arcom önkéntelen mosolyra húzódik, amikor meglátom, hogy maga az Obszidián szörnyeteg írt: Gorgó örömmel tájékoztat, hogy megszerezte a kért gravKutat. A mindenit! Olyan érzés, mint amikor az ember kissrácként egy gekkót kér ajándékba, és másnap reggel sárkányt talál a ház előtt a gyepen.

Az órámra pillantok: kettőre beszéltem meg az Arisztotelész parkba a nyuszival, és már egy is elmúlt. Cyra és Dano erősködött, hogy rögtön az első találkozáskor telepítsem a lányon a cuccot, aggódtak, hogy a személyes bűbájom nem lesz tartós, és úgysem találkozom vele soha többé. Hogy túl sok a változó a képletben, mondták. Cyra számítógépes zseni, Dano meg az irányított mozgás mestere, de az emberi tényező az én profilom. A nyuszi elveszett volt, magányos és gyanakvó. Ha rögtön lerohantam volna a témával, nem lehettem volna biztos benne, hogy magán tartja addig, amíg kell. Ha túlzottan szívóztam volna, egyből gyanút fog, esetleg elutasított volna, sőt, még a valós szándékaimat is kitalálhatta volna. Mert nem ostoba, bármit állít is Cyra. Még így is aggaszt kissé, hogy megszimatol valamit, szóval úgy kell leadnom a műsort, mintha az életem múlna rajta.

Az elmúlt két hétben leveleztünk. Könnyedén indult, viccelődtünk, elélcelődgettünk és epéskedtünk a lunai agyoncicomázott polgártársakon. Eleinte halálra untatott. Egy gyerek, akinek lassan nyílik fel a szeme a valóságra, és ébred rá, hogy ezen akár gúnyolódni is lehet. Úgy számítottam, hogy egyre epésebben folytatódik majd a levelezésünk, de tévedtem. Idővel kezdett megnyílni és kedvesebb lett, a gyomromban érzett sötét, fekete kő azonban ezzel párhuzamosan egyre súlyosabbá vált. Bizonyos szempontból tényleg Triggre emlékeztet. Ahogy a vidéki jólélek besasszézik a romlott nagyvárosba. És íme, én vagyok a fogadóbizottság. Vannak, akiket egyszerűen szopat az élet.

Zaklatottan pillantok másodszor is az órámra.

– Kobachi, kész vagy végre?

Semmi válasz.

– Hé, hozzád beszélek, vén gekkó.

Kobachi a nagyítólencsék mögül pislog rám elkerekedett szemmel.

– Mindjárt, mindjárt. Nézzed – húzódik félre, hogy lássam a művét. A tenyerembe veszem a miniatűr drónt, megforgatom. Leakasztom a nyakamból a Bacchus-fejet, összehasonlítom a kettőt. A tökéletes másolat azzal az aprócska kitétellel, hogy a drón valamicskét nehezebb. – Pont olyan az arca, ahogy kérsz. Édes és kedves, élénk és szimpatikus. Ördög viszont a tekintetben lakik, he?

– És működik is?

– Jóhírembe fogadok!

Megpaskolom a kis ember apró arcát, a nyakamba akasztom a függőt, a másikat pedig zsebre vágom.

– Nem csak abba, Kobachi – indulok az ajtó felé. – A költségeket a Szindikátus állja.

Az üzlet mosdójában vedlek át Philippe ruháiba, rögzítem a szakállt az államra. Gyorsan feldobom a sminket, hogy a helyükre kerüljenek a hamis sebhelyeim, berakom a feketepiacról beszerzett retinabetétet, amelytől a szemem szinte fehéres szürkévé válik. Megpörgetem magam előtt a kinyitható pálcámat, majd a tükörhöz hajolok, és ezerféle érzelemhez passzoló fintort próbálok el, hogy lássam, nincs-e hiba a sminkben, nem repedezett-e a húsTapasz a sebekkel.

– Őgyelgő gyalogos pedánsan pattogó papucsán néhanap nemritka tollpamacs lengedez ledéren délceg dendi kedvére – ismétlem el négyszer egymás után, hogy megtaláljam Philippe álságosan kifinomult szógazdag nyelvhasználatát. Végül elégedetten ellenőrzöm még egyszer utoljára a Bacchus-medált, és csúsztatom be az ingem alá. A hideg fém hűvösen simul a bőrömre. Szokatlanul nehéz. Nem fog neki feltűnni? Megnézem magam a tükörben. A tompa fényben különösen tágak a pupilláim. Belemerülök a sötétjükbe, és arra gondolok, ahogy az Arany felnyársalta a beretvájával Trigget. Holiday szavait hallom a fülemben.

Mit gondolna most rólad?

Fogom a zoladonadagolómat, és indulok.

Taxit fogok, és az Arisztotelész parkban a nyuszit egy évszázados szikomorfa alatt találom, amely öt Uralkodót is kiszolgált már. A mókusokat lesi, ahogy kergetőznek.

– Végre! – pattan fel, amint meglát.

Nagy Vörös szemei semmit sem változtak, de a haja máris más, sokkal városiasabb, divatosabb. Egyenes, és alig a füléig ér. A régebbi frizurája sokkal jobban tetszett. Miközben a zoladon hüllőmarkában tart, ízekre szedem: a nagyváros máris elkezdte a saját képére formálni: az ezüst körömlakk, a haj, a műbőr kabátka a világítókövekkel… tönkrevágja a vidéki romantikát, amivel magamban összekapcsoltam. Triggre soha nem volt hatással a város a korall fülbevalóját meg a nyomorult dzsekijét leszámítva. De legalább a beszéde nem változott még meg a lánynak.

– Na, haver, kezdtem azt hinni, hogy elcsapott valami szarveretes vonat – mondja, mintha egyenesen a bányából perdült volna elém. – Vénlánnyá asztam össze itt a fa alatt.

Persze nem ezt hitte. Hanem azt, hogy ejtettem, hogy el sem jövök többé. Mindenki ettől retteg, aki magányos. Hogy csak átmeneti véletlen volt, hogy talált magának társaságot, ami semmiképpen sem lehet tartós. Hogy a madárka kirepül, amint kinyitja az ablakot.

Mosolyogva tapogatom meg a lábamat. A szívem jeges.

– Ezer bocsánat, szívem. Nem, inkább tízezer. Ez az ócska, göthös lábam az oka, az keseríti ma az életemet.

– Jaj, Jupiterre – sápad el –, bocsi… nem mondtam ám komolyan.

– Nem tudhattad.

– Miért nem üzentél? Találkozhattunk volna…

– Egy berozsdált vén bádogember nyavalyái nem hiúsíthatják meg egy hölgy délutáni sétáját.

– Szólnod kellett volna – feleli. Kínban van. – És nem kell mindenképpen sétálnunk.

Azt terveztük, hogy járunk egyet a parkban, és utána letaxizunk a mólóhoz. Valamelyik szolga kollégája azzal tömhette a fejét, hogy mennyire csodás az óceán a világos időszak végén a szürkületben, mert a mólós programhoz határozottan ragaszkodott. Csakhogy ahhoz egy biztonsági ellenőrző ponton is át kell jutnia az embernek, márpedig a Philippe-álcám egy komolyabb biztonsági szkennert meg a Köztársaság profi azonosítóleolvasóit nem tudná rászedni. Sok rosszat el lehet mondani a Köztársaságról, de aki ezt az azonosítóprocedúrát kiagyalta, annak durván vágott az esze.

– Beülhetünk egy kávézóba is, ha az most jobban esne. Vagy egyszerűen piknikezhetünk a gyepen.

– Nem. A móló igazán csodás.

– Philippe… – fonja össze a karjait. Makacs kis nyuszi.

– Jó… ha ragaszkodsz hozzá – engedek nagy sóhajjal. – Azt hiszem, az életemet mentetted meg ezzel. A víztől rettentően hasogat a lábam, az az igazság. De biztosan ne sétáljunk? Mosolyogva összeszorítom a fogam, és…

– Piknikezünk és pont. Nincs vita.

– Akkor legalább ahhoz ragaszkodom, hogy együtt vásároljunk be, meg hogy mindent én fizetek. És kísérőként gáláns úr leszek, ahogy kell, ifjú Lyria – tartom a karomat. Mosolyogva karol belém, boldog, hogy ilyen szépen beszélek hozzá, és bizonyára arra gondol, mennyire csinos lehet az új, fekete dzsekijében. Átvágunk a parkon, papírsárkányt eregető aljaSzín gyerekek között ballagunk, nézzük az esti égen kerengő szerkezeteket: rózsás ujjakként hasítják a palakék felhőket. Távolabb, a fák árnyékában szerelmespárok heverésznek, a szemem rajtuk időzik, miközben a nyuszi a tó partján játszadozó családokat lesi.

A piacon bejárjuk a standokat, beszívjuk a négy bolygóról és tíz földrészről érkezett finomságok illatát. Zsíros marhaszeletek sisteregnek faszénen. Tengeri finomságok rotyognak olajban. Marhafaggyúban tintahal gőzölődik. A Földről fagyasztva érkezett zöldségek csillognak a fóliacsomagokban. A levegő marsi köménytől, currytől és szegfűszegtől terhes, összefut a nyál a számban. Végül két csomag vénuszi, édesen sült tőkehalat veszünk, egy tálkányi olajbogyót a levében, levelestésztában sült, Gruyère sajtos sonkatekercset, desszertnek pedig egy pohár jázminfagylaltot vaníliakrémmel töltött datolyával. Kipakolunk a füvön, és miközben eszegetünk, a papírsárkányokkal játszadozó gyerekeket nézzük.

– Hogy szeretem nézni őket – int feléjük Lyria a fejével. Én meg válaszul morgok valami semmilyet. – Nekik még csak a szüleik szeretete létezik, meg a sárkányok. Te szereted a papírsárkányokat?

– Ki ne szeretné?

– Felteszem, az Uralkodó nem.

– Gondolod?

– Persze – bólint, majd nevetséges marsi Aureált kiejtéssel bájologni kezd: – Mik volnának eme repdeső papírdarabkák? Hasznos céljuk ugyan mi lehetnők? Az emberi faj megjobbítása talán? Kétlem. A papírost küldjék seregeinknek, a zsineget pedig a felcserekhez.

Mosolygok, de a szervezetemben száguldozó fél tucat milligrammnyi zoladonnal képtelenség kacagni.

– A Merkúron is röptetnek ilyet a gyerekek, tudod? A válaszfalak meg a tetők magasából. Nyár közepén több száz papírsárkány szeli az eget.

– Láttad? – kérdi álmélkodva.

– Csak egyszer. Egy korábbi munkám kapcsán küldtek oda a főnökeim.

– Csodaszép látvány lehet – mereng álmodozón.

Hirtelen leküzdhetetlen kényszer éled bennem, hogy összezúzzam szárnyaló lelkesedését.

– Csakhogy ott üvegszálas zsinegen reptetnek, hogy átvágják egymás sárkányának a kötelét, hogy mind tovaszálljon, és legvégül csakis egyetlenegy uralja az eget.

– Miért?

– Az emberek folyton győztesek akarnak lenni. Így majdnem mindenkiből vesztes lesz.

– Több ezer vesztesre jut egyetlen győztes? Milyen szomorú.

– Mintha csak Volgát hallanám.

– Volgát?

Döbbenten meredek rá. Elszóltam magamat.

– Egy barátomat – vágom rá ösztönösen.

– Van más barátod is rajtam kívül? – horkant nagyot. – Ezt a disznóságot – mosolyog. – Egyébként szívesen megismerném. Ezt a Volgát. Obszidián név, ugye? – kérdi elbátortalanodva.

– Sajnálatos módon már nincs az élők sorában – mondom, és közben én magam érzem úgy, mintha elhagytam volna már ezt a bizonyos sort. Az élőkét. Azokét, akik körülvesznek. Mire ez a rengeteg hazugság ennek a lánynak? Mi értelme? A pénz? Az életem? Egy fa törzsének dőlök, lehunyom a szememet, és mélységesen remélem, hogy Lyria megfeledkezik a kicsusszant névről, ejti a témát.

– Hogy birkózik meg a béketárgyalásokkal a Telemanus család? – váltok témát. Ez váratlanul éri, eddig soha ilyesmit nem kérdeztem tőle.

– Szerintük Caraval két kapura játszik. És Táncos nem ura a Vox Populinak.

– Érdekes.

– Történt valami – pislog. – Valami szörnyűséges. Pontosan nem tudom, micsoda, de a Földön, az biztos. Napokra bezárkóztak az Uralkodó részlegén.

– Hm – morgok, és témát váltok, nehogy gyanakvást ébresszek benne.

Mindenek dacára jólesik elnyúlni az árnyékban, és pihentetni végre a sajgó lapockáimat. Nem alszom jól. A világos hónapokban soha nem alszom jól, persze a zoladon sem segít. Egész ragyogó éjjelen át csak téblábolok a lakásban a füstüvegek előtt, és a holoKocka felvételét nézem újra meg újra, ahogy az Arany felnyársalja Trigget. Egymás után szívom a füstpálcákat, és az Arany ribancot bámulom, kettejüket, ahogy az unásig ismert táncukat járják, meg Aratót és Holidayt a háttérben, akik bénultan nézik velem együtt, mi történik. Hogy áldozza fel érte magát Trigg. A messiásukért.

Mit gondolna Trigg, ha látná, mi lett ebből az egészből?

Hét éve a Luna füstben és romokban fuldokló háborús övezet volt, az égbolton bombázók dübörögtek. Ma azonban gyerekek szaladgálnak a fűben nevetve, és ezek a gyerekek soha nem ismerhették azokat a romokat, azt a háborút, a gépesített Légiókat, amelyek a várost járták akkoriban. Az égen narancsos rózsaszín fellegek, a levegő balzsamosan meleg. Lágy. Mellettem a lányka halkan szedi a levegőt, és én akaratom ellenére is ellazulok, hogy lassacskán csaknem elszunnyadok.

– Gondolkodtam azon, amit mondtál – szólal meg hirtelen. Felnézek rá. Mellettem hever, a szeme lehunyva, az inge ujját felgyűrte, hogy az őszi nap melengesse a bőrét.

– Jaj, drágám, miről hordtam neked össze már megint micsodát?

– Hogy mielőtt mások megláthatnak, nekem kell észrevennem magamat.

– Ja, hogy az. Ne is törődj a hittérítésemmel, néha rám jön.

– Annyira azért nem voltál becsípve – veti közbe. Már a papírsárkányokat nézi. – Korábban soha nem voltam igazán egyedül. Jó, persze, most is itt van az unokaöcsém, Liam. De őt teljesen leköti a Citadella-iskola, alig látom. És ha találkozunk is nagy ritkán, az elég fájdalmas mindkettőnknek. Csak azokra emlékeztet mindkettőnket, akik már nincsenek velünk.

A könyökömre támaszkodom, úgy hallgatom figyelmesen.

– Szóval, amikor azt mondtad, hogy előbb magamnak kell észrevennem magamat, akkor… kerestem… na szóval, kerestem, hogy mit látok, de semmit. – Láthatóan nehezére esik a vallomás, de nekidurálja magát, és folytatja. Azon kapom magamat, hogy csodálom az eltökéltségét. Kezd kopni bennem a zoladon, gondolom, az étel miatt. Kissé émelygek. – Lagalosban mindig a családdal törődtem, vigyáztam a kicsikre, hogy anyu tudjon aludni. A nővéremmel együtt foltoztuk a bátyáink ruháit, próbáltuk összeölteni a bakancsaikat. Aztán iskolába járattak, hogy kitanuljam a selyemüzemi munkát. És a Lázadás után se sok minden változott. Akkor meg folyton a munkámmal kellett törődnöm, és persze a család változatlanul ott volt. És még később ugyanez ment a táborban. Csak akkor már a bátyáim nem éltek velünk, és akkor már csak az apámmal meg a melóval meg a nővérem kisgyerekeivel kellett foglalkoznom.

Összefonja a mellén a két karját, én meg azt kívánom, bár ne mesélné tovább. Látom, hogy eddig magába zárta a szerencsétlen történetét, egy sötét kis fiókba szuszakolta a lelkében, és most először húzza elő. Mint én. Csakhogy én nem vagyok jó. És azt akarom, hogy ő se legyen jó, hogy belőle is előbújjon az a kis gonosz lény, aki minden emberben ott él, hogy tükröződjön a szemében a komiszság, kibukjon a száján. De semmi, csak az apró könnycseppek gurulnak szét.

Nem vagyunk egyformák.

Én azért zártam magamba a fájdalmamat, mert senki sem értené. Ő egyszerűen csak azt várta, akiben megbízhat. Akivel osztozhat a fájdalmán. De az nem én vagyok, te bolond lány. Én nem érdemlem meg. Nem számít, csak mondja a magáét, és én egyre súlyosabbnak és sötétebbnek érzem az egészet ott a gyepen, s már csak azt kívánom, hogy bár nagyobb adag zoladont nyeltem volna.

– Amikor a Vörös Ököl ránk támadt, azt gondoltam, bátrabb leszek. Hogy majd szerzek egy puskát, mint a filmeken. De minden olyan gyorsan történt. És annyira kicsinek éreztem magamat. Legszívesebben belesüppedtem volna a sárba – mondja, gyors mozdulattal letörli a könnyeit, és már fonja is össze megint a két karját óvón a mellkasán.

– És bűntudatod van, hogy te itt vagy, miközben ők ottmaradtak? – kérdem halkan.

– Aha.

– Szerinted nem várnak rád a Völgyben? – kérdem némi habozás után.

– Gőzöm sincs. Azért remélem.

– És ha onnan figyelnek, akkor nem lennének rád büszkék?

Ezt fontolóra veszi, megforgatja a fejében.

– Ja, hát talán – mondja végül üveges tekintettel.

Addig maradunk még, míg a fagyink meg nem olvad. Visszakísérem a villamosmegállóhoz hogy visszatérhessen a Citadellára. Búcsúzóul megöleljük egymást, én pedig, ahogy elterveztem, leveszem a nyakamból a függőt, és részvétteli pofát vágok. De a szavak nem jönnek a számra, mintha elakadtak volna a torkomon.

– Philippe?

– Szeretném ezt neked adni – nyomom a kezébe a nyakláncot. – Hogy mostantól te viseld. Nekem erőt adott.

– Ezt nem fogadhatom el. A férjedtől…

– …kaptam, hogy bárhová megyek is, velem legyen ő is. De ahhoz nincs szükségem nyakláncra meg medálra. Rád azonban rád fér egy emlékeztető, hogy nem vagy egyedül. Mert barátok vagyunk, nem?

– Asszem, te vagy az egyetlen barátom.

– És mire valók a barátok? Hogy segítsenek egymásnak. Te cipeled az én terheimet, én cipelem a tieidet. – Képzeletbeli nyakláncot akasztok le a nyakáról, és felveszem, eljátszom, hogy megrogyok a súlya alatt. Nagyot nevet. – Így talán mindketten könnyebbek leszünk valamivel, amikor legközelebb találkozunk.

– Gondolod, hogy figyel téged? Jó, tudom, nem a Völgyből. Tudom, hogy ti nem hisztek ebben. Csak valahonnan – néz fel rám a rengeteg vörös haja alól.

– Nem. Nem gondolom.

– Szerintem tévedsz. Szerintem biztosan figyel. Vigyáz rád. És szerintem most elmosolyodott, és felcsillant a szeme – fogja össze magán a kabátját, és indul el a megálló felé. De aztán sarkon fordul, és visszaszalad hozzám. Könnyű csókot nyom az arcomra. – Te sem vagy már egyedül, Philippe.

Édes kis nyuszikám, bárcsak igazad lenne.

32

LYSANDER

A HASÍTÁS

Io legnagyobb városa, Napsír bukkan fel előttünk a fehér, fagyott síkból, amelyből itt-ott a mélységben fortyogó magma csap fel gőzfellegekben a repedéseken át. Dido egyik kiméráján repülünk.

Az Ió leghatalmasabb hegyébe vájták bele Boösaulét, azaz Napsír városát. A fekete obeliszkek és tornyok birodalmát évszázadokkal ezelőtt mélyesztették óriási tükrös lézerekkel a hegy gerincébe, miután a Lovelock markolókkal hiába próbálkoztak. Hatalmas ősük, Akari, drákói kedvteléséhez híven a gyermekkor meséinek és az ősi tábortüzek regéinek hőseit keltették életre a sziklából.

Ahogy a levegőben közeledtünk, topázzal, cirkóniummal és nezoszilikát kövek miriádjával kirakott szürke állatformák tornyai fogadtak bennünket, mintha sötét sárkányok emelkedtek volna fel fogadtatásunkra a légbe. A hegy gerincén végig ágaskodtak, szárnyaik lesunyva, csak kőszáli nyakukat meresztették előre, mintha a Jupiter gázait kívánnák magukba szippantani. Pikkelyeik a duroÜveg ablakok, amelyek mögött a sziklák gyomrát a Vörösök fúróbrigádai faragták öblösre, hogy lakhatóvá is váljék az Ió leghatalmasabb hegyi városa.

Ugyanazzal az ár-apály fűtéssel melegítik házaikat és tornyaikat itt is, mint az Ió többi helységében: az Ióra ható jupiteri gravitáció Európéra és Ganümédészre kifejtett vonzását és taszítását váltják energiára. Raa világában nincs szükség hélium-3-ra a túléléshez és az impulzusMezők működtetéséhez, amelyek az élőket a kén-dioxidtól és a sugárzástól óvják. Így élhették túl tíz éve nagyanyám ostromát. Szánalmas elfekvőnek képzeltem eddig az Iót, ahol fejadagrendszeren sínylődnek, és alig látnak hajójáratokat. Az a hajó azonban, amely az Arkhimédészt elejtette, vadonatúj.

Cassiusra pillantok, érzem, hogy gondterhelt.

Hogy építhettek ilyen hajókat? Miféle dokkban?

Új Olümposzi Lovagok, új hadihajók, egy új generáció. A Perem nem aludt mély álmot. És most, ha kezükbe kerül Seraphina bizonyítéka, akkor fel is horgadnak.

Idegen füstölők illata csapja meg az orromat, ahogy a lassan melegedő gőzfürdő padlóvezetékeiből hangtalanul megindul a gőz. Két pár kéz masszírozza ki a vállaimból és lábaimból a csomókat, feszültségeket. Az államon és vállamon már csak enyésző sárgás foltok emlékeztetnek a Pandorától és embereitől elszenvedett sérülésekre. Valahol a gőzben Cassius egyedül áztatja magát a nyers kőből rakott medencében. Mióta Dido nápolyi szeletét magunkhoz vettük, az idő úgy repült velünk, akár az álom. A testemet ismét átjárja az élet, mert a Napsírba vivő utunk során alaposan megetettek bennünket, és most a fürdőben kiáztathatjuk magunkból a mocskot.

Gyerekként csalódottan vettem tudomásul a szomorú valóságot, hogy soha nem láthatom a saját szememmel a hírneves és mesés Napsír városát. Túlságosan nagy lett volna a kockázata ide küldeni a trónörököst, hiszen elfoghattak volna, túszként itt tarthattak volna. Mivel azonban már nem vagyok semmilyen trónnak az örököse, a tekintetem mohón szippantja magába a város látványát, minden mélységét és csúcsát, a botanikai létesítményeket, az Európé vizét tároló ciszternáit.

Annyira más itt minden, mint odahaza. Nemcsak a savanykás levegőre gondolok és a komor, borús égboltra, hanem a spártai szigorra, amellyel a belső tereket berendezik: sehol egy szék, a szobák majdnem teljességgel üresek, kopárak, viszont minden mániákusan tiszta, és a hősi erényeket szolgálja. Seraphina röviden körbevezetett érkezésünkkor, és utána a lakrészembe vittek, de sajnos a társaságában nem tudtam annyira megfigyelni a várost, mint szerettem volna. A pillantásom folyton büszke tarkóján pihent, miközben gyerekkora folyosóin kalauzolt, fekete lyukként vonta magába a fényt, minden külső szándékot, nemcsak az enyémet, hanem mindenkiét, a szolgákét, az őrökét. Mindenki imádja őt.

Kis sólymocska, így becézi mindenki. Alig múlt el húsz. Még nem Prétor és nem is Legátus, azokat a címeket ki kell érdemelni, de még annál is nagyobb reménység, ígéretes nő. Most azonban az anyja minden vigasztalása dacára is súlyosan nyomasztja, hogy elárulta az apját. Alig szólt hozzám, míg a lakrészemhez értünk, és már el is tűnt, mielőtt az ajtó bezáródott volna.

Miután a masszázst befejezték, a Rózsaszínek lapított bronzvakarókkal eltávolítják az elhalt bőrt és a koszt a testemről. Mindent egy agyagkorsóba kotornak, hogy később hasznosítsák. Itt aztán nem pazarolnak semmit. Egyikük pipával kínál, szárított gyomgyökérrel megtömöttel. A fejem már így is kába kissé a gőztől, nem kérek több idegtompítást. Aztán azt akarják tudni, hogy hogyan kívánom magamévá tenni őket. A lábuk kísértetiesen hosszú az alacsony gravitáció miatt. A bőrük tiszta, a nap nem hagyott rajta foltot, mesterségesen sötétített és lágy, teljességgel szőrtelen. A hajuk dús, a férfinak ezüst, a nőnek oly fekete a hajkoronája, hogy a fényben kékesen villan. A nő az idősebb, törékeny, akár egy kismadár, a szeme kvarckristály. A szája azonban vad, a tekintete sem annyira üres, mint illenék. Meglep, hogy állja a pillantásomat, belenéz a szemembe, amitől megtörik a melegség és a kezük puhaságának varázsa. Mert a nő lát engem.

Mélységes testi és intellektuális borzadás jár át, változtatja a könnyű kéjvágyat valami hamvába holt megsemmisültség-érzetté.

Érvelhetünk a Vörösök rabszolgamunkájának elengedhetetlensége mellett, ahogy a Szürkék katonai fegyelmi kultusza vagy a Rezek kiherélt érzelmi közönye és hatékonysága mellett is, de a Rózsaszínekre soha nem lehetett elemi és nélkülözhetetlen szükség nagyanyám világában. Őket kizárólag a kéjvágy hívta életre, évszázadokon át az ember romlottsága miatt tenyésztették őket olyanra, amilyenekké váltak, a szexuális hatalom jegyében bántalmazták őket pszichésen és fizikálisan. Kémiai úton kasztrálták és olyan mértékben nyomorították meg őket testileg is, hogy egyetlen más Színnél sem olyan magas az öngyilkosságok aránya, mint náluk. Tizenegyszeres!

És erről csakis az Aranyak tehetnek. Az Aranyak arányt tévesztettek.

Most ez a Rózsaszín lány néz rám évszázados pillantással.

– Hogy hívnak? – kérdem.

– Aurae ennek itt a neve – feleli a nő édes nyári borok csobogásával. A hangja nem árul el semmit. Neves céhek tagjai mindketten, akik büszkék a tudományukra, a szolgáltatásaikra, amelyeket a kötelesség és büszkeség jegyében kínálnak. Errefelé nem bánnak ugyan olyan állatiasan velük, mint a belső övek Rózsaszínjeivel, de ettől még nem érzem helyesebbnek az intézményt.

Gyöngéden emelem le combomról a finom kis kezet.

– Köszönöm, Aurae, ennyivel beérem.

A másik Rózsaszín, a férfi arcán szégyenpír fut végig. Úgy érzi, nem felelt meg a feladatnak, nem találom elég szépnek. De a lány szeme sarkában haloványan felvillan a megkönnyebbülés. Aztán ő is szégyenkezést színlel.

– Ne sértsük meg őket – szól ki Cassius a medencéből. – Gyertek ide hozzám, van itt még hely mindkettőtöknek.

A két Rózsaszín már indul is engedelmesen.

– Olyanok lettünk, mint a Rath testvérek? – kérdezem.

Sóhajtva int a szolgáknak, hogy távozhatnak. Meg is teszik. Pillantásom az ajtóig kíséri Aurae-t. Cassius könnyed gesztussal kopogtatja meg a fülét, hogy figyelmeztessen, lehet, hogy magunkra hagytak bennünket, de nagy valószínűséggel azért még kihallgatják a beszélgetésünket. Csakhogy felesleges jeleznie, tudom magamtól is. Hogy is ne tudnám?!

– Kijár már nekünk egy kis könnyed szórakozás, Castor – mondja mosolyogva. – Kínzások, ez a családi viszály, testi gyötrelmek sora… Ráadásul ők csak rabszolgák, akiket nem szabadíthatsz fel. Bár romantikus képzetként élhet a fejedben, hogy a megmentőjüknek hidd magadat, mégsem vagy az.

– Nem kéne mindenből prédikációt faragnod.

– Ha nem szorulnál rá a tanításomra, nem tanítanálak, elhiheted – vigyorog gúnyosan. – De a lényeg, hogy Pytha jön nekem ötven pénzzel – sóhajt nagy elégedetten, ahogy hátradől a meleg vízben.

– Mert? – kapom be a csalit.

– Csak egy kis baráti fogadás. Nem hitte el, hogy még szűz vagy.

– Hogy micsoda?

– Szűz. Amikor egy férfi vagy egy nő még nem…

– Nem gondolnám, hogy bármi közötök volna ehhez. Egyébként pedig, ha már így felmerült, közlöm, nem vagyok az.

– Akkor miért hajtottad el őket? – hunyja le a szemét a gőzben. – Azt nem hiheted, hogy a lányzó itt is figyel téged. Egyébként sem érdekelne, nem igaz?

– Persze hogy nem – vágom rá. Lehet, hogy Seraphina tényleg les bennünket?

– Aha, mondtam én. Felfokozott szexuális agresszió – nevetgél Cassius.

– Attól, hogy hiszek a nemes érzelmekben és a romantikában, és vérveretes francia gyanánt nem kívánom erényeimet kereskedők lányaival rontani és röptében felpróbálni mindent és mindenkit, aki szembejön, még nem hinném, hogy szégyenkeznem kellene.

– Vérveretes francia gyanánt? – néz fel Cassius. – Úgy káromkodsz, jóember, mintha százéves volnál.

– Te meg egy álságos, parázna disznó vagy.

– Istenek, téged tényleg nem vitt még senki ágyba, öcskös.

– Fogd már be – vágom hozzá az egyik bőrkaparót.

A víz alá bukik előle, aztán kiemelkedik a medencéből, és elhelyezkedik mellettem a csempepadon. Közben békülékenyen megtaszigál a vállával, hogy ne vegyük már olyan véresen komolyan a helyzetünket, ami azért nem egyszerű, tekintve, hogy most is figyelnek bennünket, és arra próbálnak rájönni, hogy kémek vagyunk-e. De egymás felől sem lehetünk biztosak, hogy a testvéri huzakodás mennyire őszinte, még ha most segítségünkre lehet is. Leginkább önmagamra vagyok még mindig dühös, hiába Cassiuson vezetem le, hiszen fájón tudatában vagyok, hogy csakis én tehetek lehetetlen helyzetünkről, ahonnan még mindig nem biztos a szabadulásunk.

– Seraphina azt mondta nekem, hogy Pytha még él – próbálok témát váltani.

– Én is így hallottam az őreimtől. De azért még ne könnyebbülj meg túlságosan. Nem vendégek vagyunk ebben a házban. És ha elbukik ez a puccs, a mi fejünk is a porba hullhat.

– Gondolod, elbukik?

– Nem láttad, mennyire kétkedik a lány?

– Csak nem gondoltam, hogy emiatt olyan bizonytalan.

– Ne tévesszen meg ilyen könnyedén egy légiónyi Páratlan Sebhelyes keménykedése. Dido agya vág, de akkor is csak a Vénuszról való. És a Perem ezt soha nem felejtené el. Az Ió kisebb urai mind idesereglenek majd, és ők Romulushoz hűek. És ha ez még nem intézné el a puccsot, hát az Európé és a Ganümédész meg a Kallüszto urai megteszik majd. És akkor a külső Peremről még nem is esett szó. Ott imádják csak tiszta szívből az ő Romulusukat.

– Hát a bizonyíték?

– Te láttad, hogy bármit is hozott volna magával a lány?

– Nem.

– Akkor vagy nagyon alaposan elrejtette, vagy csak blöffölt.

Azt mondania sem kell, hogy mindenért engem okol. Viszont az ő döntésére mentünk kisegíteni a Vindabonát, arról nem is beszélve, hogy teljességgel egyoldalúan határozott úgy gyerekkoromban, hogy megfoszt mindentől, kiragad a családomból, felborítja az életemet, és utána a megmentőmnek állítja be magát.

Álomvilágban él, magasabb rendű erkölcsi kötelességének mondja, hogy le kellett számolnia Uralkodójával, el kellett fordulnia a Társadalomtól. De én akkor is tudom, hogy csakis azért tette, mert a nagyanyám szabad kezet adott a Sakálnak, hagyta, hogy lemészárolja az ő családját. Ez az ősindoka, a kenetteljes moralitás a jóról és rosszról csak egy utólagos máz. Ezt az én Hajnal Lovagomat az önérdek hajtja. És mivel már egyetlen Aranyban sem képes megbízni, úgy döntött, hogy inkább feldühíti vendéglátóinkat, hátha akkor igényt formálnak lehetséges szolgálatainkra, miközben csak a büszkeségéről kellene lemondania, és kipuhatolni, hogy a jóindulatuk, amelynek köszönhetően most kegyeikben részesítenek bennünket, vajon őszinte-e.

Nem hisz a Színünkben. Én pedig egyre kevésbé őbenne.

Hitvány kis alaknak érzem magamat, hogy ilyeneket gondolok róla. Mert bármi ösztönözze is, a szeretete irántam önzetlen és mély. Tudom. Az Archimédész nappalijában zenehallgatással töltött esték emléke is ezt idézi bennem, ahogy elszunnyadt az italával a kezében. És azt az óvó melegséget sem tudom feledni, ami mindig átjárt, amikor Pythával az ágyába cipeltük, mert annyira részeg volt, hogy egyedül lábra sem tudott állni. Olyankor mindig Virginia nevét mormolta.

– Hiányzik az otthonunk – mondom, hátha végre oldhatnék a közöttünk feszülő ellentéteken, amelyek már jóval a Vindabona esete előtt éledezni kezdtek.

– A Mars? – kérdi, de tudom, hogy a Lunát érti. És tényleg a hold is hiányzik, a könyvtárak, a Kertek, Aja melegsége, nagyanyám szigorúsága és ritka elismerései. De leginkább a szüleim hiányoznak. Vagy legalábbis az, amire még emlékszem belőlük.

– Igen, az is. De most éppenséggel az Arcsira gondoltam. Még egyszer sem hiányoltam korábban, de nem is voltam tőle távol soha ennyire hosszan. Néha két nap a Ceresen, három a Lacrimosán…

– Jó kis hajó – bólogat. – Kétévnyi hasznot átengednék, ha most a nappalinkban lehetnék whiskys pohárral a kezemben és valami csodás hegedűversennyel a holón.

– Sakkozhatnánk.

– Inkább karacsiznánk. A tavalyi évet végigsakkoztuk.

– Úgy érted, egész éven át próbáltalak megtanítani rá.

– Öt partit megnyersz egymás után, és rögtön Karpovnak képzeled magad – forgatja a szemét.

– Hetet. De legyen, játszhatunk karacsit, még ha értelemtől és matematikai logikától totálisan mentes is az a…

– Az emberolvavás a cél, Castor. Az intuíció.

Elhúzom a számat.

– Azzal a feltétellel, hogy Vivaldit hallgatunk, nem pedig Wagnert.

– Végezni akarsz velem, jóember? Tudod, hogy Vivaldit ki nem állhatom – nevet nagyot. – Nem mintha egyetlen hangot is élvezhetnénk a muzsikából, mert Pytha úgyis túlnyavalyogja majd, hogy nem ő a soros a konyhában, vagy hogy inkább immerziós játékot játsszunk.

Összevigyorgunk, jólesik elmerülni a korábban olyan közhelyesnek vélt mindennapjaink immár nosztalgikus és vágyva vágyott emlékébe.

– Jaj, ne vágj már ilyen elveszett képet. Hamarosan visszatérünk Pythával együtt az Arcsira, ahogy kell – közli a legcsekélyebb kétely nélkül. – Itt elintéződik minden, és újra együtt whiskyzünk majd, aztán meg begyújtjuk a motorokat, és égjen az anyag.

Mindketten tudjuk, hogy ezek képtelen kijelentések.

Csakhogy a szemében ugyanaz a bánat villan, mint amit én is érzek. Ő is tudja, hogy eltávolodtunk egymástól, hogy valami eltörött kettőnk között, és ezt a valamit megragasztani már nem lehet. Még ha magunk mögött is hagyhatjuk majd az Iót, és véget ér ez a kaland, soha nem találunk már vissza a régi közös világunkba.

Mert én kinőttem belőle. Sőt, túlnőttem Cassiuson is.

33

LYSANDER

IDEGEN

A szobámba kísérnek, hogy átöltözhessek a Raa családdal elköltendő vacsorához. A szobámat, mint minden helyiséget az Ión, a geometrikus egyensúly jegyében alakítottak ki. A tökéletes kocka belseje mentes a kényelem minden hívságától, csak egy vékonyka alvómatrac van benne alacsony dobogón. Kis ablak néz ki a Naptól közel egymilliárd kilométernyire sötétlő éjszaka feketeségébe. Ledobom a köntösömet, és meztelenül állok oda az ablakhoz, orromat az üveghez nyomom. Jólesik a bőrömet borzoló hideg, amely a kövekből árad. Elképzelem, hogy épp a Mécsvirág-tóban lebegek, a hűs hullámain. Eltűnődöm, hogy vajon Arató gyereke kapaszkodik-e most ki a vízből azokon a lépcsőkön, ahogy régen én, és igyekszik fel a partról a házba, ahol a szülei várják. Ők melegednek az udvarház kandallója mellett? Ők alszanak azokban a szobákban, ahol én aludtam, ahol Silenius óta aludt minden Lune ivadék? Sötét düh lobban bennem, egészen elhatalmasodik rajtam, de sietve elzárom lelkem mélységeibe.

Csend honol a szobámban.

Nem az űr szorgos csendje, a levegőtisztítók halk surrogásával, a meghajtók lágy remegésével teli csend. A kő és a láthatatlan, végtelen, fagyott tájat borító sötétség csendje ez. Üreges, idegen némaság.

A Vindabona legénysége mostanra már halott. Ebben már reménykednem kell, az ő érdekükben. Meddig bírták vajon?

Két magányos fénycsóva bukkan fel a távolban, ahhoz túlságosan is alacsonyan, hogy hajók lehetnének. Talán motorok? Errefelé sokan használják. Hova tarthatnak azok ketten? Milyen küldetésen járhatnak? Talán szeretők? Vagy barátok? Aztán több fénycsóva is utánuk ered a feketeségben, üldözik őket. Izgatottan hajolok előre, és figyelem az üldözést: narancsszín lángok szöknek előre a hátul haladóktól, és egy pillanattal később a két első fénypont hevesen fellobban, majd megsemmisül.

Újabb két áldozata van hát a puccsnak. Mégsem olyan békés ez a hatalomváltás, mint amilyennek Dido mutatná. Cassiusnak már megint igaza volt.

Emberek halnak meg városszerte. Néma egységek vadásszák le a Romulushoz hűségeseket. Börtöncellák telnek meg zsúfolásig, puskák ropognak, beretvákról csepeg a vér. Mindez az állítólagos bizonyíték miatt, amellyel Seraphina hazatért.

Ismerem az államcsínyeket, nem hatnak meg. Családomban gyakoribbak, mint a házasságok. Ezek a peremi parasztok lenézik a Mag Aranyait, a családomat és a „lunai szukát”, de fikarcnyit sem jobbak náluk.

Aztán eszembe jut Seraphina, ahogy az apja előtt áll, az arcán mélységes szomorúság árad szét, ahogy megérti szándékát. Lelkét marcangolja az apja és a népe meg az anyja iránti szeretet kettőssége. Én hogy döntöttem volna a helyében?

Csak apámat látom magam előtt lelki szemeimmel, anyámat hiába próbálom felidézni. Keresem, de az ujjaim árnyékot markolnak, és átjár a bűntudat, hogy én tehetek a távolmaradásáról. Mert nem merültem el benne eléggé, amikor még megtehettem volna. Nem szerettem őt eléggé. Így már nem is fog soha többé a karjaiban tartani, nem érinti ajka puhán a homlokomat. Mintha soha nem is létezett volna.

Egy zavaró pukkanás zökkent ki gondolataimból.

Megpördülök. A szoba félhomályából borostyán szempár mered rám.

– Szentséges Jupiter az égben! – szalad ki a számon félhangosan, aztán felkapcsolom a világítást. Női alak ül a matracomon. Le nem venné rólam a szemét, miközben én ügyetlenül kapom magamra a köntösömet. – Seraphina?

Nem a börtönruhát viseli, hiszen nem fogoly már. A szokásos iói szürke gyapjúköntöst hordja, derekán szorosra fogott antracitövvel. Cinkosan méreget.

– Minden marsi a fülén ül?

Gumitalpú papucsa van, két ujján nagy, súlyos gyűrű: bal középső ujján villámot elnyelő sárkányt formázó, míg a jobbján egyszerű intézeti gyűrű, a Diána-Ház szarvasagancsa. Sejthettem volna, hogy vadász.

– Minden holdbéli ilyen modortalan? – kérdezek vissza. A csukott ajtóra pillantok, amely semmiképpen sem csaphatott zajt, ahogy ő sem. Akkor bizonyára a falon át érkezett. Valami titkos ajtón? – Eltévedtél? – kérdezem, mint hogy egyetlen szót sem szól.

– Eltévedtem? – vonja össze a szemöldökét.

– Csak mert úgy fest, az én szobámban vagy.

– A te szobádban? – nevet fel hirtelen meglepően kislányosan. De aztán felnőttesen folytatja. – Ez itt az én városom, gahja. Az én holdam. A kőből kamerák figyelnek. Mit számít, hogy az ő szemükkel nézlek, vagy hogy a sajátommal, személyesen? Így sokkal egyenesebb, nem gondolod?

– Nos, szerintem mindkét változat tökéletesen hátborzongató – mosolygok. – És kifejezetten barátságtalan.

– Ha emlékeim nem csalnak, te is nagy leselkedő volnál. Láttam, ahogy a műtőasztalon néztél…

– Megsebesültél – mentegetőzöm, mint akit rajtakaptak. – És a sérülésedet kellett felmérnem.

– A cicimen?

– Azt a sebet – rándulok össze. – Amit a…

– A melleimen.

– A hasadon. De nyilvánvaló, hogy mostanra sem tértél teljesen magadhoz. Ütést kaptál a fejedre. Kissé elhülyültél tőle. Vagy a te fajtádra ez a jellemző? Hogy csak mondjátok a magatokét?

– Olyan a modorom, amilyen – húzódik mosolyra a szája, de kivillannak közben a fogai is. – A por kemény tanítómester – áll fel, és vág hozzám egy csomagot. Kis híján elvétem. – Ruha. A sajátod tönkrement útközben.

– Milyen jóságos – nyitom ki a csomagot, hogy felöltözzem. – Azt mondtad, a pilótánk él és virul. Látni akarom.

– Nem.

– Na, hát ez goromba volt – veszem a kezembe az öltözéket. De nem mutatja a távozás szándékát. – Nem bánod?

– Bánom-e?

– Igen. Szeretnék felöltözni.

Kihívóan biccenti oldalra a fejét.

– Korábban is láttam már férfit meztelenül.

Vele ellentétben én magányosan nőttem fel. „Az Uralkodó egy sziget,” mondogatta a nagyanyám.

– Csak egy darab szén vagy te is. Vagy talán szégyelled a testedet? – kérdi álmatagon. – Esetleg zavarban vagy, hogy nem tudod használni?

– Ezért küldtétek be a Rózsaszíneket? Hogy leselkedhess? – tölt el szokatlan elégedettség a felismeréstől. – Mi ez a nagy kíváncsiság?

– Megsebesültél? – ráncolja a homlokát. – Ezért küldted el őket? Nem működik a férfiasságod?

– Ez… egyáltalán nem tartozik rád. Persze értékelem az aggodalmadat. De megnyugodhatsz, pompásan teszi a dolgát.

– Bocsánat, nem akartalak megsérteni.

– Pedig nagyon jól csinálod. Elismerésem annak, aki megtanított rá.

– Ha én is meztelen volnék, jobban éreznéd magadat?

Hiába van rajta a köntöse, látom a melle lágy emelkedését, süllyedését, hosszú, izmos lábait és…

Köhögök, megrázom a fejemet. Türelmesen kivárja, míg a kurta látomásom végére érek.

– Mindig így játszadozol a vendégeitekkel?

– Megesik – vigyorog. – De te tényleg olyan vagy, mint egy játékszer. A sok hajad és a finom lábacskáid.

– Finom?

– Finom. És az orrod is csak mostanában törhetett el. A szemed valódi? – hajol közelebb. – Nem faragtattad át, ahogy a magbéli pixik közt szokás, ugye?

Válaszra sem méltatom ezt a kérdést.

– Vagyis nem vagy hajlandó távozni.

– Miért távoznék? Unatkozom. Te pedig szórakoztató vagy.

– Jól van – hajítom a földre a köntösömet, hogy zavarba ejtsem. De nem kapja el a pillantását. Sőt. Alaposan szemügyre vesz. A terv nem jött be. De vele már csak így megy. Egyetlen kurta mosolyával kibillent az egyensúlyból.

– Több sérülésed van, mint általában egy pixinek – jegyzi meg.

– Mert nem vagyok pixi.

Legnagyobb meglepetésemre felkacag, és megszámolja a sebeimet, míg végül az egyikre felfigyel: hosszú, keskeny forradás a nyakamon, mintha nyaklánc lenne.

– Ezt hogy szerezted?

Sápadt ujja végigfut a hegen, és képtelen módon hallani vélem a szél süvítését az ablakon túl. És a sötétből, ahogy a lelkem árnyai közül is, felbukkan Arató szörnyalakja, gyerekkorom démona. Ösztönösen magamra kapom a köntösömet megint, és lekuporodom a padlóra. Hirtelen bocsánatkérőn néz rám.

– Fiatalon szenvedtem el egy férfitől – felelem, és gyűlölöm, hogy így elengedtem magam. De némelyik démontól soha nem lehet megszabadulni. A nagyanyám lézerrel el akarta tüntetni a heget. De én nem hagytam.

– A szeretődtől? – ereszkedik le mellém.

– Nem.

– Megölted érte? Hogy így megsebzett?

Megrázom a fejemet.

– Miért nem?

– Mint mondtam, fiatal voltam még. Ő pedig nem.

– De később megkerested és megölted? Amikor férfivá lettél.

– Nem – nevetek a kitartásán.

– Miért nem? Ha bántani tudott, és még él, akkor mindörökre az urad marad. Ezért öltem meg az Obszidián hadurat, aki a Vindabonán megvert.

– Ez már a múlt. És nem a múlt határoz meg – ismétlem Cassius szavait, mintha a sajátjaim volnának. Hányszor hallottam tőle? Azt gondoltam, dühöm valóban végleg a múltban ragadt, de ahogy eszembe jut Sevro és Arató, dübörögve csap le rám megint.

– Buta gahja – kopogtatja meg a homlokomat a lány. – Semmi sem marad a múltban. Ami volt, az van is. Ez a seb az alávetettséged története. Ha levágod azt, akitől szerezted, a megszabadulásod történetévé válik.

– Ezt az apádtól tanultad? – vágom a fejéhez ingerülten, hogy mit prédikál itt nekem.

A szeme hideg lesz, és szúrós, nem tetszik neki a szemrehányásom.

Hirtelen fájón csap le rám, hogy mennyire mások vagyunk. Lehet, hogy ő is Uralkodó gyermeke, ahogyan én, de ő katona. Gladiátorakadémiában nevelkedett, szíjas gyilkosok között egy hold felszínén, ahol elég egy pillanatra kilépni védőruha nélkül a porba, és a DNS-ed darabokra hullik. Sebet is szerzett az Ió Intézetében. Amelynél durvább nem létezik. Itt a diákok nem gyilkolnak annyit, mint a Marson, és nem is követnek el annyi erőszakot, mint a Vénuszon, de éveken át folyik a küzdelem olyan jéghidegben, hogy előbb fagy meg a vér, mint hogy a sebből a földre cseppenjen.

És én? Csak olvastam és menekültem egész életemben. Hirtelen a saját hetvenkedésem bizonytalanít el. Olyan vagyok, mint a farkasra csaholó kutya. Az is tudja, hogy nem a vadonból jöttem, de hagyja, hadd csaholjak, ha egyszer olyan szórakoztató.

– Ne haragudj – mondom óvatosan.

– Megbocsátva – feleli. – Igen, apámtól tanultam, hogy a Sebhelyek miatt alakíthatták ilyenné világunkat az őseink. Aranyként a legtökéletesebb embernek születtünk. Kötelességünk elfogadnunk Sebhelyeinket, amelyeket választásainknak köszönhetünk, elfogadnunk és soha el nem felejtenünk hibáinkat, különben beleszeretünk a saját mítoszainkba – mosolyodik el. – Azt szokta mondani, hogy aki szerelmes a saját mítoszába, az a részeghez hasonlatos, aki beretva élén próbál táncra perdülni.

A mosoly lehervad, mert talán eszébe jut az apja arca, ahogy a bátyja elvezette. Most már tisztán látom, miféle háború dúl ebben a lányban. És a felismeréstől ellágyulok, hiszen a saját küzdelmeim hasonmását ismerem fel – ahogy az ember két erő közt őrlődik. Leküzdöm a késztetést, hogy megfogjam a kezét.

– Gonosznak tartasz – szólal meg csöndesen, miközben kibámul az ablakon. – Hogy elárultam a saját apámat.

Mit érdekli, hogy mit gondolok róla?

– A család… bonyolult.

– Igen, az.

Hallgatásba burkolózunk, de már szavak nélkül is értjük, mire gondol a másik.

– Furcsa vagy – mondja végül. – A barátod egy gyilkos. De te kedves vagy.

– Annyira nem vagyok kedves.

Hirtelen tudatosul bennem, hogy milyen közel van hozzám. Érzem a testét. Remeg és vibrál közöttünk a levegő, nyers, frissen éledt, rémisztő erővel. Érzem lehelete forróságát, halovány ajkai hűs szirmait, sötét szemében a magányos tüzet, amely magába szippant és elemészt. És én hagynám, s ez ijesztőbb még a családjánál is. Még a halálnál is, amely a sorsommá válna, ha megtudná az igazi nevemet.

Ő is érzi a feszültséget köztünk, elfordítja a fejét. A szemében zavarodottság, lelke újra felölti páncélzatát.

– Marius szerint kémek vagytok. Nem véletlenül találtatok rám.

– De nem sok bizodalmad van az iránt, amit Marius gondol.

– Egy hüllő, de nem ostoba.

– Engem jobban érdekelne, hogy te mit gondolsz.

– A kedves, aki képes életben maradni, jól tudja rejtegetni fullánkjait – szólal meg némi gondolkodás után. Aztán feláll, és a fal felé indul, hogy távozzon.

– Miért vetted el a beretvámat? – kérdem hirtelen feltámadó indulattal. – Azok az emberek miattad haltak meg, mert így nem tudtam kiszabadítani őket.

– Tudom – mondja súlyosan, és ebből egyből értem, hogy ő is gondolt már erre. – De ezt a borzalmat a Rabszolgakirálynak köszönhetjük.

– Ez így kevéske.

– Egy nemesebb ügyért tettem. De majd megérted te is.

– Anyád nem tudja, hogy idejöttél, igaz? – kérdezem, és az övén függő zavaró felé biccentek. A pillantásából tudom, hogy jól gondolom. – Tulajdonképpen minek jöttél?

Habozik, mintha maga sem tudná.

– Megmentetted az életemet. Csak… azt akartam látni, hogy a tiédet érdemes volt-e megmenteni cserébe.

– És?

– Még nem jutottam döntésre – mér végig furcsa szánalommal. – Olyasmivel játszadoztok, amiről semmit sem tudtok.

– Anyád a vendégeként fogadott bennünket. Ősi törvény védelmét élvezzük.

– Az anyám nem az apám – mondja, majd elhallgat. – A saját érdeketekben adjátok meg neki, amit kér.

– Mit kér? – kérdezem, de a fal kettényílt, és Seraphinát elnyeli a hasadék. Cassiusnak igaza volt.

Nem vendégek vagyunk itt. Hanem zsákmány.

34

DARROW

APOLLONIUS AU VALII-RATH

A hajón érvényes idő szerinti reggel hatra leúszom a napi adagomat a negyedik szinten a medencében. Terápiás célzattal úszom, a Gondnokoktól elszenvedett karsebemet gyógyítja a jótékony mozgás. A testem fájdalmak és sajgások bölcsője. Még harmincöt sem vagyok, és csak a térdemben volt már három ízületpótlás.

Az úszástól a karom pokolian hasogat, de legalább a klausztrofóbiámat enyhíti, ami a már két hete tartó űrmélyi utazásban kezd elhatalmasodni rajtam a Nesszoszon. Egyre csak nyomulunk a Társadalom birodalma felé. Ez és az Alexandarral való gyakorlás legalább eltereli a gondolataimat a családomról és a hiányukról.

A lakosztályomban felöltözködöm, aztán megyek Sevróért, aki még mindig ágyban van. Épp egy Elektráról készült felvételt néz a holón. Csecsemőkorában készült, a lány már ekkor is némán és keményen lebegett a magasban, miközben az anyja magas galléros ruhácskát erőltetett rá. Szophoklész farka csóvál a levegőben, látni se lehet tőle. Kavax nevetése hallatszik a háttérből. Két hete nem hallottunk a külvilágról semmit. Sevro lelkét is ez piszkálja.

– Még nem keltél fel, te lusta disznó!

– Hova rohanjak? – pislog duzzadt szemhéjai alól.

– Apollonius vár. Megbeszéltük, hogy ma reggel leülünk vele.

– Ja, persze – vet egy utolsó pillantást a lányára ismerős fájdalommal a szemében, majd lekapcsolja a kivetítőt. – Nem jegelhetnénk még néhány hétig a csókát?

– Nekem se lenne ellenemre. De öt nap, és belépünk az Aranyak területére. Nem árt tudni, hogy velünk van-e.

– Mert ha nem?

– Akkor kihajítod az űrbe, és irány a Merkúr.

Kavics a negyedik szintre vezető gyorslejárónál csíp el bennünket:

– Van egy kis gond.

Colowayhez visz, aki a második szinten az egyik radarszobában mereszti a szemét egy holoKijelzőre. Bohóc idegesen mögötte toporog.

– Mi az ábra? – köszönök be.

– Mondd el neki is – szólítja fel a Kéket Kavics.

Az meg a halántékát dörzsölgeti. Ahhoz képest, hogy folyvást a társalgóban döglik valamelyik pamlagon, és nyomja az altervalóság játékait, halálosan nyúzott a pasi.

– Mindenki vágja, hogy a hajón van egy belső megfigyelőrendszer, amelyen követni lehet a hőjeleinket.

– Persze.

Elővarázsolja a hajó alaprajzát. Emberforma alakok izzanak vörösen a fedélzeteken. Particsiga hűvösebbje a kapitányi hídon, Thraxa lüktető vöröse a konditeremben, ahol már megint csak gyúr és gyúr. Sevro vihogva mutat két alakra az egyik luxuskabinban, szabályosan összefonódnak.

– Valaki épp édes életet él. Tudjuk, kik azok?

– Mi huszonnégyen vagyunk – ereszti el a füle mellett Colloway, és már számolja is az alakokat. A legtöbben még a fülkéjükben dekkolnak. – Plusz tíz Arany a cellákban.

– És? Hol itt a gubanc? – kérdi Sevro türelmetlenebbül. – Nekünk is volna mit csinálni, haver.

– Az éjjel nem tudtam aludni…

– Nehogy már, ezekre az alakokra rejszoltál?

– Beszinkeltem magam a hajóba, és ezt láttam – mondja, és az éjszaka közepére állítja a biztonsági felvételt. – Számoljátok meg.

– Ez huszonöt – pislog Sevro. – Hogy a szarba vetted ezt észre?

– Amikor autovezérlésen vagyunk, nem kellene beszinkelnem, mert minek – fejtegeti Colloway idegesen. – Ez olyan, mintha alapvetően igyekezne rejtőzködni, még a hőjelét is dugdossa, a hajtóművek közelében marad, vagy talán hőfogó takarót terít magára.

– Lehet, hogy már azelőtt a hajón volt, hogy elloptuk volna – dobja be Kavics. – Lehet, hogy egyszerűen csak egy kikötői munkás. Vagy Quicksilver egyik alkalmazottja.

– Ha kikötőmunkás, akkor bármikor szabotálhat bennünket. Tönkrevághatja a szellőzésünket, leolvaszthatja a héliummagot – sorolja egyre zaklatottabban Colloway. – És az bizony mélyreható változásokat hozna. És akkor még finom voltam.

– Egy szarveretes nagymama is mélyreható változásokat eszközölhet, mondjuk a kommunikációs rendszeren. Pont olyan veszedelmes lehet, mint mondjuk egy Pecsétes – csapkod Bohóc. – Ha feldob bennünket az éterben, akkor az egész szarveretes rendszer tudni fogja, hogy kik vagyunk. A Köztársaság és a Társadalom is. Cseszhetjük magunkat! Akkor aztán elkapnak, és szarrá atomoznak bennünket, hogy a molekuláink tízmillió éven át bolyongjanak a galaxisok tengerében.

– Befejezted? – nézek rá.

– Nem teljesen.

– Befejezted. Hozd Thraxát és Alexandart, és a fegyverraktárnál találkozunk.

Tíz perccel később már a multiPuskáinkat kapjuk a vállunkra. Kiosztom a zöld tölténytárakat Sevrónak, Bohócnak, Alexandarnak és Thraxának.

– Pókméreggel megyünk rá – figyelmeztetek mindenkit. – Élve kell a kis sunyi.

Colloway egymás után kizárja az összes azonosítható hőjelet a rendszerből, így a célpontunkat izolálni tudja: a kajáldából visszakotort a gépházba. A hatalmas terem négyfedélzetnyi szinten kitölti a hajó farát. Fémlépcsők cikáznak fel-le a hajtómű és a többi gép között. Fényt nem kapcsolunk. Thraxa és Bohóc a legalsó szinten őrzi a kijáratot, mi pedig fentről szisztematikusan átfésüljük a szinteket. A sisakunk reflektorpászmái elárasztják az árnyas zugokat is. Sevro int, letérdel. Üres vénuszi makarónisdoboz hever a padlón. A harmadik szinten még több szemetet találunk egy beugróban, de ráakadunk egy holoSisakra és takarókra is.

Egy szinttel alattunk fürge léptek hangja hallatszik.

– Patkány? – vigyorog Sevro.

– Eredj – intek.

Sevro és Alexandar átveti magát a fémlépcső korlátján, és már le is csap a lopakodó potyautasunkra. Puffanás, aztán nevetés.

– Gyere már le hozzánk, Darrow – szól fel Sevro.

– Határozottan patkány – hallom Alexandar hangját is. – Vérveretesen hatalmas és szeplős.

A lépcsőn ereszkedem le hozzájuk. Egy aprócska női alak fölé magasodnak, aki szabályosan kuporog előttük. Az arca fényben úszik.

– Rhonna? – hebegek.

– Bocs, bácsikám – vigyorog rám. – Kicsit asszem eltévedtem, amikor a hajómat kerestem. Vagy ez már Új-Spárta?

– Mi a halált művelsz te itt? – bámulok rá.

– Bujkálok. Felállhatok, vagy le fogsz lőni? – néz bele riadtan Alexandar puskájának a csövébe. Mert ő még mindig célra tartja, csak Sevro engedte le a magáét.

– Neked aztán szép, nagy, acélos tökeid vannak, mi? – kuncog Sevro.

– Az volna a lényeg.

– Kaptál egy parancsot – igyekszem visszafogni a dühömet, miközben Thraxa is csatlakozik hozzánk.

– Igen, tényleg. Szóval, bevarrhatsz a fogdába, bár ha jól számolom, a cellák dugig vannak. De hagyhatod, hogy tegyem a dolgom. Ha Hányós uraságra rá mered bízni magadat, akkor rám is nyugodtan számíthatsz – mondja, Alexandar pedig fülig vörösödik. – Ha jól számolom, már legalább két hete úton vagyunk, nem sok értelme volna visszafordulni. Szóval a nyakadon maradtam, bácsikám.

Mennyire utálom, hogy igaza van.

– Azt hiszed, ez az egész csak rólam szól? Közben meg összetöröd az apád szívét.

– Ez az én életem – feszül meg a nyaka. – Akkor mehetek végre a többiekhez, hogy…

– Lődd le a seggfejet, Alexandar – rendelkezik Sevro.

– Boldogan – vigyorog Alexandar.

– Ne, csak ő ne – kerekedik el az unokahúgom szeme. – Bárki más…

Alexandar széles vigyorral lövi bele a pókmérget a lány combjába, aki fájdalmas hörgéssel zuhan a földre, az ujjai bénult görcsbe görbülnek.

– Jaj…

– Hagyd – hajtja el mellőle Thraxát, aki össze akarná szedni a földről. – Estére kimegy belőled a méreg, seggfej, akkor kapard össze magadat. Feltakarítod magad után a ganét, és keresel magadnak valahol egy ágyat. Holnap kisúrolod az összes budit, az enyémmel kezded. Milyen kár, hogy ma curry lesz vacsira. Ilyen az élet – hajol le hozzá. – Esz a fene, hogy nem lehetsz a Sárkányvadászoknál, he? Nem hajthatod a hajódat? Na ne röhögtess, mi olyan majmokat reggelizünk. Szarveretes mázlista vagy, hogy a mi remekbe szabott társaságunkat élvezheted – morogja, és egészen Rhonna képébe hajol. – Azt akarod, hogy tiszteljünk? Hát érdemeld ki! – mondja, és a mihez tartás végett még a lány orrát is megpöcköli.

– Van pofája – motyogom, ahogy visszaindulunk a folyosón.

– Ő legalább nem a szélvédőn át jött be.

– Szegény Kieran – gondolok a bátyám elkeseredett ábrázatára, ahogy kiderül a számára, hogy mégis velünk van a lánya. Hogy jutott egyáltalán le észrevétlenül a másik hajóról?

– Ez egy kicsit durva volt, nem gondoljátok… – zárkózik fel hozzánk Thraxa.

– Ide figyelj, Thraxa – vigyorog rá Sevro. – A kölykök olyanok, mint a kutyák. Némelyik sipítozik, a másik ugat, a harmadik morog. A lényeg, hogy megtaláld a nyelvet, amit beszélnek, és azon szólj vissza nekik.

– Te beszélsz a kutyákkal? – heherészik Alexandar.

– Érted, amit mondok, vagy nem?

Amikor Sevróval végre lejutunk Apolloniushoz, Min-Min heverészik a cellák előterében húzódó pihenőben, a puskája a falnak döntve, fémlábai a műszarfalon, hidraulikus csípőjén egy bögre kávét egyensúlyoz, és valami vacak holoKomédiát néz a kivetítőn egy Hüperiónban összeköltöző Vörösről, Liláról és Szürkéről. Nyilván megy a vég nélküli bulizás.

– Üdv, főnökség – vakargatja a szőrös nyakát Min-Min.

– Hogy vannak ma a kis pokolfajzataink? – érdeklődöm.

– Csöndesek, mint a kisegerek – feleli Min-Min, de a fél szemét végig a kivetítőn tartja, és nagyot röhög, ahogy a Vörös épp a konyhaszekrény felső polcára gebeszkedik, hogy valamiképpen lepiszkálja onnan a whiskyt, amelyet a másik kettő rejtett oda éppen előle. – Nagy rasszista szarság – göcög Min-Min. Az ajtóból érzem a kávésbögréből a keményebb betét szagát. Talán whisky. – Nem is vagyunk mind alkeszek. Nyelvetlen megint a hitvesi látogatást bonyolítja – int a fejével a cellafolyosóra, ahol a vén Obszidián üldögél törökülésben az egyik cella előtt.

– Hányadik alkalommal?

– Itt van minden áldott nap.

„Szökött fegyenceink” gyűjteménye egy pokolbéli vegyesvágott: nagyrészük olyan férfi és nő, akiket mi magunk fogtunk el az elmúlt tíz évben. Mind a tízen a Vénuszról valók. Tiszta istenkáromlás, hogy épp mi magunk szabadítottuk ki őket. A Vonítók haragja tapintható a hajón, bárhová menjünk is, bármit tegyünk is. Senki sem mondja, de tudom, mit éreznek. Tehetetlen dühöt, hogy ilyen grandiózus tréfát űz velük a lét. Nem rám vagy a tervünkre dühösek, hanem az örök körforgásra, hogy mindig ugyanazokat üldözzük és kapjuk el, hogy hiába végeztünk már ezekkel egyszer, most kezdhetjük elölről. Ugyanazok az arcok, ugyanazok a hajók, ugyanazok a harcok. Körbe-körbe. Éppen ezért kell most végleg leszámolnunk az alakkal, aki az egész pokoli körforgás középpontjában áll.

Nyelvetlen a padlón ül, ölében alszik a kutya, őt cirógatja lágyan, miközben a cella üvegfala mögött a meztelenül árnyhegedülő Apolloniust nézi. Az öreg Obszidián egészen átváltozott: a haját rövidre vágta, a szakállát ápolt kecskeszakállá fazonírozta, hogy még a katonai egyenruhában is finom úrnak tetszik. A közeledtünkre a kutya felriad, és morogni kezd, csak akkor csitul el, amikor a gazdája a füle tövét vakargatja.

Apollonius meztelen a cellája félhomályában. Ruhái rendezett kupacba hajtogatva a földön. Lesült, hatalmas teste kortalannak tűnik. Mint egy ősi templomrom előtt álló márványszobor. Az ember ránéz, és azt gondolja, hogy az bizonyára az idők kezdetétől fogva ott áll. Zavaró látvány, ahogy lehunyt szemmel, végtelen koncentrációval játszik a nem létező hangszerén, aranyhaja a vállára omlik. A homlokán kötés fedi a Particsiga szikéje után maradt sebet.

Azt akarom, hogy meghaljon. Hogy eltűnjön végre a világokból. Két embert ölt meg, akiket szerettem, és egyet gyerekkorában gyötört halálra. Felfordul a gyomrom tőle, hogy éppen szabadon engedjük.

– Bejön neked a sátáni hegedűs, Nyelvetlen? – kérdi Sevro.

Az Obszidián sötét szeme felpillant ránk, a fejét rázza. Hegedűzést mímel, és a karja az egyik tetoválására bök: hosszú szakállú öregembert ábrázol hárfával kezében. Az északi zeneisten, Bragi.

– Ennyire jól játszik? – kérdezem.

Nyelvetlen bólint. Megkopogtatja a fülét, majd a szívére teszi a kezét, mintha azt kérné, hogy élőben is hallhassa a hegedűszót.

– Kizárt – rázza meg a fejét Sevro.

Nyelvetlen nem tiltakozik, csak bólint, felkel ültéből, hogy magunkra hagyjon bennünket Apolloniusszal.

A pillantásom kíséri, amíg ki nem lép a börtönrészlegből.

Akadnak emberek, akik annyira egyszerűek, hogy a szavak csak elvonják a lényükről a figyelmet. Az viszont, hogy ez az Obszidián nem szólhat többé, különös kegyetlensége a sorsnak. Kíváncsi volnék, mit mondana. Soha ilyen Obszidiánnal még nem találkoztam. A mozgása finom, kulturált, mint aki kifinomultabb viszonyokhoz szokott. Gyorsan a falka új kedvencévé vált, leginkább a konyhaművészetének köszönhetően. Akik telerakják az ember hasát, azokat soha nem zaklatja senki. De azért kezdem gyanítani, hogy nem egyszerűen a Gondnoknál húzta ki a gyufát, hogy abba az Omega-cellába suvasztották.

– A francért kell ennek állandóan meztelenkedni? – motyogja Sevro, hogy végre Apolloniusra koncentráljak. – Gyere, intézzük el.

Hatástalanítom az üvegfal belső füstrétegét, hogy a fogoly is lásson bennünket a másik oldalról. Mindjárt a darab végéhez ér, még vadul kivág egy crescendót, aztán jön a néma, lassuló végkifejlet. Amikor végzett, elégedetten dől hátra. Telt ajkai szórakozott mosolyra húzódnak, ahogy felnéz ránk.

– Tetszett a szonátám? – kérdi válaszra sem várva. – Paganini mindig is elismert hegedűvirtuóza volt a pentadaktilus korszaknak. Jó, utána természetesen jött Virenda, ő lemosott mindenkit a pályáról, de a tiszta orfeuszi transzcendens fegyelmet véleményem szerint csakis az tapasztalja meg, aki „A nyár utolsó rózsájának” Ernst-féle átiratával is megpróbálkozik. Az az igazi mester. A pengetett harmóniák és a bal kéz pizzicatója könnyűszerrel lejátszható, de az arpeggiók herkulesi próbatételt jelentenek.

– Lövésem sincs, mit jelent ez az egész – jegyzi meg Sevro.

– Sajnálhatod, hogy ilyen beszűkült az érdeklődésed.

– Beledöglesz, hogy elmondhasd, mikor játszottad először, he? Mindenetek a hetvenkedés, ismerem a fajtádat. Na, hát ki vele. Nyűgözz le bennünket, Rath.

– Tizenkét évesen már mesterien bántam vele.

– Tizenkét évesen?! Ne! – csapja össze a két tenyerét Sevro. – Micsoda zseni! Tudtad, Arató, hogy egy tébolyodott virtuózunk is van a fedélzeten?

– Gőzöm sem volt róla.

– A zeneművelés önmagában is gyönyör. A folyamat, ahogy a régi mesterek meglágyítják az ember szívét. Nem ismerhetitek a fáradságot, amellyel jár, nem is bírnátok vele, így soha nem ismerhetitek meg a megértésével járó gyönyörűséget sem – hajol felénk résnyire szűkített szemmel. – De kérlek titeket, ne is törődjetek a muzsikával, ha fel nem foghatjátok szépségét. A zene a mongol hordákat is túlélte. Lefogadom, hogy benneteket is túlél.

– Ahogy hallottam, mégsem vagy a művészetek nagy patrónusa. Tactus hegedűjét is eltörted, amikor gyerekek voltatok. Nem túl nagyvonalú.

– A családok magukba zárt gubók tele érdekes árnyalatokkal. Én talán megérthetném a te kapcsolatodat bátyáddal? – tépkedi könnyedén néhány hajszálát, és köti vele varkocsba vad loboncát. – Azért emeltetek ki a ketrecemből, hogy egy másikba zárjatok? Kegyetlen tréfa ez egy olyan embertől, aki arra olyan fenemód büszke, hogy leveri végtagjainkról a láncokat.

– Nem állítanám, hogy a Mélysírban ketrecben sínylődtél volna. Jól összehoztad magadnak.

– Elismerem, nem éltem olyan keservben, mint te a Sakál tömlöcében. Bizarr lény volt, fájdalmaktól terhes. Akár csak a húga.

– Mázlid van, hogy még nem löktünk ki az űrbe. Mert rászolgáltál ezerszer is – vicsorog rá Sevro. – De brekegj csak Musztángról tovább, és legalább majd meglátjuk, a légüres térben milyen szépen szól a hegedűd.

– Talán ellenségek vagyunk, jóemberek – sóhajt nagyot Apollonius –, de azért még nem kell úgy tennünk, mintha tábortűz körül acsargó barlanglakók volnánk. Kifinomult lények vagyunk, akik a totális háború szabályai szerint csaptak össze egymással.

– Te ugyan nem vagy kifinomult. Te emberbőrbe bújt szörnyeteg vagy. Élve főztél meg embereket.

– A bátyám főzte meg őket. Én harcos vagyok, nem hóhér.

– A bátyád vagy te. Mi a különbség?

Sevro Apolloniusban azoknak az embereknek az összegződését látja, akik az évek során bántották. Egész életében az Apollonius-féléktől szenvedett.

A kedvemért Cassiusnak egyszer megbocsátott, mert tudta, hogy lázadásunk reménysége azon a törékeny feltevésen billeg, hogy az ember képes megváltozni. Gyanítom, az aggasztja, hogy ezzel a férfival kapcsolatban is feldobom majd ugyanezt az érvet. Egészen közel húzódott hozzám a kis Koboldja, mint aki a duroÜvegfal dacára is szükségét érzi, hogy megvédjen a rabtól.

A mélyben megbúvó igazság azonban az, hogy Sevro valójában önmagamtól akar megóvni. Ezért tartott velem.

De nem kell aggódnia. Ebben az emberben soha, de soha nem bíznék meg. Cassius egy ideálért élt, Apollonius azonban túlságosan is értelmes és egyben nárcisztikus ahhoz, hogy önmagán kívül bármi másban hihetne. De ezt is fel tudjuk használni.

– Ugyan, kérlek, ne sérts meg azzal, hogy azt állítod, ti vagytok a történelem egyetlen ártatlan hadserege és a küzdelmetek nemes. A háború előhívja a démonokat az angyalok közül. Láttam az Obszidiánok csatavértjén függő Arany skalpokat. A porrá és hússá zúzott háztömböket. Vagy talán felejtsem el a Lunán elkövetett vad dúlásotokat? Meg a Földön és Marson? Az álságosság sem a vérebhez, sem gazdájához nem illik. Legfőképpen az olyanokhoz, akik Obszidiánokkal adják össze magukat.

– Azokat, akik hasonlókat követtek el, megbüntettük – mondom.

Hazugság, tudom. Az évek alatt több száz emberemet ítélték el háborús bűnökért, kerültek rácsok mögé. A javuk Obszidián, de volt közöttük Vörös és Szürke is. Octavia halála után azonban két egész törzs dúlta fel és rabolta ki a Lunát, fosztotta ki és erőszakolta meg a polgárait válogatás nélkül. Túlságosan sokan voltak ahhoz, hogy mindenkit bíróság elé tudjunk állítani. Sefi nem hagyta volna megbüntetni az Obszidiánjait. Ezért áthidaló megoldások születtek. Mindig csak megalkuvások.

– Ugyanúgy a háború küldötte voltam, ahogy ti is – folytatja Apollonius zavartalanul. – Ugyanazt a játékot játszottuk, én vesztettem. Elfogtatok. Megbüntettetek. És a természet meg a tehetség adta eszközeimet arra használtam, hogy bebörtönzésem nyers durvaságait valamicskét enyhítsem. A legtréfásabb az egészben, hogy bizonyos értelemben köszönettel tartozom nektek – fűzi hozzá, mire Sevro hangosan felhorkan. – A magány néha a legjobb társaság. Veszedelmes vállalkozás volt részemről, hogy a Bíróságotok elé álltam, és elfogadtam az ítéletét. Ám ez a döntésem segített megismerni önmagamat. Miután fehér kesztyűs kezektől megkaptam az életfogytig szóló ítéletet, magamra maradtam egy injekciós tűvel a cellámban. A lehetőséggel, hogy kitöröljem magam a létből. Te adtad nekem, Sevro? Mindegy is már. Fajtám gyávább példányai ezt a gyors halált választották, mert szívük nem viselte el a szégyent, hogy egy birodalmat hagytak veszni. Ott van például a néhai barátotok. Fabii. Beleroppant saját reményvesztettségébe. Megénekli azóta bárki is a tetteit? Felemlegetik dicsőségét?

A csend magáért beszél.

– Tisztában voltam azzal, hogy a saját legendám továbbélését azzal szolgálhatom, ha túlélem a tárgyalásomat. De megnyomorodtam. Csak emlékezzetek, milyen voltam teljes harci díszemben. A négyárbócos, hatalmas tölgy mellvédes, ötszáz ágyús hajómon. Egész életemben a szabad tengereken és vizeken hajóztam, amelyeket lenyűgöző lényemnek köszönhettem. Soha nem kellett próbára tennem magamat, nem akadt semmilyen kihívás. Tragikus volt a létem. De akkor végre megérkezett a vihar! És ahogy belekeveredtem, kiderült, hogy a hajótest… korhadt. A deszkák közt beszivárgott a sós lé, az ágyúim porszárazak. Összetörtem a viharban. Te törtél meg, Lykosi Darrow – sóhajt nagyot. – És csakis önmagamra haragudhatok érte.

Nem tudom eldönteni, hogy képen töröljem-e, vagy engedjek a kíváncsiságomnak, és hallgassam tovább. Különös ember, megszédít a személyisége. Hiába az ellenségem, lenyűgöz a tüzes karaktere. A csatában csapkodó lila köpönyege. Bikaszarvas Minótaurosz-sisakja. A közeledtét jelző harsonák harsogása. Miközben a seregei városokat bombáztak, a hajói operákat zengtek.

A hosszú elzártság után most nagy élvezetét leli benne, hogy nekünk szónokolhat.

– Végzetem tehát a következő: mindig is nagyszerű ízlésem volt. A kísértésekkel teli világban a lelkem csapongott, könnyen elkalandozott. A börtön, a csupasz fémvilág gondolata alatt összeroppantam. Az első év kínszenvedés volt. Akkor azonban felidéződött bennem a bukott angyal hangja. „A szellem önmagáért való, lehet a pokoli mennyország vagy mennybéli pokol.” Arra törekedtem, hogy a mélység ne egyszerűen a mennyországom legyen, hanem újjászületésem méhe is. Felboncoltam magamban a bebörtönzésemet eredményező balfogásokat és hibákat, és belső odüsszeiámra keltem, hogy megtaláljam új önmagamat. De hosszú az út fel a pokol fenekéről, ezt magad is jól tudod, Arató. Intézkedtem az ellátmányaimról. Napi húsz órákat munkálkodtam. A kor súlyával vállamon olvastam újra az ifjúkori olvasmányokat. Tökéletesítettem a testemet. A szellememet. A deszkázatot lecseréltem, a magány tüzében új ágyúkat öntöttem. Mindezt a következő viharra készülvén. És íme, elérkezett ez is, és láthatjátok, ahogy elébetek vitorlázik a tökéletes Apollonius au Valii-Rath. Csak egy kérdésem van: miféle célzattal emeltetek ki a mélységekből?

– Azt a szarveretest, te ezt bemagoltad? – mered rá Sevro.

Ez nem ugyanaz a férfi, akit évekkel ezelőtt a bíróság előtt láttam. A beképzeltsége mit sem változott, de megkeményedett, pengeéles lett. A testét még most is az ifjúság hiú hegei borítják, amelyeket a pixikkel és Páratlan Sebhelyesekkel szított párbajokban szerzett. Igazi keselyű volt. Felfalta azokat a férfiakat és nőket, csak a lerágott csontjaikat köpte ki.

Állítólag Karnus au Bellona nagy ivócimborájának számított. El is hiszem. Két boron, nőkön és kisfiúkon osztozkodó szörnyeteg. Átkozom magamban a helyzetet, hogy már megint itt tartunk.

– Azt mondod, felboncoltad a hibáidat – mondom. – Hát lássuk, mire jutottál!

– Kérdezzetek, állok elébe!

– Befogod végre valahára a vérveretes pofádat? – fakad ki Sevro. – Legalább pár szót mondhatnánk mi is?

Apollonius türelmesen összefonja ölében a két kezét, és vár.

– Meséld már el, hogy kerültél egyáltalán a Mélysírba – kezdem.

– A férfi, aki addig királynak hitte magát, ráébredt, hogy nyamvadt csigánál nem több – mosolyog ragyogón a sötétben. – Olyasvalakit haragítottam magamra, akit nem kellett volna. Magnus au Grimmust. A Hamu Lovagját. De ismeritek a történetet, vagy nem?

– Inkább csak felmerült bennem a lehetőség.

– Magnus au Grimmus – somolyog magában. – Én voltam az első a Marsról, aki tűz alá vettem Lilath au Faran hajóját a Luna felett. Nagyban hozzájárultam, hogy a hold megmeneküljön a nukleáris holokauszttól. Utána pedig hajókkal, Légiókkal és a velem tartó más nagy marsi Házakkal segítettem neki megalapozni a Vénuszon a Saud-Ház tündöklését. És mégis neheztelt rám, mert nem hajtottam fejet előtte. Bezzeg azok a Carthii pixik! Nem sejtettem, hogy közelít nyakamhoz a kés. Amikor előállt az ötlettel, hogy egy merész akcióval fejezzük le a Lázadást, én boldogan és készségesen jelentkeztem. Hagyta, hogy lovagjaim egységét magam vezessem. A Citadellába behatoló tíz század egyikét. A feladatunk egyszerű volt: behatolunk, és kiirtjuk a családjaitokat. A Carthiikkal együtt az éppen ezer Páratlan Sebhelyes! Micsoda látvány lett volna! Ilyen erőket egyetlen összehangolt küldetésre az első endümióni ütközet óta nem indított senki. A századom beszivárgott a Lunára. Ám az, hogy mi vagyunk az egyetlen az egész holdon, sőt talán a Luna légkörébe sem érkezett meg a többi egység, csakis akkor vált világossá előttem, amikor már benyomultunk a Citadella területére. A Hamu Lovagja megvezetett bennünket. A Carthiik felültettek. Még a kapcsolatot sem tudtuk felvenni senkivel, csak egy előre rögzített felvétel érkezett magától a Hamu Lovagjától – mondja, majd hatásszünetet követően bariton mormogással idézi a szavakat: – „A Valii-Rathoknak írmagja sem marad a te és a bátyád halálával. Még az emlékezetetek is kitörlődik a történelemből. Ég veled, Minótaurosz!” Tudtam, hogy meghalok, ezért gondoltam, a végső gesztusommal halhatatlan dicsőséget szerzek magamnak. Ezért próbáltam a fejedet venni – hallgat el Apollonius, majd hosszan a szemembe néz. – De ezt nagyjából már ti is hallottátok, kikérdeztetek engem is, az embereimet is. Felteszem hát újfent a kérdést: miért szabadítottatok ki?

– Hát nem egyértelmű egy ilyen fényes elmének, mint amilyen a tiéd? – kérdem. – Tűz és víz vagyunk mi ketten, csakis egyetlen közös ügyünk van. Egy közös gonosz. Azért emeltelek ki a börtönödből, hogy felajánljam neked a legértékesebbet, amit egy magadfajtának ajánlhat bárki: a bosszút.

– Bosszút? – húzódik ragadozómosolyra a képe. – Beszélj hát.

– Hozzád hasonlóan nekem is a Hamu Lovagjának feje kell. A nehézség abban rejlik, hogy a testétől eltávolítsam. Ebben kell a segítséged.

– Sem seregem, sem fegyverem, a csontjaimon és véremen túl nem maradt semmim – mér végig gyanakvón. – Hogy lehetek mégis a hasznodra, Darrow?

– Nem az a lényeg, amid van, hanem amit elloptak tőled – mosolygok. – Részben igazat szóltam lenn a Mélysírban. A Hamu Lovagja nem végzett a testvéreddel. Tharsus nagyon is életben van.

– Hogyan… – mered rám döbbenten Apollonius.

– A válasz nem nagy rejtelem. Sokat gyötörted már magad azon, hogy elképzelhető lehet-e. És az is. Tharsus a családfői rangodért eladta az életedet. Hogy ő lehessen a Valii-Rathok feje. Övé legyen a vagyon, az embereitek, a hajóitok.

– Értem – válik semmivé Apollonius korábbi bűbájossága. – Rendben. Segítek nektek. De hogy bízhat egymásban a pokol két fia?

– Szó sincs itt bizalomról. Sokkal inkább az erőegyensúly a kérdés. A fejeden a kötés egy igen sajátos koponyafúrás sebét védi. Hétgrammnyi nagy erejű robbanószert ágyaztunk az agyad szürkeállományába, valamint egy neurocsipet, amely a látóidegedet stimulálja – magyarázom, és aktiválom a detonátort a kargépemen. A visszaszámlálás már el is indul a kijelzőmön, de az ő látómezejében is ugyanazok a vörös számok futnak. Particsiga biomodulja. Tíz, kilenc, nyolc… – Hét másodperced van, hogy választ adj. Igen vagy nem.

Hat. Sevro már vigyorog.

Négy. Apollonius közönyösen mered maga elé.

Kettő. Elhátrálok az üvegtől.

– Legyen hát – húzódik mosolyra Apollonius képe, bár a haragja nem csitult el. – Elfogadom az ajánlatotokat. De vannak feltételeim.

Fél órával később a Nesszosz tiszti étkezdéjében azt a látványt élvezhetjük, ahogy Apollonius egy kétkilós sztéket küld magába egy krokodil komótos kitartásával. Minden falatot alaposan megfürdet a húslében, majd gondosan megrág, végül nagy korty nemes bordeaux-ival öblít le. A húsnak vagy a harmada megmarad, az üveg alján is lötyög egy jó ujjnyi bor, a citromos jégkrémdesszertből pedig épp csak egy kanálkával fogyasztott, pedig kifejezetten ezt rendelte a szakácsoktól. Elégedetten dől hátra székén, és fennhangon méltatja a legénységet, a tányért leszedő Alexandart széles mosolya kíséri. Szívesebben bíztam volna a felszolgálást Rhonnára, de Kavics beszámolója szerint az unokahúgom még mindig ki van ütve a pókméregtől, épp nyomorultul vonszolja fel magát a legénységi szállásra. Apollonius súlyosan végigméri Alexandart.

– Tisztavérűnek látszol, fiam. Hogy hívnak?

– Alexandar vagyok.

Apollonius érdeklődve fürkészi az arcát, aztán Sevro és Colloway felé int.

– Nem emészti szívedet, hogy ilyen genetikai csökevényeket szolgálj, Alexandar?

– Láttam már ugató oroszlánokat és repülő cápákat is – kacag fel Alexandar. – De hogy egy Valii-Rath tartson nekem előadást a genetikáról – ingatja a fejét, és belehajol Apollonius képébe a tányérral a kezében. – Boldogan néztem volna végig, ahogy a nagyapám részletesen taglalja a te génjeid csökevényességét.

– Ki volna hát ez a rokonod, Alexandar?

– Lorn au Arcos.

– Ez már igen! Egy hús-vér griff – bólogat Apollonius elismerően. – Veszélyeztetett fajta lettél a Hódítók vérével az ereidben. Bizonyára ott voltál, amikor a nagyapád az Európén kivéreztette az öcsikémet. Ifjonti éveidet taposhattad. Hány éves is voltál? Nyolc, kilenc? Mondd csak, lázba hozott az erőszak?

– Megtanulhattam belőle, hogyan végezzünk egy Valii-Rathtal. Ebből a szempontból igencsak megelégedésemre szolgált a látvány.

– Az ember azt gondolhatná tehát, hogy vérbosszú kötelme feszül közöttünk, fiatalember.

– Ugyan – nevet nagyot megint Alexandar. – Figyelmem méltóságát soha nem alacsonyítanám le az alantas Házadhoz – vágja Apollonius fejéhez, és a sértés célba talál.

Sevro testvéries csapást mér Alexandar hátsójára, hogy kihajtsa végre a teremből.

– Ha mindenáron bosszantani akarod az embereimet, Apollonius, akkor gondjaink lesznek – figyelmeztetem Apolloniust halkan.

– A piszkálódás alaptermészete a magunkfajta ragadozóknak, Darrow – pillant körbe. – De persze hol is hagytam a modoromat. Bocsássatok meg, ha megsértettelek volna benneteket – mondja, majd a hajó fala felé int. – Ez nem a saját holdTörőd. Nem csatahajó és nem is romboló. Ahhoz túlságosan is szűkre szabott a tiszti kantinja. LángHajó volna talán?

Éles megfigyelő, meg kell hagyni.

– Fregatt. Xiphosz-osztály.

– Végre kifejlesztették hát. Különös hajó ez egy hadúrnak. Ahogy a Mélysírból való távozásunk is igen különösnek hatott. Ha nem tudnám, a magam penge elméjével arra juthatnék, hogy valami nagyon félrecsúszott a Lázadás kies világaiban.

– Titkos küldetésen vagyunk – felelem, mert minél kevesebbet tud, annál jobb nekünk. – A Hajnalcsillaggal bajos volna az inkognitónkat megőrizni.

– Mondasz valamit – mondja, de már sejti, hogy valami nem stimmel. – Akkor hát, esetleg megtisztelhetnél annak a történetével, hogy öcsikém hogyan boldogult a távollétemben, és mire juttatta a Házunkat időközben.

– Na, ezt imádni fogom – vigyorodik el Sevro.

– A Házadra nehéz idők járnak. Hiába vásárolta meg az életét a testvéred, nagy árat volt kénytelen fizetni érte. Bábu már ő maga is. A hatalmas rombolóitok és lángHajóitok az ellenségeitek, a vénuszi Carthiik kezére jutottak, kincstáraitok tartalma a Hamu Lovagjához vándorolt, Légióitok javát feloszlatták, az embereiteket besorolták a piramis lobogói alá. Minden odalett, amit csak a háborún nyertél…

– A nevem kivételével – sötétül el a tekintete.

– Annak se kell már sok. Max egy évet saccolnék – jegyzi meg Sevro. – Az emberek könnyen felejtenek.

– Honnan tudjátok mindezt? – kérdi hitetlenkedőn Apollonius.

– Az egyik családi ügyvédetek jó néhány évvel ezelőtt dezertált.

– És most hol van ez az ember?

– Megcsúszott a kádban – vágja rá Sevro. – Harmincnégy darabban találtak rá az embereink. Atalantia szereti, ha a gyilkosai felismerhetően hátrahagyják a kézjegyüket.

– És az öcsémmel mi lett? – kérdi Apollonius könnyed mosollyal. – Ő tétlenül szemlélte, ahogy anyám és apám Házát kifosztja az a lunai vadbarom?

– Az ügyvéd azt mondta, hogy Tharsus a bűn útjára tért.

– Jaj, mennyire jellemző – piszkálgatja a körmeit. – Ha azonban a Házam az ebek martalékává vált, mi hasznotok lehet nektek belőlem? Felteszem, hat év alatt alaposan megváltozott a Vénusz védműve, amiről immár tudomásom sincs.

– Neked nincs, de a testvérednek igen.

Feldobom a levegőbe a Vénusz holóját. A két fehér jégsapkás, zöldes bolygó körül fém-és katonai hajók öve húzódik. Az egyik óceánja közepén csúf fekete folt éktelenkedik. A hírszerzésünk azt vélelmezi, hogy ez lehet a Hamu Lovagjának bázisa, de az ő bizalmasai sokkal diszkrétebbek, mint a Valii-Rathoké.

– Ez a legutolsó lunai kémteleszkóppal készített felvételünk a bolygóról – magyarázom. – A Lunával ellentétben a Vénusz teljességgel önfenntartó, nem kell sem élelmiszert, sem ásványkincset máshonnan beszereznie. Csakhogy a gazdaság teljes mértékben a háborúra dolgozik, vagyis semmiféle külkereskedelmet nem ápol senkivel. Vagyis hajó se ki, se be.

– A Merkúrral folyik kereskedelem.

– Már nem. A Merkúr is az enyém – vágok a szavába.

Apollonius szemöldöke a homlokára csúszik.

– Valóban? Minden tiszteletem. Hogy sikerült kiiktatnod a védelmi platformokat?

– Acélesővel – feleli helyettem Sevro.

– Micsoda árat fizethettetek! Micsoda árat – pillant körbe. – Ezért kell hát vásárra vinned ebben az akcióban a bőrödet? Mert felőrölted a seregedet?

Ezt eleresztem a fülem mellett.

– Magad is láthatod, hogy a Vénuszon hihetetlen mértékű a katonai készültség és a jelenlét. A hajónk motorja és lopakodó jellege miatt nagy valószínűséggel sikerülne titokban távoznunk a bolygóról, de landolni képtelenség volna. Ebben kell a segítséged.

– Mint említettem…

– Az öcséd a túléléshez igazította a szellemét. Meglehet, hogy térdet hajtott a Hamu Lovagja előtt. Mit képtelen azonban egy Rath végleg igába fogni?

Sevro Apollonius tányérjára pillant.

– Az étvágyát.

– A háborús idők szigorát még a gazdagok is megérzik a Vénuszon. A testvéred étvágya azonban képtelen lohadni, így a feketepiaci költekezésével hatalmas adósságokat halmozott fel. Sevro…

– Kilencvenkilenc rekesz földi bor, kétszáz üveg aszúbor, ugyanennyi brandy – húzza el Sevro a száját, miközben a kargépéről olvassa a jelentést. – Százharminchét üveg whisky a Földről. Négy üveg a Marsról. – Sevróra pillantok, meglep, hogy ilyen kevéske a Marsról való italok száma. De Sevro nem emeli fel a fejét, folytatja a listát. – Kétszáz üveg arrak pálinka, kétszáz sócsú égetett szesz. Ötszáz rekesz mindenféle nemes likőr, kétezer kilogramm marha, ötszáz kiló birka, négyszáz csiga, három kiló kolibrinyelv, három kiló kaviár és húsz képzeletbeli Rózsaszín egyenesen Quicksilver személyes rendelkezéséből.

Apollonius lassan tapsolni kezd.

– Igen, igen! Ez a régi Arató! Tharsus képtelen lesz ellenállni. A fukarság az ő főbűne. Feltehetően az alkusza valahol a Vénusz pályáján lehet, gondolom a Bastion állomáson. De persze az nektek nem megfelelő – folytatja, és én csak megrázom a fejemet. – Ez esetben szükségem lesz arcplasztikára, hogy a vonásaim a helyzethez igazítsam, egy bejelentkező vonalra, hogy felvegyem a kapcsolatot a nevezett alkusszal. Ám az, hogy biztonságban landoltok a Vénuszon, még nem jelent veszedelmet a Hamu Lovagjára. Mivel ő az erődjében él.

– A Köztársaság kémszerzésének munkaelmélete szerint a koronáját a sötét övezetben tartja – bökök a sötét foltra a térképen. – Ezt meg tudod erősíteni?

– Volt szó valamiféle köpönyegrendszerről, amely a fényt és a rádióhullámokat is elnyeli. Úgy látom, mérnökeink szép haladást értek el. Az ott a Gorgó-szigetek, az erődjének helye. Az én szigetemtől négyszáz kilométernyire. De ha oda be akarnál hatolni, ahhoz egy egész seregre lesz szükséged. És valami azt súgja, hogy neked olyanod éppenséggel pillanatnyilag nincsen.

– Neked viszont van. Az összes emberedet nem vehette el testvéredtől a Hamu Lovagja. És felmerült bennem a kérdés, hogy vajon a Legionáriusaid mihez fognak majd, ha a te szigeteden érünk földet, és meglátják magát a Mars Őrült Minótauroszát, Apollonius au Valii-Rathot? Méghozzá úgy, hogy nem a Lázadás foglyaként tér haza, hanem Aranyak, Szürkék és Obszidiánok élén.

Veszem elő egy táskából a Minótaurosz-sisakot, és lódítom elé az asztalra.

– Nem vagyok őrült – morogja.

– A legyőzhetetlen Minótauroszt – próbálkozik Sevro.

– Sokkal jobb – cirógatja meg a sisakját Apollonius. – És valóban Légiókat adnátok alám?

– Ugyan – lengeti be a csalit Sevro –, gondolkodj valami sokkal nagyobban, Rath.

– Egy puccs… – méreget bennünket gyanakodva Apollonius.

– Tharsustól megkapjuk a szükséges információt, majd a te Légióid és a mi embereink lerohanják a Hamu Lovagjának erődjét. Ha meghalt, a Carthiik és a Saudok egymásnak ugranak a trónért – fejtem ki. Apollonius ajka megvetően rándul meg ősellenségei, a Carthiik hallatán. – De a zsákmány a Hódítót illeti. A Prétoraid melléd fognak állni a harcban. Az embereid tömegesen térnek vissza hozzád, ha eljut hozzájuk a hír, hogy életben vagy, és visszatértél. A celláinkban veled együtt tíz másik foglyot is elhoztunk, öt-öt Saudot és Carthiit, akiket az eljövendő csatákban felhasználhatsz. Mi elhagyjuk a Vénuszt, de te ott maradsz, és ha megszilárdítottad a hatalmadat, és türannoszként a fejedre tetted a Hamu Lovagjának koronáját, kapcsolatba lépsz a Köztársaság Uralkodójával, és átmenetileg békét kötsz vele.

– Mik volnának ennek a békének a feltételei?

– Beleegyezel abba, hogy a harcok véget érnek, átadod riválisaidat nekünk, Atalantia au Grimmust is beleértve, hogy a Köztársaság bírósága előtt feleljenek bűntetteikért. Kiadod a Merkúron maradt Légióknak a megadási parancsot.

– És a Köztársaság nem fog végezni velem?

– Ha én úgy akarom, nem. A sajátjaidat pedig a Saudoktól rád maradt atommal sakkban tarthatod.

– Micsoda… remekbe szabott terv. Minimális veszteség a Köztársaságnak, és az államcsínnyel mégis megdöntenétek a trónt. Belülről véreztetnétek ki az ellent, s mindennek pusztán annyi ára van, hogy én eláruljam a saját fajomat.

– A fajod, Apollonius? – hízelgek. – Te egy vagy és megismételhetetlen. Egyébként ez a faj árult el téged is, Apollonius, akiket a sajátodnak nevezel. A Hamu Lovagja a Carthiik segítségével állított félre. Ezért lett belőled lábjegyzet. Egy férfi egy másik férfi seregében. Én a bosszút ajánlom neked azokkal szemben, akik a halálba küldtek téged. Megkínállak a lehetőséggel, hogy a Hamu Lovagjának neve a feledés homályába vesszen. Hogy kitöröld az emberiség történelméből. Mindketten tudjuk, hogy magasról teszel az Aranyakra. Segíts hát nekem, hogy megírjam egy porba hulló kor utolsó legendáját, Mars Minótaurosza.

– És a Vénuszé – veszi magához mosolyogva a sisakját.

Sevróval még maradunk kicsit a kantinban, miután Apollonius rábólintott a tervünkre, és visszavitettük a cellájába.

– Gondolod, sejti, hogy soha nem állnának mögé a többiek? – teszi fel a nagy kérdést Sevro.

– Nem. Tébolyodott. És az Aranyak ezt mind tudják. Lehet, hogy a Hamu Lovagjának meghajoltak a Saudok és a Carthiik, de egy Marsról érkezett baromnak soha nem adnák át az otthonukat. De ha rájuk szabadítjuk, belülről marcangolja szét a világukat. És akkor lecsapunk a felszabdalt Vénuszra. A Hamu Lovagja polgárháborút akar a nyakunkba zúdítani. Hát majd tőlem megkapja az igazi belső viszályt. Majd meglátja, hogy milyen is valójában egy polgárháború – vigyorgok. – És ha valahogyan mégis sikerülne Apolloniusnak egyesíteni és maga mögé sorakoztatni az embereket, akkor legfeljebb közzétesszük ennek a kis beszélgetésnek a felvételét, és akkor garantáltan darabokra szaggatják, amiért összefogott velünk.

– Az öregem büszke volna erre – bazsalyog Sevro. Az apja említésére a kezem magától téved a nyakamban függő kulcsra, amelyet Paxtól kaptam. – Az meg mi?

– Paxtól kaptam – húzom elő.

– És mit nyit?

– Nem nyit, hanem indít. A gravMocit, amit maga rakott össze. Amikor elköszöntem tőle, azt mondta, hogy soha nem fogok hozzá visszatérni – teszem hozzá, majd belenézek Sevro szemébe. – Sajnálom, hogy ott kellett hagynod miattam a lányokat. És Wulfgart is bánom.

– Nem kényszerítettél – paskolja meg a combomat. – A lényeg, hogy megérje.

– Igen. Meg kell hogy érje – mondom én is.

35

KÖNNYCSEPP AZ AJTÓBAN

A FOGADÁS

– Aaaa, istenek, ez csodás. Jobb, mint egy Rózsa-wellness – nyög fel Alban, Kavax második komornyikja, miközben egy karcsú, emberformájú robot masszírozza a hátát két pár, egyenként tizenöt ujjas kézzel. A robot arca és teste áttetsző, fehér műanyag, amely alatt kék fény lüktet, mintha a szíve dobogna.

A Telemanus-és az Augustus-Ház utazó személyzete Regulus ag Sun, akit mindig csak ilyen vagy olyan Quicksilverként emleget mindenki, szóval az ő toronyházának egyik wellnessrészlegén ejtőzik. A földön mindenütt elektromos és egyéb javak hevernek szanaszét, dobozok és kosarak, amelyekben az ajándékokat kaptuk. Még én is kaptam. Még soha senkiről nem hallottam, aki bárkinek is ajándékot adna a saját születésnapján. Quicksilver az egyetlen.

És vajon mit szeretne cserébe? Forgatom a dobozkámat kísérő kártyát a kezemben: „Lagalosi Lyriának a Köztársaságnak tett felbecsülhetetlen szolgálataiért cserébe. Fogadd dicső jókívánságaimat, Regulus ag Sun.” Akár meg akarnak ezzel vesztegetni, akár nem, tetszik a kártya, élvezettel húzogatom az ujjamat a kis ezüst szárnyas saru domborulatán.

– Mintha valaha is masszírozta volna a nyamvadt hátadat egy igazi Rózsa – mondja kihívóan Niobé egyik inasa.

– Egyszer nagyon is. És még fizetnem sem kellett érte.

– Hazudsz. Görbül az orrod, látom.

– Hát hogyne. Jaj, istenek, igen, robot, igen, ott!

– Erősebben, uram? – kérdi kongó emberi hangon a robot.

– Mindenképp! Hú! Hé! Ennyire azért ne erősen, meg akarsz ölni?

– Képtelenség volna, uram. A Robotika első törvénye kimondja…

– Tudom, mit mond ki, te kenyérpirító.

A gyömbérteámat kortyolgatom, és arra gondolok, hogy bár itt lenne velem Philippe, hogy a csípős nyelvével megmondja nekik. Mert az én véleményemre úgysem kíváncsi senki az inasok közül. Még mindig kívülállónak tartanak, hiszen a legtöbbjük – az egy szem Alban kivételével – elmúlt negyven-meg ötvenéves is, és fiatalabb koruktól szolgálnak a Háznál, mint amennyi én most vagyok. Sőt, már a szüleik és a szüleik szülei is itt szolgáltak, ahogy Garlának meg a dokkokban dolgozó Vörösöknek.

Quicksilver tornyában minden ragyog, és elegáns és ezüst meg fehér, a hajókat leszámítva, amelyek a terem másik végében sorakozó holoKivetítőkön zúgnak. Ott is szolgák meg a Házak politikai személyzete üldögél, a kargépeiket nyomkodják fontoskodón. Bethalia jön be a helyiségbe, Quicksilver és az Uralkodó intézőjével társalog. Az utóbbi egy kövérkés, elégedett férfi szédítően pergő ujjakkal. Kicsit olyan, mint egy kismalac, aki arra ébredt, hogy szmokingot húztak rá.

Quicksilver születésnapját ünnepeljük. Nem semmi látványt nyújtott, ahogy a karavánunk besorjázott a felhőkarcoló kikötőjébe. A sötét ciklus novemberi égboltját reflektorpászmák szabdalták. Kamerákkal felfegyverkezett bámészkodók lestek mindenfelől, légi járművekből és a környező tetőkről. Az egyik páncélozott hajónk személyzeti részlegének az ablakából néztem, ahogy az Uralkodó a családjával és a Telemanusokkal kilépett az ezüst színű szőnyegre. Egy pillanatra olyan volt, mintha odahaza a holót bámulnám. Az Augustusok fenségesen kifinomultak. De akkor is neheztelek rájuk. Nekik ilyen az élet. Csupa fogadás és mulatság. Máris bűntudatot érzek a neheztelésem miatt, hiszen olyan sokkal tartozom Kavaxnak.

De elég a sárra gondolnom, és a bűntudat tovaszáll. A nővérem tetemén lakomázó legyek zsongására. Ők aztán soha nem hallhatják ezt a hangot. És ezek a komoly, gőgös szolgák se hallottak még ilyet soha. Philippe-re gondolok, érzem a nyakamban a Bacchus-nyakék súlyát, és eltölt a boldogság, hogy már nem vagyok magányos.

A kargépem rezeg a csuklómon. Bizonytalanul indulok Bethaliához, valamivel távolabb várom ki, amíg befejezi a beszélgetést, hogy ne zavarjam.

– Igen, Lyria?

– Kavax üzent rám. Bemenjek hozzá a fogadásra?

Szórakozottan igazgatja meg a galléromat. Csak a férfiak viselnek nyakkendőt, a mi gallérunk merev és magas, és nincs alatta semmi.

– Igen, de most nincs benn az ünnepségen. Odavezetné valamelyikőtök, Cedric?

A többi szolga féltékenyen les utánam, ahogy kimegyek a teremből. Hátravigyorgok rájuk, hogy legalább egy kicsit hecceljem őket.

Quicksilver egyik biztonsági kapitánya, egy magas, kifejezéstelen tekintetű nő kísér a termeken át, ahol Oroszlántestőrök érik egymást. Nem is próbál beszélgetni velem, hát én se próbálok vele. Egy kis lifttel jóval csendesebb szintre ereszkedünk. Itt már tompábbak a fények is, a mennyezetbe süllyesztett izzósor diszkréten pislákol. A talpam alatt az üveglap csobogó vízfolyamot takar, mindenféle furcsa lények cikáznak benne. Megtorpanok, hogy jobban megnézzem őket, de a vezetőm helytelenítőn cicceg, így kénytelen vagyok továbbrohanni mellette. Széles elefántcsont ajtóhoz visz, ahol több szmokingos, Oroszlán kitűzős Szürke testőr szobrozik, az automata fegyverek kidudorodnak a szmokingkabátjuk alól. Két Obszidián nő méreget az árnyékból. Komoran pillantok rájuk, még mindig ideges leszek a társaságukban, olyan bizarr fajta.

– A rókáért jött – mondja a szolga.

– Kettes kategória, kisasszony? – kéri el az egyik Szürke az ajtóban az azonosítómat, miközben egy másik kitárja az ajtót előttem. Kavax hangját hallom meg elsőként.

– Ugyan már, Victra. Nem is olyan rémes alak az a Táncos.

– Dagályos, modortalan törpe, aki hátbaszúrja az embert – énekli egy nő. – Egy kis rozsdásmájú patkány, aki a fél Szenátust a fertőző tenyeréből eteti.

– Nem kellene pocskondiáznod, még mindig a barátunk – inti Kavax.

– Te nagyra nőtt marha. A szocialistáknak nincs becsületük, nekik csak elmebajuk van.

A nő, aki beszél, félig pucér. Terhes Arany, a haja macska rágta fehéresszőke, a ruhája mélységesen botrányos kis fekete, a kivágása a köldökéig ér, a vállán pedig zöld tüskék meredeznek. Hiába próbálok nem ránézni, olyan ez, mintha az ember egy égő házat próbálna nem észrevenni. A nappaliban rajta kívül még vagy tucatnyian vesznek részt az élénk társalgásban, szolgák hordanak nekik kávét és italt. Kiszúrom köztük Szophoklészt, és megpaskolom a lábam szárát. Kavax ölében fekszik kényelmesen, és unottan mér végig.

– Nocsak, nocsak – mormolja egy kerekded férfi. A markában whiskyt szorongat, egyik ujján Arany-szemgolyós gyűrű. Ez Quicksilver maga. Látványos Rózsaszín férfi ül mellette, finoman tartja a borospoharát. – Ez a diagnózis sajnálatos módon gyógyíthatatlan.

– Tényleg hat tömbje van már? – kérdi Kavax felesége, Niobé egy nagymamás kinézetű Rózsaszíntől.

– A Rezek még nem döntöttek – feleli az idős Rózsaszín, és közben az ablaknál nekik háttal álló nőre sandít.

– Ezek szerint mellettünk hat, mellettük hat blokk. Az Obszidiánok pedig változatlanul nem nyilatkoznak. Ki hitte volna, hogy a Rezeken fog múlni, hogy béke lesz-e, vagy háború? – dörgi Kavax. – Én figyelmeztettelek, hogy ez a demokrácia… – köpi a szót.

– Publius cu Caraval épp ma reggel említette az irodámban, hogy Táncos egy törvényjavaslatot ígért neki az aljaSzínek jóvátételéről – folytatja a Rózsaszín asszony.

– Jóvátétel… – kacag fel a terhes nő. – Milyen csodás Köztársaság volt. Merész Köztársaság. Egészen addig, amíg a szocialisták ámokfutása a tizenegyedik évében csődbe nem vitte. Átveszik a Szenátust, és a háborús költségekből finanszírozzák az ígéreteiket. Vagy esetleg adót emelnek.

– Vagy? – mosolyog az idős Rózsaszín. – Megteszik mindkettőt.

– Engem már eszméletlenre adóztattak – jegyzi meg Quicksilver. – Mit gondolnak, mennyi vért tudnak még ebből a kőből kifejni?

– Szerintem határozottan jól vagy, mindenek dacára – mondja Daxo a brandyje mögül.

– Határozottan jól? – ágál Quicksilver. – És mégis ki a pokol kért fel, hogy ítélkezz? Nem elég, hogy befagyasztod a tervezett Ventris felvásárlásomat, és megkurtítod a bányaautomatizálásomat, most még azt is meg akarod mondani, hogy az, aki ezzel a két puszta kezével felépítette a birodalmát és a partizánsereget, az a férfi jól van-e. Könnyebb volt létrehozni Tinost, mint egy törvényjavaslatot átpasszírozni ezen a ti Szenátusotokon…

– A monopólium nem az embereket szolgálja…

– A kormány sem az embereket szolgálja – vágja rá undorral Quicksilver. – Minél több a szabály, annál rosszabb az embereknek. Ti adót emeltek, én kénytelen vagyok az áraimat emelni, és a kisemberek isszák meg a levét.

– Regulus ag Sun, a zsarnokság kihívója, a kisemberek… gyámolítója – mondja Niobé. – Micsoda jellem lettél.

Egy darabka kacsamájat húzok elő a zsebemből, amelyet mindig hordok magamnál, hogy elő tudjam csalogatni. De most csak végigmér, majd dacosan belelefetyel Kavax korsójába. Nyavalyás róka. Nem ajánlom neki, hogy érte kelljen mennem. Már így is túl sokáig időztem itt, belehalok, ha észrevesznek.

– Én azt mondom, öljük meg Táncost – veti fel a terhes nő. – Tíz emberem is van, akik balesetnek állítanák be. És tízezer, akik példát tudnának statuálni vele.

– Tényleg, Victra? – pillant az italokat felszolgálókra a Rózsaszín matróna. – Milyen megfontolt vagy.

– Akár sajtóközleményben is megjelentetem, ha kell. Nem érdekel.

– Magad sem gondolhatod komolyan, Victra – inti Niobé.

– Már miért ne?

– Mert ez gyilkosság, Táncos pedig a Köztársaság hőse. Mint Darrow és Sevro – mondja, majd elfintorodik. – Manapság még náluk is inkább. Nem ölheted meg. Ő a Vörösök hangja. Ha meggyilkolják, az emberek lerohanják a Citadellát. Kész is a felkelés, és nem csak ezen a holdon. A Mars darabokra esne.

– A Hamu Lovagja jót mulatna rajta – jegyzi meg Kavax.

– Apának igaza van. És talán éppen ez mozgatja – fűzi hozzá Daxo. – Darrow szerint legalábbis.

– Nevetséges – ingatja a fejét a terhes nő. Most esett csak le, hogy kicsoda: Victra au Barca. – A politika haláli unalmas egy kis gyilkosság nélkül. Őszintén szólva elképzelni sem tudom, hogy bírjátok ott a Szenátusban a nagypofájú puhányok végeérhetetlen csácsogását az általános jólétről. Mindezt a háború kellős közepén. Én öt perc után levágnám a saját vérveretes füleimet.

– Táncos át fogja venni a Szenátus vezetését – szólal meg most az ablaknál álldogáló nő. A szívem kihagy egy ütemet. Ismerem ezt a hangot. Oroszlánszívű Virginia felénk fordul. És a szívem őrülten kalapálni kezd. Hosszú évek gyűlöletét és dühét rontja most le finom szépsége, higgadt hangjának elsöprő ereje. A néma vonzás lebénít. – A jövő heti szavazáson maga mellé állít mindenkit – folytatja. – És ez már nem kérdéses lehetőség. Már csak a mikor a bizonytalan. Caravallal megvan a szükséges szavazata. És Caraval meg is fogja adni neki, csak most még húzza kicsit az időt, hogy alkupozícióban maradjon, és kicsikarjon a népének néhány előnyt.

– És az Obszidiánok? – teszi fel a kérdést Niobé.

– Sefi nem hajlandó találkozni velem.

– És ez mit jelent? – kérdi Victra.

– Fogalmam sincs. De kénytelenek vagyunk azt feltételezni, hogy nem állnak mellettünk, ezért Táncosnak meglesz a többsége, és elfogadják a békeszerződést. Hét tömb hat ellenében. Akkor én megvétózom. Egy Szenátor sem ülhet le a Bellonával egy asztalhoz tárgyalni. Azzal a végrehajtó hatalmat összeugrasztom a törvényhozással… Félek, a férjemnek igaza volt, a Hamu Lovagjának a trükkje ez, hogy elterelje a figyelmünket. Táncosnak azonban folyamatosan ügyelnie kell, hogy a Szenátorai ne pártoljanak el tőle, nekem nincsenek már ilyen gondjaim. Nekem csakis magamra kell vigyáznom. És szerintetek ki adja meg magát először? Én vagy pár Szenátor? – A társaság nagyot kacag a felvetésen. – Hegynek fog szaladni, és a lendülete kimerül. És van elég esze, hogy tudja, ez fog történni. Az a kérdés nem hagy hát aludni éjjelente, hogy hol van ebben a képletben a csavar? Hogy fog Táncos kitörni a zsákutcából?

A pillantása megpihen rajtam, érzem a súlyát, és tudom, hogy tisztára olyan, mintha hallgatóznék. A többiek mind az ő pillantását követik, és egyszeriben mindenki engem néz.

– Lyria… – emelkedik fel Kavax, és idehozza Szophoklészt, aki alaposan megkarmol, ahogy átveszem tőle. – Ennek a kis jószágnak pipikélnie kell. Eredj, kislány.

Az arcom lángvörös. A Köztársaság hatalmasai egy lagalosi vörhenyest méregetnek.

– Beszélgethetnénk egy kicsit inkább arról, hogy ki a fene lopta el a hajómat? – kezd Quicksilver megint háborogni.

Végre kifújom a visszatartott levegőt, megragadom Szophoklész pórázát, és kitakarodom a teremből. A szívem olyan hangosan dobol, hogy egyetlen szót sem hallok már a beszélgetésből. Az ajtó becsukódik mögöttem. A vezetőm nyomában követem az aranylábnyomokat, amelyek a kert felé vezetnek. Közben a hallottakon rágódom.

Akkor Szophoklész hirtelen morogni kezd, a szőre is felborzolódik: az öklömnél kisebb ezüstgömböcske lebeg felénk a néma folyosó közepén. Quicksilver egyik drón őrszeme. Hallottam, ahogy a szolgák beszélték, hogy már nem alkalmaz emberi őröket. Szophoklész acsarogva lesi, ahogy közelít. A drón udvariasan felemelkedik, hogy elhaladhassak alatta.

– Szép napot, Lagalosi Lyria – mondja.

– Szép napot – válaszolom nevetve.

Szophoklész beleszimatol a levegőbe, már nem is izgatja annyira az ügy, aztán berogyasztja a lábait, és a padlóra vizel. A drón ezüstpáncélzata alatt vörös fény gyullad.

– Rossz – mondja, és valami bűzös folyadékot spriccel vékony sugárban a rókára. Erre az felsikolt, és végigszáguld a folyosón, én meg repülök utána a póráz végén.

– Legyen szép napod, polgártárs – hallom még a drónt.

– Nyavalyás robot – átkozódom, ahogy Szophoklész nyomában loholok.

A kertben elengedem Szophoklészt, ő meg eliramodik a bokrok alatt szagolgatni, hogy megkeresse a megfelelő helyet. Leülök, és még mindig az Uralkodó szemét látom magam előtt. Messziről már korábban is láttam őt, de soha nem vetette még rám a pillantását. Az a tekintet keresztüllátott rajtam, mintha minden gonosz gondolatomat leleplezte volna. A haragot, amit iránta és a Köztársaság iránt érzek. A HK-n nagyobb, mint az életben, tökéletes és ragyogó. Csakhogy eddig meg sem fordult a fejemben, hogy ő is hús-vér ember.

Magas, legalábbis az én szememben. És szépséges. De nem ez volt a legfőbb benyomásom róla. Hanem az, hogy fáradt. Milyen lehet ennyi életért felelni? Te is ilyesmit éreztél, Ava, amikor a kicsik a sárban szaladgáltak?

– Te ki vagy? – kérdi egy hang.

Összerezzenek. A kert fái alatt a sziklákon egy szmokingos fiú ücsörög. A szembogarán holo fut. Felismerem a furcsa szemét és a poros Arany haját, és egy pillanatra az az érzésem, hogy Arató ül velem szemközt. De ez még csak gyerek, akit korábban már láttam a HK-n, csak épp messziről. Lesütöm a szemem.

– Lyria vagyok, uram.

– A rókasétáltató – mondja. Meglep, hogy tudja. – Engem Paxnak hívnak.

– Tudom, uram – mondom, mert álságosnak érzem, hogy bemutatkozik. Az egész Naprendszerben nincs nála híresebb gyerek. A szarveretes Első Gyermek. És rajta sincs kasztjel, ahogy az apján sem.

– Uram? – húzza fel az orrát. – Ne gyere már te is ezzel – mondja, nekem meg most jut eszembe, hogy nem ártana meghajolnom, hiába, hogy még csak egy kisfiú. – Vagy ezzel!

– Sajnálom.

– Ez már így van, úgy látszik. Ti is néztétek a versenyt?

– Milyen versenyt? – kérdem, mire megpöcköli a szeme sarkát. – Nem. Vagyis a többiek igen. De én szart sem tudok a versenyekről.

– Komoly? Akkor nem árt kiokosodnod.

– Nekem most azt hiszem…

– Jaj, Kavax bácsi kibír pár percet a döge nélkül – mosolyodik el őszintén. – Kérlek. Olyan jó lenne végre nem a politikáról beszélgetni valakivel. Anyám állandóan beültet a hülye tanácsüléseire. Tegnap két órán keresztül kellett hallgatnom Caraval Szenátort. Az az ember aztán szarveretesen tud beszélni.

Összerezzenek. Ez nem az ő szava.

Meglapogatja maga mellett a padot. Kénytelen-kelletlen csatlakozom hozzá, közben megesz a kétség, hogy mi lesz, ha beállít Bethalia. Hogy mit kapok akkor… de persze nem mondhatok nemet. Pax a szeméből visszaküldi az adást a kargépére, onnan meg ki a levegőbe magunk elé. Egyszeriben tele lesz hajóval a kert. Még mindig a meggypiros versenyző halad elöl, száguld a Hüperión felett feszülő három csillagkép irányába. Mögötte szorosan több hajó is.

– A Circada Maxima – tájékoztat Pax. – Kértem anyámat, hogy hadd menjek el, de azt mondta, nem illő kihagyni Quicky szülinapját. És biztonsági kockázat is – teszi hozzá, majd a meggypiros hajóra bök. – Ez Alexia xe Rex, a Naprendszer legjobb pilótája.

– Nem Colloway xe Char a legjobb?

– A Varázsló? Áh! Szóval a te agyadat is kimosták. Milyen kár! – mér végig széles mosollyal.

– Azt hallottam, hogy Charnak százhuszonhat skalpja van.

– Hát ha a skalp számít, akkor tényleg profi. Külön kategória. De ő olyan, mint egy bokszoló. Vagy birkózó. Rex viszont táncosnő. Mindketten sportolók és művészek is egyben, de… ezt nézd, nézd ezt a fordulót. A legtöbben felengedik kicsit a gázt, nehogy belecsattanjanak a falba. De azzal veszítenek a sebességből. Ő ellenben a hátsó meghajtót zárja, és a jobb oldali motorba küldi az összes energiát, utána vissza a hátsóba, és közben meg sem billen. Figyeld.

Nem találkoztam még egy ilyen sráccal. Tisztára elfogódott. Attól, hogy kicsoda. Hogy kik a szülei. És szerintem tudja, hogy mennyire ideges vagyok, ezért mindent megtesz, hogy kedves legyen, meg vidám. De ha mindig ilyen haverkodós volna a szolgákkal, akkor a pihenőben nézné velük a versenyt, nem itt egymagában a kertben bujkálva. De ahogy belemerül a versenybe, elszáll a zavara, és már csupa fiús energia, amilyenek a testvéreim voltak.

Együtt nézzük, ahogy a meggyszínű versenyző egy hatalmas fehér oszlop felé száguld. Az oszlop mögött egy fal lebeg, az jelzi a versenypálya végét. Az összes többi hajó lelassít, hogy bevegye az oszlop körül a kanyart. Csak Rex lebeg körbe, mintha szorosan tartott papírsárkány volna a hajója, és aztán egyből kilő, miután szempillantás alatt megkerülte az akadályt.

– Huhú! – ujjong Pax. – Ezt nevezem én repülésnek!

A lelkesedése átragad, és azon kapom magam, hogy már én is együtt szorítok vele a versenyzőjének, és amikor percekkel később átszáguld a célvonalon, a többieket messze maga mögött hagyva, vele ujjongok én is.

– Na? – kérdi.

– Jó a csaj – ismerem el. – De azért még bírom Chart.

– Mert jóképű.

– Nem.

– De az.

– Szerinted talán…

– Ez vicces. De akkor miért?

– A bátyáim a Légióban szolgálnak. A gyalogságnál. Szóval, én azt imádom, aki a Társadalom sárkányait leszedi.

– Ez rohadtul jó ok – szalad ki a száján, de aztán összerezzen. – Bocs a káromkodásért. Anyának ne szólj. Szerinte nem való.

– Én anyád előtt úgyis megkukulnék a rémülettől – próbálom a keserűségemet mosollyal palástolni.

– Ijesztő tud lenni, mi?

Ahogy nézem, Szophoklész már elvégezte a dolgát, és most türelmetlenül pislog felém.

– Asszem, vissza kellene vinnem Szophoklészt.

– Ja, még a végén Kavax sírva fakad a szeparációs szorongástól.

– Kavax nagyszerű ember.

– Hát persze – adja a rémültet. – Ő a keresztapám. Vagy legalábbis társkeresztapám, ha van ilyen. Úgy tudom, ő meg Sevro bácsi megverekedett a címért. Na, mindegy, csak járt a szám. És a testvéreid hol állomásoznak?

– A Nyolcadik Légióban szolgálnak. A Merkúron voltak.

– Vagyis Harnassus saját seregében – bólint nagy szakértelemmel. – Ő a FőLegátus. Vörös tábornok. Azt hiszem, a dűnevárosokban vannak, segélyakción.

– Én nem tudom, nekem azt mondták, hogy titkos.

– Akkor én nem szóltam semmit – bólint. – Nem beszéltél velük mostanában?

– A műholdak nagyrésze döglött. Túl drága volna a beszélgetés.

– Mert majdnem mind felrobbant.

Úgy mondja, mintha magától történt volna, mintha nem épp az ő apja vitte volna a tízmillió embert a hadihajóin a háborúba. Utálni akarom. És eddig ment is. Ahogy az előbb az ezüstszínű szőnyegen az anyja mellett sétált, még utáltam, meg amikor a hírekben láttam, ahogy körbezsongják az újságírók meg a fotósok. De már valahogy helytelennek tűnik, hogy úgy utáltam. Nem is sokban különbözik Liamtől – egyszerű, karikás szemű kisfiú, akinek hiányzik az apukája, és kénytelen elbújni a kertben, ha azt akarja, hogy kicsit békén hagyják.

– Kérdezhetek valamit, Lyria? – kérdi zavartan. – Nem is tudom, hogy mondjam… – makog, én meg arra gondolok, hogy akkor talán nem is kéne megkérdeznie. – Tudom, hogy honnan jöttél. És én már annyit agyaltam ezen, de se az apám, se a nagymamám nem hajlandó mesélni róla. A bányákról. Hogy milyenek.

Na, helyben vagyunk.

– Honnan tudod, hogy bányából jöttem? – indulok vissza a házba.

– Apu szerint fontos, hogy az ember mindenki nevét tudja, és hogy ismerje a hátterüket is, amennyire lehetséges. Nem úgy értem, hogy tényeket kellene bemagolni, hanem tényleg tudni, hogy másokkal mi történt. És mindig sorra veszem a személyzet tagjait, hogy megértsem őket, hogy tudjam, milyenek, és Kavax nemrég említett téged. Hogy megmentetted az életét. És én megnéztem az aktádat.

– Az aktámat?

– Amiben leírják, hogy mi történt veled.

Megtorpanok.

Akkor tud a családomról. És így már értem a sajnálatot meg a nagy figyelmességet. A bűntudat vezérelte. Már megint a szánalom. Rosszul vagyok, és hirtelen gonosz düh lobban bennem a tökéletes kis szmokingja meg a fehér fogai meg a gondosan elválasztott haja miatt. Hogy merészeli ez az elkényeztetett kis pöcs előrángatni a gyászomat, hogy utána az én fájdalmamon csámcsogva szörnyülködjön? A családom nem azért halt meg, hogy ő azzal is tanuljon valamit, vagy legalább a kíváncsiságát kielégítse.

– Hogy milyen volt? – fordulok felé, és adom át magam a növekvő indulatnak. Nyugi, csak nyugi, szól rám mindig Ava.

– Igen. Engem burokban tartanak. Pedig szeretném megérteni.

– Megérteni? – kérdezem, ő meg hátrálni kezd, mert a szemem kegyetlenül villan. – A kis uraság szeretne hallani a rusnya szarságokról. A rákról meg a lándzsaviperákról? Azon akarsz csámcsogni, hogy házasítanak ki bennünket tizennégy évesen, hogy szaporíthassanak végre bennünket? Vagy hogy erőszakolnak meg minket az őrök egy kis cukorért cserébe? Mert ezt művelik, tudod? Csak a HK-n nem mutogatják a magasSzíneknek.

– Én nem vagyok magasSzín. Én is Vörös vagyok…

– Egy faszt vagy – csattan ki belőlem az izzó düh. – Kis Arany vagy te is, mint az apád.

Leesik az álla. És milyen jó látni. Sarkon fordulok, és rángatom Szophoklészt magam után. Mind akar belőle egy részt. Egy részt mások fájdalmából. Hogy bólogathassanak, ráncolhassák a homlokukat. Mert sajnálkozni akarnak, belemerülni az én fájdalmamba. És amikor elég volt, mert már unják, vagy éppen túlságosan is elkeserítette őket, akkor megrázzák magukat, és már inkább egy monitort bámulnak, vagy tömik a dagadt fejüket, és közben az jár az eszükben, hogy micsoda mázli, hogy én én vagyok. Aztán a fájdalom megy a lecsóba, és már csak az marad, hogy becsüljem meg magam. Legyek jó polgártárs. Keressek munkát. Olvadjak be. Lehet, hogy a Vox mondja jól.

Sziklába ültettek el minket, fájdalommal öntözgettek bennünket, és most csodálkoznak, hogy tüskéket növesztettünk. Hát basszák meg. Basszák meg mind.

A saját haragomban főve adom át a terem ajtajában strázsáló biztonságiaknak Szophoklészt, mert nem bírná a gyomrom, hogy a sok álságos képet nézzem odabenn. Húzok vissza a pihenőbe. Felfordul a gyomrom a sok aljaSzíntől is, hogy beveszik ezt a pókszaros mítoszt, hogy ők is fontosak és számítanak, csak mert mások cipőjét pucolják, a fényes ruháikat cipelik, meg szarveretes rókákat klónoznak. Pillanatok sem kellenek, és húzok ki közülük egy teraszra, hogy füstpálcát szívjak. Philippe medálját markolászom, és igyekszem nem elsírni magam.

A csillagok hideg, ősrégi fényét bámulom a fejem felett, és azon merengek, hogy melyikük halt már meg a valóságban. Hiányzik a nővérem, a családom. És hiába beszélek hozzájuk, mert egyébre sem vágyom, mint hogy egyszer válaszoljanak nekem, hogy végre megint beszélhessünk egymással. Hogy végre kapjak arról valami bizonyosságot, hogy a Völgy létezik. Hogy nem egyszerűen elnyelte őket a sötét.

De soha nem válaszolnak. Nem beszélnek hozzám.

Amikor az Augustusok és a Telemanusok alaposan kiszórakozták magukat, és a cselvetés végére értek, mindenki felkerekedik. A fejemet leszegve haladok a menetben, gyötör a bűntudat, és nemcsak azért, mert kegyetlenül viselkedtem, hanem mert tisztában vagyok vele, hogy ha egy kis hercegecske érzéseit megsértik, akkor az szalad majd panaszkodni a fontos anyukájához, és egy napon belül az utcán találom magamat. Bethalia pillantását érzem magamon, tudom, hogy tudja. Még ha igazam volt is, akkor sincs mentségem. Ráadásul tényleg olyan lettem, amilyennek a többi szolga tart: vörhenyes kis dög, akinek fogalma sincs a jó modorról, és semmi keresnivalója az ő finom társaságukban.

Az inasok hordják be a hajóinkra az ajándékokat, amelyekkel a gazdáinkat örvendeztette meg Quicksilver. Nálam is ott van a dobozkám és Szophoklész holmija. Látom, ahogy Pax és egy hozzá hasonló korú, undok képű lány elköszön a fontos anyjától, mert azok a Citadellába mennek vissza, míg engem a Telemanusokkal és Szophoklésszel a Mécsvirág-tóhoz visznek.

Nem tudom, hogy most rögtön rúgnak-e ki, vagy majd ha megérkeztünk a vidéki lakhoz. Gondolom, kivárják, amíg ott leszünk. Mert az Aranyak nem szeretnek jelenetet rendezni. Pax duzzogva búcsúzik az anyjától, és ahogy a nő lehajol hozzá, és kérdez valamit, ő csak megrázza a fejét. Aztán sarkon fordul, és otthagyja. A rámpáról még lenéz rám, a tekintetünk összeakad, aztán gyorsan lesüti a szemét, és elkapja a fejét. Az Arany lány szorosan a nyomában jár, szigorú szeme mindent lát.

A személyzeti részlegen átolvasom az üzenetemet, amit nagy felindultságomban Philippe-nek pötyögtem be a kargépembe a teraszon füstölögve. Még nem válaszolt. Ami elég szokatlan, általában egyből felel. Lehet, hogy a nagy puffogásommal még őt is elmartam magamtól? Te szarveretes bolond Lyria! Annyira unhatja már a sok nyavalygásomat. Legszívesebben küldenék gyorsan egy mentegetőző üzenetet, de az már végképp a legalja volna, a kétségbeesés netovábbja. Az utaskabin felé sandítok, látom, ahogy Pax Kavaxszal szemben üldögél. Szophoklész ott lapul a gazdája ölében.

Hova menjek, ha kipenderítenek? Mihez kezdjek? Lehet, hogy egyszerűen visszaküldenek a Marsra? Képes lesz Kavax Liamet is kivenni a suliból, ahol már kezd megszokni, vannak új barátai, végre jobban érzi magát? Ez a legrosszabb, hogy neki csalódást okozok. Maga alá temet a gondolat. Miért nem voltam képes befogni a számat?

Kinézek az ablakon, látom, ahogy a hajónk fényjelekkel búcsúzik az Uralkodó ezerszer jobban őrzött és páncélozott karavánjától, és Hüperión sötét égboltján észak, vagyis a Mécsvirág-tó felé veszi az irányt.

Alattunk olyan sűrűn magasodnak a tornyok, mint a 121-es tábor körül a dzsungel fái. A hajó ablakát veri az eső, eltorzítja a fényeket, mintha kék és zöld fényekkel vérezne el az éjszaka. A hajótól jobbra ritmusosan pulzálnak a kísérőhajók fényei. Furcsa, vörös fény ugrál, villódzik a felhőkarcolók erdejében.

Bekapcsol, kikapcsol. Be. Összehúzom a szememet, úgy figyelem. És akkor rájövök, hogy csak a visszfényét látom, mert a fény nem odakinn pislákol, hanem idebenn. Méghozzá a blúzom alatt. A mellkasomon lüktet.

– Az meg micsoda? – kérdi az egyik szolga, és áthajol a folyosón, hogy jobban megnézze. – Lyria…

Kihúzom Philippe nyakláncát a blúzom alól. Bacchus ezüstarcocskája vigyorogva mered rám, a szemei lüktetnek vörösen.

Aztán remegni kezd az a mosolygós, vidám arc, mintha egy kis állatka rejtőzne benne. Ijedten hajítom el, az ezüst szabályosan meghasad a forrasztás mentén. És bentről, egy rejtett kis rekeszből háromkörömnyi matt fémkorong perdül a levegőbe. Centikre suhan el gonosz szisszenéssel az arcomtól, süvít végig a folyosón, mint valami lövedék. Még fel sem fogtam, mi történt, már a kabin elejébe ért.

A másik szolgán kívül senki sem vette még észre. De ő visítani kezd.

– Bomba!

Kitör a káosz. A szolgák lebuknak, italok ömlenek ki. Bethalia felkelne a helyéről, az Oroszlánőrség az utaskabin elé sorakozik, hogy az Aranyakat védjék. Próbálok felállni a földről, de nem megy, a lábaim felmondták a szolgálatot. Összecsuklanak, és fejjel a hajó eleje felé elzuhanok a folyosón. Több másik szolga is lerogy körülöttem, pillanatok alatt testek hevernek mindenfelé.

– Gáz – hörgi valaki mögöttem. Én beszélni sem tudok.

Az Oroszlánőrség tagjai is egymás után csuklanak össze, képtelenek megvédeni nemes utasaikat. A felső rekeszekből hiába ugranak elő az oxigénmaszkok, mert már mindenki alaposan belélegezte a gázt. Ernyedt testek roskadoznak az ülésekben, az átjárókon.

Nem érzek semmit, azt még látom, ahogy Kavax széles csapásokkal próbálja elkapni a korongot, de csak a falakat veri szét, az izét nem találja el. És a mozdulatai lelassulnak, egyre nehézkesebbek a tagjai, végül ő sem bírja már, és elnyúlik a padlón. Akkor a szerkezet hangos visítást hallat, utána szívó hang hallatszik, mintha kiszívná a levegőt az utastérből. Kialszanak a fények, elnémulnak a légtisztítók. Már a meghajtók sem remegnek. A drón a padlóra pottyan.

És a hajónk kőként hullik alá a magasból.

Az ablakban épületek, fények, fényreklámok és hajóktól zsúfolt körutak suhannak el mellettünk. Döglött hajónk oldalra fordul, ernyedt testek zuhannak mindenfelé. Az ablaknak csapódom, az orrom nekinyomódik az üvegnek, épp azt látom, ahogy vastag füstrétegen zúgunk át. Megint átbillenünk, visszazuhanok a folyosóra. Poharak és kargépek és ajándékdobozok repdesnek körülöttünk. Aztán a hajó megrándul, megáll, és a gravitáció visszafordul. A sok kacat meg az emberek békésen lebegnek a hajó gyomrában. Az ablakon túl most is épületeket látok, de ezeket még nem fejezték be, hiányzik a homlokzatuk.

A testem a törött kargépek és a dobozok erdejében úszik, a gravitáció kipárnázta a zuhanásunkat, azért nem csapódtunk be. De hirtelen megszűnik a hatás, visszatér a nehézkedési erő, és minden nagy csattanással csapódik bele a padlóba. A hajó pedig a földbe. A megrepedezett ablakon át látom, ahogy egy szerkezet a hajónk köré zárul, már nem szűrődik be a város fénye.

Temetői csendben fekszünk, mintha a tenger fenekére süllyedtünk volna.

Aztán fémes hang visszhangzik a hajónk burkolatáról, a személyzeti bejáró felől érkezik a zaj. Valami felzúg, mintha csontot fúrnának, az egész hajótest beleremeg. Az ajtóban egy könnycsepp izzik fel.

36

VACSORA A SÁRKÁNYOKKAL

VENDÉGEK

Mire megérkezünk, a teljes Raa család helyet foglalt már a langymeleg helyiségben egy lapos asztal körül. A sziklából kifaragott terem üvegfala a messze nyúló síkokra és érintetlen hegyormokra néz. A falakon és a mennyezetkupolán borostyán kúszik, hogy termelje az oxigént. A fehér virágocskák sápadtan fénylenek. Tucatnál is több Raa gyűlt itt össze. Még a saját otthonukban is szigorúak és nyúlánkak, egyszerű, földszínű öltözékben, merev derékkal ülnek a vékonyka ülőpárnákon az ovális asztalnál, amelynek közepe felett egyetlen kék fénygömb lebeg. Hogy tüzét mi táplálja, elképzelésem sincsen. Az asztalon kívül nincs egyéb berendezési tárgy a helyiségben, a borostyán az összes dísz.

Cassius és én is sötét iói kimonót viselünk, filcpapuccsal. A szobámban nincsen tükör, ezért nem nézhettem meg magamat ebben a furcsa viseletben. Az iói Aranyak szerint a tükör vétkes hiúságra és önimádatra biztat. Még az aljaSzínek sem tarthatnak az otthonukban, bűncselekménynek minősül. Aja erre azt mondaná: „Persze hogy nincsenek tükreik. A kutyáim szemrevalóbbak azoknál a peremi porzabálóknál.”

Igazság szerint lunai mércével a Raák valóban nem valami szép teremtmények: az álluk túlságosan is hosszúkás, mintha valami satuba szorították volna az arcukat, hogy lehetetlenül megnyúljon. A bőrük, Didóé kivételével, hihetetlenül sápadt, a szemük pedig túlságosan is nagy. A hajuk egy árnyalattal sötétebb a kívánatosnál. A Lunán ezek az emberek durvának és hidegnek tetszenének, nem elég kifinomultnak. De Seraphina jól beszélt: az udvarban szokásos affektálást és kimódolt magatartást itt hírből sem ismerik, szembeszökő tisztaság jár át mindent, az összes szót és gesztust. A nagyanyám megvetette az udvar szeánszait és megjátszását, és bár a Perem soha nem volt a szíve csücske, tudom, hogy becsülte ezeket a szigorú Aranyakat, akikben még mindig él az ősi Hódítók fegyelme és makacs hűsége. Ezért is kellett a keresztapámnak megsemmisítenie a Rheát: a legkeményebb acélt képtelenség meghajlítani, azt csakis megtörni lehet.

Minden lunai Húsfaragó finomította orcánál és a körülményes udvari társalgásnál mélyebb hatást tesz rám a Raák mozdulatainak higgadtsága és a beszélgetés emelkedett egyszerűsége. Itt nem egy befutott művész művét csámcsogják ki, vagy éppen a társaság egy jelen nem lévő tagjának vélelmezett balfogását tárgyalják. Ahogy csatlakozunk hozzájuk, épp a küklopsz Polüphémosz és Odüsszeusz esetének erkölcsi tanulságait vitatják meg halkan.

– Szerencsétlen Polüphémosz csak szeretett volna megvacsorálni, amikor Odüsszeusz rárontott, és kiszúrta az egyetlen szemét – mondja épp egy fiatal, vékonyka hajú, karikás szemű lány. – Neki egy sem maradt, nem úgy, mint apának.

– Azért ne feledjük, hogy Polüphémosz éppen Odüsszeusz két emberét igyekezett elfogyasztani – mosolyog rám Seraphina, ahogy a párnámra ereszkedem. – Esetéből megtanulhatjuk, hogy mit jelent az, hogy rossz házigazda.

Mellette egy hely üresen maradt, és teríték helyett csak egy ezüstvirágocska hever az asztalon. Feltehetően tizenegy éve halott nővérének a helye, akiről azóta is minden áldott vacsoránál megemlékeznek. De nem az övé az egyetlen üresen maradt hely. A családfő sincs jelen, viszont az ivadékai szép számban megjelennek. Egymás után mutatnak be Romulus ivadékainak: az ifjú Paleronnak, egy alig tizenhárom éves hallgatag fiúnak, a Polüphémosz-pártoló, nevetős Tháliának, aki talán még a kilencet sem töltötte be, és képtelen levenni a szemét a szememről. És Romulus anyjának, Gaiának, ennek a kiszáradt, vén, lárvasápadt bőrű banyának, aki egyre csak dönti magába az italt, és pókláb ujjaival markolja a hosszú szárú pipáját, amelyből valami kesernyés szagú füvet pöfékel. Az ételhez nem nyúl, és elmélázó szavakat intéz néha a gyerekekhez.

A többiek mind Seraphina unokatestvérei, köztük a marcona Merész Bellerophón és a felesége, egy karcsú, nagy szemű, a titáni Norvo-Ház diadémját viselő nő. Mord, kegyetlen pillantásokat vet ránk a boldog férj, hosszú testét imádkozó sáskaként görbíti a vacsoraasztal fölé. De a korábbi összetűzés dacára Diomédész is jelen van, Dido mellett trónol, és a fiatalabb gyerekek mind őt imádják, ajnározzák.

– Íme a nap hősei – fordul Dido mosolyogva a többiekhez. – Hadd mutassam be Castor és Regulus au Janust. Ők hozták haza nekünk a mi drága Seraphinánkat.

Kapunk két mély tányért. Dido feláll, egy-egy csipetnyi rizst emel ki a saját tányérjából, és a miénkbe helyezi. A család is végigcsinálja a rítust, egyenként állnak fel a helyükről és járulnak elénk, hogy a saját ételüket megosszák velünk. Még Bellerophón is átkotor egy kicsit megvetően a rizséből Cassiusnak és nekem is. A felesége mentegetőző mosollyal próbálja ellensúlyozni a férje mogorvaságát. Seraphina mélyen belenéz közben a szemembe, majd visszaül a helyére.

Vajon az anyja tudja, hogy meglátogatott a szobámban, és Seraphina csak cselből hazudta, hogy nem? Cassiusnak nem szóltam róla, mert nyilván valami ördögi terv részének tartaná. Ahogy valószínűleg az is. Nem tudok másra gondolni, csak a korábbi beszélgetésünkre.

Hiába, hogy már előttünk az étel, egyelőre nem fogyasztjuk el, példázatul arra, hogy az Aranyak nincsenek kiszolgáltatva az éhségük kénye-kedvének. Korog a gyomrom, de nem nyúlok én sem a rizshez. Tar koponyájú Lila jön be a terembe, egy hárfát hoz magával. Lágy dallamot penget rajta, majd egy Rózsaszín is csatlakozik hozzá. Ugyanaz az ősi pillantású, vad szájú lány, aki korábban a fürdőben a rendelkezésünkre állt. Aurae. Egy finom, közismert balladát dalol el, a Hamu emlékezetét, amely azután született, hogy a nagyapám az első Holdlázadáskor felperzselte a Rheát. Azt senki sem merné állítani, hogy a Holduraknak rövid volna az emlékezetük. De persze a Mag hatalmas metropoliszainak nyüzsgése és zsongása híján nehéz lehet felejteni.

Amikor a Lila és a Rózsaszín befejezi a produkciót, könnyed tapsot kapnak, és távoznak. Diomédész pillantása Aurae-éra tapad, és csak reménykedhet, hogy a családnak nem tűnik fel, milyen illetlenül lesi a lány mozdulatait. Ez a kis titok még később jól jöhet nekem.

Most már késlekedés nélkül felszolgálják az ételt. Apró termetű Barna szolgák hozzák elénk kék karpaszományos szürke egyenruhában, a pillantásuk soha nem siklik feljebb az Aranyak térdénél. Ők azonban udvariasan megköszönik nekik az ételt, nevükön szólítják mindegyiket. Hasonló udvariassággal bánik minden szín a másikkal, senki sem durva a magánál lejjebb állóval. Szükségtelen gorombaságnak nincs helye sem Szürke és Barna, sem Arany és Szürke közt. Nincs olcsó kegyetlenkedés, durvaság. Igen figyelemreméltónak találom ezt, különösen, amikor látom, hogy a gyerekeket senki sem szolgálja ki, nekik fel kell állniuk, és a sarokban álló tálakból kell maguknak merniük. Eszembe jut, hogy persze, hiszen itt a Páratlan Sebhellyel lehet kiérdemelni a szolgákat. A Barnák egyébként Cassiust és engem is kihagynak, míg Dido nem int nekik:

– Egyelőre elnézzük vendégeinknek heggtelen orcájukat – mondja.

Mindenki kap a tányérja mellé egy kisebb edényt, benne víz, amelyen virágok lebegnek. Egy fehér törölköző is jut mellé. Emlékszem még Cedricnek, nagyanyám komornyikjának a tanítására, belemártom hát a vízbe az ujjaimat, majd a törölközővel megszárogatom.

Az étel maga is olyan egyszerű, mint az öltözékek: alaposan sózott sült hal az Európéról, bors sehol az asztalon, laposkenyér, humusz és rizs meg sült zöldségek. Dísztelen tálakban kerülnek az asztalra, mindenki az igénye szerint szedhet magának, méghozzá kézzel. Rizs van bőséggel, de hal csak igen visszafogott adagokban jut.

– Az Archimédész a te hajód, Regulus, ugye? – kérdezi Dido.

– Igen.

– Puhán surran, de nem kevés évet látott már. Még Gaiánál is öregebb talán.

– Hogyan? – néz fel viseltes bagolyként a pipájáról az öregasszony.

– Csak azt mondom, hogy a hajójuk majdnem olyan vén, mint te vagy. Biztosan emlékszel még erre a kategóriára, GD-17-es, Sóhaj-fregatt.

– Ki sóhajtozik? – kapkodja a fejét Gaia. – Nem illendő az asztalnál, gyermekek.

Aztán visszabukik a pipájára, és úgy méreget bennünket a vadul elszabadult szemöldöke rejtekéből, mintha hatalmas veszedelmet hoznánk rá. Az elhülyült öregasszonyt játssza, de elégszer megtapasztaltam már az értelem különféle jeleit, hogy biztonsággal felismerjem, ha látom. A műsora figyelemre méltó, és rajtam kívül mindenki mást meg is vezet vele, csakhogy a lunai udvarban tíz percnél tovább nem bírná tartani az álcáját, hamar lelepleződne. Ott még a táncos maszkák is igazibbak, mint az ő csalása. Persze nem igyekszem leleplezni.

Mindenesetre figyelemre méltó asszonyság.

– Különös jármű egyszerű kereskedőknek – jegyzi meg Bellerophón jegesen. Végighúzza az asztal kövén az ujját. Ha valaki nyíltan viselkedik, akkor jobb, ha nemesen teszi. De ez a férfi igazán nagy bugris. – Nehéz elképzelni, hogy juthatnának hozzá egyenes úton.

– Úgy vélem, nem kedvemre való ez a hangnem, jóember – feleli rá Cassius. – De talán a holdatok nyomása nehézkedik a hallójárataimra, ezért rosszul hallok. Jó volna, ha tisztábban szólnál, és kerülnénk a félreértéseket.

Már megint ellenkezik, ezek meg szórakozottan hegyezik a fülüket, mert az erőszak éppenséggel természetük szerint való, jól ismerik a nyelvét.

Seraphina csak a szemöldökét vonja fel, miközben a halat eszegeti.

– Nem gondolt semmi sértőre, igaz, rokon? – feleli Dido könnyedén.

– Az égvilágon semmire – mered Bellerophón Cassiusra.

– Hat évvel ezelőtt fogadáson nyertem el egy újgazdag Ezüsttől, aki jó dolgában már azt sem tudta, hova kapjon – fejtegeti akkor már mosolyogva Cassius. – Lázadásszimpatizánsoktól kommunizálta el.

Diomédész egyetlen könnyű kézmozdulattal távolítja el a halszeletéből a szálkát, és Paleronnak is megtanítja a fogást.

– Mintha azt mondtad volna, Regulus, hogy katona voltál – jegyzi meg közben anélkül, hogy felnézne Cassiusra.

– Az is voltam. A marsi polgárháborúban Augustus Légiójában szolgáltam.

– Akkor te is benne voltál az Oroszlánesőben? – kérdi már tisztelettel, és fel is kapja a fejét. A többiek is figyelnek. Errefelé elég szóba hozni a csatát, és máris mindenki felszegi a fejét, mint a kutyafalka, ha konzervnyitást hall.

– Benne.

– Milyen volt? – érdeklődik Seraphina.

– Akár a pokol – feleli Cassius, és ezzel nagy csalódást okoz mindenkinek. Arató acélesőjében talán nem zuhogott, mégis ott veszítette el az egész családját, az egy szem édesanyja kivételével.

Okos és merész játszmát játszik. Azzal, hogy Augustus hívének mondja magát, olyan magbéli Arannyá lép elő, akiben a peremiekéhez hasonló kiábrándultság munkál, akit hozzájuk hasonlóan ugyanúgy elárultak a véres Diadal utáni eseményekben. Veszedelmes lóra tett Cassius, hiszen felemlíthet olyanokat is, akik esetleg ide menekültek. Vagy valaki szintén ismeri innen, az asztaltól.

– Aratót ismerted? – kérdezi most Diomédész.

Nem zavar, hogy némáságra vagyok kárhoztatva a háttérben. Nagyanyám gyakran mondogatta, hogy a szájukat jártatókat leköti a nevetséges mesélőkedvük, és még azt sem veszik észre, ha szorul a nyakukon a hurok. A tanulás, a hatalom és a végső szó lehetőségének a titka, hogy az ember mindig figyeljen. Még ha dúl is a lelkedben a vihar, ne kösse le az összes energiádat a kavargás és a szél, mindig tudd, mi a célod. Kár, hogy Darrow és Fitchner au Barca jobb tanítványai voltak ebben a nagyanyámnak, mint generációjuk legtöbbje.

– Személyesen nem. Ő Augustus Lándzsása volt, és a Páratlanok nem ereszkednek le a magamfajtához – kopogtatja meg sebhelytelen arcát.

– Akkor most rendesen felfutott a dolgod – szúrja közbe Bellerophón.

– Harcolni láttad egyszer is? – kérdezi Diomédész, mire az egész asztal elcsendesül.

– Egyszer igen.

– Azt beszélik, hogy közelharcban végzett a földi Vihar Lovagjával és Apollonius au Valii-Rathtal. Úgy hallottam, mestere a pengének, Arcos örököse. Hogy még maga Aja au Grimmus se bírna már vele – mondja, és felhorgad bennem a dühödt ellenállás. Nagyon nehezen sikerül csak tűrtőztetnem magam.

– Beszélnek mindenfélét – vonja meg a vállát Cassius.

– Te mit gondolsz róla?

– Hogy sok hűhó semmiért – jön az újabb vállrándítás.

Diomédész felkacag.

– Diomédész Ió Kardja. A penge mestere – jegyzi meg Seraphina büszkén. – Amilyenből mára alig hat maradt a Peremen. Az Európén Arcos tanítványa volt. Viharfi.

Belém nyillal a féltékenység.

– Csak halászni tanított meg Alexandarral és Drusillával együtt engem is – javítja ki Diomédész. – Utolsó tanítványa rosszra használta tanításait és tehetségét.

Finomabban nem is fogalmazhatott volna.

– Nem jobb harcosokat, hanem jobb embereket akart faragni.

– Egy nap Diomédész személyesen fogja próbára tenni Aratót – mosolyog Seraphina a bátyjára.

Bellerophón féltékenyen figyeli Diomédészt, ahogy az szerény alázattal visszatér a kistestvéreihez, és megint csakis velük törődik. Egyre nagyobb tiszteletet érzek iránta, és talán ezt tapintja ki Bellerophón is. Hogy mindenki a rokonát látja csak. Mosolyognom kell. Egy ideig némán étkezünk, a kicsiny halszelettel hosszasan babrálok. Cassius már rég befalta a maga adagját, de soha nem is tudott uralkodni az étvágyán. Nekem az önmegtagadás sokkal inkább a műfajom.

Eszembe jut, ahogy kisfiúként a sovány végtagjaimmal a széken gubbasztok. A nagyanyám hosszú nyaka felém fordul, görbe orra felett végigmér. Kedvesen érdeklődik, hogy nem volna-e inkább a kedvem szerint való a csatornában éjszakázni a hálószobám helyett, mert abból a tényből, hogy három egész pitét felzabáltam, arra a következtetésre volt kénytelen jutni, hogy nem ember, hanem kismalac volnék. Két nappal a szüleim halála után történt az eset. Azóta már csak igen ritkán fogyasztok édességet.

Cassius nagy látványosan néz körül, volna-e még valami ennivaló.

– Bocsásd meg nekünk az adagok kicsinységét – tesz úgy Dido, mintha mentegetőzne. – Bizonyára jóval kevesebb, mint amihez szokva vagytok. De nálunk éppen tart a fejadagidőszak.

– Azt hittem, ez a hold egy valóságos kenyereskosár. Az Európén pedig tömve van a tenger hallal. Vagy már kiettétek belőle mindet? – kérdi Cassius.

Már megint ez a nyersesség. Miért gondolja, hogy olyan jó taktika ez itt? Ez a kíváncsiskodás. Mindjárt nagy ártatlanul az új hajó felől kezd érdeklődni, hogy hol építették, vagy hogy honnan van hélium-3-uk. Csak nehogy megkérdezze.

– Ellenkezőleg – mosolyog elnézőn a ház asszonya. – Soha nem ismert bőség jellemző most halászatainkra és mezőgazdaságunkra.

– Akkor csak a hajótok kevés, hogy ide szállítsátok.

– Sok hajónkat elpusztította a Kard Ármádia – bólint Dido. – És utána… sovány esztendők jöttek. De ma már más a helyzet. Már nincs hajóban vagy hélium-3-ban hiány. Valójában a Titánon szünetelt a múlt hónapban a termelés, ezért egy ideig most kénytelenek vagyunk kevesebbel beérni.

Különös és természetellenes, hogy ilyen kitárulkozó legyen.

– Vénusz gyermekének ez a hely, felteszem, az első időkben… különösnek tűnhetett – mondom most diplomatikusan, hogy Cassius kikászálódjon végre a vendéglátóink sértegetéséből, mielőtt még helyrehozhatatlan károkat okozna.

– Ó, ezek szerint ismeritek a származásomat. Milyen művelt kereskedők vagytok ti.

– Dehogy. A te személyed híres – adom a lelkes ifjoncot. Bellerophónra sandítok, aki le nem vette a szemét Cassiusról, amióta csak az asztalhoz ültünk. Valami nem stimmel, érzem a cirkáló cápákat a felszín alatt. – Még a Marson is tudja mindenki, kicsoda Dido au Saud.

– Olyan híres biztos nem vagyok, mint a férjem.

Seraphina érezhetően megmerevedik az apja említésére. Alig nyúlt az ételéhez. Kényelmetlenül feszeng, és ez is csak növeli balsejtelmeimet.

– Kevesen olyan nevezetesek – ismerem el. – De a Marson Romulus és Dido története még mindig igazi tündérmesének számít.

– Tündérmese. Bár úgy lenne – mosolyodik el a nő. – Első ittjártamkor még bolondos kis napleány voltam Iram udvarából. Minden ízemben gahja. És belebolondultam egy sápadt, karcsú lovagba, akivel költeménynek álmodtam meg az életemet. De miután ideköltöztem, rám szakadt a sötétség, amelytől hiába óvott anyám. Hiányzott a nap, utáltam itt mindent. Gyűlöltem a férjem szigorát, hogy patáliát csap abból, ha egy korty víz megmarad a pohárban. Egy pocsékba ment falat kenyéren. Lassacskán megtanultam azonban Ió egyik nagy leckéjét: itt örök ostrom alatt tart bennünket a sötétség, a sugárzás, a szomj és az éhség. Semmiben sem hasonlít ez a világ arra, ahol születtem, ahol minden talpalatnyi sziklán burjánzik az élet, és az emberek hányásig zabálják magukat. Az Ión a szűkösség edz bennünket acélossá. Mi igazán tudjuk értékelni, amink van.

Meleg mosollyal néz körbe a családján.

– Apám három hónappal ezelőtt rendelkezett arról, hogy fejadagok lépnek érvénybe, amíg a tartalékaink el nem érik a szükséges szintet – magyarázza Seraphina. – Az Aranyak sem ehetnek többet annál, mint a mezőgazdaságban dolgozó Vörösek. Súlyarányosan kiszámítva persze.

– És még ti is betartjátok az adagokat? – hökkenek meg.

– Miért ne tartanánk? – kérdi legalább annyira meglepetten Seraphina. – Hiszen ez a törvény.

– Qualis rex, talis grex – mondja Dido.

– Amilyen a király, olyan az alattvalója. De ti vagytok hatalmon – ébred fel bennem a kíváncsiság. – Megtehetnétek bármit, amihez kedvetek támad.

Látom Cassiuson, hogy szeretné, ha rá bíznám a beszédet, és nem ütném bele a dolgába az orromat. De a kíváncsiság elhatalmasodik rajtam. A tanítóim azt mondták a Holdurakról, hogy gyakorlatiatlanok, hogy csak az elszigetelődésben hisznek. Amióta azonban ideértünk csupa gyakorlatias lépést tapasztalok.

– Az hiba volna. Romulusszal az az alapelvünk, hogy meg kell mutatnunk gyermekeinknek, hogy a hatalmon kívül léteznek fontosabb dolgok is – csipkedi le lassan a húst a hal bordáiról Dido. – Eredetileg az Aranyak voltak az ideál, akikből mindenki ihletet és erőt meríthet. Nem gondolod?

Miért ilyen kihívó velem?

Cassius pillantása óvatosságra int. És Seraphináé is.

– Én csak egy kereskedő vagyok – sütöm le alázatosan a szememet. – A családom nem hasonlítható a tiétekéhez.

– Ugyan már. Ne legyél ilyen körülményes, fiam. Nem csak a Páratlanoknak lehet véleményük. Kérlek, oszd meg velem a tiédet. Légy őszinte, vagy inkább egy szót se szólj. Nem többnek készültünk puszta erőszaknál? Nem az lenne a feladatunk, hogy mindenki belőlünk merítsen erőt?

– De igen. Csakhogy erről rég megfeledkezett a fajtánk.

– Látod! Ezt nevezem véleménynek – pillant Dido Cassiusra. – Tényleg hagyhatnád, hogy szabadon gondolkodjon, jóember. Minek ilyen súlyosan sóhajtozni, amikor épp elmondja, hogy vélekedik a világról? Nem helyes megtörni a kíváncsi szellemet – mondja, majd visszafordul hozzám. – Nos, Castor, tíz éve már annak, hogy az utolsó Arész Fit is eltakarítottuk holdjainkról, megszabadultunk a Rabszolgakirály minden terroristájától. Kíváncsi volnék, szerinted hány lázadás vagy terrortámadás esett meg a múlt évben az Ión?

– Negyvenhárom – vágom rá ösztönből, pontosabban a Bukás előtti tíz év Ióra vonatkozó statisztikájából kiindulva. Seraphina összeszűkíti a szemét a pontos szám hallatán.

– Kettő – feleli Dido.

– Csak kettő? – mered rá Cassius elképedten.

– Egy lövöldözés és egy bombamerénylet. Pedig a hierarchia semmit sem változott. És tudjátok, mi ösztönzi a Színeket, hogy hűek maradjanak a Szerződéshez? A becsület. A munkában, az erkölcsösségben, az elvekben és a családban kiteljesedő becsület. Szabályaink szigorúak, de mindannyian betartjuk őket. Aranyaktól a Vörösig mindenki a törvények szerint él. Romulus megszüntette a bányákban és a mezőgazdasági birtokokon korábban érvényes szűkös kvótákat, a háttérbe szorította az Obszidián isteneket, és lassan elérte, hogy minden ember úgy érezze, ugyanannak a testnek a része ő is. Az alárendeltség helyébe a részvételt helyezte. Így mindenkinek okot adott arra, hogy a nagy egész jobbítására tegye fel az életét. Velünk az élen, hiszen mi vagyunk a fej a testen.

– Minden férfinek és nőnek szabad jogában áll, hogy képességeinek és indíttatásainak a leginkább megfelelően emelkedhessék fel az adott kereteken belül, amelyre a testét tervezték, hogy ezzel az Egyén meghozza az áldozatát a Mind fennmaradásának szent feladata érdekében – mondom fel a Szerződés szavait, mintha szentírás volna. – Csodálatos.

– Az – bólogat Seraphina, és soha még ilyen kedvesen nem nézett rám.

– Miért nem maradtál a seregben? Miért lettetek kereskedők? – teszi fel Diomédész a kérdést, mert már láthatóan régen érlelődött benne.

Különös időzítés.

– Hogy miért nem harcolok a Hamu Lovagjáért? – kortyolgatja Cassius a borát. – Azt inkább nem. A lánya több barátomat meggyilkolta a Diadal után.

– És te, Castor? – emeli rám ragadozószemét Dido. – Te nem akarsz bosszút venni a családodért?

Magamon érzem Cassius pillantását. Elvárásoktól súlyosan pihen rajtam, amíg engedelmesen visszaböfögöm a tanításait.

– Mi értelme lenne?

– Ez a saját válaszod – mosolyog Dido, majd Cassius felé int a fejével –, vagy az övé?

Hányszor húzódtam vissza az Archimédészen a szobámba, és merültem el a bosszú vágyálmaiban? Hogy hazahajózom, visszaveszem nagyanyám jogarát és trónját, Darrow-t meg a veszett farkasait pedig vasra verem végre. De most, hogy látom, milyen erős még mindig az Arany, milyen élénken élnek a régi erények, nem is tartom tovább egy kisfiú hiábavaló, renyhe fantáziálásának.

Még nem halt ki az Arany faj.

– Ezért mennétek háborúba? – teszi fel a kérdést Cassius. – Hogy bosszút álljatok?

– Részben igen – vágja rá Dido hűvösen. – Hogy visszavágjunk a sok rosszért, amelyet a Rabszolgakirálytól elszenvedtünk. De azért is, hogy az általa szított káoszt elcsitítsuk. Köztársaságának tíz éve volt, hogy békét teremtsen. De elbuktak. Ideje, hogy a Társadalom ismét felépüljön. Bennünk megvan az akarat és a szándék. Csak a szikra kell. Ezért küldtem el a lányomat az Öbölbe. Hogy elhozza nekünk ezt a szikrát. És nem kis részben nektek köszönhetően haza is tért vele hozzánk – mondja, majd elhallgat. Mosolya zord, a szemébe nem jut belőle kedvesség. – Csakhogy elveszett.

Na, meg is van a csavar.

– Úgy értsem, bennünket vádolsz? – kérdi Cassius.

– Úgy bizony, jóember.

– Ezért mentél vissza a Vindabonára – fordulok Seraphinához. Bólint. – De nem hoztál magaddal semmit.

– Csak a beretvádat – válaszolja lassan.

A szívem nagyot dobban. Csapdába csaltak. Csak játszadoztak velünk, és én még örömömet leltem az udvariasságukban, mint valami vérveretes antropológus.

– Hol van hát a beretvád? – szegezi nekem a kérdést Dido. – Elemészt bennünket a kíváncsiság.

– Elveszett.

– A hajónk burkát átszakították, és a beretva kirepült az űrbe, mielőtt még a belső pajzs rázárulhatott volna a hasadékra – magyarázza Cassius.

– Valóban… Regulus? – dől hátra Dido. – Kellemetlen íz maradt a számban a hal után. Azt hiszem, ideje nekilátnunk a desszertnek – int a szolgáknak, akik kitárják a terem ajtaját. Két duzzadó karú, sápadt Obszidián nehéz terhet cipel be és helyezi el előttünk az asztalon.

A saját széfünket.

37

LYSANDER

KISZOLGÁLTATVA

– Remekül elrejtettétek a széfeteket – folytatja Dido. – De természetesen az embereink alaposak, és szerencsére egy hozzám hű kripteia bukkant rá.

– Ha olyan alaposak vagytok, akkor azt is tudjátok, hogy milyen széf ez – előzöm meg Cassiust a válasszal. Lehet, hogy a Házaink gyűrűi, amelyek a széf gyomrában lapulnak, a vesztünket okozhatják, de attól még ez marad az életünk egyetlen záloga. Nem veszíthetjük el. – Halcon-7-es. Tízcentis damaszkuszi acél a fala, a zárja pedig analóg szerkezet, nem digitális, vagyis képtelenség elektronikusan feltörni. És ami még ennél is lényegesebb, hogy a belső falfelületbe három katonai plazmabomba van ültetve, a Solar Művektől. Ha megfúrjátok, ezerhatszáz Celsius-fok robban az arcotokba. De ezt már magatoktól is tudtátok, különben már nélkülünk is kinyitottátok volna.

– Valóban – bólogat Dido. – Személy szerint leghőbb vágyam, hogy a lányom erőfeszítései ne legyenek hiábavalók – mondja, és a magasba tartja ujját, hogy megakassza a tiltakozásomat. – És a helyetekben igencsak óvakodnék attól, hogy értelmünket tovább sértsétek az állítással, hogy a beretvád nincs ebben a széfben. Igen rosszul tűröm ugyanis a sértéseket – húzódik rejtélyes vigyorba az arca. – Ha azonban kinyitjátok a kedvünkért, újra barátok lehetünk. Igen nagylelkű barát vagyok.

Seraphinára sandítok.

– Ezért vagyunk már csak életben? – kérdem tőle. Ostoba érzés, hogy nem voltam vele elég óvatos. A nagyanyámtól megörökölt rosszindulat lüktet bennem, megvetem őt, hogy manipulálni próbált.

– Hallgass, Castor, majd a felnőttek beszélnek helyetted is – szól rám Cassius, aztán Didóhoz fordul. – Megvan az ára annak, hogy kinyissuk a széfet.

– Az ára? – kacag fel Seraphina a merészségén.

– Végül is kereskedők volnánk – feleli Cassius.

– Mi az ár? – kérdi Dido.

– Ha kell a kulcs a háborútokhoz, kössünk alkut. Add vissza a hajónkat. A pilótánkat és a Vindabona megmaradt legénységét. Add vissza a szabadságunkat. És amint biztonságos távolba jutunk az Iótól, elküldjük nektek a kódot.

– Bolonddá próbálsz tenni? – rázza meg az ujját Dido. – Castor kihagyta a felsorolásból a Halcon-7-es egyik sajátosságát. Okos fiú, igazán. A másodlagos robbantókódot. Amit a nyitókód helyett is megadhattok. Amit akkor küldenétek el, amikor már jócskán az Öv közelébe értetek.

– És miért akarnám megsemmisíteni, ami a széfben van? – mereszt ártatlan szemeket Cassius.

– Igen – teszi elgondolkodón az ajkára az ujját Dido. – Miért is?

Rémesen hosszúra nyúlik a csend.

– Becsület szavamat adom, hogy a megfelelő kódot fogom elküldeni – hazudja Cassius. Inkább meghalna, mintsem a háborújúkat támogassa.

– A becsület szavadat? – kuncog Bellerophón, mintha valami remek viccet hallott volna. – Légy hálás inkább, hogy nem hámozunk meg benneteket tengeri rákocskák gyanánt.

– Ők a vendégeink – figyelmezteti Diomédész. – A kenyerünket eszik, az asztalunknál ülnek. A történelem során házunk egyetlen vendégét sem érte soha kár. Még Fabiit és az Aratót sem. Sőt, a Hamu Lovagját sem, miután felperzselte a Rheát. Ne hozz szégyent az őseidre.

Bellerophón csak a szemét forgatja, majd visszafordul a nagynénjéhez.

– Nincs erre időnk, Dido nénikém. Vela már toborozza a Légióit Karathban.

Ha Vela megszökhetett, akkor Cassiusnak ebben is igaza volt. Az államcsíny még nem ért véget.

– A Cordovanok is eljönnek. A szövetségeseink aggodalmaskodnak. Ha Vela megtámadna bennünket, többen is elpártolnak tőlünk. Kell a bizonyíték.

– Látjátok, milyen helyzetben vagyok – tárja ki két karját Dido felénk. – Nincs időnk, hogy a javaslatotok szerint járjunk el. Egyetlen lehetőségetek maradt: meg kell bíznotok bennem. Nem voltam jó házigazdátok? Nem viselkedtem becsülettel és tisztességgel?

– Hallottad a feltételeinket – mosolyog rá Cassius.

– Nem esik bántódásod, Castor… – pillant rám Seraphina.

– Bátyám mindkettőnk nevében szólt – vágom rá jegesen.

Dido hátradől ültében, és biccent az ajtónál szobrozó Barnának.

– Szólj Pelebiusnak, hogy hozza a kis állatkáját.

– Új állatkát szereztél a gyerekeknek? – jön meg a jókedve a vénséges Gaiának. Várakozón nyújtogatja ráncos nyakát, ahogy fekete bajszos öreg Lila sántikál be a helyiségbe. – Jaj, ezt a bűzt – morogja, amikor meglátja az öreg kezében a veszedelmes sárga folyedékkal teli üvegcsét. Valami kavarog benne, de egyelőre nem tudom kivenni, mi lehet. A Lila sötéten áll meg az asztal végében.

– Azt mondják, hogy a bánat és az öröm teszi naggyá az életet – néz rám Dido nyomatékosan. Aztán Cassiusra. – De ti férfiak el vagytok átkozva. Soha nem érthetitek meg igazán az életet, mert nem tudjátok, milyen gyermekkel várandósnak lenni. Kilökni őt az életbe húsotok bimbójából. Hogy milyen, amikor két szív dobog bennetek egyszerre – az üres párnára pillant Seraphina mellett. Elveszi előle a virágot. – Milyen, amikor hat szív dobog bennetek egymás után, hordozza reményeiteket, álmaitokat. És milyen, amikor az egyik örökre elhallgat… mintha a saját szívetek nem verne többé.

Finom keze összepréseli a virágot, és a gyűrött szirmok egyenként hullanak a hal után maradt szálkákra.

– Életük története véget ér, az álmok megsemmisülnek. És lassan elfelejted mind, önmagadat kezded gyűlölni, amiért nem használtad ki velük az időt. És ahogy emlékük enyészni kezd, a gyász elrabolja az örömöt, amelyet az életük hozott.

Obszidiánok jönnek be a terembe, felsorakoznak a hátunk mögött.

– A lányom, az én drága Thesaliám nem hasonlított rám, de Romulusra sem – súgja Dido. – Édes kis tündér volt. Minden örömöm forrása. Tizenegy évvel ezelőtt elkísérte a nagyapját, Revust a Marsra, hogy részt vegyenek Augustus ünnepségén. Szerette volna látni a Valles Marinerist. Az Olümposz-monsot. Ehelyett tizenegy évvel ezelőtt azt kellett végignéznie, ahogy a nagyapját meggyilkolják, és rémület közepette kellett elpusztulnia, amikor egy marsi bakancs bezúzta a koponyáját. Azon a napon elszállt minden boldogságom, és a családunk bosszút esküdött a felelősök ellen. Roque au Fabii, Lilath au Faran, Aja au Grimmus, Adrius au Augustus, Antonia au Severus-Julii ellen. Octavia au Lune ellen – vicsorog Dido. – És Cassius au Bellona ellen.

38

LYSANDER

GRÜZLI

Cassius felpattan a helyéről, átvetődik az asztalon, hátha elérhetné a széf billentyűzetét. De az Obszidiánok elkapják, visszapenderítik a helyére. Gyors mozdulattal igyekszem megszerezni az egyikük kését, de Bellerophón máris talpon van, a beretvája felém csattan, és a keskeny fekete fém a csuklómra fonódik. Megrántja, oldalvást elzuhanok, az Obszidiánok lefognak. Bellerophón ujja a beretva nyelén, mindjárt merev állásba kapcsolja, és akkor oda a karom.

– Ne azt, Bellerophón – csattan fel Seraphina.

Az unokatestvére egyetlen szó nélkül lerántja az ostort a karomról, és visszahúzza a fegyvert. Az Obszidiánok a helyemre kényszerítenek, Cassius mellé.

– Ha bántjátok, nem kapjátok meg a kódot – hőbörgök. – Megmentette az életedet, Seraphina. Tartozol neki, és mindannyian tartoztok a vendégszeretet törvényének.

– Ami jelen esetben nem számít, hiszen becsaptatok bennünket – vágja rá Dido.

Diomédész, aki eddig önmaga szobraként figyelte az eseményeket, most a homlokát ráncolja:

– Mindannyian ismerjük a Bellona arcát, anyám. Ez nem az a férfi.

– Dehogynem. Ebben a széfben egy Bellona beretvája van. Csak épp csúf titániumburok takarja.

Elszörnyedve nézek Seraphinára. Csak most jövök rá, mi leplezett le bennünket. Kinyitotta a beretvát, hogy abba rejtse el a bizonyítékát, és akkor nyilvánvalóan rájött, hogy hamis a borítása, és alatta meglátta Karnus fegyverén a sasokat. Végig tudta. Tudott mindent.

– Talán azt hittétek, nem ismerjük ellenfeleink módszereit és technológiáit? – emeli Dido a saját arcához a kezét. – Megtarthatjátok az Ezüst csinálta híres felvilágosodásotokat, nálunk a régi módszerek mesterei élnek. A hús és a vér mesterei – int a Lilának. – Kezdheted.

A Lila az asztalhoz csoszog, és egy hosszú csipesszel benyúl az üvegbe. Aprócska förtelmet emel ki a sárga folyadékból. Lárva sápadtságú, rémséges, póklábú lényt, a hasán mohó nyiladékokkal.

– Ez itt egy grüzli – mondja Dido.

A féreg úgy visít és vonaglik Cassius arca előtt a levegőben, mintha lángra lobbant volna. Cassius hátrarándul. A hasnyílásokból vékony csápok nyúlnak elő a sápatag húsból. Cassius arca felé kapdosnak.

– A grüzli maszkokat eszik. Nem ti vagytok az első kémek, akik megszegtétek az Öböl tilalmát.

A Lila Cassius arcára helyezi a szörnyet. A csápokból fekete fullánkok fúródnak a bőrbe. A féreg a lábaival átfogja Cassius fejét, és élvezeteg sóhajjal remegve kezdi szívni. A barátom hörög alatta. Borzadva nézem, ahogy a dög pukkadásig eszi magát, és már csak ernyedten lóg. Akkor a Lila a csipesszel leemeli Cassius csípésektől sebes, véres arcáról. Feldagadt és elgyötört, de ő az. Az Obszidiánok felnyalábolják, és házigazdánk elé tartják.

– Íme hát a Hajnal Lovagja – bólogat Dido elégedetten.

– Cassius au Bellona, szolgálatodra – röhög fel Cassius, és vért köp az arcába.

Seraphinára pillantok, hátha segítene, de nem maradt szövetségesünk a teremben. Belőle is árad a Cassius iránt érzett gyűlölet.

– Nemcsak a lányomat vetted el tőlem, hanem a bátyámat is – mondja neki Dido.

– Marcust, az Öröm Lovagját – bólint Cassius.

– Testvéredet az esküben. Egy másik Olümposzi Lovagot öltél meg. Mielőtt Octaviával végeztél volna.

– Gazember volt.

– Meglehet. De akkor is a vérem – suttogja Dido. – Még egy utolsó esélyt kapsz, hogy kitárd előttünk a széfet.

– Hogy megkaphasd a háborúdat, és azzal visszarepítsd az emberiséget a legsötétebb középkorba? – méregeti Cassius arrogánsan. – Furcsa. Egyáltalán nem tűnsz ostobának.

– Ez a mostani kor a sötét – tájékoztatja Seraphina. – Mi a rendet fogjuk visszaállítani.

– Mondja a kislány – villan Cassius szeme az asztalra. – Láttál már várost égni, miután az űrből lőtték szét?

– A Ganümédészt láttam, miután a kikötői és dokkjai lezuhantak a magasból – vágja rá keserűen Seraphina. – Láttam a borzalmat, láttam az éhezést. Egy egész fagyott várost.

– De a háborút attól még nem ismered – feleli rá Cassius, és komoran méri végig a Raákat. – Azt gondoljátok, ti vagytok a kiválasztott nép. A láng őrzői. Ugyan már! Tudjátok, hányan képzelték már ezt magukról a törénelem során? Ti sem vagytok különbek. Nagy hiúságotokban nem veszitek észre, hogy a láng rég kihunyt. Az Aranyak álmának annyi. Azért akartok háborúzni, mert azt gondoljátok, hogy a Lázadás most sebezhető. Mert a Magban még mindig dúl a harc. Nem ismeritek Darrow-t. Nem ismeritek az övéit. Ha megtámadjátok, mindent elveszítetek.

– A Rabszolgakirály már nem király – mosolyog Dido Cassius zavarán. – De persze, honnan is tudhatnád. Kitaszították őt is, bűnözőnek tartják. Tanítója és felesége is hátat fordított neki. Az Obszidiánok elégedetlenek, mozgolódnak. A Szenátus önmagát emészti fel, miközben a békéről tárgyal a vénuszi Pixikkel. Bizonytalanok, erőik szétszórtak, elgyengültek.

– A Hamu Lovagja békét ajánlott? – kérdezem.

– Úgy tűnik, a hosszú harc meglágyította elszántságát. Üres burok ő is már, és ha a Marssal és a Lunával elbántunk, lesz rá is gondunk. Megfizet a Rheáért – néz rám Dido. – Azt beszélik, a családod el van átkozva, Cassius. Mégis, micsoda szerencse, hogy egy öcsikéd túlélhette a Sakál tisztogatását. Melyikük volna hát ő? Thészeusz? Daidalosz? Ők lehetnek ilyen korúak… – találgatózik, de aztán visszafordul Cassiushoz. – Mindegy is. Ha nem kapom meg a kódot, a sárkányok elé vetem.

Cassius szeretettel és sajnálattal néz rám. Tíz éve vár erre az alkalomra. Hogy megbűnhődhessen. És azzal, hogy megtagadja a háborút a Peremtől, meg is teszi. Csak az ár, amit ezért kénytelen fizetni, összezúzza. De még így is vállalja. Még ha az életembe kerül is.

– Arra esküdtem fel, hogy megvédjem az embereket. És meg is fogom tenni. Nem számít, mi az ára.

– Te is osztozol a bátyád tébolyában? – kérdi tőlem Dido.

Cassius kitartott volna a Vindabonán, amíg meg nem menti az összes foglyot. Ő nem menekült volna el az Obszidiánok elől, mint én, mert ő igazi hős. Hiába minden vágyam, hogy bukni lássam Aratót, nem árulhatom el Cassiust. Ahhoz túlságosan is szeretem. Abba viszont beleszakad a szívem, hogy a tömegek, akikért az életét adja, legszívesebben lándzsahegyre tűznék a fejét.

– Mindkettőnk nevében beszélt – mondom.

Dido kurta megvetéssel horkan fel. De egyből látja, hogy zsákutcába futott, máris keresni kezdi a kiutat.

– A vér vért kíván, Diomédész. Vállalod a megtiszteltetést?

– Nem – jön a hallgatag herceg válasza. Az egész család egy emberként mered rá.

– Hogy mondod? – hápog Dido.

– Hallottad, anyám.

– Megölte a húgodat.

– De a vendégeink.

– Csak viccelsz.

– Te barom… – sziszegi Bellerophón. – A vérünk ellenségei…

– A vendégeink. Ha vért akarsz, hát ontsd ki magad.

– Hagyjátok békén – áll fel most Seraphina. – Ha nem akarja megtenni, hát nem teszi meg. Jogában áll. Majd megteszem én helyette.

– Nem – csattan fel Dido.

– Félsz, hogy nem vagyok rá képes? – vicsorog rá Seraphina.

– Igen. Ülj vissza a helyedre – rendelkezik, és fel sem tűnik neki, mennyire belegázolt a lánya lelkébe. – Bellerophón. Tedd meg, amire az unokabátyád nem hajlandó.

– Örömmel.

Azzal felemelkedik ültéből, hosszú lábain megkerüli az asztalt, és megáll Cassius előtt.

– Csak vigyázz, tejlovag – vigyorog rá veszetten Cassius. Leszegi a fejét, a szemében valami éji teremtmény tüze lobban. – Aja au Grimmus tanítványa vagyok.

– Atlas au Raa fia vagyok. Az Árnyhullás hatodik árnyalata. A Sivatag Lándzsájának, Petro au Brettának gyilkosa – ragyog Bellerophón szeme diadalittasan, majd nyálát Cassius arcába köpi. A nyál végigcsorog a Páratlan Sebhely mentén. – Vérbosszú. Nagyapám és unokahúgom vére szárad a kezeden. Halld hát a szavamat, nyomorult féreg. Nincs hely kettőnknek a pokolban. A Raa-Ház nevében én, Bellerophón au Raa párbajra hívlak a Kivérző-térre. A küzdelem nem érhet véget, amíg egyikünk szíve végleg el nem hallgat.

– Úgy legyen, jóember – feleli rá Cassius farkasvigyorral. – Boldogan elfogadom a kihívásodat.

39

EPHRAIM

AZ OROSZLÁN BARLANGJA

Mintha az átkozott világvége jött volna el. A lehullott Arany hajó alatt állunk Volgával és Danóval a csapda kellős közepén. Felnézek, érzem a rettegést. A kíséret két sárkánySzárnya vágódik le a mélybe a hajó nyomában. A megerősített ajtó bezárul felettünk, az első sorozat becsapódik a páncélozott felszínébe.

A hajó egy kilométernyit zuhant a város gyomrába a szabadesésnél is gyorsabban, hála a katonai minősítésű, Solar Művek gyártotta gravKútnak. A szerkezet abban a pillanatban ragadta meg a zsákmányt, ahogy a Kobachi megbabrálta drón EMP-je működésbe lépett, és lebénította a hajó áramköreit. Kétszer is majdnem elveszítettük, mert forgás közben majdnem kicsusszant a gravKút projekciós rádiuszából. Dano küzdötte vissza, a földi gravitáció négyszeresére pumpálta fel az erejét.

Ráadásul a gravitációs sugarunkkal özönvíznyi esőt rántottunk még véletlenségből a nyakunkba, hét kisebb repülőt, egy erdőnyi balkonnövényt, számolatlan szárítókötelet és három repMocit, akik a földbe csapódva ripityára törték magukat a kilencszáz kilométer per órás zuhanás végén. Ezek az extrák mind a hajó körül hevernek, mintha egy szemétdombon fogott volna talajt a félig befejezett Alsó-Nyugat-Hüperióni Kórház alagsorában, a garázsban. Dano odébb rúgja az egyik halott repMocis sisakját a hajó oldalába égetett lyuktól. A fej még benne van a sisakban.

A gyomrom meglódul, olyan érzés, mintha visszarepültem volna a lunai csata háztömbharcairól őrzött emlékeimbe.

Ásás a romokban. Bakancsok gázolnak a törmelékeken, emberi maradványokon. Partra vetett halakként tátogó nyomorultak, a thermobárikus bombák széttépett tüdejű áldozatai, miután a detonáció kiszívta az összes oxigént a környezetéből.

Nagy nehezen elfordulok a fejjel teli sisaktól, örülök, hogy én is magamon hagytam az enyémet, és így a kollégák nem látják rajtam a horrort. Ma este nem ettem zoladont, féltem, hogy a gyomorgörcsök hazavágnának. De így sajnos máris túlságosan elárasztottak az érzések.

A védőajtónk folyamatosan remeg, ahogy a zsákmányunk védelmében érkezett kíséret megállás nélkül sorozza. Ilyen tűzerő alatt nem sokáig bírja már, de mire beroppan, mi rég nem leszünk sehol. Négy percünk van, mire a hüperióni terrorelhárító egység gyorsreagáló ereje elstartol a Tizenkettedik Kohort elnevezésű főhadiszállásáról. Tíz, míg a Citadellából ideérnek a gyilkos kommandók.

De a kísérőhajókból máris ugrálnak ki az állig felfegyverzett testőrök.

A hajóburkolat-feltörőnk már lyukat égetett a hajó oldalán. Volga katonai mellvértben benyomul a résen. A mágnesek aktiválódnak, a golyószórója duplacsövén a kék fények zümmögve kelnek életre. Dano megy a nyomában. A Mindenevővel én vagyok az utolsó a sorban, a kezem remeg. Az idegszálaim égnek meredeznek. Ha csak egyetlen rohadék is van, akit az anakén gáz nem terített ki laposra, rendes vérfürdő kerekedhet idebenn.

Trigget felnyársalja egy Arany beretvája.

A lunai csata tömbharcai.

Égőhús-és ózonszag, miközben az Arany lovag kiirtja az enyéimet.

Egyre jobban remegnek a kezeim.

A hajó a feje tetején áll, és semeddig se látni odabenn. Mintha egy házibuli szabadult volna el, és a mulatozók egyszerre itták volna magukat eszméletlenre. Az ütközéskor kibomlott védőhálókba akadt testek ernyedten lógnak a mostanra a mennyezetté változott, padlóba ágyazott ülésekből. Többen lezuhantak, élő szőnyegként hevernek a talpunk alatt, szemek fénylenek fel ránk, mint szökőkút medencéjéből villódzó érmék. Átvágunk a szolgák és cserzett képű gyilkosok végtagjai között. Az anakén-17 elernyesztette a testük minden izmát, még a szemhéjukat is, így szó szerint a szemük se rebben láttunkra. Csak a tüdejük és a szívük működik változatlanul, így hiába látszanak holtnak, lélegeznek.

Átjár a megkönnyebbülés. Semmi mozgás. Mégis olyan érzés, mintha alvó oroszlánok barlangjába gyalogolnék be, felszerelésem vékonyságát kínosan érzem.

A szívem dühödten püföli a bordáimat, miközben a hajó elejében az utaskabinban keressük azt, akiért jöttünk. A zsákmányt. Dano akrobatikus ügyességgel tornázza át magát a testeken, míg mi Volgával átkapaszkodunk egy gigászi, fantasztikus állszőrzetű Aranyon, és kis híján összetiprunk egy nagyobb gyerek nagyságú rókát. Vicsorogva pattan fel, nekünk akar támadni. Meglepetten kiáltok fel, és hatalmasat rúgok bele, ahogy éppen rám vetné magát. A róka hosszan repül a folyosó sávján, és a fél karral az egyik ülés fejtámlájába kapaszkodva lógó Dano lábát kapja el. Az visítva ereszti el a kapaszkodóját, és koppan a padlón.

– Szedjétek le rólam! Szedjétek már le! – üvölti.

Hanyatt zuhan, és az állat koponyájának szegezi a fegyverét, mindjárt lepénnyé lövi. Volga azonban ott van, félretolja a puskacsövet, puszta kézzel szétfeszíti a róka pofáját, és kiszabadítja Dano lábát.

– Megölöm! – őrjöng Dano, de Volga tudomást sem vesz róla, csak hatékony közönnyel bezárja a vergődő jószágot a pilótafülkébe. Kihallatszik, ahogy acsarogva az ajtónak csapódik, keresi a kiutat.

– Ez meg mi a fasz volt? – üvölt Dano. A lábából vér csordogál.

– Kussolj, és tedd a dolgod.

Testőrök és Aranyak vastag emberhúsfala védelmében találjuk meg a zsákmányt.

– Itt is van – ujjong Dano, és előresántikál. – Szarveretesen itt kuksol a kis szarfej.

Úgy mondja, mint aki nem hitt benne, hogy itt lesz. Én sem hittem. Valahogy túlságosan is jól hangzott az infó. Túlságosan is nagyívű lett a terv. Túlságosan is hatalmas a tét. Túlságosan is veszedelmesek a játékosok. És mégis minden a tervek szerint halad. Megrészegít az adrenalin, vigyorogva mérem végig a szajrénkat. A fődíjat. Azt a nemjóját…

A fiú fejjel lefelé ül az ülésében, őt is becsomagolja a védőháló, tagjai ernyedtek. A homlokán hosszan felhasadt a bőr, vér szivárog a hajába. Kisebb, mint vártam, nem olyan óriási, mint az apja, de azért már van akkora, mint Dano. Tizenegy évesen. Valószínűtlenül fest a szmokingban, csokornyakkendő helyén oroszlános kitűzővel. A szeme rémülten villog. A sántikálva átkozódó Dano először a biztonsági övet vágja át az ionKésével, majd a védőhálót kezdi lefejteni róla. Módszeresen, de elég vadul dolgozik. Volga közben a bénult testőröket tartja szemmel. Kirángatjuk a fiút az ülésből. Dano a vállára dobja, és kiviszi a hajóból, miközben Volgával három üléssel arrébb megtaláljuk a másodlagos célpontunkat is. A karcsú Arany lánynak keskeny arca van, benne mélyen ülő, dühödt szemek. A fiúval ellentétben rajta nyoma sincs félelemnek, viszont árad belőle a finomítatlan, harcos gyűlölet. A pillantása lassú, kegyetlen halált ígér, miközben le nem veszi rólam, ahogy kivágom a hálóból, és lemetszem a ruháján díszelgő lemenő nap kitűzőt. Nem tudom leküzdeni a késztetést, leereszkedően megpaskolom a feje búbját. Őt Volga kapja fel, és már viszi is.

Egymagamban állok immár az éjfekete hajó gyomrában, hallgatom a csapdám ajtaját ostromló mentőcsapatokat. Körülöttem mindenütt erősek és hatalmasok hevernek tehetetlenül, akik eddig töretlenül hittek a saját érinthetetlenségükben. Istennek képzelték magukat. Váratlan, sötét gyönyör hasít belém, ahogy tudatosul bennem, hogy megaláztam őket. Felülkerekedtem.

Jogosnak érzett haragomban felállok az óriásra, akit a róka védeni próbált. A méretes rohadéknak nagy vas függ az oldalán. Beretva, amilyen Ajáé is volt. A bakancsom bemocskolja a szmokingját. Nyilván egy Telemanus. Aztán körülnézek a kabinban, remélem, mindenki látja a képemet, és már tudják, hogy egy alja kis Szürke kényszerítette őket térdre.

– Mondjátok már, hogy is van a mondás? Ki mint vet, úgy arat – mondom vaskos, marsi kiejtéssel. – Adjátok át üdvözletemet a gazdátoknak, jóemberek.

Aztán mély, az Arany modort utánzó meghajlással lepattanok a Telemanusról, és kesztyűs kezemet belemártom az egyik testőr feje körül növekvő vértócsába. A tenyeremet a falnak nyomom, hogy vörös tenyér nyomát hagyjam magam után.

A koholt bizonyíték meg is van, indulok a személyzeti kabin felé.

Most jön a rettegett rész.

Lyria három másik szolga között hever, balszerencséjükre egyikük sem volt az ülésébe csatolva. Az egyiknek eltört a nyaka. Lyria néz fel rám a sötétből. Maszkos árnyék vagyok csak neki, nem ismerhet fel, csak a fém villanását látja a kezemben. Mégis úgy érzem, hogy tudja, ki vagyok, mintha ő átlátna a maszkomon. Tudni fogja, hogy Philippe művelte ezt vele. És el fogja árulni nekik. Nem hagyhatom, hogy összerakják a darabkákat. Az az életem végét jelentené.

Csináld tisztán.

A Mindenevőt szegezem a fejéhez.

Remeg a kezem. A sisak fülledségében a szemembe csorog az izzadság. Közönyösen néz fel rám. A sötétben is látja a pisztolyt. És beletörődik. Nem lobog vad rettegés a szemében, csak a szomorúság. Belenyugvás. Húzd meg a ravaszt. Húzd már meg, te rohadék.

Mi a baj velem? Nem egyszer öltem már hidegvérrel. Maga voltam a nyers profizmus, amikor a többieknek magyaráztam a tervet. Véghez kell vinni.

„Szépen, tisztességesen elvarrom a szálakat.” Ezt mondtam nekik.

Mert egy hullából nem lehet vallomást kicsikarni.

Húzd meg a ravaszt.

Gyors lesz. Nem érez majd semmit. Úgy határoztam, hogy nem lesz zoladon, hogy anélkül csinálom végig. Hogy vállalom a felelősséget. Én teszem meg.

Lehunyom a szemem, és magam előtt látom a huncut kis somolygását, ahogy kirendelte azt az utolsó kör osztrigát a vendéglőben. Mint amikor egy gyerek nevet nagyot a felnőtt viccén. Csordultig büszkeséggel, hogy elfogadják, de azért kissé mindenképpen zavarban.

Miért kellett így mosolyognia?

Mint neki. Mit gondolna most Trigg rólad?

Bassza meg.

Meghúzom a ravaszt.

Nem történik semmi. A pisztolyra nézek. Nem biztosítottam ki. Mindjárt hányok. Remegve hátrálok el tőle, a gyomrom görcsbe rándul, undorodom magamtól. Idióta. Lődd le. Lődd már le.

Nem bírom. Másodjára már nem. Elrakom a Mindenevőt, és sarkon fordulok.

Már majdnem az ajtónál vagyok, amikor tudatosul bennem, hogy mekkora seggfej vagyok, hogy itt akarom ezekkel hagyni, ezek után. Az rosszabb lenne, mint lelőni. Az Oroszlánszívű úgy szeletelné fel, akár egy főtt homárt, még ha el is mondana mindent. Mert mindenki azt hinné, hogy nem őszinte, hogy többet tud. Hogy áruló.

Mit művelsz, Eph?

Mit művelsz?

Kívülről figyelem magamat, ahogy visszarohanok érte. Könnyű, akár egy gyerek. Leviszem a hajóról, és a rámpa alján csatlakozom a többiekhez. Dano pisztollyal a kezében ücsörög a légautónk motorházán.

– Ez meg mi a fene?

Eleresztem a fülem mellett a kérdést. Elállja az utamat.

– Ez nem része a tervnek.

– Pofa be, és irány a kocsi.

– Mi a halál van veled, te vén csöcs? Elgurult a pirula? – lendül Dano pisztolyos keze. – Majd én megteszem helyetted. Te csak húzz a kocsiba, és legyél…

Rászegezem a Mindenevőt.

– Kurvára beleeresztek a fejedbe egy sorozatot. Nyomás a kocsiba – lépek felé. – Be a kocsiba, rozsdás.

– Picsába… – kezd Dano rémült fejjel hátrálni. De nem tőlem vált halálra. Ahogy követem a pillantását, sötét árnyat látok megjelenni a hajó ajtajában. A vörös szakállas Telemanus az, és hiába csuklanak ki a lábai alóla, a két kezével megkapaszkodik az ajtóban, úgy húzza magát előre. Ennyit az anakénről. A szeméből vigyorog rám a halál. Elhajítom Lyria ernyedt testét, és felemelem a pisztolyt. Ha meg nem is állítja a gáz, legalább belassítja, és a keze csak ügyetlenkedik a beretvával. Végül feladja, és részeg medveként ront rám. A pisztolyom repül a francba, én pedig a levegőbe emelkedem. Aztán a földhöz csapódom, becsúszom az egyik lezuhant hajó alá.

Kábán nézem, ahogy Dano pisztolyt ránt, és kétszer is mellbe lövi a szörnyeteget. Látom, ahogy a golyó áthatol a húsán, és a másik oldalon jön ki, de még csak a lendületét sem lassítja. Egyik kezével a mellvértjénél kapja fel Danót, a másik hatalmas kar lendül, és oldalról csapja fejbe. Arany ökle behorpasztja a Vörös koponyát, mintha tojást törne fel. Dano feje oldalra billen, a vállára lottyad, a nyakából fehéren kiáll a gerinc csonkja.

Akkor az óriás félrehajítja, és ismét felém fordul, így vérmocskos törzsét oldalról kapja el Volga lövése. A kocsiból nyit rá tüzet, a szélvédőn keresztül. A plazmaLöveg az Arany oldalát kapja el, átolvasztja a karját, és nekicsapja a hajónak.

Volga kivetődik értem, miközben nagy nehezen feltápászkodom. A mellkasomon grapefruit nagyságú horpadás mélyeszti be a vértemet, több bordám is felvinnyog, ahogy Volga a hónom alá nyúl, és berángat a járműbe.

– Égesd el a hulláját– préselem ki a fogaim közt. – És hozd a lányt.

Megáll Dano élettelen teste felett, és meghúzza a ravaszt. Az energianyaláb pillanatok alatt olvasztja le a csontokról a húst, szó szerint. Amikor már teljességgel felismerhetetlenek a maradványok, Volga Lyriához ront, aki förtelmes hangokat hallat bénult torkából a földön heverő Arany óriás láttán. Volga nem pöcsöl, felnyalábolja, és bevágja a csomagtartóba. Aztán a pisztolyomat is összeszedi, én meg elképedve bámulom a hullának hitt Aranyat, ahogy a bénító anakénnal az ereiben és a félig leolvadt karjával, megégett bal oldalával, még mindig küzd, feltápászkodik, jönne, harcolna tovább.

– Paaax! – hörgi az egyre erősödő robajban. Mindjárt ránk szakítják a tetőt a felmentő seregek.

– Indíts! – ordítok Volgára, ahogy beugrik a volán mögé. – Hajts már!

Padlógázt nyom, és szabályosan kilövünk a sötétbe vesző menekülőutunkon. Még halljuk, ahogy beszakad mögöttünk a zsilipkapu, de látni már nem látunk semmit. Volga nyaktörő tempóban száguld a sötét, félkész kórházépület folyosóin, szédítőbb merészséggel veszi be a kanyarokat, mint Dano a tesztkörökön. Egyre másra tekergetjük hátra a nyakunkat, hogy nyomunkban vannak-e már üldözőink.

Zihálva próbálom összetartani a mellkasomat.

Akár egy tojás. Úgy roppant be a koponyája, akár egy tojás.

Egy kilométernyi kanyargás és rejtekátjáró után megérkezünk az elhagyott raktárépületbe, és lefékezünk végre a hevenyészett műtő előtt. Fémcsövekből és műanyag lepedőkből raktuk össze. Vagy tucatnyi Szindikátus tahóra számítottam, élükön az elmaradhatatlan Gorgóval. De ezek tényleg hisznek a kiszervezés hatékonyságában, mert Cyra mellett csak két cérnavékony alak fogad bennünket műtősruhában: a Lila és a Sárga, akikkel tegnapelőtt éjjel már volt szerencsém találkozni.

– Dano hol van? – siet elénk Cyra a mobilállomásából, amelyet tucatnyi holóKivetítő szegélyez, hogy a kitelepített kamerák képét követhessük. A hajó körül csak úgy nyüzsögnek a katonák, a kórház épületét is átkutatják, de a garázsunkból csak a fekete, mozdulatlan kép jön.

– Meghalt.

– Hogy?

– Egy Arany.

– A picsába, picsába, picsába – motyogja Cyra, miközben Volga kirángatja a gyerekeket a járgány hátuljából, egyenesen a műtőbe viszi őket, és kiteríti a műtőasztalokon. Odabenn a Szindikátus technikusai szélsebesen dolgoznak, lehántják a gyerekekről a ruhát, míg végül meztelenül fekszenek. De nem, nem gyerekek. Sokkal inkább kiképzés alatt álló gyilkosok. Pontosan tudom, mi lesz belőlük. Aranyak, akik tojásként zúzzák majd be mások koponyáját.

Gondolkodás nélkül veszem elő a zoladonadagolómat, jó pár bogyót pottyantok a tenyerembe, és már rágom is szét őket. Felpezsegnek, jeges tüzük fellobbantja a nyelvemet, az arcom belső felét, már izzítják a véredényeimet, viszik szét tüzüket a testemben, fel a kemikáliákat az agyamba, hogy eltapossák bennem a rettegést és a fájdalmat. Végre nyugodtan lélegzek. Most fordulok csak vissza a kocsihoz, ahol Lyria bénult teste hever.

Aztán inkább a technikusokra koncentrálok. Eddig a menetrend szerint haladunk, de mintha kezdene lassulni a tempó. Nem lett volna szabad annyi időt elvacakolnom Lyriával a hajóban. Aztán meg Dano feje is összeroppant. Elhúzom a számat, a kivetítőket lesem. Nehézfegyveres katonák landolnak, bekerítik a kórházat. Alig egy kilométerre vannak innen.

– Igyekezzetek! – sürgeti Cyra a Szindikátus embereit.

– Ne zökkentsd ki őket – figyelmeztetem. – Ellenőrizd inkább még egyszer a detonátorokat, és húzz el innen.

Nem kell kétszer mondanom. Cyra légmocija bőgve tűnik el a menekülőalagútban. Csak amikor már biztosra vehetem, hogy távozott, akkor megyek hátra a kocsihoz Lyriáért. Kiemelem, és berakom a váltáskocsink hátuljába, az egyik ülésre. Tízüléses taxi, nem lesz benne feltűnő. A váltásruháinkat is előszedem, kipakolom a földre, aztán behajolok hozzá, hogy beszéljek vele. Nagy, vörös szemei dermedten merednek rám.

– Anakén-17 gázt szívtál be. Még jó egy órán át hat – magyarázom neki, de aztán eszembe jut az Arany, aki kábé négyszer akkora volt, mint ő. – Talán egy kicsit rövidebb ideig. Most nagyon gonosz emberekkel fogunk találkozni. Ha kimegy belőled az anyag, akkor se moccanj, és egy szót se szólj. Különben meg fognak ölni, és én nem foglak megvédeni. Ha jó leszel, utána oda viszlek, ahová csak akarod, és pénzt is kapsz, hogy új életet kezdhess – hadarom gépiesen. A zoladontól tényleg úgy beszélek, mint valami robot. Persze hazugság majdnem minden szavam, hiszen vadászni fognak rá, soha többé nem lesz pillanatnyi nyugta sem. De az tény, hogy tőlem kap egy kis egérutat. Mert legalább annyit megérdemel.

– Megértetted? – még pislogni sem tud. Csak gyűlölködve mered rám. – Helyes.

Zsákot húzok a fejére, és a testét is betakarom. Még a zoladonon át is előre tudom, mennyire fogom magam ezért utálni. Örökre belém égett a pillantása, soha nem felejtem már el. Nesze neked még egy lapáttal a kupacra. Lehajigálom a felszerelésemet, egy fémhordóba megy minden, a ruháimmal együtt, és felkapom az egyik fekete Kortaban öltönyömet.

– Vetkőzz Volga, igyekezz, és égess el mindent – szólok neki, amikor végre előbukkan a műtőből. Ő is mindenét a hordóba hajítja, majd oxidálószert önt rá.

– Megtaláltam – jelenti fel sem nézve a Sárga, akinek fém szimatorra van. – A jobb lapockánál.

A Lila, akinek a nyaka mindkét oldalán szivárványszín tetovált Kiméra díszeleg, lokalizálja a pontokat, és már fel is berreg a két csontfúró. A fémfejek a gyerekek bőrét hasítják. A bénult szájakból nyöszörgés hallatszik, ahogy a Szindikátus emberei fogókkal kiássák a húsukból a nyomkövető csipjüket. A béna könnycsatornákból könnyek tolulnak fel. A férfiak a kukába hajítják a véres kis fémlapokat.

– Anyaszült meztelenek, vihetitek is őket – jelenti a Lila.

– Még egyszer ellenőrizzétek a sugárzási nyomokat – figyelmeztetem őket, miközben óvatosan megtapogatom a bordáimat. – Ne végezzetek nekem hanyag munkát.

Aztán két emberük műanyag hálóinget ad a gyerekekre, és kihozzák őket a műtőből. A kivetítőn a lovagok megtalálják a menekülőalagutunkat. A kisegítők már mennek is, a saját járgányaik elkanyarodnak velük a semmibe. A gyerekek maradnak velünk, Volga óvatosan elfekteti őket a hátsó üléssorokon, szinte még be is takargatja őket, akár valami elcseszett anyuka. Olyan részvéttel nézegeti őket, mintha sebesült állatkölykök lennének.

– Igyekezz már, Volga – szólok rá végül.

Ingerülten kapja fel a fejét, és dühödt pillantást vet rám, majd irtózatosan bevágja a kocsi ajtaját.

– Cseszd meg – morgom halkan.

Aktiválja a műtő köré telepített robbanófejeket, én pedig a rabláshoz használt kocsinkat élesítem. Már ketyeg is a harminc másodperc. A biztonság kedvéért a hordóba is dobok egy töltetet, aztán már bent is ülök a taxiban. Volga még egy utolsó adag robbanószert hajít a műtőbe. Türelmetlenül indítok, de nem siet, szép kényelmesen ballag a kocsihoz, épp csak az utolsó pillanatban ugrik be az anyósülésre, miközben én már gurulok az alagutunk felé.

– Ha elhagyod a helyszínt, csináld stílusosan – jut eszembe néhai kiképzőtisztem jelmondata, amit mindig céklavörös képpel ordibált. És ahogy a múltbéli szavak elhalnak az ajkaimon, már robban is az első adag bomba, hogy beleremegnek az alagút falai. Néhány másodpercre rá az alagút bejárata is berobban, így már követni sem fognak tudni bennünket. Némán hajtunk tovább, Volga egészen kicsire húzza össze magát mellettem.

Dano halála legyilkolta a buli hangulatát. Volgával mindketten úgy voltunk vele, hogy nyilvánvalóan ott fogjuk hagyni a fogunkat. És most itt vagyunk, élünk. Ez újabb kérdéseket támaszt a nagylány fejében. Lehúzza az ablakot, és lehunyt szemmel tartja bele az arcát a szélbe, még a kezét is kidugja, mintha valami hullámok hátán lovagoló delfin lenne. Hideg, bűzös levegő árad a város gyomrából a kocsiba. Egyre lejjebb ereszkedünk a rámpákon. Lassan kienged a feszültség az állkapcsomban, de kísért a látvány, ahogy az Arany összeroppantja Dano koponyáját, és az ujjai között szivárog a szürkeállomány. Volga rákapcsolja a kargépét a taxi agyára, és zenét kapcsol, Ridoverchi kezd zongorázni lágyan.

Szeljük a sötétet, és könnyek buggyannak ki Volga szeméből. Az enyém száraz marad.

HARMADIK RÉSZ

POR

Pulvis et umbra sumus.

„Por és árny vagyunk.”

(Raa-Ház)

40

LYSANDER

A KIVÉRZŐ TÉR

Cassius a gondolataiba veszve bámulja a szoba kőfalába vésett sárkányt: hosszú pofája mohón eltátva, a fogai összevisszán állnak. Hol van már a merész lovag, aki olyan bátran dacolt a Raákkal? Visszatért helyébe az elkínzott, merengő lélek, akit olyan nagyon jól ismerek. Arcán a grüzli marta sebek vörösen duzzadtak, de megborotválkozott, évek óta nem láttam ennyire fiatalnak. Csak a pillantása vénséges vén.

– Min gondolkozol?

Azt hiszem, meg sem hallja a kérdésemet. A sárkány alatt kőlépcső indul lefelé, a végében két gonosz, fekete ajtó mögül ezernyi torokból távoli sustorgás nesze hallatszik. Szürke őreink kettesben hagytak bennünket, hogy kedvünkre kibeszéljük magunkat még utoljára.

– Cassius?

– Egy virág volt – mondja halkan.

– Virág?

Nagyon távol jár tőlem.

– Fehér havasi gyopár. Ezt kaptam apámtól utoljára. Mielőtt meghalt volna – teszi hozzá, majd elhallgat. Szemét le nem venné a sárkányról. Nem szokása a családjáról beszélni. – Büszke nap virradt – folytatja lassan, és egy pillantást vet az őreink felé. – Te még túlságosan kicsi voltál. Anyánk a Sasfészekben hagyott. De mi többiek mind a Citadellában vártunk, Égeában, a lépcsőkön, ahol Augustus az Évelő Szónoklatot szokta volt megtartani. Az Uralkodó hívatott oda mindannyiunkat, haditanácsra. Augustus hadihajói kétnapnyira jártak akkor Deimostól. A nap magasra hágott az égen, érezni lehetett a levegőben a közelgő vihart. Felélénkült a szél. Esőt hozott. A lépcsőkről is érezni lehetett a virágba borult júdásfák illatát. És a Citadella zászlórúdjain most először ezüstsasok táncoltak a mindig szokásos oroszlánok helyén. Úgy volt, hogy végre vége a korrupciónak a Marson, hogy új kor hajnala virrad. A jog mellettünk állt. A hadunk ereje is. És ha legyőzzük Augustust, akkor miénk a Mars, amire apám soha nem vágyott, ezért tudhattuk, hogy okos kézzel irányítja majd. De én magam megszégyenültem. Miután Darrow legyőzött a párbajban, apám azt mondta, csalódott bennem. Nem azért, mert alulmaradtam. Az önzésem miatt szégyenkezett – fintorog. – A kicsinyes büszkeségem miatt. A faragók helyrehoztak, és már csak egyetlen cél mozgatott: hogy az ő szemében bocsánatot nyerjek. Kérleltem az Uralkodót, hadd vigyem én a Légióinkat a Ganümédész-dokkokhoz, ahol Plinius információi szerint Augustus seregei lapultak. Elküldte velem Fitchner au Barcát, nehogy felsüljek. Augustust láncra verve hurcoltam haza magammal a győztes ütközet után. Az Uralkodó megbocsátott nekem, de az apám enyhülését csak azokon a lépcsőkön nyertem el, amikor a saját szemével győződhetett meg a bennem lezajlott változásokról. Az unokatestvéreimmel és -nővéreimmel neki kellett az augustusi erők ellen mennie a bolygó körül. Én a család maradékával hátramaradtam Égeát védeni. Olyan csodát soha nem láttál. A ragyogó arcokat. A kacagást. A szélben kavargó arany haj-és lobogóáradatot, ahogy a felfegyverzett Bellonák két generációja kiáradt a csúcsokról a napsütésben. Akkor állt meg előttem a lépcső tövében, fordult felém, és mondta, hogy szeret. Ezerszer is mondta már korábban is, de most másképpen csengett a szava. „A fiú elszelelt”, így fogalmazott. „És a helyén immár férfit látok.” Akkor először éreztem úgy, hogy kiérdemeltem a szeretetét, hogy a fia lehetek. Hogy mennyire szerencsés vagyok, micsoda áldás, hogy ilyen apám lehet. Szörnyeteg férfiak világában türelmes és kedves volt. Nemes a szónak abban az értelmében, amiről a gyerekkori történeteinkben olvasunk.

Felpillantok, hogy vajon az őrök is hallják-e a szavait. Az arcukat majdnem teljesen eltakarja a duroPlasztik légzőmaszk. A szürke csuklyák alól villódzó kovaszín szemek nem árulnak el semmit.

– Elővett a vértje egyik bugyrából egy havasi gyopárt, és a kezembe nyomta, hogy ne feledjem az otthonunkat. Mindig emlékezzek az Olümposz-monsra. Arra, hogy miért harcolunk. Nem a családért, és nem a büszkeségért, hanem az életért. A virág a Sasfészek tövében, a nyergen húzódó sétányon álló pad mellett nőtt. Minden áldott délután kisétált arra a nyeregre naplemente előtt, hogy egy kis nyugalma legyen a munkától, tőlünk gyerekektől és anyánktól – mosolyodik el. – Néha, ha szerencsém volt, és nem zajongtam, hagyta, hogy elkísérjem, és együtt néztük a repedésekben a fészkükre ereszkedő sasokat. Egyedül olyankor voltam teljességgel és mélyen boldog. Olyankor nem vágytam semmi többre. Julian anyám kedvence volt, de apám nem szállt be abba a játszmába. Tudom, hogy nem tetszett neki, amilyen haszonlesővé az Intézet előtti évben váltam, vagy amennyire megkeseredtem utána, de ott a lépcsőn, amikor azt a virágot a kezembe nyomta, éreztem, hogy végre az a férfi lettem, amilyennek látni remélt.

Könnyek tolultak a szemébe.

– És mi lett a virággal? – kérdezem halkan, mert nem szeretném megtörni a varázst.

– Elvesztettem a sárban – néz végre rám szégyenkezve. – Meg sem fordult a fejemben, hogy soha többé nem találkozunk.

Nagyon csendes, a rá váró párbajnál sokkal hatalmasabb félelemmel viaskodik.

– Meghaltak mind. Eltompult a sok ragyogó arc. Elhalt a nevetésük. Újra látni akarom őket… – mondja, és majdnem kiszalad a száján a nevem, látom, érzem, hogy csak az utolsó pillanatban nyeli vissza. Az ajtóra sandít. – Hallani a kacagásukat. Érezni apám kezét a fejemen. De nem fogom. Ha meghalok sem. Csakis az Üresség vár rám.

– Ma nem fogsz meghalni. Le tudod győzni – mondom, bár nagyon is jól tudom, hogy még ha legyőzi is, kérdéses a létünk. – A Hajnal Lovagja vagy. Ugyanaz a jó ember, akinek… apánk is látott. És nem te leszel az utolsó Bellona.

– Öcsém… – teszi mosolyogva a vállamra a kezét. – Hajlamos vagyok megfeledkezni róla, mennyire ifjú vagy még. Attól nem tartok, hogy nem győzöm le – pillant fel a sárkányra, bele az éhes torkába. – Attól rettegek, hogy ezen a világon túl nincs semmi. Karnusnak igaza volt – mosolyog a régi, családi tréfájukon. – De sosem tudhatom, lehet, hogy a sötét kellemesebb, mint a napfény – néz most le az ajtók felé, amelyek mögött egyre növekszik a hangzavar. – Nem számít, milyen sors vár ránk az ajtókon túl. Soha ne engedj. Ha megszerzik a bizonyítékukat, akkor háború lesz. És nekünk kötelességünk megakadályoznunk azt a háborút, még ha az lesz is életünk utolsó gesztusa. Kötelességünk megvédeni az embereket.

– Nem a mi Köztársaságunk, nem nekünk kell megvédeni.

– Ezek Octavia szavai, nem a sajátjaid. Természetesen ők a mi népünk.

– Miért? Elárultak bennünket. Akiket meg akarsz védeni, már rég a porban hevernek. Eltaposták őket. Didónak igaza van, Arató elbukott. És mindenki meghozta a maga választását – mondom lassan, mert óvatosan kell megválogatnom a szavaimat, ha nem akarom megbántani. – És bár nem értek egyet a tiéddel, azt elfogadom, hogy miért döntöttél úgy, ahogy. Az Uralkodó hagyta, hogy a Sakál kiirtsa a… családunkat. Zsarnokként uralkodott, ezzel is tisztában vagyok. Azzal is, hogy a Társadalom romlott rendszer volt. De láthatod, mi van helyette. Azok az emberek azon a hajón, akiket minden éjjel látok álmomban. Azok nem miattam haltak meg, mert én egy Aranyat mentettem meg helyettük. Hanem Darrow miatt – folytatom habozva. – Felnyitottad Pandora szelencéjét, és azóta, évek óta próbálod a döntéseidet igazolni – halkítom lejjebb a hangomat. – Vigyázol az árvára, aki miattad árvult el. Talán most lehetőséget kapsz, kapunk, hogy mindent helyrehozzunk. Nem úgy, hogy a semmi közepén kalózokra vadászunk, hanem azzal, hogy helyreállítjuk végre a rendet.

– Át akarod adni nekik a bizonyítékot. Te akarod ezt a háborút.

– Igen.

Egészen mellém lép, és a fülemre hajol, hogy csakis én halljam a szavait.

– Ha kinyitod a széfet, meghalsz te is. Ha rájönnek, hogy ki is vagy valójában, nem lesz már esélyed helyrehozni semmit.

– Vállalom ezt a kockázatot.

– Ne a farkaddal gondolkozz. Seraphina magasról tesz rád. Ő csak Dido horgán a csali.

– Ez az egész kicsit sem róla szól, te marha.

– Nem, hanem a bosszúról, igaz? A te bosszúdról.

– Te megkaptad a magadét – mondom halkan. Végignéztem, ahogy az elvérző nagyanyám fölé magasodik. Ahogy kivégzi Aját, aki anyám helyett anyám volt. – Alig alszol. Vedelsz. Prédikálsz, és kalózokra vadászol. Egy hónapnál tovább soha nem ültünk meg egy helyen sem. Gondolod azért, mert csak így tudsz megvédeni? Azért, mert szent küldetésed, hogy a maguk hasznát leső kalmárokat, akik ostoba módon kimerészkednek az Övbe, megvédd? Egy vérveretes pillanatra nézz már szembe végre az igazsággal, és ismerd el, hogy hibáztál. Beengedted a házba a farkasokat. És azzal, hogy „jó ember” vagy, ezt nem fogod tudni jóvá tenni. Ahogy azzal sem, ha nem leled nyugovásodat. Csak az hozhat enyhülést, ha megölöd a farkasokat, és megtisztítod tőlük a házat, az állítja vissza a rendet, és hoz békét. Így lehet javítani a helyzeten.

Hiába vagyok mélységesen tudatában barátom állhatatosságának, mégis reménykedem, hogy a szavaim talán világosságot gyújtanak elméjében. Hiába bizony, mert most is csak megkeményedik a tekintete, beborul körülöttünk a világ, és tudom, hogy a barátságunk ennyi volt, eddig tartott.

– Tíz évig voltam melletted. Ő alig egyetlen lélegzetvételnyi pillanatra, mégis így megbűvölt?

Szánalom ébred bennem, látván, hogy tudja, kudarcot vallott. Nem abban, hogy megóvjon, hanem hogy meggyőzzön az igazáról. Hogy a fájdalom, amelyet akkor régen okozott nekem, jogos volt. Mert ha meg tudott volna győzni, pont engem, akkor talán önmagát is meggyőzhetné, hogy helyesen cselekedett. És hogy én most megfosztottam ettől a reménytől, soha nem békélhet már meg a szíve.

Egyetlen szívdobbanással válik semmivé tíz év testvéries barátsága.

Egymásra meredünk, két ismeretlen.

Csettint az őröknek.

– Végeztünk.

Jönnek, és én félreállok, hogy kivezethessék az ajtón, ahol a halál várja.

– Ez a párbaj nem rólam szól – fordul még vissza hozzám a lépcső alján. – Hanem rólad. És ha csak egy kicsit is szeretsz, hagysz meghalni.

A fekete ajtók mögött szürke sziklák keskeny árkában van a Kivérző tér. Tulajdonképpen sziklába vájt, kör alakú amfiteátrum. A sötét mennyezetre kicsapódó párát szürcsölő, kőből faragott lótuszok és sárkányok évszázadok óta lesik a Raák viszályban itt kiontott vérét. Fehér márványpadozatot ölelnek sziklába vájt padsorok. Középen az Arany szimbólum fénylik a fakó kövön. Iói Aranyak százai várják, hogy a remek marsi harcos megmérkőzzön sápadt bajnokukkal. A legtöbbjük iói, de látok Codovan, Norvo, Felix és még egyéb címereket is. Tucatnyi hold képviselteti itt magát, és nem csak a Jupiter holdjai. A harmadik sorba vezetnek, hogy a közel harminc Raa között foglaljak helyet. Hiába vannak számosan, foghíjas a padsoruk, sokan a Porbörtön celláiban gubbasztanak Romulus híveiként.

A Perem tartja az ősi szokásokat.

Tekintetem kerüli Cassiust, ahogy egy fiatal Fehér lány, a Szerencse fehér zsákot cipelve vezeti fel az Igazságot, a tejfehér pillantású, vak asszonyt a porondra. Egy napon majd a lány is elég öreg lesz, és ha eléri a megvilágosodás megbátorító emelkedettségét, hogy kémiai eszközökkel megvakítsa magát, Igazság lesz belőle is. Ez a legnagyszerűbb megtiszteltetés, amely a Fehér kaszt girbegurba tagjait érheti. Szerzetesi szentélyekben nevelkednek, lényük leválik emberi mivoltukról, az igazság megtestesülésévé válnak. Bár nagyanyám Társadalmában sokan inkább világiasabb és jövedelmezőbb magasságokba áhítoztak.

A párbajozók féltérdre ereszkednek, és a törékeny, légies szentség a homlokukhoz érinti a szent acélrudat és a babérágat, miközben áldást motyog rájuk. Cassius lesüti a szemét, lélekben talán még mindig apja mellett áll azon a valaha volt napon. Amikor az Igazság végzett a ceremóniával, a segédei egy csonttrónushoz vezetik a márványplacc peremén.

Szerencse kioldja a zsák száját, és fehér homokkal egybefüggő kört rajzol a két bajnok köré. Emlékszem, kisfiú koromban többször is jártam a mi Kivérző terünkön, és láttam, ahogy a vér beszennyezi a homok fehérségét. Mintha tegnap lett volna, hogy Cassius a lunai párbajozók közt diadalutat vág magának felfelé. Mindig is ostoba játéknak tartottam a mondvacsinált sérelmek okán dúló vérengzést. A büszkeség hívságosan üres gyakorlatának.

Most bénultan ülök, fejemben a Cassiusszal folytatott beszélgetésünk pereg újra meg újra, miközben hol a magam pártján, hol az övén áll a lelkem.

Valaki lehuppan mellém az üres helyre. Seraphina az, együttérzőn mér végig. Cassiusnak mégis igaza lenne? Ha kinyílik a széf, és megtudja, ki vagyok valójában, szertefoszlik majd az együttérzése? És rezzenetlenül nézi majd végig, ahogy meghalok? Őseink évszázadokon át gyűlölték egymást.

– Sajnálom, hogy végig kell ezt nézned – szólal meg.

– Ha valóban sajnálnád, nem hagytad volna, hogy megtörténjen – vágom rá epésen. – Nem egymagam mentettem meg az életedet. De te nyilván a gyávák menedékének tartod a hálát.

– Azt mondtam, hogy sajnálom, hogy nézned kell, nem azt, hogy sajnálom, hogy meg kell halnia.

– Nem ő ölte meg a testvéredet és a nagyapádat, hiába szeretnétek ezt hinni. Ő csak a vérengzés után érkezett. Az Uralkodója parancsára.

– Részt vett a gyilkosságban. Vérükkel mocskolta be a kezét.

– És most a tiéd mocskolódik be az övével. – Már nem bírok ránézni. A vonásai szépséghibái, a vastag szemhéja, a duzzogó szája, amelyek eddig olyan vonzóvá tették, most taszítanak.

– Arató meggyilkolta a tieidet, Bellona, amikor még kisfiú voltál. Te el tudod neki felejteni? Meg tudsz neki bocsátani? – mered rám.

Hallgatok, mert nem tudom a választ.

Dido a családja köréből nézi Cassiust, le nem venné róla a szemét. Valamivel lejjebb ott pöfékel az ősöreg Gaia is. És a családtól valamivel távolabb, az Olümposzi Lovagok körében foglal helyet Diomédész feketében. A Páratlan Sebhelyesek titokban méregetik, mind másképpen ítéli meg, hogy nem vállalta a párbajt. Egyedül a Lovagok nem vettek részt a puccsban, mert a rendjük vezetője, a FőLovag, Héliosz au Lux erre utasította őket.

Igazából a rend tölti ki a szakadékot a megosztott tömegben: az Arany hatalmasságok több mint a felét csellel csalták Napsír erősségébe Dido államcsínye előtt, itt várták őket az emberei, és lefegyverezték, fogolyként tartják őket bezárva azóta is. A véletlenül elkapott beszélgetésfoszlányokból sikerült összeraknom a képet.

Sehol egy fegyveres Obszidián vagy Szürke, erre a helyre ők nem léphetnek be.

A párbaj szent. A közönség soraiban kötelező az illem és a megfelelő modor.

A fegyelem példaértékű.

Dido felemelkedik, a magasba lendül a keze. A szövetségesei tiszteletteljesen elnémulnak, de a férje emberei tovább beszélgetnek, a hátukat fordítják felé, hogy így juttassák kifejezésre helytelenítésüket. Didónak több sem kell:

– Ismeritek arcát… – kezdi, de szavait elnyomja a lárma. – Ismeritek arcát… – vág bele megint, Romulus hívei azonban még hangosabban fecsegnek.

Seraphina szeme dühödten villog. Diomédész nem siet anyja segítségére. Ahogy Héliosz sem. Bellerophón kérdőn pillant az asszonyra, mit tegyen. De ő csak int, hogy kezdjék, és visszaereszkedik a helyére, állkapcsa megfeszül.

A lovag a földhöz csapja a beretváját. Egyszer, kétszer, háromszor, mire végre elnémul a tömeg.

– Látlak téged, Cassius au Bellona – indul körbe a körön, a beretváját húzva maga után a márványon. – Te átkozott keselyű, te gerinctelen hitvány. Nagyapám és uram megölésére szövetkeztél, unokahúgomat élete virágában vágtad le. Elárultad a Társadalmi Szerződést, és a Mars Rabszolgakirályát szolgáltad. Álcában jöttél közénk, hogy viszályt és vérengzést szíts. Ezen vétkeidért ma a porba hullsz, és véred fog ömleni.

Még a Romulus-hívek is elhallgatnak, és a gyűlölt Hajnal Lovagját méregetik. Mindenki tudja, hogyan árulta el az Aranyakat. Hogy csak a véletlen sodorta volna a Peremre, szerintük csak a bolond hiszi el. Mind hajlanak arra, hogy Darrow küldte közéjük valamiféle fondorlatos tervvel. Ezzel Cassius is tisztában van. Ahogy Dido is. És mivel a bizonyítékot még mindig nem sikerült megszereznie, ezzel a párbajjal igyekszik elterelni az államcsínyéről a figyelmet.

– Saját szabad döntésem hozott ide, nincs közöm a Köztársasághoz – mondja Cassius, de szavai süket fülekre találnak.

– Hazudsz – sziszegi Bellerophón.

– Mutass bizonyítékot hát. Vagy nincs olyan? Ezért hivatkozol a vérbosszú jogára. Micsoda ellentmondás. Persze, mire számítson az ember a peremi bunkóktól? Honnan is tudnád, mi a jó modor? – nevet fel. – De a vérbosszú ellen nincs kifogásom, vállalom – harsogja, és a Sebhelyesek mohón hallgatják. – Gyermekek és mások vére tapad a kezemhez. Nem várok kíméletet. Csak annyit kérek, hogy ha veszítek és elesem, tartsd tiszteletben csontjaimat, és küldd őket a napba.

– Nem érdemelsz tiszteletet – köp ki a lába elé Bellerophón. – Hulládat a kutyáim elé vetem, hogy Bellonát szarjanak. De a szemeidet üvegbe teszem, hogy végignézzék, hogy adom a Pornak az öcsédet.

Seraphina undorodva nyög fel. Az Olümposzi Lovagok és a teremben mások is helytelenítve fogadják a kijelentéseket. Héliosz int Diomédésznek, aki felemelkedik:

– Megkapod a végső tisztességet, Bellona – harsogja.

Erre az unokabátyja bedühödik, és úgy kell visszafogni, hogy ne vesse rá magát a tömegben, és ne akarja lezárni a kettejük közti viszályt.

Magamon érzem Dido pillantását, és már belátom, hogy megint Cassiusnak volt igaza.

Nekem szól ez az egész. Azt gondolják, hogy én vagyok a gyenge láncszem. Hogy a megmentéséért majd hajlandó leszek elárulni, amit Cassius soha nem mondana meg nekik. Az ostobák. Karcsú kezeim és finom vonásaim, szakálltalan képem miatt gyengének tartanak. Pedig veszélyes a kardot a hüvelye alapján megítélni. Nem moccanok, és némán figyelem Bellerophónt, aki most a Fehér Szerencsére üvölt, akinek ott a kezében a szilfavessző:

– Törd el végre a pálcát, te lány, mielőtt én töröm el a kezedben.

Szerencse meghökkenten hajlítja össze a botot, és ahogy elpattan a fa, kezdetét veszi a párbaj.

A felek nem akaszkodnak egyből össze, méricskélve kezdenek körözni egymás körül. Ritka a Perem és a Mag harcosainak küzdelme, hiszen már régebben is tiltotta Revus az ióiaknak, hogy elfogadják a kihívást a Lunán. És a Perem legtöbb Háza tartotta is magát a rendelkezéséhez.

A régi szokás szerint egyikük sem visel vértezetet, de Cassius kaphatott egy égiszt, amely tulajdonképpen a bal kézfejére húzott alkarvértbe ágyazott kis pajzsgenerátor. Jobb kezében ott a beretvája. Megtehették volna, hogy a neki szokatlan, errefelé dívó, hosszabb hastát, dárdát adnak neki is, de nem tették.

Bellerophón úgy húzza maga mögött a hastáját, mint valami sistergő, olajos testű kígyót. Ostor formában közel három méter hosszú, lándzsaként kettő is megvan. Bal csípején a kurta kitarija lóg, a helyi szablya.

Most lándzsává merevíti a fegyvert, és a feje fölé emeli. Olyan, mint valami furcsa, gigászi skorpió, ahogy fekete döfőjével Cassiust célozza.

A Perem vívómesterei ezt nevezik Árnyhullás-fogásnak.

– Bellerophón árny? – kérdem Seraphinát, de nem felel. Mohó izgalommal merül el a látványban.

Cassius az ellenfelét fürkészi, a különös tartást. Pengéjét az oldalánál egy kézben tartja, a Fűz-változat nyár fogásával. Az égiszét szorosan a melléhez emeli, bármikor kész bekapcsolni a pajzsot. Pislogok, és mire ismét kinyílik a szemem, Bellerophón dárdája visszavált ostorrá, és Cassius arcának csapódik.

Cassius hátrahajol, de túlságosan is lassú. Az ostor kimetsz egy darabot a homlokából. Vér csorog az arcába. Bellerophón kihasználja a lendületet, és megperdül, az ostor most Cassius lába felé sziszeg. A támadásának alapja a fegyver hossza és a harcos magassága, a kettő összeadódva a hihetetlen gyorsasággal erőteljes, szinte védhetetlen csapásokat eredményez. Sokkal inkább Darrow harcmodorára emlékeztet, mint Ajáéra vagy Cassiuséra.

Cassius pislogással szabadul meg a szemébe csorgó vértől, lebukva és körözve igyekszik hárítani a zuhogó csapásokat. Körülötte a márvány fel-felszikrázik az acél alatt. Ő maga az ostorát nem tudja használni, hiszen kurtább, mint a hasta, nem juthat Bellerophón közelébe. Ezért csak védekezik vele, kimerevítve hárít vele meg az égiszével. Időről időre próbálkozik ugyan egy-egy ellenrohammal, de hiába erőteljesebb felépítésű ellenfelénél, az gyorsabb nála, ügyesebben mozog a Cassius számára szokatlan gravitációban, inkább csoszog, mint hogy elemelje a lábait, miközben elugrik egy-egy döfés elől. És olyankor mindig lándzsává feszíti a beretváját, hogy szinte felnyársalja a felé rugaszkodó Cassiust.

Szétválnak, a világuk kicsire összement körülöttük, csakis a harcot látják. Testük menekülne a gyilkos vas csapásai elől, de a lelkük és a szellemük a homokkör vonalán belül tartja őket. Cassius évek óta nem vívott ilyen csatát senkivel. De szerintem még soha nem akadt dolga ennyire idegen harcmodorral, mint amilyen az Árnyhullás.

Mindketten mesterien bánnak a fegyverrel, felvonultatják az évek alatt megtanult trükköket és húzásokat. Tesztelik egymást, próbálkoznak, aztán dühödt asszók sorával esnek egymásnak, karjuk szédítő dühvel pörög, az ostoraik olyan sebesen csattognak, hogy képtelenség követni a mozgásukat. Vér csapódik széles ívben a márványpadlóra, felspriccel egészen a harmadik sorig, bemocskolja egy kisfiú arcát. Amíg Cassius hátra nem tántorodik, nem látom, melyikük sebesült meg. De most felnyílik a bőre, bal vállán a hús egészen csontig hasad. Ömlik a vére. Bellerophón kihasználja az előnyét, újabb támadásba lendül.

– Véget vethetsz ennek – szól át nekem Dido Seraphina előtt. – Áruld el a kódot, és megkímélem az életét.

– Nem szorul a segítségemre.

Csak a szavaim bátrak, magamban rettegek Cassiusért, mert kezd rosszul állni a küzdelemben. Eddig legyőzhetetlennek hittem, de persze a személyisége nélkül ez sem lenne így. Mert csakis én látom a nagyságát, a szíve melegét csakis én ismerem, a fájdalmát, a megbánásait és a szerelmét. Ők csak a gyűlöletes alakját látják, kíméletlenül a vesztét kívánják, még azok is jogosnak tartják ezt a gyilkosságot, akik pedig helytelenítik Dido puccsát.

Cassius alig lát a vértől, annyi ideje sincs, hogy kitörölje a szeméből. A válla is nagyon vérzik, ráadásul kezd kiszorulni a körből, a sarka már a homokot karcolja. Bellerophón újra lerohanja, közben gondosan tartja a távolságot, de Cassius fáradhatatlanul hárít az égisszel. A fém ropogtatja a kis energiafelületet, visszapattan róla, kék szikrák csapnak a levegőbe. Cassius merészen játszik, töredékmásodperccel a csapás előtt aktiválja, nehogy túlhevüljön az aprócska akkumulátora. De már kezd füstölögni.

Bellerophón a földre kényszerítette, fél térden hárítja a vágásokat és ostorcsapásokat. Bellerophón magasan a feje fölül sújt le, Cassius emeli a balját, de akkor kihuny a pajzsa. Az ostor a karjára tekeredik, megszorul. Bellerophón most egyszerűen könyékből lemetszhetné a karját, de őt magát is váratlanul éri a fordulat, az égiszre készült, hogy az ostor nyelve visszapattan. Fél másodpercet késlekedik.

Ekkor Cassius lendül támadásba. Az Ágroppantó-trükköt veti be.

Ahogy felpattan, a saját ostorával rántja magához Bellerophónt, aki kibillen az egyensúlyából. Hiába emeli fel a bal kezével a kitarit, nem tud hárítani, pontosabban Cassius beretvája kiüti a kezéből, és lesújt a hastát tartó jobbra. Gyémántkemény pengéje gond nélkül metszi át a bőrt, az ereket, izmokat és a csontot, a könyök felett vágja ketté a kart. Vér spriccel. Aztán megpördül, és visszakézből vág a másik irányba is, és Bellerophón másik kezét az alkarján csapja le.

A két végtag a földre hull. Bellerophón tántorog, vérző csonkjaira mered, a húsból sápadtan kikandikáló fehér csontra, a szája nyílik, csukódik, mint a kétségbeesetten tátogó partra vetett halé.

Kis híján diadalmasan üvöltve pattanok fel. Cassius komoran teszi a két kezét Bellerophón vállaira, és finoman térdre kényszeríti. Felnéz Didóra. Csodás küzdelem, barátom. Rohadtul csodás.

– Ne fecsérelj el egy ilyen férfit – mondja Cassius. – Bocsásd szabadon öcsémet és engem. Tartsd be egyezségünket, és akkor nem veszem el az életét.

Dido dühödten mered rá, és világosan látom, hogy egy pillanatra sem merül fel benne, hogy így cselekedjen. Mellkasában jeges szív dobog.

– Bellerophón? Dönts te a sorsodról.

– Pulvis et umbra sumus – mondja kocogó fogakkal. – Te légy tanúm, Akari.

A büszkeség a sötétbe szólítja. Micsoda veszteség ez a nagyszerű harcos.

A sápadt Raa lovag egy pillantással búcsúzik a családjától, karcsú Norvo asszonyától, és a mennyezeten csüggő ősi sárkányokra néz. Egész testében remeg, és csodálom önfegyelmét, hogy még mindig képes talpon maradni.

Cassius lecsapja a fejét.

Seraphina dühe felhorgad unokabátyja halála láttán.

– Ez a te hibád, fiam – mondja Dido Diomédésznek.

Aki a helyette odavesző unokatestvérét látva döbbenten mered a porondra, bűntudata láthatóan közel olyan erős, mint az én megkönnyebbülésem. Cassius véresen és izzadtan rám mosolyog, mert nem engedtem Didónak.

– Cassius au Bellona vagyok, Tiberius és Julia fia, a Nép Hajnal Lovagja, és becsületem érintetlen maradt.

Vége van.

Győzött. A téma lezárva, bár hogy a sorsunk ezek után hogyan alakul, még nem tudom. Seraphinához fordulnék, hogy vigasztaljam unokabátyja elvesztése miatt, ám ekkor Dido eltökélt arcát látom, ahogy épp a levegőbe emeli a kezét, és csettint.

– Fabera – kiáltja.

Elhagy a remény. Cassius is láthatóan összeomlik, ahogy fiatal, sólyom kinézetű, kopasz lány ugrik a beretváját előrántva a második sorból a márvány küzdőtérre. Amint talajt fog, lendületesen indul meg Cassius ellen, köp egyet, és szinte futtában hadarja el a nevét és titulusát, hogy unokatestvérként kihívja őt, és jogosan fogja kibelezni.

– Vége van! – tiltakozom hangosan. – Cassius győzött. A vérbosszú Bellerophón halálával kihunyt.

– A Raa-Ház egésze érvényesítheti a vérbosszút.

Legszívesebben arcába üvölteném álságosságát, de pillantása jeges, akár egy hüllő szeme, és ez életre hívja saját természetem kígyó vonásait.

– Te is így véled? – fordulok Seraphinához.

Őt láthatóan meghökkenti anyja lépése, mégsem szól egy szót sem.

– Ne hozzá fordulj, itt én vagyok a döntnök – acsarog rám Dido. – Ez a lény az én lányomat gyilkolta meg. Revust gyilkolta meg! – üvölti, és a terem vele üvölt a bosszúért. Aztán ismét közelebb hajol hozzám Seraphina feje fölött: – De ha akarod, felejthetek. Ha te akarod, megbocsátok. Csak nyisd ki a széfet.

Veszedelmes asszony.

Cassiusra nézek, hallgatás a válaszom.

Dido sóhajtva veszi tudomásul:

– Milyen kár. Fabera, tégy a Raa-Ház dicsőségére.

Fabera kurtán fejet hajt Cassius előtt, de ő nem viszonozza a gesztust. Ez a nő nem árny, de gyors és ismeri az itteni gravitációt. Lerohanja a beretvával, úgy döfköd felé, mintha vaddisznóra menne. Próbálja elhúzni a küzdelmet, hogy Cassius minél több vért veszítsen, de Cassius nem lankad. A lány fürgébb Bellerophónnál, de nem olyan erős. Cassius kiszorítja a kör peremére, ahol kurtán összecsapnak, a lány kétszer is megvágja a lábán, de nem sokáig élvezheti a sikert. Két másodperccel korábban már látom, hogy vége. Cassius az Őszi forgataggal olyan könnyedén sodorja el, mint amikor velem gyakorolt az Arcsin. Háromszor fejre sújt, összeakadnak a pengék, nekifeszül a lánynak, ő kénytelen megtartani, ekkor Cassius jobbra billen ki, és végigsiklik a pengéje a lányén, felülről hatol be a koponyájába, alul, a nyakán, az állkapcsa mögött ki. Holtan rogyik a földre. Cassius kirántja a koponyájából a fegyverét, letörli a szürkeállományt róla, és sántikálva fordul Dido felé.

– Cassius au Bellona vagyok, Tiberius és Julia fia, a Nép Hajnal Lovagja, és becsületem érintetlen maradt.

Dido megint csettint:

– Bellagra.

Újabb lovag pattan a színre.

– Seraphina – mondom, mert tudom, hogy egyre nehezebben viseli ő is az eljárást. – Újabb unokatestvéredet fogod elveszíteni.

Diomédész azonban képtelen tartóztatni magát:

– Elég volt, anyám.

– Bellagra, tégy a Raa-Ház dicsőségére!

A lovag már meg is indul Cassius ellen. De ő már nem olyan kitűnő vívó, mint a másik kettő, sokkal hamarabb vége. Cassius hárít egy gyengécske vágást, és felhasítja a testét. Még rángatózik a földön, vére az Arany szimbólumot áztatja. És most valami egészen különös történik. Az Olümposzi Lovag tiltakozása ellenére kitör a lárma, és tucatjával jelentkeznek az önkéntes bosszúállók. Minden egyes halállal újabb bosszúálló szökken a helyére, kinek egy testvér, kinek egy szerelmes, egy barát, bajtárs, ivócimbora veszte csepegtet mérget a szívébe. A düh egyként terjed Dido és Romulus hívei között. És akkor kezdem érteni, milyen kegyetlen játszmát űz ez az asszony. Nem kételkedem abban, hogy valóban gyűlöli Cassiust, csakhogy a Peremen bűn a pazarlás. Itt most egyetlen csepp vér sem hullik a semmiért, minden újabb halál a háborúnak ágyaz meg. Mivel a holoKockán nem kapta meg a bizonyítékot, a barátomat használja fel, hogy viszályt szítson, hogy mindenkit elvakítson a harag, és támogatók és ellenfelek egyaránt kívánják végül a háborút. És minél több Raa vész oda Cassius kardjától, annál szilárdabb lesz az ő saját helyzete, annál több vér ömlik a Mag, nem pedig az ő államcsínye miatt.

Meggyőződésesen áldozza fel az övéit, hogy végül megkaparinthassa a széfünkben lapuló információkat.

Teljességében látom Didót, eltökéltsége hatalmasságát, kegyetlen okosságát, és megrettenek, hogy lehettem olyan dölyfös, hogy gyengébbnek véltem Romulusnál, csak mert a férfi legendáját többen éneklik a nagyvilágban. Arra az asszonyra emlékeztet, akitől mindent tanultam, amit ma tudok, csak szenvedélyesebb és kevésbé kifinomult. Nagyanyám szellemét mégis tisztán viszontlátom benne. Seraphina komoran ül az oldalán, átlát az ő elméje is anyja mesterkedésein, de végig fogja nézni, mert nincs más választása.

Én azonban már nem bírom sokáig nézni bátyám szenvedéseit.

Mert nem lesz vége.

Számára nincs kímélet, csak a halál. De megéri?

Cassius sántikálva magasodik újabb áldozata teteme fölé. Már mindenfelé testek hevernek.

– Cassius au Bellona vagyok – lihegi alig hallhatóan –, Tiberius és… Julia fia. – Ekkor kihúzza magát, és a hangja ismét zeng: A Hajnal Lovagja, és becsületem érintetlen maradt.

– Elég ebből a tébolyból, anyám! – kiáltja Diomédész. – Már győzött. Hány életet akarsz még odadobni?

– Amennyit csak megkövetel tőlünk a becsület. Mentsd meg rokonaidat, Diomédész.

Ám fia nem mozdul.

– Milyen kár – sóhajt Dido. Még meg sem szólal, de én már tudom, mit fog mondani, mert látom, ahogy megfeszülnek Seraphina izmai, megköti a bakancsát. És azt is tudom, hogy Dido látta, ahogy összenéztünk vacsora közben. Ezért fordul most felém, és mondja egyenesen nekem: – Seraphina, tégy a Raa-Ház dicsőségére!

41

LYSANDER

SZÍV

Seraphina úgy rugaszkodik el ültéből, mint a szabadjára eresztett kuon véreb. Egy lendülettel veti át magát az alattunk ülők feje felett, és már rántja is elő a beretváját, ahogy földet ér a mészárszéken. Diomédész látható aggodalommal figyeli a kishúgát. A párbaj lehetőségéért versengő többi Arany most csalódottan csendesedik el, már nem lesz esélyük arra, hogy megvívjanak Cassiusszal. Mindannyian elrendezettnek látják az ügyet, Seraphina a hóhér.

A barátom sok sebből vérzik és zihál, aranyfürtjei izzadtan tapadnak homlokára. Ökleit összeszabdalta az acél, bakancsa vértől iszamos. Egész testében remeg a fáradságtól és fájdalomtól, a bőre több ponton is felhasadt, felhorzsolódott, de még mindig áll, egy gazdáját vesztett hastát használ mankó gyanánt. Közönyösen néz a körbe érkező Seraphinára. Eljött a vég. A dicstelen, szégyenletes végzet.

Átjár a rettegés.

Ezt a rettegést éreztem akkor régen, amikor a nagyanyám haldoklását néztem végig. Amikor Arató falkája a szemem láttára végezte ki Aját. De már nem bírom ezért gyűlölni. Most tisztának és igaznak látom, olyannak, amilyenné kisgyerekként lenni vágytam. Könnyek között nézek le rá, de ő csakis a fejét rázza. Hagyj meghalni, még mindig ezt kéri a tekintete. Csakis ennyit akar. A halált, hogy végre feloldozást nyerhessen. De ez nem az a feloldozás.

Ez a halál nem a megfelelő halál.

Seraphina végigtekint rokonai hulláin. Merő feszült összpontosítás az arca.

– Bár egyenlőkként küzdhetnénk meg, Bellona. Ennél jobbat érdemelnél.

– Csakis férgeket érdemlünk mind – feleli rá Cassius, és letörli sápadt arcáról a vért. – Menjünk hát elébük.

Seraphina feveszi az Árnyhullás alapállását, árny ő maga is, Cassius pedig a Fűz-változathoz tér vissza.

Tudja, hogy nem fogja sokáig bírni, így inkább a meglepetés erejére alapozza a támadását, és már tör is előre. De Seraphinával szemben mit sem ér vele. A lány mozgásba lendül, és bár nem olyan gyors, mint Darrow és nem olyan erős, mint Aja, ők soha nem voltak és nem is lehetnek ennyire kecsesek. Könnyűszerrel siklik ki Cassius csapása elől, akár a tenger felett köröző madár árnya. A hastájával blokkolja a vágást, miközben kitarijának masszív markolatával lesújt Cassius fegyvert tartó öklére. A beretva kirepül a kezéből, koppanva csúszik tőle messzire a véres márványon. Cassius zihálva görbül össze, majd ügyetlenül kap egy gazdátlan hastáért, de Seraphina képtelen pontossággal csattint oda a hastája ostorával, és kiperdíti a fegyvert Cassius keze ügyéből.

Megáll Cassius felett, kivárja, míg az nagy fájdalmasan felegyenesedik és talpra áll. Már zihálva szedi a levegőt, és hörög fájdalmában. Kábán néz körbe az amphiteátrum sorain, engem keres a tekintete. Még egyszer utoljára rám mosolyog.

Hálásan, mert azt gondolja, hogy hagyom meghalni az ügyéért.

De Aja halálát már végignéztem, ahogy a nagyanyámét is. És gyáván kuporogtam csak, rettegtem, hogy mi történhetik velem, ha szembeszállok. Akkor is tiltakozás nélkül engedelmeskedtem, amikor Cassius kérte, hogy tartsak vele. Remegtem, hogy ha ellenállok, magamra maradok. De itt a világok végén, ellenségek körében, egy rideg szikla gyomrában mitől félhetnék még?

Nem fogok még egy halált tétlenül nézni.

Elrugaszkodom az ülésemből, az alacsony gravitációban szabályosan átrepülök a többiek feje felett, és a gyilkos márványon landolok a körön kívül. Seraphina meglepetten fordul felém. A magasba tartom mindkét kezemet, hogy az őrök is lássák, fegyvertelen vagyok.

– Ne… – nyöszörgi Cassius.

– Nem hagyom, hogy megöljenek.

– Ne merészelj belépni a körbe – morogja Seraphina. – Nincs jogod ehhez a küzdelemhez, a bűnei csakis az ő kezét szennyezik.

Szembefordulok Didóval és a többi Raával.

– Ez az én harcom.

Foltos köpönyegként vetem le hangomról a marsi kiejtés nehézkes énekét, kivillantom a meglapuló hüperióni szívemet, és ebben a szent pillanatban átjár a büszkeség, hogy az otthontól ilyen messze is képviselhetem a Fények Városát. Soha nem volt tökéletes hely a Luna, soha nem lehetett annyira nemes és hibátlan, mint amilyennek kisfiúként gondoltam, de hétszáz éven át békét adott az embereknek. Unom már, hogy mentegetnem kelljen, belefáradtam, hogy rettegjek a saját örökségemtől.

Eljött hát menekülésem és bujdosásom utolsó perce.

Már nem félek a nevemtől.

– Lysander au Lune vagyok – harsogom a képükbe.

Nem gondoltam, hogy ilyen hatalma van még most is ennek a névnek, most azonban, hogy a terem hideg szikláit megremegteti a döbbenet, borzongató, mélységes büszkeség járja át a testem. Gyűlölhetik a nagyanyámat, amennyire csak tetszik, azt mégsem tagadhatják el, hogy az ereimben a Fényhozó Silenius vére csörgedezik, fajunk leghatalmasabbikának öröksége lakozik a génjeimben. Ezek az emberek az őseim mítoszában élnek. Az első Raák fejet hajtottak előttünk, ahogy minden őket követő Raa is, egészen eddig a generációig. Seraphina kezéből majdnem kihullik a hasta. Leesett az álla. Dido szája hangtalan átkozódással mozog, tehetetlenül hanyatlik hátra a székén, már semmit sem ért. Diomédész gyermeki áhítattal az arcán emelkedik fel ültéből.

Cassius szíve pedig megszakad, ahogy várja a folytatást.

– A Fényhozó Silenius vére vagyok, Anastasia és Brutus fia, a Kőbordájú Lorn au Arcos és az Ember Uralkodójának, Octaviának az unokája. Luna szívében, a Fények Városában, Nyugat-Hüperiónban a Palatinus-dombon születtem. A Peremet talán nem ismerem, de még a birodalom központjában is közszájon forog a Raa-Ház híres becsülete. Ahogy a Holduraké is, akik között az iói Aranyak a legkiválóbbak. Hová tűnt ez a híres becsület? A dicsőség? Elhagyott volna benneteket? Lefoszlott rólatok a háború vészében? De még ha ti el is veszítettétek, elfeledtétek, én nem hagytam el a magamét. És az én becsületem nem engedi, hogy ilyen gazságot tétlenül végignézzek.

Érzem Cassius végtelen fájdalmát, és most nem bírom ráemelni a tekintetemet.

– A vérbosszútok minden mércével mérve rég kiegyenlítést nyert. A Bellonákat kiirtották a világokból. Ne adjátok át ti is magatokat annak a vérengzésnek és önpusztításnak, ami a Lázadás útját egyengeti. Ez a férfi, ez az Arany nem az ellenségetek. Ahogy én sem vagyok az. Mert a ti ellenségetek a Rabszolgakirály – vágom ki, majd jeges indulattal nézek Dido szemébe. – Hozzátok a széfet.

42

EPHRAIM

MICSODA MÁZLISTA

Az újjáépülő területek peremén álló elhagyott, félig kész épületóriás ötvenedik szintjén húzódunk be az esőből. Lekapcsolom a zenét, és a szélvédőn át körbepillantok. Egy szinttel a fejünk felett fények villognak. Szabadon kígyózó elektromos vezetékek és szellőzőcsövek tekeregnek mindenütt. És az ipari lift mellett kissé megkopott, zöld bársony uralkodói fotelben Gorgó pöffeszkedik a szokásos krómöltönyében és fekete, felhajtott gallérú porköpenyében. Füstpálcája lilás füstje glóriaként övezi fejét.

– Nem hittem volna, hogy valaha is örülök, hogy látom a képét – fordulok Volgához, de a kocsiból egyelőre nem szállok ki. Az Obszidián hátrapillant a hátsó ülés felé, ahol Lyria hever a takarók alatt. Mivel az új verzió szerint szabadon akarjuk engedni, ügyelünk rá, hogy senki nevét ne mondjuk ki.

– Biztos vagy benne, hogy betartják az egyezséget? – kérdi Volga. Ellenőrzöm a bankszámlámat: huszonöt millió figyel rajta, akkor utalták át, amikor a Szindikátus technikusai lejelentették a főnökeiknek, hogy megszereztük az árut. A maradékot akkor kapjuk meg, amikor ténylegesen leszállítottuk őket.

– Gőzöm sincs.

– A többieknek azt mondtad, hogy mindenképpen.

– A fenébe is, mit kellett volna szerinted mondanom nekik?

Hátrafordulok. A zsákmányaink már mozgolódnak a műanyag ponyva alatt, kezd kimenni belőlük az anakén. Hüperión a feje tetejére fog állni. A Szindikátus nagyban játszik, de őszintén, fogalmam sincs, hogy mire megy ki ez az egész. Az Oroszlánszívű képét viszont szívesen látnám, amikor megtudja. Kegyelmet adott gyilkos, rabszolgatartó, embergyalázó Aranyaknak. Most majd megfizet azért, hogy hátbadöfte, elárulta a többieket. Most majd rájön végre, hogy ez a háború őt sem kíméli, ahogy nem kímél senkit, egyikünket sem. És mégis, mindenek dacára is mocskosnak érzem magam az emberi rakomány miatt. Egy férfinak legyenek elvei. Az én elveimbe vajon mióta fér bele a gyerekrablás?

– A saját szabályaikat csak nem szegik meg – morgom, hátha végül meggyőzöm önmagamat is.

– Ha senki sem értesül róla, akkor megszegettnek számít? – kérdi Volga.

– Mikor lett belőled filozófus, he?

– Én bölcs vagyok. Te ravasz. Mindig is ez volt a felállás – teszi a vállamra bátorítón a kezét, mire felemásan rámosolygok.

– Na, akkor te maradj a kocsiban, bölcsem. Egyedül is elbírom őket – szállok ki a kocsiból. Volga pedig a másik oldalon. A pillantásommal próbálok parancsolni neki, de meg sem rezzen. – Jó, akkor vigyük őket együtt.

– Együtt bizony.

Kiemeljük a zsákmányokat a kocsiból, közben a takarásban félig lehúzom a zsákot Lyria fejéről, hogy Gorgó ne lássa.

– Hallgatni arany, nyuszika, ezt ne feledd – súgom oda neki, majd eligazgatom rajta az álcát, és otthagyjuk a kocsiban. Volga veti a vállára a két gyereket. Gorgó a közeledtünkre feláll. Közel fél méterrel magasodik fölém, és ha egy mázsával nem nehezebb nálam, hát egy kilóval sem. Szerintem még Volgát is vagy fél mázsával veri. Fekete cápaszemei fürkészőn méregetnek bennünket, a zsákmányt.

– Pont időben. A Herceg már vár benneteket – mondja, eltapossa a füstpálcáját, és int, hogy álljunk meg. – Semmi fegyver.

A pisztolyomat a fotelbe teszem, Volga is lerakja a maga plazmáját. Gorgó hatalmas mancsaival végigtapizza a karjaimat, lábaimat, hátamat és a tökeimet.

– Élvezed? – kérdem.

Egy szó nélkül távolítja el a rövid tőrt a bakancsom szárából, négy kést Volga dzsekije alól.

– Ez nem semmi – mérem végig, mire ő csak megvonja a vállát.

Gorgó még két kést talál a bakancsában is meg egy savsprét a vádlijára szíjazva. Ahogy kipakolja a gyűjteményt, maga is jól szórakozik.

– A kis varjú szereti a csecsebecséket. Nem szeretnél az enyém lenni? – vigyorog Volgára vadorzón, de az Obszidiánomról lepereg minden.

A lifttel felmegyünk az ötvenkettedik szintre, ahol a Herceg szindikátusi bunkók körében fogad. A félkész felhőkarcoló árnyai közt húzódnak meg, csak a füstpálcák parázslása csillan meg az ékszereken, a platinamosolyokon és króm szem-implantátumokon. A távolban, az épület oldalához toldott leszállóplaccon drága luxusjacht várakozik.

A Herceg tapssal fogad bennünket.

– Az adós törlesztett!

Fekete áspisbőr kabátjának szára a vádliját verdesi. Ma este lila rúzst visel, egy műanyag asztalka mögött trónol, előtte gőzölgő kupac rák, de még csak a fele fogyott el. Két üveg bor is figyel az asztalon meg a nagy melengen tartó ezüsttál alatt az utolsó fogás. Stílusos.

– Pontos. Elegáns. És szívdöglesztően jóképű. Én drága Ephraimom. Egy kincs vagy – mondja, és alaposan szemügyre veszi Volgát. – Látom, ezúttal testőrt is hoztál magaddal. Milyen elővigyázatos.

– Ő a kézipoggyász.

Háta mögül három Obszidián úgy mered Volgára, mint az éhes farkasok. Sarkköri Obszidiánok mind, valószínűleg Légiósok lehettek, porköpenyt viselnek ők is, és a fényes, fehér hajuk hosszan lobog a hátukon. A legnagyobb, akinél csak Gorgó hatalmasabb, jó fejjel magasabb Volgánál, és az állán smaragdberakások villódznak. Új impulzusFejsze nyelét döngöli a betonpadlóba. A markolata króm, rajta bemetszések jelzik a sok kioltott életet.

– A zsákmány, ahogy kell – mondom közönyösen. Kimerültem, Dano halála elvitte a humoromat is. Volga átadja két tahónak a gyerekeket, akik az asztalra fektetik őket. A Herceg lerántja a csuklyát a fejükről, és elégedetten cicceg.

– Nohát, nohát, nohát. A Királynő nagyon elégedett lesz. Látod, Gorgó, én megmondtam. Csúcskategóriás. Első osztályú Szindikátus alapanyag – mondja, mire Gorgó megadóan vállat von. – Ez a Gorgó itt nem hitte, hogy képes vagy a feladatra. Azt állította, hogy el fogsz menekülni, hogy meg sem állsz a Marsig, Földig, mit tudom én, meddig. Én mondtam neki, hogy semmiképp. Mert egy férfinek a hírnevén túl egyebe sincs. A jóhíre az életműve. És te felérsz a híreddel. Az a gravKút… – beleborzong a gondolatba. – Ephraim ti Horn remekmű.

A gyerekekre pillant, Paxra koncentrál.

– Hahó, kisherceg – hajol fölé, hogy alaposan megnézze magának. – Szólíts csak dominusnak. – Aztán hátralendül, és hatalmas pofont kever le a fiúnak. Volga összerándul. Pax arcán vörös csík jelenik meg. – Sírj – mondja a Herceg, és lekever még egyet. – Sírj. – De Pax csak bámul rá, tartja magát. Bátor. – Sírj. – Kezd lefoszlani a csiszolt modorosság a Herceg hangjáról, és már mintha a benne élő vadállat vonyítana. – Sírj. Sírj. Sírj.

Undorom. De kihúzom magam, nem moccanok. Félek.

– Hercegem… – szólal meg Gorgó. Az gyilkos indulattal pillant fel rá, mire az Obszidián nem folytatja. De a pillantását állja. Még egy pofon, és végre könny futja el Pax szemét. A Herceg beleborzong a gyönyörbe, hátrasimítja a rózsaszín tincset, amely a szeme elé hullott. Ujjával kikanyarint egy könnycseppet Pax szeméből, és lenyalja.

– Íze, mint az igazságé.

Az emberei nevetnek. Volga remeg a dühtől. Mindjárt ráveti magát, és kiszorítja belőle a szuflát. Hiába ingatom figyelmeztetően a fejemet, ő csak a Herceget bámulja.

Az ismét Pax fölé hajol, lágyan duruzsol neki, megsimogatja az arcát.

– No, no, kisherceg. Ne sírjál, cssss. Tekints nagykövetnek, aki a való világban üdvözöl. Mi magunk itt vagyunk már egy ideje. De ne félj, gyorsan megtanulod a szabályokat – mondja, majd az emberei felé fordul. – Vigyétek őket a jachtra. De semmi gorombaság. Nem tehetünk kárt a Királynő tulajdonában. Konkrét terve van velük.

Már viszik is a gyerekeket, Volga le nem veszi róluk a szemét, míg csak el nem nyeli őket a hajó.

– Elnézéseteket kérem – fordul hozzánk a régi jómodorral. – Lelkem mélyén vad szenvedélyek dúlnak.

– Várom a megegyezés szerinti összeg másik felét – mondom. Háta mögül az emberei közelebb araszoltak hozzánk. A hangom még a saját fülemben is tompán cseng.

– Persze, hogyne – legyint oda könnyedén az egyik tahónak. A kargépem vibrálva jelzi, hogy az átutalás megérkezett.

– Köszönöm – bólintok, miután ellenőriztem az összeget. – Nagy örömömre szolgált, hogy együtt dolgozhattunk.

– Ennyi? – vonja fel gondosan szedett szemöldökét a Herceg. – Tehát csak egy fizető üzletfél volnék? El is vagyok felejtve? Pedig azt reméltem, hogy ennél mélyebb a köztünk lévő barátság. Még egy üveg La Dame Chanceuse-t is félretettem neked. Reméltem, együtt elfogyasztjuk a desszert mellett – int a letakart fogás felé.

– Most?

– Persze, hogy most. Koccinthatnánk a kor legnagyobb diadalára. A kisember győzelmére.

– Hosszú volt az éjszaka. Nem vagyok szomjas.

– Édesem, hát hova tűnt belőled a gazember? Hol a sziporka, a karizma? A mocskos tetteket édes jutalommal kell honorálni – simogatja az üveget. – Ha nem ismernélek, azt gondolnám, hogy valamit nem vesz be a gyomrod.

– Betörőt alkalmaztál – felelem. – Ha szórakozni vágysz, jobban jársz, ha valami Rózsaszínt keresel. Úgy tudom, ők remek társaság – mondom, mire lehervad a mosolya. – Még egyszer köszönet a mókáért, jó Hercegem – fordulok sarkon. De Volga nem indul velem.

– Mit tesztek a gyerekekkel? – teszi fel a kérdést.

Ne, ne, ne! Visszafordulok. A Herceg felvonja a szemöldökét.

– Ez tud beszélni.

– Ő is szenvedélyes. De nem jelent semmit. Gyere, Volga.

– Jaj, semmiképp – vigyorodik el szélesen a Herceg. – Jogos a kíváncsi varjú kérdése az izzadságos fáradozásai után. Mi van, ha azt mondom, hogy átadom őket ezeknek a bunkóknak, hogy játszadozzanak velük, ahogy velem tették mások egész korábbi életemben? – kérdi. – Akkor mit teszel? – Volga nem felel. – Ha azt mondom, hogy a hangyák elé akarom hajítani őket, hogy lassan rágják le a húst a csontjaikról? Arra milyen választ kapnék? Talán erőszakosat? – mosolyog. – Igen, gyanítom. Az erkölcsösség veszedelmes jellemvonás egy tolvajnál, aki efféle társaságban mozog.

Megrántom Volga karját. Egy házat könnyebb lenne arrébb vonszolni.

Épp nyitom a számat, de mielőtt bármit mondhatnék, a háttérből, a sötét lépcső felől fémes csörrenés hallatszik. A verőlegények fegyvert rántanak, ahogy a vörös hajzat eltűnik a mélyben. A Herceg csettint, és az Obszidiánok már loholnak is, mint a szabadon eresztett vérebek. Két pillanat alatt elérnek a lépcsőhöz, és már lenn is vannak. Elhűl a vérem. Te ostoba lány.

Gorgó elállja az utunkat.

– Társasággal érkeztetek? – szegezi nekem a kérdést a Herceg.

– Dehogy.

– Biztos? Minden bejáratnál mozgásérzékelő van. A ti repülőtök volt az egyetlen bejövő objektum. Kit hoztatok ide?

– Senkit. Az embereim ott maradtak. Végük.

– Üljetek le.

Tiltakoznék, de Gorgó nem hagy időt, lenyom az egyik székre. Két másik Obszidián Volgát kényszeríti az asztal mellé. Az egyik ipari lézervágót nyom a képébe, a vörös fénynyaláb veszedelmesen közel dereng a szeméhez. Erre már ő is ledermed. Lentről lövések tompa zaját hallom. Érzem, ahogy elsötétül a világ.

A farkasok odújába hoztam egy nyuszit. És most darabokra szaggatják.

A Herceg vár, le nem venné rólam a szemét, és csak a jobb halántékán lüktet az ér. Végül felbukkan az egyik Obszidiánja. Visszatartom a lélegzetemet, leküzdöm a késztetést, hogy hátraforduljak ültömben. Amikor végre megkerüli az asztalt, és megáll a Herceg előtt, megkönnyebbülten lélegzek fel. Üres kézzel érkezett.

– Egy vörhenyes volt – dörmögi. – Meglógott.

A Herceg rámered.

– Egy. Vörös. Meglógott. Előled. Belog.

– Sarokba szorítottuk. Beugrott egy szellőzőcsőbe. De már valószínűleg pépesítette.

– Egy szellőzőcső?

– Mi nem fértünk bele. Lefelé vezet. Haraldot és Hjerfjordot küldtem utána. A lány fejével fognak visszatérni.

A Herceg le nem veszi róla a tekintetét, míg végül az Obszidián süti le rémülten a magáét. Panaszosan pillant Obszidián társára, de a jégszemekben nincs megértés.

– Csalódtam benned… Belog.

– Igen, uram.

– Tudod, a Királynő mit tesz, ha csalódik valakiben?

Az Obszidián Gorgóra pillant, aki vicsorogva villantja ki aranyfogazatát.

– Igen, uram.

– Szerencsédre tudom, milyen nehezen kap el egy medve egy egeret. Hiszen az az apróság annyi kis lyukacskába bebújhat. Ezért megbocsátok neked, bár az adósság az adósság. Hogyan törleszted?

Az Obszidián elveszetten nyújtja felé a bal kezét. A Herceg könnyedén megpaskolja.

– A bal. Nagyon helyes. Mennyi idős volt a lány?

– Fiatal. Talán húsz telet látott.

– Miről ismerni fel?

– Szmokingot viselt.

– Szmokingot – ismétli a Herceg, és rám néz. Aztán visszafordul az Obszidiánhoz. – Menj az embereid után, Belog.

Az Obszidián meghajol, majd a lépcső felé iramodik, elnyelik az árnyak.

– Ébreszd fel a helyi bárót – mondja Gorgónak. – Criminsky az, igaz? – Gorgó bólint. – Tűzz ki jutalmat a Vörös ribanc fejére, aki… – rám pillant –, szmokingot visel.

Gorgó indul is. A Herceg visszafordul hozzám, lakkozott körmeivel az asztalon dobol.

– Benned is csalódtam, Ephraim.

– Nem tartozik…

Az egyik Obszidián jobb fültövön vág. Egy ilyen pofon olyan, mintha egy ajtót csapnának az ember fejére. Az éjjel immár másodszor borulok fel. Visszaraknak a székre. Felhorgad bennem a harag.

– Ki a lány? – kérdi a Herceg.

– Fogalmam sincs.

– Hazudsz nekem? Hogy utálom a hazugokat!

– Mi a halálért hoztam volna bárkit is magammal? – rázom meg a fejemet, hogy kitisztuljon végre a látásom. – Ismerem a szabályt…

– Mégis megszegted. Azt mondtam, hogy csak az embereidet hozhatod. És még őket se hoztad el, mintha félnél tőlem. Mintha nem tartanám be a szavamat. Mintha nekem bármikor is hazudnom kellene.

– Soha nem viszem magammal az embereimet az egyeztetésekre.

Kedélyesen méri végig Volgát.

– A hordárodat kivéve. De nyugalom. Mivel merészelted megszegni a szabályokat, én merészelem neked megtanítani a leckét.

Most Gorgó érkezik, egy nőt rángat magával. Cyrát. Rendesen összeverték, az arca máris feldagadt.

Volga felpattan. Az Obszidián a fejszéje markolatával tarkón vágja, Volga szédelegve, inogva próbálkozik újra felemelkedni a székről. Akkor kirúgják a lábát, és miután elnyúlt a földön, rátérdelnek a hátára.

– Elég, Volga – szólok rá bénultan. A Herceg közönyösen figyel.

– Így bánik a Szindikátus a partnereivel? – kérdezem.

– Nem. Nem vagyok rabszolgatartó. Míg valaki nem válik az adósommá, megkapja a neki járó tiszteletet – mosolyog. – Hiszen elvek nélkül hová jut az ember?

Cyra tehetetlenül emeli rám a tekintetét feldagadt arcának egyvelegéből. Soha nem kedveltem különösebben, persze Danót se bírtam nála jobban, de most látva, mit műveltek vele ezek az állatok, elszorul a szívem.

– Engedd el. Nem ártott neked.

– Ellenkezőleg. Elárulta egy barátomat.

– Kit?

– Téged, édesem – csillog a szeme játékosan.

– Mi van? Mi a francról beszélsz?

– Olcsó kis haverjaid vannak – felel helyette Gorgó. – A Vörösnél próbálkoztam, de ez itt… önszántából jött el hozzám. Ajánlkozott, hogy kémkedik utánad. Ha jól megfizetem. Jelentett mindent. Minden egyes piát, minden füstpálcát. Rögtön iszkolt hozzám, és elcsicsergett mindent a kis fülembe, hogy utána mohón várja a jutalomfalatot meg a simogatást. Merthogy állítólag be akar állni. A Szindikátusba.

Cyra kerüli a tekintetemet. Vagyis igaz. Felfordul a gyomrom.

– A barátaid voltunk – mondja neki Volga.

Ez mondjuk nem igaz.

– Felteszem, a Vörös lány, akit a hajóról magaddal hoztál, a beépített embered volt – mondja a Herceg. – Lagalosi Lyria. Akit elbolondítottál, hogy a nyakában hordja Kobachi drónját.

Mindenáron szerettem volna elkerülni, hogy a Szindikátus is tudjon Lyriáról. Ezek szerint Cyra tényleg mindent elmondott nekik.

– Igen.

– Vagyis megmentetted az életét? Profizmusod hirtelen határozottan csorbát szenvedett, Ephraim – közli mosolytalanul. – Miért mentetted meg?

– Azt kérdezted tőlem a múltkor, hogy a rend vagy a káosz tolvaja vagyok-e – felelem lassan. – Tanultam a leckéből. Ez a te világod. A te szabályaid szerint. Szolgálatot tett nekem, ezért az adósává váltam. Kiérdemelte, hogy megháláljam neki, amit tett.

– Ez igen jó válasz – biccent a Herceg. – Csakhogy a lány nem tolvaj. És még csak nem is a barátod. Rabszolga ő minden ízében, még ha nem is állítják már ezt róla. Vissza fog szaladni a gazdájához. Ezért hát félek, meg kell halnia.

Látom, arra számít, hogy tiltakozni kezdek, de tisztában vagyok vele, mennyire hiábavaló volna. Már csak a saját és Volga életét védhetem meg valahogyan.

– Javaslom, öljük meg őt is – veti fel Gorgó.

– Nocsak! Ezek szerint te volnál immár a Kezek Hercege, Gorgó? – kérdi a Herceg. – Nem? Akkor fogd be a szádat.

Gorgó hidegen mosolyog vissza rá, de nem szól semmit.

– Megbonyolítottad a dolgokat, Ephraim. De a Szindikátus tiszteletben tartja az egyezségeit. Nem tartozol nekünk semmivel. Elmehetsz.

– És vele mi lesz? – pillantok Cyrára.

– Kétszínű a természete, nem lehet megbízni benne. Ha nekünk ilyen könnyedén pergette a nyelvét, másoknak se lenne vele nehéz dolga. A patkányoknak pusztulniuk kell. De… téged károsított meg, nem engem, ezért a te kezedbe adom az életét. Te választasz: sav, fejsze, tűz vagy ököl.

– Sajnálom, Ephraim… – hebegi szánalmasan feldagadt szájával. Képtelen vagyok gyűlölni. Túlságosan is kimerült vagyok, hogy bárkit is gyűlöljek. – Kérlek…

– Volga? – kérdem, mire az Obszidiánom megrázza a fejét. – Engedd el – fordulok a Herceghez.

– Köszönöm – nyöszörgi Cyra. – Neked is köszönöm, Volga, én…

– Ne szólj hozzá – vágok a szavába.

– Legyen – vonja fel a fél szemöldökét a Herceg. – Hallottad, Gorgó. Engedd el.

Gorgó a hajánál fogva megragadja a Zöld lányt, és az épület pereméhez vonszolja. Cyra kétségbeesetten kapálódzik, sikoltozik, mert ő is tudja, mi fog történni.

– Ephraim! Ephraim!

Gorgó úgy hajítja le a mélybe, mint egy zsák szemetet. Fel sem hallatszik az ötvenemeletnyi mélységből, ahogy becsapódik a teste.

Elképzelem, ahogy odalenn hever összetört teste a mélyben. Ahogy Trigg is hevert azon a hegyoldalon.

– Eresszétek el az Obszidián nőt – rendelkezik a Herceg. Volga feltápászkodik, sokkal dühösebb, mint amennyire meg van rettenve. – Végül csak ez maradt hűséges. Nagyra értékelem a hűséget. Az ő életét adom búcsúzóul ajándékba. A kipróbált, igaz barátét. Szerencsés vagy. A legtöbb tolvajnak ennyi sem jut.

Belenézek a Herceg képébe, lenyelem az epét.

– Köszönöm a támogatásodat, Herceg. Úgy vélem, ezzel lezártnak tekinthetjük egyezségünket.

– Egyelőre igen.

A sántikáló Volgát támogatva indulok a lift felé.

– Ephraim – szól utánam a Herceg. Megtorpanok, hátha újabb fordulat következik. – Azon tűnődtem, hogy hová mész most.

– Aludni.

– Egyedül? Milyen kár. És utána?

– Nem tudom. Ennyire nem gondolkodom előre.

– Már van elegendő pénzed. Vissza is vonulhatsz. Azt teszel, amit csak akarsz. De ismerlek, tudom, hogy nem vagy az a gyűjtögető típus. Neked ez az élet kell. Így érzed, hogy élsz. Így érzel bármit is egyáltalán. Nekünk állandóan szükségünk van újabb és újabb olyan emberekre, mint te meg én. A Királynőtől megkaphatod, amire vágysz. És tőlem is.

Gorgóra sandítok.

– Munkát ajánlasz nekem?

A Herceg elmosolyodik.

– Egyebek között azt is – egy kártyát ad Gorgónak, aki már hozza is a fekete alapra nyomott fehér számokat. – Ha elunnád magadat. Mindig szükségem van segítő kezekre.

Gorgó a hosszú körmei között nyújtja felém a kártyát, de hiába fogok rá, nem ereszti. Végül kettészakad a papír. Az arcomba pöcköli a nála maradt felet, és zsebre vágom mindkettőt, aztán Volgával továbbállunk. Minden idegszálamat megfeszítem, hogy ne kezdjem szaporázni a lépteimet, nem rohanok, bár legszívesebben a nyakam közé kapnám a lábaimat, és rohannék. Remélem, a nyuszival gyorsabban végeznek, mint szerencsétlen Cyrával. Aki még ha patkány volt is, hozzám tartozott. És most az adósa vagyok.

43

LYRIA

PRÉDA AZ UTCÁN

Csattog a lábam a nedves járdán. A fülemben még mindig a lövések visszhangoznak. Ahogy az Obszidiánok lerohantak abban a felhőkarcolóban, a golyók felszaggatták a betont a lábamnál. Rémisztőbbek, mint a Vörös Ököl. Hárman voltak, feketében, a hajuk hófehér, akár a csont. Még a 121-es tábor kutyáinál is fürgébbek voltak, úgy döntötték le a falakat meg az oszlopokat, mintha semmiféle erő nem tarthatná vissza őket. Azt hittem, végem, amikor az egyik szinten végül bekerítettek, és csak a semmi fütyült a hátamban.

Akkor megláttam egy nyitott szellőzőcsövet. Azt már nem néztem, alja van-e, egyszerűen belevetettem magam. A fémet szitává lőtték felettem, és tíz szintet zuhantam, mire végül a karjaimmal és lábaimmal sikerült befékeznem. A súrlódás levitte a tenyeremről a bőrt, a vállam is kificamodott. De azért sikerült szépen lecsúsznom az aljára, ahogy még Lagalosban tanított rá a bátyám, Aengus.

Életemben először örülök neki, hogy ilyen apró vagyok.

Miután leértem az aljára, találtam egy létrát, és azon lejutottam a legalsó szintre, és bicegve rohantam ki az épületből az utcákra. De az Obszidiánok még mindig a nyomomban vannak.

Lerázni képtelenség őket, ezért az egyik bérház mögött beleugrom egy nagy szeméttárolóba, és magamra húzom a rothadó hulladékot. Gyerek nagyságú patkányok és patkány nagyságú csótányok rohangásznak rajtam, harapdálnak. De meg sem moccanok, hallgatom az egymásnak üvöltöző Obszidiánokat, különös, idegen beszédükből egy szót sem értek. Átkutatják az utcákat. Bal alkarom fájdalmasan hasogat, biztos esés közben tört el a csontom. Valaki jön. Még a lélegzetemet is visszafojtom.

A kézfejemből szivárog a vér, összerándulok, ahogy megmarkolom a fényes pisztolyt, amelyet még Philippe kocsijából nyúltam le. Amikor az Obszidiánok üldözőbe vettek, annyira megrémültem, hogy eszembe sem jutott, hogy szembeforduljak velük, és használjam. Egyébként sem biztos, hogy menne, még soha nem volt a kezemben pisztoly, talán el sem tudnám sütni. Lehet, hogy képtelen volnék lelőni egy embert. Azt sem tudom, kik ezek egyáltalán. Kiknek hozta el Philippe a gyerekeket? A Rózsaszín volt a főnök, az világos, de a nevét nem hallottam. Ha legalább Philippe igazi nevét tudnám.

Gyűlölöm.

A varja lelőtte Kavaxot. Megölték Kavaxot.

Paxot meg a lányt is meg fogják ölni? Ne hagyd, hogy megöljék őket. Ne hagyd, hogy miattam meghaljanak. Hogy az én hibám legyen. Kérlek.

Fészkelődöm a szemétben. Legyek donganak az arcomban. A szag visszarepít a 121-es tábor szeméthalmába. Érzem, ahogy Liam a karjaimban remeg, a kis szíve dörömböl a mellkasában. Elborít az érzés, nem bírom. Kiugrom a szemetesből, rémülten csapkodom a legyeket. A vállamba iszonyú fájdalom nyilall. A csikkek között térdelek az utcán, lassan enyhül a mellkasomban a szorítás, a szmokingom kezd átázni az esőben.

Gondolkodj, Lyria. Gondolkodj.

El kell menekülnöm. De hova menjek?

Az Uralkodó azt fogja gondolni, hogy benne voltam én is, és megölnek, vagy bedugnak egy cellába, és ott rohadok meg. A Citadellába nem mehetek vissza. De Liam…

Az utcákon csak árnyak járnak. Amióta Quicksilvertől eljöttünk, hideg eső zuhog. Kocognak a fogaim. Kavax kedves arcára gondolok, ahogy közölte, hogy Szophoklész kiválasztott. Hogy egy jel vagyok, varázslat. Szarveretes hazugság volt az egész.

Méreg vagyok. Amíg csak ott éltem közöttük a Citadellában, haragudtam mindenkire. Gyűlöltem az Uralkodót. Ezért vitték el a gyerekeket. Mert én romlott vagyok. Mert olyan ostoba vagyok, hogy hittem egy Szürkének. Megbíztam benne.

Philippe pisztolyát elrejtem a szmokingkabát alatt, kiválasztok egy irányt, és elindulok, végig az árnyékban húzom meg magam. Amennyire bírok, kocogok, de a vállam annyira fáj, hogy gyakran kényszerülök megállni, hogy kifújjam magam. Amikor légmocik jönnek, beugrom az árnyékba, és megmarkolom a pisztolyt. A fényes fekete sisakos férfiak a szegleteket kémlelik. A földre vetem magam, úgy teszek, mint aki minden ízében remeg, és az orrom tövét vakarom, mintha narkós lennék, aki épp most szippantott fekete port. Az egyik légmotor megáll mellettem, alig tíz méterre van, a vezetője alaposan szemügyre vesz, aztán továbbhajt, mert bevette az álcámat.

De akkor sem maradhatok itt, előbb-utóbb bekerítenek, kifüstölnek, mint a 121-es táborban. Valahogy fel kell mennem. Óvatosan haladok tovább a sötétben, egy liftet keresek, amivel feljuthatnék. De a felhőkarcolókba idelentről nem lehet bemenni, és a bérházak nagy részéből nincs átjárás. Ahonnan pedig át lehetne menni a liftekhez, azok szigorúan le vannak zárva, hiába is verem a megerősített acélrácsokat, senki sem ereszt be. Követem inkább az emelt pályás villamos vonalát, hátha eljutok egy állomásig, és onnan talán felmehetek. Aztán az eső ismerős hangokat hoz felém. Citerahang. Vörösök. Ők talán segítenek.

A villamossín aljában elhagyott állomás, graffiti borítja. Körülötte sátorváros a csavargóknak. A sátrak belsejéből elektromos fény dereng, egy melegítőhordó körül emberek.

– Nahát, mi van itt – bök felém az egyik férfi. – Eltévedtél, kislány?

A kiejtése alapján ő is a Marsról valósi, és egyből tudom, hogy hiba volt idejönnöm.

– Üdv, testvérem. Van errefelé egy lift valahol? Bár lépcsőkkel is beérem, ha muszáj.

– Minek menne fel egy ilyen apróság? – kérdi egy másik, aki szintén a Marsról jött. – Jobban illene hozzád, ha inkább leereszkednél.

– Micsoda szép selyem – hallatszik egy hang.

– Csinos selyem. Gamma selyem.

– Úgy ám! Csak nem egy kis Gammát fogtunk? Tiszta fogak, tiszta haj.

– Hogy hívnak, kislány? Honnan jöttél?

– Szarveretesen nem tartozik rátok. De ha eligazítotok, talán adhatok cserébe egy kis zsetont.

– És ha inkább elvesszük magunknak azt a zsetont?

– Miért tartod úgy a karodat? – kérdi valamelyik. – Az égből pottyantál le? Légi baleset? – a fogai feketék a démonportól. Az orrán ott a fekete folt, a két orrlyuk között már rohad a porc. – Gyere közelebb, hadd vizsgáljunk meg.

Ketten már el is indultak felém, hátrálni kezdek, remegő kezem a szmoking alá kúszik.

– Csak ne olyan hevesen – mondom erőtlenül. – Keresni fognak az enyéim.

– Mi vagyunk a tiéid, kislány – mondja valaki, és feldereng előttem a holdfényben mozgó Vörös Ököl emléke. – Gyere, melegedj meg a tűznél. Van piánk és porunk, ha szeretnél kisangyalokat látni, húgocskám. Megmutatjuk őket. A Völgy minden csodáját.

– Melengessétek csak egymást – acsargok feléjük. – Ha egy ujjal hozzám nyúltok, leperzselem a tökeiteket.

– No, no, de nagy a szája – mondja a fekete fogú. Ő is elindult felém. – Pedig egy ilyen kislány szája nem erre való.

Előhúzom a pisztolyt a szmoking alól, és a tökére szegezem. A többiek visszahúzódnak, de a fekete fogú csak röhögve méregeti a remegő pisztolyt.

– De szép pisztoly. Klasszikus. Hol szerezted? A gazdid adta játszani?

Ahogy a válaszomra vár, a szeme a fejem fölé villan. Ezzel meg is menti az életemet.

Megperdülök, egy férfi hátulról akarja épp rám vetni magát. Elugrom előle, és meghúzom a ravaszt. A pisztoly némán rúg a tenyerembe. A pasas lába felrobban. A combján a bőr úgy hámlik le, mint a túlérett barack héja. A lába füstölögve és vért spriccelve ráng a járdán. Sikoltva néz le a csonkjára, majd eldől. A többi felé fordulok, rájuk szegezem a fegyvert. Most már meghúzzák magukat, mint a gyerekek. Dübörgő szívvel indulok feléjük, legszívesebben egyenként végeznék az összes rohadékkal. A sebesült jajgat, a lábát szorongatja, én meg émelygek.

Addig futok, míg már nem érzem a lábam.

Remegve rogyok le két bérház között a földre. A nyitott ablakokon át csecsemősírás és kutyaugatás hallatszik. A gyomrom forog, és egy szemétkupacra okádok. Amikor végzek, a földre ülök, és minden ízemben remegek. Az az ember meg fog halni. És majdnem megöltem a többit is. Undorodva hajítom el a pisztolyt.

Az utcáról hangos robaj hallatszik, mintha valami a falnak ütközött volna.

A sikátor végébe kúszom, és kikukkantok az egyik bérház zöld neonjában fürdő utcára. Egy légmotor áll az út közepén. Hatalmas férfi száll le róla, és leveszi a fekete sisakját. Fehér haja a hátára omlik. Húsznál nem lehet idősebb, bár az Obszidiánoknál elég nehéz megállapítani a kort. Elindul egy földön fekvő alak felé, akit az előbb lőtt le a szigonypuskájával. A ház ablakaiból arcok bámészkodnak. Az Obszidián fél kézzel felkapja az alakot, és a hátára szíjazott tokból hegyes kalapácsot húz elő. Elkapom a pillantásomat, és majdnem megint elokádom magam, amikor hallom a koponyacsont roppanását a kalapács hegye alatt. Az ablakokból egyből eltűnnek a fejek, és a motoros már száguld is el, miközben a bezúzott koponyájú Vöröst a szigonyon húzza maga után.

Újra magamhoz veszem a pisztolyt.

Ha lenn maradok az utcán, előbb-utóbb elkapnak. Felnézek, észreveszem a régi síneket a magasban. Oda kellene felkapaszkodnom, akkor nem találnának meg. Persze mászás közben kiszúrhatnak. De akkor is meg kell kockáztatnom.

Mire felküzdöm magam a repedezett, beton tartóoszlopon a rozsdás sínekig, véresre dörzsölöm az ujjaimat. A sínpár között mélyedés húzódik, abban észrevétlen haladhatok előre, és lentről nem vesznek észre. És ennek köszönhetem az életemet végül, mert odalenn csak úgy nyüzsögnek a morosok és gyilkosok, átkutatnak mindent. Mintha az Elveszett Város legeldugottabb bugyraiba is benéznének, hogy megtaláljanak. Kik ezek az emberek?

A következő órában több gravLift előtt is elhaladok, de mindet fekete kabátos alakok őrzik. Végül, amikor már vacogok a kimerültségtől, egy lerobbant gravLift mellett őrizetlen lépcsőre bukkanok.

A fedett lépcsőfordulókban pokoli kutyák tűzszeme figyel, ahogy araszolok felfelé a kilencven szinttel felettem ragyogó hüperióni fények irányába. Egyre világosabb lesz, a város körzetei egyre tiszteletre méltóbbak, szaporodnak a repülő járgányok, a felszíni autók és a síneken a villamosok.

Leszegem a fejemet, igyekszem észrevétlenül mozogni, és úgy markolom a kabátom alatt a pisztolyt, hogy a kezem is kifehéredik. Most, hogy megszereztem, nem adom senkinek.

Néha meg-megállok, és felpillantok a szmogrétegre, ami sehogy sem közeledik. Ezt a várost nem gyaloglásra tervezték, képtelenség így leküzdeni a távolságokat. De nincs kitől segítséget kérnem, és még ha akadna is valahol rendőr, a múltkori eset után a közelébe se mernék menni.

Ugyan ki hinne nekem? És honnan tudhatnám, hogy nem azoknak dolgozik-e, akinek Philippe is? Annak a Rózsaszínnek a mosolya ugyanúgy ledermeszt, mint a vég nélkül zuhogó, hideg eső.

Bárki volt is, mintha ennek a szaros városnak a lelke lett volna.

Karcsú és csinos, de belül férgek tanyáztak benne.

Bármit megadnék, ha otthon lehetnék. Nem a Citadellában, nem is a táborban, hanem a bányában. A családommal, ahogy voltunk, mielőtt még a világok elkezdtek egyenként felzabálni bennünket.

Jaj, Ava, miért váltunk el akár csak egy pillanatra is?

Úgy szólok hozzá, mintha ő tudná a választ. De csak a kétségeim szaporodnak. A Citadellában két másik anya is kétségbeesetten keresi a gyerekét. A gyerekeket, akiket én veszejtettem el.

Égnek a lábaim. Minden lépés egyre súlyosabb, nehezebb. Mintha nem is ugyanebben az életben találtam volna olyan könnyűnek a hold gravitációját. Amikor Philippe-pel sétálgattunk a Promenádon. Mind hazugság lett volna? Még a fájdalom is, ahogy sántikált?

Feljutok a következő szintre. Aztán a következőre. A harag hajt egyre tovább. A düh, hogy Philippe így kihasznált, hogy azok a férfiak könnyű zsákmánynak hittek, hogy olyan ostoba voltam, hogy valaha is hittem bárkinek is ezen a szarveretes holdon.

Mindjárt fent vagyok. Itt már a lépcsőház is tisztább, a graffitit szürke festékréteg fedi. És több a fény is. Az autók elszaporodtak. Egy egészséges város zajai ütik meg a fülem: sziréna, reklámok. Már a kóbor kutyák is csak egymagukban kószálnak, és a farkukat csóválják, ahogy megpillantanak. Közvetlen a szmog alatt járok. A holoReklámok neonfénye átdereng a szürke ködön, és már az ellenőrző pontot is látom, amin át kell jutnom, ha a Promenádra akarok menni. De persze maradhatok egy szinttel lejjebb, itt is akadnak boltok, fények, sok-sok ember az utcákon.

Kinézek az esőbe, a városra. A lélegzetem párállik az orrom előtt.

Eltűnhetnék.

Valahogy el tudnék menekülni.

És akkor mi lenne? Én se vagyok más, mint Philippe, ugyanolyan hibás vagyok. És akkor soha többé nem látnám Liamet. Ahogy az eső teljesen átáztatja már a szmokingomat, folyton a nővérem arcát látom magam előtt, amikor a 121-es táborban elváltunk egymástól. Ahogy a lelkemre kötötte, hogy vigyázzak a kisfiára. Beleroppanok a tudatba, hogy most én tettem ugyanazt egy másik anyával. Segítséget nyújtottam mások gyerekének elrablásában. Végignéztem, ahogy a férfi, aki a pokolból kimenekített, szétolvad a földön. A betonkorlátnak támaszkodom, muszáj levegőhöz jutnom.

Körülöttem zsong a város. És mégis annyira végtelenül távolinak érzem. Az unokahúgaim és -öcséim nevetése cseng a fülembe, az apám mosolya dereng fel előttem, amikor meglátott a saját bakancsában. Majd’ belehalok az anyám hiányába, aki sokkal többet érdemelt volna, mint hogy lassan elszáradjon, elenyésszen. Hiányoznak a bátyáim, akiket elnyelt a háború, és a nővéremet látom megint, amint felmászik a tábor rozsdás, nyaklott antennájára, és onnan kémleli a csillagokat álmodozón. Soha nem érheti el őket. És szétárad bennem a düh, a mindent felemésztő, lobogó düh, azok iránt, akik családokat szaggatnak darabokra, és állatokként vadásznak embertársaikra.

Az Uralkodó nem óvta meg a családomat. De én nem vagyok olyan, mint ő.

Megfeszítem az izmaimat, és megmászom az utolsó lépcsőszakaszt, hogy feljussak az első Promenád szintre. Az ellenőrző pont kerítése felé indulok. Lenyelem a duroÜveg mögül figyelő Szürke őrök láttán feltámadó félelmemet. A két kezemet a fejem tetejére nyomom, amennyire a sajgó vállam engedi. A fegyvert jelző sziréna vijjogva kapcsol be, ahogy áthaladok a röntgenfények között.

„Fegyver. Fegyver. Fegyver.”

Két rendőr szegezi rám a pisztolyát. Az egyikük Vörös, a másik Szürke.

– Állj, polgártárs – hallom a hangosbeszélőből. – Térdre, vagy tüzet nyitunk.

44

LYRIA

OROSZLÁNTESTŐRÖK

Ablaktalan, szürke helyiségben ülök, előttem az asztalon érintetlen csésze kávé. A falról kamera fényes, fekete lencséje les. A rendőrök, akik elvették tőlem Philippe pisztolyát, nem akarták elhinni a sztorimat. Megértem. Azt hajtogatták, hogy a hírekben erről szó sem esett. Nem értesítették őket a központból. Csak az én összevissza fecsegésem van.

Amióta magamra hagytak, senkit sem láttam.

Félig alszom, amikor kivágódik az ajtó, és egy katona tölti ki a keretet. Köpcös Szürke, a szeme húzott, kimerült a pillantása, fekete kommandósruhát visel, rajta repülő Pegazus és a római VII-es szám. Bal vállán ázott állatbunda lóg. Rémülten meredek rá, felrémlik, hogy vele ütköztem egyszer össze a Telemanus-birtokon. Gépzsír-és ázottkutya-szag árad belőle. A nyomában két másik katona, akiknek üvöltő arany oroszlán díszeleg a mellvértjén. Az egyikük Obszidián, a másik Arany, de egyértelmű, hogy a Szürke a főnök.

– Lagalosi Lyria – hallom a felszólítást.

Biccentek, halálra rémiszt ez a hármas. Az arcukat mintha a repedezett városi betonból faragták volna ki. A köpcös Szürke egy Vonító. Közvetlenül Arató embere. A másik kettő pedig az Uralkodóra esküdött fel. Az ő szemükben én egy terrorista vagyok.

– Hallom, szép kis mesét gabalyítottál össze.

– Maga kicsoda? – motyogom.

– Holiday ti Nakamurának hívnak, és az Uralkodó követe vagyok. Szájkosarat rá.

A két férfi megkerüli az asztalt. Ösztönösen próbálok előlük hátrálni. Megragadnak. Az egyikük ököllel a nyakamra csap. A lábaim összecsuklanak alattam, a látásom elsötétül. Valami fém izét nyomnak az arcomba. A szerkezet nyúlványai a fejemre fonódnak, rám feszül, a számba pedig valami guminyúlvány nyomul, és úgy kitágul, hogy a nyelvem az állkapcsomba préselődik alatta, és nem kapok levegőt. Mindjárt elájulok.

– Az orron át – mondja a nő, és csettint az arcom előtt. – Az orrodon át lélegezz, te lány, vagy el fogsz ájulni. Lélegezz.

Megfogadom, amit mond, és beszívom a levegőt az orromon át.

– Héjba vele.

Még mindig zsibog a látásom, de ahogy lenézek egy műanyag mellényt látok az egyik férfi kezében. A két karomat összefogja a törzsem előtt. Kificamodott vállam nyilall, én hörgök. Aztán a mellény felfúvódik, a karjaimat a törzsemhez szorítja. Miután elérte a méretet, kívülről megszilárdul a vértezet, elsötétül a műanyag.

– A saját védelmed érdekében – mondja Holiday, majd a szájkosaramnál fogva kivezet az ajtón. Egyenruhájukon a vörös bolygó szimbólummal az Oroszlántestőrök marsi osztaga sorakozik az esőben egy hadihajó előtt. Állig fel vannak fegyverkezve, a pisztolyuk lövésre készen, mechanikus sisakjuk az épületeket fürkészi körülöttünk. A fejünk felett árnyak kerengenek. Az ellenőrző pont személyzete ámulva lesi a fenti ablakokból a testőrséget. Őket is lefogták, lefegyverezték őket, az ő lépéseiket is Oroszlántestőrök figyelik. Egy Vörös rendőr, akinek a Vox Populi üvöltő szája van az egyenruhájára varrva, felszakadt szájjal, megbilincselve ül az előtérben. Mellette a földön összetört kargép.

– A ma éjjel itt hallottak titkos információnak minősülnek – fordul a rendőrökhöz Holiday. – Ha eljár a szátok, a Köztársaság elleni árulásért lesztek felelősségre vonva. Hamarosan megérkezik a másik hajó, és mindenkit beviszünk, hogy felvegyük a vallomásotokat – mondja, majd a vérző szájú Vörösre pillant. – Ha nem akarsz életed végéig a Mélysírban szemetet válogatni, jobban teszed, ha együttműködsz. Ha azt mondom, fuss, akkor lehunyod a szemedet, és rohansz, világos?

Az utolsó mondat már nekem szól, bólintok.

– A csomag berakodásra kész – mondja a mikrofonjába. – Feketeláng? Ocelot? – A fülére erősített fülesből moraj hallatszik. Rám néz, lekapja a válláról a puskát, célra tartja, és int. – Három, kettő, egy. Futás.

A hajó tetejéről három reflektorból lüktet a vakító, fehér fény, semmit sem látok, de aztán összeszorítom a szemem, és megrántanak, futni kezdek. Érzem az esőt, a betont, aztán a hajó fémfedélzete kopog a cipőm alatt. Visszatér a látásom, a hajó zöld fényei pöttyözik, de látom, ahogy a katonák is beugrálnak mögöttem a hajóba. Meglódulunk, és nyitott rámpával emelkedni kezdünk. Már vagy százméternyire vagyunk a magasban, amikor a többi Oroszlántestőr gravCsizmában mellénk emelkedik, beszállnak ők is, és csak akkor zárul be a rámpa.

A hadihajó hajtóműve felbőg, lenyomnak egy ülésbe. Idebenn zöldek a fények. A katonák nem engedik le a fegyverüket. Az Arany és az Obszidián a beretváját markolja. Az ablakon át látom, hogy az árnyalakok még most is kísérnek bennünket. Bányamélyi rémálmokat idéző, éjsötét sisakokat látok, és fekete vértezetet, ahogy gépcápákként repülnek körülöttünk az esőben.

– Társaságot kapunk? – kérdi Holiday a sisakos Kék pilótától.

– Az ég tiszta, uram. A polgári forgalmat elterelték. Tíz másodpercen belül kormányzati magasságban vagyunk.

Pukkanás a fülemben. Aztán csend. Csak a hajtóművek duruzsolnak. Holiday a pilóták mögött áll. Mindenki ideges. Attól tartanak, hogy a gyerekrablók másodszor is lecsapnak? Meddig érhet el a kezük?

– Távolság a Citadellától?

– Ötven kilométer.

Valami pittyeg a fülkében.

– Mumusok a légtérben. Atmoszférahasítók – jelenti a pilóta. – Az ÉgÖbölből jönnek. Barca felségjelzés.

– Hányan vannak?

– Tizennégy hasító. Két ágyúhajó. Kérjek erősítést az irányítástól?

– Az az átkozott nőszemély – morogja Holiday. – Ne. A Citadellát értesítsd, de az irányítás egyelőre ne tegyen semmit. Az utasítás szerint csendben kell csinálnunk, és egy kakasviadal a város légterében nem az a halk suttogás.

A Kék teszi, amit tennie kell, míg a másik pilóta egy másik vonalon beszél:

– Figyelem, Barca légierő, figyelem. Itt a HAF-kötelék Hetes Büszkesége, megsérti a Köztársasági kormány légterét és az uralkodói utasítást. Változtassa meg a röppályáját, térjen át azonnal a polgári légtérbe. Tíz másodpercet kap.

Nem térnek ki. Már a pilótafülke ablakán át látom a gépeket: légyszerű, fekete pontok a távolban, alakzatban, céljuk láthatóan az, hogy megakadályozzák a berepülésünket a Citadellába.

– Bejövő adás.

– Sejthettem volna, hogy téged küld, Nakamura – hörgi egy női hang a vonalban. – Állítsd le a motorokat, és add át a Vörös terroristát.

A Kék Holiday kezébe nyomja a mikrofont:

– A tanú letartóztatás alatt áll, Victra. Ne akadályozd a Köztársaság igazságszolgáltatását. Az Uralkodó utasítása az, hogy a Citadellába szállítsam, kerül, amibe kerül. Ne akarj bajba keveredni.

– Ugyan, szívem, a baj én magam vagyok.

Két fénycsík hasítja fel a sötétséget, méterekkel hibázza el a pilótafülkénket.

– Elrabolták a lányomat. Az én lányomat.

Beleborzongok, ahogy leesik, hogy ki is van a vonal másik végén. Az a pokoli asszony, Victra au Barca.

– És azt akarod, hogy erről az egész istenverte Köztársaság értesüljön? – üvölti Holiday. – Akkor lemondásra kényszerítik az Uralkodót. Térj ki a hajóiddal. A tanút kihallgatásra visszük be, hogy visszakaphasd a lányodat. Ezzel csak az időt fecséreljük.

– Kihallgatásra? – kacag fel Victra. – Már megint Virginia tétova lépései. Láthatod, hova jutottunk vele. Most én következem.

– Ha lelövöd a hajónkat, odalesz az egyetlen szál, amelyen eljuthatnánk hozzájuk. És a tanú önként jelentkezett. Bevisszük a Citadellába.

– Amilyen idióta barmok vagytok, elveszítettétek a lányomat. Hát én most visszaszerzem. Szavakkal vagy acéllal. Most pedig add át nekem a Vöröst, vagy magam megyek érte, és vágom ki a hajódból. Tíz másodperced van. Vége.

Holiday láthatóan aggódik.

– A hajóról jött az adás?

– Nem, asszonyom.

– Akkor teljes sebességgel irány az ellenség – utasítja a pilótát, majd az emberei felé fordul. – Élesítsétek a fegyvereket. Nincs kezdeményezés. Victra nincs a hajón, valahol a levegőben van. Arany behatolókra számítunk.

A férfiak készenlétbe kapcsolnak, a zárt feljáró felé fordulnak. Valami nekicsapódik a hajónak. Aztán még három ütközés hallatszik. A hajónk egyre közelebb száguld a sárkánySzárnyak sorfalához. Figyelmeztető lövéseket kapunk.

– Gyorsabban – rendelkezik Holiday. A mennyezetről szikraeső hullik a nyakunkba, ahogy kintről elkezdik megfúrni a burkolatot. Az Oroszlántestőrség a szikraeső köré csoportosul, a fegyvereket már a mennyezetre szegezik. – Gyorsabban.

Áttörünk a sárkánySzárnyakon. Száguldanak utánunk. Már látom a távolban ragyogó Citadellát. A hajó roppanva szakítja át a hangsebesség határát. Már az én nyakamba is zuhog a szikraeső. Augustus felségjelzésű hadihajók érkeznek a segítségünkre. Tucatnyi állig felvértezett és fegyveres harcos száguld a hajók közt, az élükön halványkék rókapáncélban hatalmas alak magasodik: Niobé au Telemanus is hadba száll.

45

DARROW

VÉNUSZ

Valaha a Vénusz a Föld gonosz kistestvére volt, a bolygóközi por hasonló nagyságúra és alakúra duzzasztotta. A Föld azonban sokkal szerencsésebb klímával és környezettel büszkélkedhetett: volt rajta víz, és a levegő is lágyabb, édesebb, a hőmérséklet kedvezőbb, míg a Vénuszon minden hevesebb, erőszakosabb. A felszínén a hőség még az ólmot is megolvasztja, és végtelen éjjelei és nappalai szinte soha nem érnek véget, pontosabban egy-egy felér belőle kétszáznegyvenhárom földivel. Rettenetes légkörében életnek esélye sem lehet, csak a szén-dioxid-viharoknak és a savas esőtől terhes torz fellegeknek kedvez.

Ám akkor felbukkant az ember az űr sötétjéből, felszippantotta a gázóriások hidrogénjét, és a Vénusz égboltjára hűs levegőt fújt. A hirtelen leszakadó esők a bolygó felszínének nyolcvan százalékát elborították, így most óceán fedi. Magaslati ásógépekkel lehántolta róla a borzongató atmoszférát, és lehűtötte a felszínt. Az Aszteroidaövből idelódított aszteroidákkal és az ásógépekkel kibillentették álmos lüktetéséből, kellemes táncba vitték, így mára már a testvéréhez hasonlatosan forog önmaga körül, hogy az éjek és nappalok megfelelő ritmusban váltsák egymást. Az ember kék-zöld ünneplőbe öltöztette, és friss boldogsággal várta, hogy négy és fél milliárd év, és az utolsó kilencven évben történtek után a tömegek elfoglalják, lebocsátkozzanak rá a lebegő városaikból, és ezután együtt forogjanak, táncoljanak vele.

A lunai Carthii-Ház érkezett elsőként.

Életem harmincharmadik évében most én magam is meglátom hát a Vénuszt teljes valóságos valójában. A fellegek soványak, és áttetszően borulnak foltos testére, mint valami sejtelmes hálóing. Pólusain jég és hó ékkövek ragyognak. Kellemes kék tengereiből smaragdzöld szigetek bukkannak ki. A nyakát pedig az Aranyak hatalmasságának legszebb éke övezi, hajók és bolygó körüli kikötők bizánci bujasága, mindenfelé csillogó leszállópályákkal meg félkész fregattok és rombolók ármádiájával. Ezt az övet egy másik, sötétebb vigyázza: a Hamu Lovagjának fehér koronás koponyájával és a Társadalom piramisával jelzett sötét hajók raja. Sokkal kevesebben vannak, mint ahányra a jelentések alapján számítottunk. De bizonyára a bolygó túlsó oldalán lapulnak.

– Hm, bele egyenesen a szörny hatalmasra tátott pofájába – szólal meg mellettem Alexandar a hídon. – Hej, Cassandra igéi pedig hogy hangzanak ismét! Ám az a mennybeli ezt jól eltervezte – hiába.

– Nem lehetne, hogy szarveretes öt percig bírd a hülye megjegyzéseid nélkül? – morogja a másik oldalamon Rhonna.

– Mintha olyan jól elvolnál csöndben is – kuncog a másik.

– Bármi, mint ezek az örökös Nilton-idézetek.

– Csakis az okulásodra jegyzem meg, hogy ez Milton. Csakhogy ezt nem a vak bárd írta, hanem a dór.

Egyetlen pillantásomra elhallgatnak mindketten, Rhonna duzzogón, Alexandar fölényesen. Hogy elfoglalja magát, selyemkendőt húz elő, és letöröl egy foltot a fekete páncéljáról.

– Melyik flotta ez, Lándzsás? – kérdezem Rhonnától, aki egyből lerázza magáról a sértettséget, előrébb lép, és a kargépéről kirakja elénk a képet, kinagyítja a főhajó képét.

– Nekem 1-esnek és 3-asnak tűnik. Ott van rajtuk a Carthii-Ház szfinxe és a zászlósainak, a Ceranáknak a kutyái.

Alexandar udvarias torokköszörüléssel fejezi ki csalódottságát. Rhonna idegesen vizsgálgatja a képet, hogy mit nézett vajon el.

– Fogd már be, Alexandar – csattan fel.

– Egy szót sem szóltam.

– Te tudod a választ, Alexandar?

– Az 1-es, a 3-as és a 11-es.

– A tizenegyesek? – hitetlenkedik Rhonna.

– A jelentések alapján arra következtethetünk, hogy a Hamu Lovagja átszervezte a flottáit – fejti ki Alexandar mindentudón. – Újabban a kisebb, önálló erőket kedveli, akik a maguk szakállára is cselekvőképesek. És a Cerana-Ház erőit három hónappal ezelőtt a Mars körül látták támogatás nélkül. ÉgŐr szerint a Társadalom seregében már legalább tizenkét főbb alegység működik egymástól függetlenül – magyarázza, és kisodor egy tincset a szeméből. – Akadnak köztük kisebb flották is, a legutóbb megszervezettek természetesen. Mint ezek itt. És a többiek a bolygó árnyékában lapulnak, ahogy azt már a Hamu Lovagjától megszokhattuk.

– Hány főhajó van a 11. flottában? – kérdezem, de már kezd engem is idegesíteni a tudálékossága.

– Úgy tippeljük, hogy két romboló, hat lánghajó és tíz fregatt, uram.

– Pontosan.

– Köszönöm, uram.

Rhonna sötéten hallgat.

– Szerinted most mit fogok mondani? – fordulok felé.

– Hogy nem ártana végigolvasnom az anyagokat.

– Igen. És miért? – folytatom, de nem válaszol, csak Alexandarra pillant a vállam felett. – Figyelj, Rhonna, a háborúskodás első alapszabálya, hogy ismerd az ellenfeledet. Ha nem tudod, hány egységből áll, hogy fogod tudni, hogy merre keresd őket? Teszem azt, észreveszel egy Cerana kutyás lángHajót az Aszteroidaövben. Hogy tervezed meg az útvonaladat, ha nem vagy tisztában azzal, hogy hány hajó kísérheti? Hány változót kell ismerned, hogy elkerülhesd a csapdákat és kivédhesd az ellentámadásokat? – sorolom, majd az arcába hajolok, és halkabban teszem hozzá még: – És ami még lényegesebb, ne hagyd, hogy ez itt szórakozzon veled.

– Igen, uram.

Ügyelnem kell, hogy ne kivételezzek az unokahúgommal, ezért most visszafordulok Alexandarhoz.

– Ami pedig téged illet… – Kikeresem a kargépemen a hídról készült felvételeket, visszatekerem a néhány perccel ezelőttit, és háromszor is végignézetem vele azt a néhány kockát, amin a hátam mögül önelégült képpel vigyorog az éppen kudarcot valló Rhonnára. Végre pírba borul az egyébként sápadt képe. – Ne legyél seggfej. Pont ilyenek miatt tört ki ez a háború, ha már itt tartunk.

– Igen, uram – feleli megszeppenten.

Colloway elégedetten kuncog felettünk a pilótaülésen, bár az arcán semmi mosoly. Soha nem szívelte Alexandart, ha jobban meggondolom, az Aranyakat általában ki nem állhatja, de fényességes Lándzsásom ritka megszégyenüléseit mindig is élvezte. Annál is inkább, mert alig-alig lehet bárki hasonlónak a tanúja. Ha nem lenne ilyen fene nagy szája, Lorn tiszta szívvel lehetne büszke az unokájára. Amióta csak ismerem a srácot, életének egyetlen pillanatát sem töltötte értelmetlen lustálkodással. Ez a fiú vagy tanul, vagy gyakorol, még ha szeret is úgy tenni, mintha mindenhez istenáldotta tehetsége lenne. Amikor én lehettem Lorn tanítványa, Alexandar kisfiúként gyakran végigülte Égeában a gyakorlásainkat, és tágra nyílt szemmel figyelt mindenre. Reggelit hozott nekünk, és áhítattal szívta magába a tudást.

– Tartsd meg a három lépés távolságot Apolloniustól – vonom magamhoz közelebb.

– Minden tiszteletem a tiéd, Arató, de a tagnak egy bomba figyel a koponyájában.

– Az az ember őrült. És komolyan gondolta a vérbosszút. Nyíltan soha nem hívna ki téged, hiszen tudja, hogy nem hagynám. De attól még hátulról, sunyin kihasználhatja a helyzetet, ha úgy fordul a szerencséje.

– Ugyan, dehogy. Tisztában van vele, hogy akkor szétrobbantod a fejét. Márpedig nekem az a benyomásom, hogy nagy barátja a saját fejének.

– De feltehetően úgy okoskodik, hogy biztonságban van. Hogy nem kockáztatnám a küldetés sikerét, csak hogy megbosszuljam a halálodat.

– Pedig megbosszulnád – mondja, majd lassan, fájdalmasan elfintorodik. – Megbosszulnál, igaz?

– Természetesen – vágom rá, de közben elkapom Rhonna pillantását. Átlát rajtam, tudja, hogy hazugság, amit állítok, mert Alexandarral ellentétben ő rosszul van az Aranyak önnön nagyságukba és fontosságukba vetett hitétől, hogy ők a kiválasztottak, és hogy titokban ennek az égisze alatt élik le az egész életüket. Rhonna számára a feladat, a küldetés mindennél fontosabb, elvárná, hogy a kicsinyes bosszú fölé helyezzem, hogy az ő halála miatt ne akarjak kockára tenni egy egész küldetést. És ettől a röpke pillantástól kezdem az unokahúgomat egészen más fényben látni.

– Bocs, hogy félbeszakítom az oktatást, de a bolygó biztonsági szolgálata bejelentkezett – szól fel Particsiga a kommunikációs ülésből.

A fehéren párnázott ülés egészen hátrahajtható, a holoIrányítópult zöld fényei sugárzó zöldbe vonják szálas karjait. Néhányszor, számszerűen háromszor már eljárta a táncot, mert a Tharsus alkuszától kapott kóddal átjöttünk már először a Bastion állomás biztonsági körén, majd két másik őrjárat is, egy Arany és egy drón is továbbengedett az ereszkedés során, ahogy egyre beljebb lopakodtunk az ellenség pofájába. És csakis a Társadalomban elhelyezett kapcsolatunkkal tartjuk nyitva a csatornát, egyébként teljes hírzárlattal haladunk.

– Az utolsó kódot add meg – utasítom. – A hajtóműveket állítsátok teljes sebességre, ha nem jönne be.

Tényleg megyünk egyenesen bele a szörny kitátott pofájába.

Öt másik fregatt mellett landolunk egy sziget homokpadján, a Vénusz egyenlítői tengerének csendesebb vizein. Az őrobeliszkekről sisakos őrszemek figyelik hajónk ereszkedését, majd érdektelenül fordítják vissza pillantásukat a sötét tengerre.

– Ennyi? – morogja Sevro. – Öt fregatt? Legalább tucatnyira számítottam.

– Feltehetőleg a szigettől távolabb akad még belőlük – nyugtatgatom.

– És ha mégsem?

A Vonítók a leszállórámpa közelében gyülekeznek, az utolsó simításokat végzik a fegyverzetükön. Kavics és Milia előhozza Apolloniust a cellájából. Nem látszik fogolynak tiszta fekete öltözékében, a vállára kanyarintott mélylila köpenyben, amelyet Quicksilver szekrényében találtunk. Sevro már régebb óta itt van, az egyik légmotoron ücsörög, és Nyelvetlennel közösen eszeget egy almát. Adogatják egymásnak, a néma Obszidián óvatos, apró falatokat harapdál a gyümölcsből. Ahogy Apollonius elhalad mellettük, Sevro komoran végigméri.

– El ne felejtsd, mi van, ha okoskodni próbálsz, Almácska – szorítja össze markában az alma maradékát, hogy végül az ujjai között fröccsen ki a leve. Aztán Apollonius fekete zakójában törli meg a kezét. – Ezt megígérhetem.

– Hogy van a feleséged, Barca? – kérdi Apollonius némi szünet után. – Micsoda nagyszerű asszony. Tharsusszal többször is élveztük már együtt a húga társaságát. Antoniának harapós az étvágya, bizony. Sajnos az idősebb Juliival soha nem tölthettem kedvemet. Tactus szavaiból ítélve igazi napfogyatkozás lehetett.

A Vonítók óvatosan félrehúzódnak, de Sevro meg sem moccan.

– Nem sértésnek szántam. Csak kifejeztem elismerésemet egy fényes, még ha nem is összeillő nász iránt.

– Van egy kis gyűjteményem, amelyhez hamarosan hozzájárulsz – kopogtatja meg a bakancsába dugott késének nyelét Sevro.

Aggaszt ez az Arany. Eddig állta a szavát, biztonsággal lehozott bennünket a bolygó felszínére. De most egyesíti erejét a testvérével, márpedig a Rathok kiismerhetetlen, kegyetlen páros. Még a legszelídebb és leghűbb öccsükben, Tactusban sem lehetett három percnél tovább megbízni.

Magamhoz intem Nyelvetlent. Mióta elhoztuk abból a cellából, legalább tizenöt kilót felszedett, és Kavics meg Bohóc tanítgatni kezdte a szimulátorban. Nem mondom, hogy profin bánik már a csillagÖltönnyel, de azért ügyetlennek sem nevezném. Mégsem örültem Sevro felvetésének, hogy hozzuk őt is magunkkal. Mivel azonban változatlanul kellenek a magas, nagydarab srácok, ráadásul a fegyverek között még a konyhában mutatott tehetségénél is nagyobbat villant, ami elég nyugtalanító, de talán jó hasznát vehetjük. A biztonság kedvéért azért megbíztam Particsigát, hogy telepítsen az öltönyébe biztonsági rendszert.

– A sötétzónában nem érjük el az agyába telepített szerkezetet. Szeretném, ha akkor különösen szemmel tartanád. Elég egyetlen gyanús mozdulat, és végezhetsz vele – mondom most neki halkan.

Thraxának ugyanezt az utasítást adtam nemcsak Apolloniusra, de Nyelvetlenre vonatkozóan is. Az Obszidián Sevro egyik kését rántja elő a derekáról egy tokból. A barátomat ezek szerint meggyőzte már. Könnyedén, mintha genetikusan lenne belékódolva a mozdulat eleganciája, pörgetni kezdi a pengét az ujjai között. Mosolyogva biccent.

– Jóember – nyugtatom halkan.

– Lenyűgöző elképzelés – méregeti Apollonius a Vonítókat, ahogy mellélépek –, hogy az oly nagyon különböző fajok autonóm egységben együttműködnek. Vajon ha az Arany szörnyeteg nem járna köztetek, mennyi idő alatt ugranátok egymás torkának?

– Nos, remélem, elég sokáig velünk maradsz, hogy megtudd – felelem. Ahogy az embereimre pillantok, érzékelem, hogy Sevro engem les, a beszélgetésemet Valii-Rathtal. – Jól van, hölgyek, urak, fel a sisakot.

Legmagasabb Vonítóink barátságos arcát elnyeli az impulzusVért rideg arcmaszkja, immár démonokkal nézek farkasszemet. Kivételesen nem aggatták magukra a trófeáikat, a farkasbőrt. Az egyébként színek kavalkádjában játszó vértezet helyett pedig a Társadalom kommandós matt feketéjét viseli mind, a mellvérten az acélminotaurusszal.

– Úgy festetek, mint valami nácik, akik részecskesugarakkal fél perc alatt képesek kiirtani a teljes helyi lakosságot, eltörölni a felszínről az élet minden nyomát – mondom nekik bátorítón.

– Népirtásra készen állunk, uram – vágja vigyázzba magát Bohóc.

– Csendben mozogj, ne hagyd el az alakzatot. Aranyak vagyunk, akik az örökössel tértek meg a távolból – mondom, majd az egyedül vértezetlen Apolloniusra pillantok, hogy rávigyorogjak: – Gyerünk, vár a család.

Leereszkedik a rámpa, és egy légelhárítóágyú csöve szegeződik ránk. Mögötte húsz Szürke és seregnyi fegyveres Obszidián lazán vállra vetett puskával várja a szedett-vedett kalózseregletet, amire számítanak. Kissé meglepetten veszik tudomásul, hogy helyettük állig felfegyverzett Aranyak érkeznek.

– Térdre, vagy tüzet nyitunk – harsogja a vezérük.

Apollonius kitárt karokkal lép elő a reflektor fényébe:

– Hát így üdvözlöd gazdádat idehaza, Vorkian?

Kurtára nyírt, fényes fehér hajú, sötétbőrű Szürke lép elő a fogadóbizottság soraiból, arca akár az elhasznált csizmabőr.

– Dominus… – ereszkedik térdre, de a szemét egy pillanatra sem veszi le uráról. – Te vagy az? Tényleg te vagy az?

Apollonius még a rámpa feléhez sem ér, mire minden embere a földön térdepel.

– Úgy fest, a Semmi még nem áll készen a fogadásomra. Igen, én magam vagyok, Apollonius au Valii-Rath, én tértem haza hozzátok, jó Vorkian. Kiszabadultam a mélységekből.

– És ezek kicsodák, uram? – fürkészi a páncélzatunkat a Szürke.

– Oly régóta tétlenkedsz már, hogy nem ismered fel a hű barátokat, Vorkian? – pillant rám hátra Apollonius mosolyogva. Bármelyik pillanatban megnyomhatom a gombot, hogy péppé robbanjon az agya. – Ők az én Szabadítóim.

– Bocsáss meg nekem, uram. Nem hittem, hogy még életben vagy…

Apollonius a magasba emeli a karját, beléfojtja a szót:

– Áldozd minden energiádat arra, hogy mostantól híven szolgálj, és akkor egy szép napon talán bocsánatot nyerhetsz. Mert a szolgálatomra leszel, Vorkian centúrió, igaz?

– Soha nem hagytam fel a szolgálatoddal, uram. De a bátyád…

– Igen, hallottam, hogy buzgón éli fel anyám és apám örökségét. Hol az a léha libertinus?

– Úszni ment, uram – komorodik el Vorkian arca undorodón. – A kíséretével együtt.

– Lenyűgöző. Köztudott, milyen nagy örömömet leltem mindig is a vízi ünnepélyekben – villannak ki Apollonius fogai. – Mosolyogj, Vorkian, a gyalázat éjjele hamarosan véget ér, feldereng immár az új dicsőség hajnala. Utasítsd az őröket és szolgákat, hogy térjenek meg éjjeli szálláshelyükre pihenni. Onnan ne mozduljatok, mert ez családi ügy.

– Akadnak olyanok, akik nem ismernek téged, uram. A Hamu Lovagjának teremtményei.

– És fölébük kerekedhetünk?

– Könnyűszerrel. A hozzád hűek készen állnak – mondja a nő, és a többiek bőszen bólogatnak hozzá.

– Helyes. Terjeszd hát a hírt. Zárjátok őket a házaikba, öntözzétek meg gépolajjal az épületeket, és fáklyát rá. Égjenek. Aztán csapjátok le karjaikat és lábaikat, hogy a rákok lakmározzanak a Hamuemberek maradványain.

– Örömmel, dominus.

Vorkian az embereivel beveszi magát a sötétségbe, míg mi a házba indulunk. Mindenütt zöld növényzet burjánzik, a falakon vadszőlő fut, az ösvények fölé magas fák borulnak. Kővel kirakott járdán érkezünk az üvegajtókhoz, amelyek a hatalmas üvegpiramis aljába nyílnak. Őrök előtt haladunk el, akiket Vorkian már értesített, így térdet hajtva tisztelegnek előttünk. Ketten egy félholtra vert Szürke hivatalnokot vonszolnak.

– Minotaurus Invictus – üdvözlik rettegett urukat, és egyetlen szó nélkül teszik a dolgukat. Nem kell sok, hogy az épületek kihalt szellemvárossá váljanak.

– Ennél többen kell, hogy legyenek – mormolja Sevro a bajsza alatt.

Az épületegyüttes hátuljában, ahol a tetőzet sziklás öböl fölé nyúlik, egy férfi úszik. Az óceán vizét a mélyben elhelyezett reflektorok világítják meg. A parton díványokon négy másik Arany hentereg koktélok és csemegékkel megrakott tálcák közt. Kettő teljességgel meztelen, a másik kettőn selyemköntös. Három Rózsaszín szorgoskodik körülöttük, a fájó izmaikat masszírozza vagy édes furulyán játszik.

Miután Tharsus eleget úszott, a parthoz tempózik, és kiemelkedik a vízből. Meztelen teste magasabb, mint Apolloniusé, csupa hosszú végtag, sokkal kevesebb izom. És egy frissen növesztett pocak. A törölközőjéhez megy, de végül nem veszi magához, inkább a borospoharát húzza meg. Ebben a formájában nehezen hinném el róla, hogy ő volt az utolsó Csontlovasok egyike. Amikor utoljára láttam, épp Sevro hulláját akarta megszerezni Cassiustól. Most görnyedten áll, a borát kortyolgatja, és az egyik Arany keblével játszadozik. A nő ideges kacagással sodorja le magáról a kezét, de aztán forrón megcsókolja.

Tharsus a bort csepegteti a nő testére, és amikor egy kortynyi a köldökében összegyűlik, föléhajol, és kinyalja a mélyedésből. A nő nyöszörög. A Rózsaszín, aki eddig a lábát masszírozta, csendben elhúzódik. Bennünket senki sem vett még észre. Az őröket keresi a pillantásunk.

– Azt mondod, frank bort hoz az a hajó? – szólal meg meghökkenten egy izmos Arany férfi, aki csak egyetlen gyémánt nyakéket visel.

– Úgy bizony – bólint Tharsus.

– Pedig nekem inkább hadifregattnak tűnt. Hol találtad?

– Merész ármádiám magától Quicksilvertől csente el. Az igazi kincsek, jóember, a csillagok közt rejlenek.

– Micsoda nagyúr – toldja meg egy másik félkába Arany. Az egyik Rózsaszín furulyát nyom a kezébe.

– Igazi bacchanáliát illik erre rögtönöznünk – jelenti ki az izmos Arany. – Ezek az új fejadagok drákóiak. Szinte már csak kenyérhéjat rágcsálhatunk. Tisztára úgy érzem magam, mint egy Raa.

– Pont olyan rusnya is vagy – bólogat Tharsus.

– Úgy vélem, elbájoló ötlet, hogy ünnepeljünk, Gregarius – szólal meg a nő. – Már ha Tharsus képes visszafogni az étvágyát, hogy nekünk is maradjon néhány falat.

– Hívjuk meg a Hamu Lovagját is – nyúl a hívóért Tharsus.

– Azt a vén remetét – kacag fel a nő. – Egy kis ünnepségnél több kell, hogy a házából előcsalogassuk. – Majd borzongva fűzi hozzá: – És ha vele jön Atalantia, és hozza magával a szeretőjét…?

– Vorkian – szól bele a hívójába Tharsus. – Hol az az átkozott bor, Vorkian? Már húsz perce leszállt a hajó. Megkorbácsoltatlak, ha sokáig várakoztatod a vendégeimet.

– Talán inkább úgy értetted, hogy az én vendégeimet – lép ki az árnyékos előtérbe Apollonius. Mi a nyomában, miközben nyitva tartjuk a szemünket.

Tharsus megpördül, de persze az arcunkat nem láthatja a sötétben.

– Ki az? Hogy merészeltek vértezetben elém lépni? Vorkian, te vagy az?

– Egy fenéket Vorkian – mondja Sevro.

– Kik vagytok? – szegezi nekünk a kérdést Tharsus.

– Fel sem ismered már a véredet, öcsém? – kérdi Apollonius, és kilép a fénybe. Tharsus halálra válva hátrálni kezd. Sevro is előlép, visszatolja a sisakot a páncélba.

– Hahó, öcskös. Rég találkoztunk. Még mindig kéne a bordakosaram?

Tharsus elborzadva mered rá.

– Arész – sziszegi az egyik Arany. Kezében még mindig ott a pohár. A többiek értetlenül merednek Sevróra. Fel nem foghatják, mi történik, de néhány pillanatra belekóstolhatnak a rémületbe, amelyben a szolgáik minden áldott nap léteznek. A Rózsaszínek levegő után kapkodnak, de ketten már szélesen mosolyognak. Sietve elszelelnek, mert tudják jól, hogy mi következik.

– Tharsust fogjátok le, a többivel végezzetek – rántom elő a pisztolyomat a csípőmről. Már meg is húzom a ravaszt. Az izmos Arany feje némán robban darabokra. Nyelvetlen is lő. A nő, akinek az előbb iszogatott a köldökéből Tharsus a magasba tartja a tenyerét, mintha azzal megállíthatná a hangsebességnél is gyorsabb, túlhevült hidrogénlöveget. A keze semmivé válik. Az állkapcsa alsó része szintén. A másik Arany ránk vetné magát, de Nyelvetlen nála is gyorsabb: hatalmas, véres lyuk tátong máris a mellkasa egyik oldalán, ahol a plazmalövedék belémart. De a test még mozgásban van. Sevro kilövi a lábait, mire oldalra dől, és sikoltva kimúlik.

Tharsus oldalvást a vízbe ugrik.

– Az enyém – kiáltja Sevro, és a bénítóÖköllel a vízbe lő, közvetlenül Tharsus baljára. Az elektromosság sisteregve száguld a vízben, bele a férfiba, aki egy ideig rángatózik, majd a víz színére lebeg. Az embereim kiáradnak a házból, biztosítják a helyszínt. Az utolsó Arany a társa testét használja pajzsként, és valami fegyvert próbál szerezni.

– Maradj, Apollonius – rendelkezem, de meg sem hallja, párducként lendül előre, kitakarja előlem az Aranyat, aki rémülten érzékeli, hogy Apollonius éppen rá vadászik, és a vízbe menekülne előle. De az utoléri, és lerántja a földre. Aztán egyetlen mozdulattal eltöri a nyakát, mintha ágacska volna. Lassan felemelkedik a földről, és kedélyesen figyeli, ahogy Sevro a vízbe veti magát, hogy kihozza a szárazra Tharsus testét.

Nyelvetlen segítségével rángatják ki a partra. Apollonius visszazárkózik mellém.

– Azt mondtam, hogy maradj itt.

– Athéné lefogta talán Odüsszeusz kezét, amikor hazatért Ithakába? Egyetlen Szín sem menekülhet haragom elől – feleli, majd bort löttyint eszméletlen öccse arcába. – Tharsus. Menekülj a fénytől. Most nincs idő az álmokra. Térj vissza az élők földjére.

Tharsus szeme kinyílik, vizet köhög fel.

– Apollonius? – reszeli elcsuklón a hangja.

– Szevasz, öcskös. Hiányoztam?

46

DARROW

TESTVÉRI DÜH

Az előteret biztosítjuk. Tharsus kerített magára egy köntöst, és most a hulláktól távolabb ücsörög egy székben. Első megdöbbenése helyében heves megvetés éledt.

– Förtelmes társaságba keveredtél, bátyám – sziszegi a vele szemközt helyet foglaló Apolloniusnak.

– A cél szentesíti az eszközt, Tharsus. A cél, bizony.

– És képes voltál idehozni őket. Az otthonomba.

Apollonius lágyan pofon csapja.

– Az én otthonomba – helyesbíti. – Én vagyok a Valii-Rathok örököse, nem te. Tudom, hogy nem felejtetted el, különben nem rohadtam volna ilyen hosszasan börtönben.

– Én megpróbáltalak kiszabadítani – győzködi Tharsus.

– Valóban, drága testvérem?

– Költségeket nem kímélve. Zsoldosokat béreltem fel, a kémeim javát áldoztam…

– Hazudsz – vágok a szavába. – Egyetlen támadás érte a Mélysírt, és az nem te voltál, és nem Apolloniusért mentek.

– Baszódj meg, félvér – köp felém Tharsus.

Apollonius még egyet lekever neki, de most olyan erővel, hogy az öccse leborul a székről. Majd az orrlikába dugja két ujját, és úgy emeli fel a földről.

– Vigyázz a szádra, öcsém. Ha ki vagy szolgáltatva ellenséged kénye-kedvének, a szemtelenség árthat az épségednek.

– A jómodort az embereknek tartogatom, nem fecsérlem rabszolgákra – mondja Tharsus. Kegyetlen pillantással méregetem. Apolloniust elegancia és valamiféle fenségesség lengi körül, de Tharsus csak egy hosszú szempillájú, torz görcs. Szépséges arca a ragadozó evolúciós eszköze, hogy a prédát hatékonyan magához csalogathassa.

– Neked elment az eszed, drága bátyám – kacag fel tébolyultan Tharsus. – Vérveretesen meghibbantál. Gőzöm sincs, mit akarnak, hogy mit ígértek neked, de az fix, hogy végeznek veled, amint megszerezték. Ezeknek a korcsoknak nincsenek elveik, nem ismerik a becsületet.

– Meglehet, hogy félvér vagyok, te viszont csak egy rohadt kis kurafi vagy. Nekem ellenben két fülem van – húzza elő Sevro a kését a bakancsa szárából. A hajánál fogva hátrarántja Tharsus fejét, és egyetlen mozdulattal levágja a bal fülét.

Tharsus felordít. Nyelvetlen az óvatosság kedvéért közelebb húzódik Apolloniushoz, de erre semmi szükség, szenvtelenül figyeli az öccse vergődését.

– Apollonius… – sziszegi.

– Megmondtam, hogy vigyázz a szádra.

– Anyánknak igaza volt. Őrült vagy!

– Nem vagyok őrült – szögezi le Apollonius határozottan. És Tharsuson most először rebben a rémület. De Apollonius dühe olyan gyorsan száll tova, ahogy jött. – Nem vagyok őrült – ismétli csendesebben, majd szélesen elmosolyodik. – Egyszerűen csak az életre szomjazom, és a háború borzongására. Miért is tagadtam volna meg magamtól ezeknek a gyönyörűségét, amikor ezek ketten leszálltak hozzám az ajánlatukkal? – sóhajt nagyot. – Tudom, hogy nehéz neked ez a találkozás, testvérem. Hiszen derűsen telhettek napjaid, miután akaratos énemet elnyelte a mélység. Az én életemből viszont eltűnt a derű. De nem az elzártság, nem az unalom és még csak nem is a félelem, hogy életem nagyszerű fonalát időnek előtte elmetszhetik, nem ezek szorongatták lelkemet. Tudod, mi volt legsötétebb, legmélyebb bánatom? A rettenet, hogy szeretett öcsémnek is része volt elzárásomban.

– Méghogy részem lett volna benne? Nevetséges.

– Végzetesen benne voltál.

– Hazugság. Teletömték a fejedet ostobaságokkal.

– Valóban?

– Ostobaságokkal. Röhejes és abszurd.

– Ugyan már, Tharsus. Komolyan azt hiszed, hogy nem ismerlek, mint a tenyeremet? Hogy bármit is eltitkolhatsz előlem? Előlem, aki annyi mindent látott már melletted.

– Soha nem árulnálak el, Apollonius…

– Vérbosszú kellene, hogy hajtson – mosolyodik el Apollonius. – Hogy is maradhattál volna életben, ha nem a Hamu Lovagjának csicskája lennél? Mi egyébért is emelt volna magához? A Rózsaszínfaló Tharsust, a Kínzómester Tharsust, a thesszalonikai Pixi Tharsust? A Sakál talán nagyra értékelte a kegyetlenkedéseidet, de ezek csak kacagnak rajtad, ahogy a részeges bolondon szokás. Átkozott genetikájú, rossz kisgyereknek tartanak, csakhogy ennek a kisgyereknek hadserege van. Ezért tartottak meg, ezért hagyták, hogy a léhaságaiddal lefoglald magadat, míg ők használták a seregeidet. És te hagytad, hogy Grimmus azoknak a kagylózabáló Carthiiknak adja őket – vágja a képébe Apollonius, és vicsorogva villogtatja a fogait. – Az én hadseregemet. A Hamu Lovagja bolonddá tett, öcsém. És te tudtad. Ismerd el – hajol közelebb hozzá. – Ismerd el.

– Igen – hebegi Tharsus –, így igaz. Tudtam. De nem volt választásom.

– Nem?

– Valahogy túl kellett élnem!

– Minek? Azért a súlytalan létezésért, hogy miriádnyi lyukban megmártsd nedves farkadat? Te szánalmas kis torzszülemény. Hiszen nem vagy már gyerek – markol bele a hajába, és végre repedezni kezd Tharsus lázadó álarca. A korábban csak egy pillanatra kikukkantó rémület most tiszta erőből a felszínre tör.

– Nehogy megöld – figyelmeztetem Apolloniust. – Szükségünk van rá, ha be akarunk jutni a sötétzónába.

– Hogy megölném? – pillant fel rám. – Egy fül még rendben van. De az élete – rázza meg a fejét. – Hiszen az öcsém – fordul vissza hozzá. – Az én kis öcsikém, aki elárult. Az öcsikém, aki hagyta, hogy a szeretett testvére élve megrohadjon – markol erősebben a loboncába, és ránt rajta nagyot. – Az öcsém, aki egyke szeretett volna lenni.

– Én nem…

– Nem mi?

– Nem akartam meghalni – nyöszörgi Tharsus szánalmasan. – Azt mondta, hogy megöl, ha nem tartok vele. De ha igen, akkor a Valii-Rath név tovább él. Anya és apa meghalt… Nem tudtam, mit tegyek…

– Persze, hogy nem. Szükséged van rám – csitítja Apollonius lágyan. – Szükséged van a bátyádra. – Azzal elereszti Tharsus fejét, gyöngéden megsimogatja. – Milyen sokáig voltál itt egymagad. Azzal a sok döntéssel. Milyen szörnyű magányt hozott a nagyravágyásod.

Tharsus lehunyja a szemét, belesimul a bátyja érintésébe.

– Annyira sajnálom…

– Tudom.

– Ha visszacsinálhatnám…

– Tudom. De a kár megesett, jóvá kell tenned. Jár nekem a fél font hús – cirógatja Tharsus arcát, aki rányitja a szemét, elborzadva, könnyesen mered rá. – Na, nem a tiéd, ne félj. Hiszen csak mi ketten maradtunk ezen a világon. És hogy lelném örömömet a Házunk felemelkedésében egymagamban? Megbocsátok neked, drágám – mondja az értetlenül bámuló Tharsusnak. Aztán ráhajol az arcára, hogy lecsókolja kibuggyanó könnyeit. – Megbocsátok neked, Tharsus. Megbocsátom a természetedet, a bűneidet, megbocsátok neked mindent.

Tharsus hangos zokogásban tör ki.

Nem igazán szívmelengető látvány. Ezt a gonosz, férges családot! Pusztán attól mocskosnak érzem magam, hogy mellettük állok, hogy egyazon levegőt szívok velük. Csak lenne már vége ennek a jelenetnek. Hogy végre otthon lehessek a családommal, érezzem a szeretetüket, az igaz szeretetet, nem ezt az eltorzult, kegyetlen és kifacsarodott „húzd meg, ereszd meg” játszmát, amibe ezek gabalyodtak. Szegény Tactus. Hogy is lett volna neki esélye?!

Sevro is láthatóan émelyeg a színjátéktól, és utálom magamat, hogy elragadtam a lányaitól és Victrától, és idehoztam, a gonoszságnak ebbe a kígyófészkébe. Lehet, hogy Victrának volt igaza. Lehet, hogy tényleg otthon kellett volna hagynom. Akkor Wulfgar vére sem száradna a kezemen.

– Köszönöm, Apollonius – motyogja Tharsus –, köszönöm. De miért jöttél? És ezek miért vannak veled?

– Hogy elvehessük a minket illető fél font húst attól a gazembertől, aki vért a vére ellen fordított. A Hamu Lovagja meg fog halni. Erre kötöttünk Aratóval szövetséget. És te fogod nekünk leszállítani őt, testvérem.

– Hogyan?

– Megszervezed, hogy fogadjon bennünket – mondja Sevro.

– De… a Hamu Lovagja három éve nem fogad senkit. Magányosan uralkodik.

– Három éve – ismétlem elképedve.

– Hogy a fenébe lehetséges ez? – kérdi Sevro.

– Úgy hallottam, megpróbálták megölni.

– Kicsoda? – teszi fel a nagy kérdést Sevro. Talán Victra egyik embere?

– Én azt gondoltam, hogy ti – mered rám zavartan Tharsus. – Ezek szerint nem? Mindegy, ha bárki beszélni akar vele, azt a lánya, Atalantia fogadja.

Tharsus a bátyjára pillant. Nem tetszik ez a tekintet, tudnak valamit. Kockázatos volt összehozni őket, ezt tudtuk. Mindig azok a legveszedelmesebbek, akik között mély kötelék feszül, akik pillantásokból is megértik egymást. Mint Sevro meg én.

– Csakhogy Atalantiának nyoma veszett – teszi hozzá Tharsus.

– Hogy érted? Egy ilyen nő nem tud csak úgy felszívódni.

– Úgy értem, hogy fogalmam sincs, hol lehet. Ha a Carthiik meg a Saudok tudják is, nekem nem árulták el. Engem mindenből kizártak.

– A Hamu Lovagja a Gorgó-szigetláncon rejtőzködik? – kérdem, és erősen reménykedem, hogy a köztársasági hírszerzés legalább a sötétzónát illetően nem téved.

– Igen – bólint Tharsus. – De hívás nélkül senki sem mehet a szigetek közelébe. Az a hely egy erődítmény – folytatja, és mi Sevróval összenézünk. – A légtérbe kétszáz kilométeres körzetben csakis a Grimmus-Ház gépeinek engedélyezett a berepülés. És hadsereg védi. A Hamu Légió. Soha nem juttok be.

– Hacsak nem a saját hadseregünkkel indulunk ellenük – mosolyodik el szélesen Apollonius.

47

LYSANDER

AGYARAK ÉS KÖNNYEK

Miközben Dido au Raa a széfünkért meneszti embereit, én Cassiushoz rohanok. Már a földön hever. Arca holtsápadt. Megrázom.

– Cassius… térj magadhoz! – ölelem szorosan a keblemre, és csak most érzem, mennyi vért vesztett, a teste ernyedt és erőtlen. – Maradj velem – súgom a fülébe, miközben a nyakán kitapintom a pulzusát. Alig érezni. – Cassius!

A szeme résnyire felnyílik.

– Julian? – mormolja.

– Igen, Julian vagyok, igen – adom meg magam röpke habozással. – Maradj velem, bátyám. Ne hagyj el.

– Lysander – leheli, ahogy a tekintete kitisztul, és én boldogan mosolygok rá. – Mit tettél, Lysander? – motyogja könnyek közt. – Mit tettél?

Képtelen vagyok belenézni a szemébe, elfordulok tőle.

– Orvos kell neki – sürgetem Didót.

– Amint megkaptam, amit akarok, megkapja ő is az orvost.

– Nem, most rögtön vigyétek hozzá. A tiéd a széf, ha megmarad az élete.

– Máris követelőzöl? Ezek szerint talán valóban Lune-vér vagy.

Seraphina letérdel Cassiushoz, és a nyakán keresi a pulzusa lüktetését.

– Anyám.

– Legyen – int a vénuszi asszony a kíséretének, mielőtt azonban elvihetnék Cassiust, Diomédész elállja az útjukat.

– Az Olümposzi Rend veszi őt őrizetbe – jelenti ki.

– Nem bízol bennem? – néz bele a szemébe kihívón az anyja.

Diomédész azonban tudomást sem vesz róla, csak az én aggodalmamra reagál:

– A sebészeink megtesznek minden tőlük telhetőt. Ha meghal, nem rajtuk fog múlni, erre szavamat adom.

Gondolkodás nélkül bólintok, és csak utólag tudatosul bennem kissé meglepetten, hogy leginkább iránta van bizalmam. Két Olümposzi Lovag felemeli Cassiust a márványról, és már viszik is. A tömeg meg sem moccan, senki sem próbálja akadályozni őket. Hamarosan eltűnnek az egyik boltíven túl, csak a vérnyomok jelzik, merre mentek.

Most csattan az összevérzett márványpadlón a széfünk. Felkapom a fejemet, ahogy Dido emberei kihátrálnak.

– Rajtad a sor, ifjú Lune – szólít fel Dido. – Adj bizonyságot kilétedről.

Elhaladok Seraphina mellett, ügyelek rá, hogy egyetlen pillantást se vessek rá, de legalább olyan élesen érzem magamon a több száz szempárt, ahogy méregetnek, találgatják, felérek-e a szavammal.

Már nincs visszaút.

Lehajolok a széfhez, és dermedt ujjakkal próbálom a tárcsán beállítani a számkombinációt, de csak második nekifutásra sikerül úrrá lenni a kezem remegésén. Végül kiold a zár, aztán a második is, és kitárul a nehéz acélajtó. Cassius szavai visszhangoznak az agyamban, ahogy elhátrálok én is: Mit tettél?

Döntöttem. Méghozzá helyesen.

Elhúzódom, hogy Seraphina hozzáférjen a szekrény tartalmához. Óvatosan kiemeli belőle az elefántcsont dobozkámat, majd Cassius tölgyfából készült ládikáját. Házaink jele kiviláglik a fák sötétjéből még a félhomályban is.

– Az én dobozomban van – mondom.

Seraphina tisztelettel nyitja fel a tetejét, finom mozdulatokkal emeli ki belőle nagyanyám Lune-Házat jelképező gyűrűjét, alaposabban megnézegeti, majd anyám verseskötetét távolítja el meglepő gondossággal. Karnus beretvája a kezében nehézkesebbnek tűnik, mint a helyi karcsú hasta. Seraphina aprócska szerszámot húz elő, a markolat tövéből gyors mozdulatokkal kicsavar egy csavart, és felpattan az irányítórendszer fedele. A vegyi impulzusEgységbe könnycseppnyi kis holoKocka van beszorítva. Seraphina kipiszkálja onnan, és az időközben behozott holoKivetítő tárgylemezére pottyantja. Aztán átadja a helyét az anyjának. Nem tudja megállni, a tekintete visszakalandozik a ládikámra, megakad a félhold jelen.

Bár ne nézné annyira! Egy dolog kitárni előtte a lelkemet, és valami egészen más, sokkal lemeztelenítőbb a közszemlére kitett verseskötet és a Házam néhány megmaradt relikviája.

Dido nemesen körbepillant a várakozva rámeredő arcok tengerén.

– Nem akartam, hogy erre az útra térjünk – harsogja grandiózusan, azzal a magabiztossággal, amely minden nagy államférfiban és -nőben és zsarnokban ott lakozik szólásra készen. – Nem vágytam erőszakra. Hogy puccsot kezdeményezzek a saját férjem ellen… – ingatja gondterhelten a fejét. – Csúfságok csúfsága ez – jelenti ki, és általános zúgás, helyeslés kíséri a szavakat. – Mindannyian tudjátok, hogy évek óta igyekeztem meggyőzni Romulust, hogy a Pax Illium hamis alapokon nyugszik. De csak kikacagott. Csak a gúny volt a válasz, hogy vénuszi származásom forralja véremet, az oltott fejembe őrületet. Pedig én mára a por gyermekévé lettem. És azt is tudom, hogy én sem állok a törvényeink felett – hajtja le a fejét, és az urak dermedten néznek le rá a kősorokból. – Az államcsíny, amellyel felkelést szítottam, nem áll a törvény ítélete felett. Csakis azért léptem erre az útra, hogy garantáljam, a törvények mindenekfelett érvényre jussanak. Ezért tehát elmondom most mondandómat, és utána a ti kegyes ítéleteteknek vetem alá magamat. Férjemhez hasonlóan magam is megjelenek az Olümposzi Bíróság előtt, hogy ítéletet mondhassatok, hogy tényleg megbolydult-e az elmém. Vagy éppenséggel tisztán gondolkozom. Ti döntitek majd el, hogy tetteim árulásnak minősülnek-e, és ha igen, átadom magam a pornak. Előtte azonban kérlek benneteket, hallgassatok végig…

Néma csend ül a termen, mindenki feszülten figyel rá, a levegő is megáll a sziklafalak között. Az Olümposziak vezetője, Héliosz könnyű fejbiccentéssel kéri, hogy folytassa, és Didót nem kell hosszasan nógatni.

– A Ganümédész kikötőit tíz esztendővel ezelőtt porig rombolták. Százezren vesztek oda az állomáson, és a holdra hulló roncsok tízmillió ganümédészi életét követelték Új-Trójában. A Hamu Lovagjának itt járta óta a Perem ilyen mértékű pusztítást nem látott. Roque au Fabiit és az Uralkodóját tettük felelőssé a borzalmas tettért – mondja, és rám néz. – De mit szólnátok, ha azt mondanám, egészen más az igazság? Hogy a népünk ellen elkövetett bűnök ezen legnagyobbika és legfrissebbike valaki más lelkén szárad?

Járkálni kezd, de már lendületesebben folyik belőle a szó:

– Négy hónappal ezelőtt egy magbéli üzletkötő jelentkezett nálam, azt állítván, hogy olyan információ van a birtokában, amely az érdeklődésünkre tarthat számot. Az üzletkötő, az Ophión céh Fehére egy ismeretlen ajánlattevőhöz közvetített ki, aki cserébe értesülni kívánt valamiről, amit az archívumaink őriznek, és államtitoknak minősül. Ám amit ő kínált, az is érzékeny adat, ezért csakis megbízható módon szállíthattuk, nehogy a köztársaságiak elcsípjék. Tisztában voltam vele, hogy a férjem mindenáron ragaszkodik a Pax Illiumhoz annak minden feltételével, kénytelen voltam hát a saját szakállamra lebonyolítani az ügyletet, és azt az embert küldeni el a Magba, akiben mindenekfelett megbízhatok. Ezért menesztettem a küldetésre a lányomat, Seraphinát, aki ezzel tért vissza.

Ezzel a végszóval indítja el a holót.

A hang gyorsabb, mint a kép. Fém csikorog a fémen. Nyöszörgés kíséri. Acél mélyed húsba. Ezután bomlik ki a fejünk felett a kép is kísérteties ragyogással. Egy, a hídjából ítélve fenséges nagyságú csillaghajó véres fedélzetét látjuk. Megcsonkított, halott Arany nőt vonszol sápadt, törzsi rúnákkal díszített hatalmas kéz. Csakis egy Obszidián nő keze lehet. Beúszik a képbe a másik is, rituális csonttal szétfeszítik a halott Arany száját, majd acélfogóval előrántják az üregből a nyelvet. Görbe késsel a nyelvtőnél átnyiszálják a húst, hátborzongató hanggal kimetszik a nyelvet a helyéről. Aztán acéldrótot döfnek át rajta, és felfűzik az Obszidián övére a tucatnyi másik nyelv mellé. Felforr a vérem. Körülöttem a Páratlan Sebhelyesek rezzenéstelen arccal figyelik az eseményeket.

A világ igazi arcát látom most, a civilizáltság leple alatt meglapuló sötétséget.

Nagyanyám porba hullott birodalmának romjain is megérezhettem már a lüktetését, ő maga is figyelmeztetett rá, láthattam a kibontakozását.

Az Obszidián ott hagyja a földön a testet, átlép egy másik elesett Arany felett. A lábánál az arany váll-lap tanúsága szerint a FőPrétor hullája hever megcsonkítatlanul. Roque au Fabii arca fakó és élettelen. Az Obszidián csatlakozik a harcedzett, vérmocskos nők seregéhez a hajóhíd orrában. Véres és kormos fehér haja a hátára omlik. Előttük a rettegett nőszemély, Ragnar Volarius hatalmas húga, Sefi térdel. Csatabárdot markol, és a hajóablakon át a kék-zöld foltos holdat nézi a közeledő messzeségben. Mellette két fegyveres Arany áll, és egy ázsiai arcszabású Szürke. Illiumot figyelik odalenn, a Ganümédész büszke dokkbirodalmát. A kétszáztizenegy kilométernyi acél, daru és szárazdokk rengetegét, a finomítók, összeszerelő csarnokok erdejét, a mérnökök és emberi találékonyság palotáját, a munka és az álmok birodalmát. Az emberiség két legnagyobb hajógyárának egyikét, ahogy ott lebeg a Ganümédész egyenlítője felett védtelenül, kiszolgáltatottan. Melyet végül nem az Uralkodó és hadvezére, Roque au Fabii dúlt fel és pusztított el, ahogy több mint egy évtizeden át a világok minden szegletében tartották, hanem a Lázadás. A megvetett Rabszolgakirály.

– Ezt ember építette? – kérdi Sefi nehézkes köznyelven.

– Kétszázötven év alatt. A legrégibb dokk éppen annyi idős odalenn – feleli a mellette álló Arany nő, az áruló Julii.

A Szürke a másik Aranyhoz lép, és valamit súg a fülébe. A férfi háttal áll, de még az árnyékát is teljes bizonyossággal felismerem, még a rekedten suttogó hangja egyetlen magánhangzóját is.

Sisakja a vállán. A vértje eredetileg fehér lehetett, de a harcban megfeketedett, felkarcolódott a csapásoktól, és vértől, béltől iszamos. Meg van rogyva, a merev parittyaPengéjére támaszkodik, olyan, akár egy botjára nehezedő vénember, de ahogy az arcélét látom, nem lehet sokkal idősebb, mint amilyen én most vagyok. Képtelenség, hogy mi mindent művelt már huszonhárom éves korára. Még maga Nagy Sándor is pironkodna a Mars Rabszolgakirályának nagyságán, aki hatalmas birodalmat roppantott össze. A száz Holdúr szeme fehérjén ott dereng arcának tükörképe.

Rezzenetlen tekintettel lepillant a hídárokba, valakit keres a pillantása, és a Julii nőszemély a vállára teszi a kezét.

– Ne cipelj egymagad minden terhet, édesem. Ennek hadd viseljem én a súlyát – mondja, majd hangosabban, határozottan adja ki a parancsot: – Kormányos, tüzet nyiss a kikötő légvédelmére. Huszonegytől ötvenig rakéták kilövése.

A Kivérző tér körül a Sebhelyesek rettenetes némaságban állnak, az arcukat lángra lobbantja a sápadt tűz, amely elveszett kikötőikre zuhog.

Ezeket a dokkokat nem háborúskodásra építették. A hajóinak kellett volna megóvnia, és közben leghatalmasabbik gyermeke, a nagyszerű Kolosszus tért vissza a függetlenség hajnalán, hogy porrá és hamuvá lője.

Volfrámlövedékek szaggatják acélburkát, hasogatják a húsát, mint jégeső a nedves kenyeret. A kikötők némán múlnak ki a tűzben, az oxigén elhagyja testüket, a tűzfészkek kicsapnak az űrbe, majd elenyésznek a vákuumban. A halott fém lassan útnak indul, lebegve kering egyre közelebb holdjához, míg végül elkerülhetetlenül magához rántja a nehézségi erőtől duzzadó ganümédészi kebel.

Arató a rombolás közepette megfordul a hídon, arca kín és gyász halotti maszkja, és hallani, érezni vélem a sok évvel ezelőtt kalapáló szívét, az űrben lüktető énjét, tudom, hogy nem ez az ember akart lenni.

A keresztapámra emlékeztet.

Ahogy körülöttem a termet elnyeli a káosz, én csak ámulok merész ravaszságán, kegyetlensége kigondoltságán. Győzelme utolsó utáni pillanatában még gondoskodott róla, hogy a Peremet jó előre legyőzze egy még ki nem robbant háborúban. De nem érzek iránta tiszteletet, csakis hitetlenkedést. Ezt az embert bálványoztam én valaha. Egy hazugot. Egy gazembert. Egy embert, akit fegyverré kovácsolt a háború. Egy férfit, akit a tömegek a vállukra emeltek, hogy megmenekítse őket, akit már nem köt sem az erkölcs, sem a büszkeség, semmi, ami állatoknál többé, nagyobbá tenne bennünket.

Akkor és ott, a pusztítás ködében megvilágosul bennem a tudás, hogy ha meg akarjuk védeni az emberiséget, Aratónak meg kell halnia.

Tehát Dido mégsem veszítette el az eszét.

– A Rabszolgakirály elárult bennünket – emeli a magasba a nő a beretváját, a kemény penge remegve szeli ketté a pusztuló dokkok képét, fénye fémesen ragyog, mint az időbe fagyott könnycseppek. – A Pax Illiumot megszegték. Miután kitetovált, gépesített hordája a Magban bevégzi dúlását, ellenünk kel majd. Családjaitok ellen, otthonotokra tör. Láthatjátok! Tudhatjátok. Ezért most, nemes barátaim, háborúba hívlak benneteket.

A Holdurak a vénséges Hélioszra pillantanak, aki mellett Diomédész ül. Az öreg lassan felemelkedik, nemes és jeges eltökéltség szobraként magasodik mindannyiunk fölé. Előrántja a beretváját, és a magasba szegezi a pengét.

– Háborúba! – harsogja az Igazság Lovagja.

– Háborúra! – dörgi válaszul a másik tizenegy, miközben a levegőbe döf kardjával. Diomédész azonban szinte fel sem emeli a kezét.

Az Olümposziak kimondták a döntést, és a hév elkapja az összesereglett Holdurakat is. Beretvák erdeje szökken az ég felé, számtalan sárkány agyarai a magasban. Seraphina rám néz. Megkapta hát végre, amit keresett. Arcán ünnepélyes áhítattal húzza elő ő is a kardját, hogy anyjához, testvéréhez és rokonaihoz hasonlóan a magasba lendítse.

– Háborúba – mondja halkan, mintha egyedül nekem szólna a kihívás.

48

LYSANDER

A FIÚ ÉS A LOVAG

A kirobbanó őrületben Diomédész és a kísérete vezet el. Sietve kísérnek vissza a szobámba.

– Diomédész – szólok utána, mielőtt még rám zárulna az ajtó. A lovag megtorpan a küszöbön. – Cassiushoz akarok menni. Tudnom kell, hogy él-e még.

– Kint, a folyosókon nem vagy biztonságban.

– Segítségetekre voltam.

– De akkor is Lune vagy. Már csak Cassiuson múlik, hogy életben marad-e.

– És az orvosaidon.

Most érti csak meg a félelmemet.

– Gondolod, mi nem viseljük lelkiismerettel a gondját? Bebizonyította becsületét. Én magam, személyesen fogok vigyázni rá, és amint kiderül, merre fordul a sorsa, üzenek neked.

– Köszönöm.

Már menne, de akkor habozva még egyszer végigmér:

– Megölte nagyanyádat, és te mégis vele járod a világokat…

– Megmentette az életemet a Lázadásban. Hozzá tartozom.

– Értem – bólint, és most először érzem a tiszteletét. – Ha azonban meghal, megszabadulsz tőle. Akkor kihez tartozol majd, Lune?

Ezzel rám csukja az ajtót, és hallom, ahogy kívülről fordul a zárban a kulcs. Fel-alá járok a hideg kövön, képtelen vagyok másra gondolni, csak az jár az eszemben, ahogy előttem hever, és kétségbeesetten kérdi, mit tettem. Érzem, ahogy rám borulnak a falak.

Magamba fordulok. A Fűz-változat útjára terelem a figyelmem, elképzelem, hogy a lélegzetem a szellő, amely ágak között suhan, felborzolja a füvet, és fodrozza a vizeket. Következő leheletem a levendulamezőt érleli, méheket táncoltat, és nyáron a Mécsvirág-tó partján rázza a szélharangokat. A harmadik az őszt hozza el. A negyedik függönyöket kavar, lángot szít a parázstálakban, besodorja a kitárt ablakon a Hüperiónra hulló havat, és a lunai télben emelgeti Cassius köpenyét.

Az emlék mélységes és távoli tükrén úgy látom őt, ahogy életemben legelőször.

Az ifjú Bellonát, ahogy a balkonról a Citadella birtokát fürkészi. Háttal áll nekem, a feltekert haját látom, ahogy illatozva fénylik a szagos olajtól. A hó olvad körülötte. Kabátja sötétkék, a vállán ezüsttollas váll-lap, nyakában ezüstrojtos gallér. A derekán ezüstszín beretva villódzik, illik csatos csizmájához. Egészen úgy fest, mint egy mesekönyvből előlépett lovag, épp ezért nincs is sok bizodalmam iránta.

Hiába nagyra hivatott, kisszerű, elkényeztetett figura lett belőle, aki a legkedvesebb Mars-Házi diákomat kicsalta egy folyópartra, ott elárulta és megölte. Hogy miért? Mert képtelen volt magáévá tenni azt, amiről a nagyanyám azt állítja, hogy az Intézet legnagyobb tanulsága kell hogy legyen: a veszteség elviselése. Ha egy testvér elvesztése az Átjáróban így összetörte, a háború darálójában mivé lenne?

– Te vagy Tiberius kedves gyermeke – szólítom meg az emlékben.

Felém fordul, végigmér. Fehér, kagylógombos kasmírkabátomban, kezemben matematikakönyvvel jó, ha a derekáig érek. Leereszkedően mosolyog rám.

– Üdv, jóember – biccentek.

– Lysander, igaz? – mondja, ügyet sem vetve a protokollra.

– Az volnék – bólintok, de hiába várja, hogy folytassam. Nem szólok.

– Na, hát elég kísérteties kis alak vagy, mi? – hajol le hozzám, fürge szeme összeszűkül. – Jupiterre, egyszerre látszol nyolc-és nyolcvanévesnek.

– Nagyanyám dühös rád.

– Valóban? – vonja fel a szemöldökét. – Tettem volna olyasmit, amivel kiérdemeltem a haragját?

– Nyár óta tizenegy férfit végeztél ki a Kivérző téren. Alakod a médiában a kicsapongás és romlás szinonimájaként szerepel. Ha célod az volt, hogy igazold az előítéletet, miszerint a marsiak csak a háborúhoz értenek, csodás sikert értél el.

– Nos… – villant rám egy széles mosolyt –, valóban szeretem felkavarni az állóvizet.

– Miért? Ettől érzed magad valakinek? Fontosnak? Alis aquilae, ez a Házad jelmondata. Sasszárnyakon. Gondolom, az ég csúcsragadozóinak természetes, hogy az önelégültség fuvallatán emelkedjenek a magasba. Ki merné ezt a szemükre hányni?

Elsötétül az arca.

– Vigyázz a szavaidra, holdfiú. Itt jártathatod kedvedre a szádat, de a Marson éppen így gyalogolnak bele a végzetükbe az emberek.

Csak pislogok rá, hiszen nincs félnivalóm.

– Ennyire kellemetlenül érint az igazság?

– Fogalmazzunk inkább úgy, hogy ragaszkodnék az illemhez.

– Illemhez. Hát, ha az illemről szeretnél vitázni, szívesen idehívom Aját, és vele eltársaloghatsz. Mert a Lunán mások a szokások.

– Nem vall nagy bátorságra mások karmaival fenyegetőzni, és semmiképpen sem jelenti azt, hogy a miénk is ugyanolyan éles volna. Azt hittem, te ezzel mindenkinél inkább tisztában vagy.

Nem tudom pontosan, hogy mit akar ezzel mondani, miért mindenkinél inkább, ezért nem is vonom meg a vállamat, hiszen ez egyébként sem szép szokásom, nem árt leküzdenem. Csak lehajtom a fejemet, hogy eleresszem a fülem mellett a zavarba ejtő sértést.

– Egy nap nekem is kinőnek majd a karmaim, és megtanulom használni őket, jóember. Addig pedig úgy vélem, elegendő nekem másoké is.

– Azt a vérveretest, hogy te milyen rémisztő alak vagy – mér végig még egyszer. – De úgy döntöttem, kedvellek, kis holdfiú.

– Köszönöm, de ne vedd a szívedre, ha nem viszonzom az érzéseidet. Mondtam nagyanyámnak, hogy a másik marsi jobb lett volna.

Ismét elborul az arca. A hullámzó kedély gyengeség.

– Miféle másik marsi?

– Az árva – mosolygok bele a képébe. – Andromedusz.

– Darrow…

– Ő, igen. Ő FőPrimusz volt. Igaz? Ő rohanta le az Olümposzt. Hihetetlen minőség, pedig a szülei igen… alacsony sorból származtak. Mielőtt még az Övbe merészkedtek, a marsi Aquillus-Ház zászlósai voltak. A ti zászlósaitok. Tudtad?

– Aquillus-Ház? – húzza el a száját. – Soha nem hallottam róla.

– Kelet-Kimmériában székelnek. De persze alig-alig hasonlít rájuk. Szokatlanul… okos és kitartó. Legfőképpen pedig hűséget ébreszt másokban. Te azonban, minden természetes adottságod és tehetséged dacára sem.

– Engem egy sebhelytelen kisfiú ne oktasson ki, bárhogyan is hívják. Elvileg még nem is lenne szabad tudnod az Intézetről, te kis csaló.

– Ezzel is az én állításomat igazolod. Nincs benned alázat. Andromedusz jobb lett volna.

– Mire?

– Ugyan már, Cassius, Lady Bellona nem tanított meg rá, hogy a legszebb erény a türelem?

A hang nagyanyám irodájának ajtajából jön. Az én Házam színeibe öltözött, de égeai kiejtéssel beszélő fiatal nő támaszkodik az ajtófélfának. Cassiusra mosolyog.

– Virginia – szalad ki Cassius száján, bizarrul mosolyodik el, mint egy Rózsaszín.

– Halihó, szépfiú – mosolyog rám kedvesen a lány. – Írtál ma már nekem verset, Lysander?

– Félek, hogy semmi figyelemre méltót nem sikerült még – pirulok el. Hirtelen nagyon szeretnék olyan magas lenni, mint Cassius.

– Atalantia mást mondott nekem.

– Ő túlságosan is… elnéző.

– Azt majd én megítélem. Felolvasnád nekem vacsora után?

– Aja megígérte, hogy elvisz Gosamerbe sólyomlesre.

– Veletek tarthatok? – kérdi, és én egyből rábólintok, pedig tudom, hogy Ajának nem fog tetszeni. – De jó. Imádom a sólymokat.

– Pedig a sasok jobbak – jegyzi meg Cassius. Kihívó csodálattal méregeti a lányt, én sértődöm meg a szemtelenségén. – Úgy hallom, a pasid elment, hogy űrhajókkal játszadozzon.

– Milyen kifinomult vagy. Egyébként nincs semmiféle pasim.

– Hát sokáig már semmiképp. Ugyanis Karnust is felvették. Az én bátyám talán nagyobb szerencsével bánik el vele, mint a tiéd. Amúgy merre van mostanság a kis Bronzos?

– Honnan tudjam?

Aztán kínos csendben álldogálnak.

– Az Uralkodó már vár, Cassius – mondja végül a lány, és int neki. Aztán rám kacsint: – Szólj Ajának, hogy ne hagyjatok itt.

– Szólok…

Az emlék elillan, kinyitom a szemem.

Csend van körülöttem, és végtelen távol vagyok az otthontól.

Cassius vére rászáradt a kezemre. A sarokban a mosdónál addig mosom, amíg a kifolyóból nem figyelmeztet egy hang, hogy elhasználtam a teljes napi vízadagomat. Én azért csak próbálok még vizet kicsikarni a csőből.

– Napi adag túllépve – ismétli meg a gépies üzenetet. Pedig a kezem még rózsaszín.

Leülök a priccsemre, várok. Lassan lélegzek, végül elzsibbad a tudatom, felszínes álomba merülök, akár a patakban közvetlenül a víz színe alatt sikló lazac.

Az ajtó nyitódása riaszt fel. Seraphinában reménykedem, de a Rózsaszín az, akit Aurae-nek hívnak. Idegesen áll meg a küszöbön, két kezét összekulcsolja, szemét lesüti. A körme alatt vér piroslik.

– A Vihar Lovagja küldött, dominus – hajtja meg a fejét.

– Cassius életben van?

A lány feszengve süti le filctalpú papucsára a szemét.

– Él? Mondd már.

– Nem – rebben a szeme, és néz rám. – Meghalt.

Egy hosszú percig nem szólok.

– Mikor?

– Nem régen. Sajnálom, dominus.

Az ablakhoz szédelgek. Beszivárog rajta a kinti sötét és hideg.

– Nem is éreztem, ahogy elment – morgom. Biztos akkor történt, amikor aludtam.

A lány hangja sem jut át a robajon, amellyel a világom omlik a fejemre. Nem így kellett volna véget érnie. Azt hittem, megmentettem. Hogy lesz alkalmam bebizonyítani neki, hogy nem tévedtem. Hogy ő hibázott, amikor Darrow-t választotta. Hogy meggyőzhetem, hogy tehet még jót a világgal. Hogy elhozhatja másoknak a békét.

Amikor elment a Semmibe.

Élete utolsó pillanataiban azt kellett hinnie, hogy elárultam őt. Hogy elraboltam a megváltását.

Súlytalanul lebegek a hideg kövön, ám saját döntésem mázsás súlya nehezedik mégis a vállamra. Egy másik világban a Rózsaszín egyre csak beszél: – Azt mondták, a vérveszteségbe halt bele.

– Értem – hallom a hangomat. Lovagold meg a bánatot. Ne hagyd, hogy elérjen. – Köszönöm, Aurae – mondom. – Láthatnám?

Az ajtóm előtt álló őrökre pillant, akik már nem Diomédész emberei. Dido őrei váltották le őket.

– Azt hiszem, ez most nem lehetséges, dominus.

– Miért nem? – kérdezem, de csak lesüti a szemét. – Felelj.

– Testét Bellerophón emberei vitték el, hogy… hogy a Semmiben meggyalázzák. Diomédész üldözőbe vette őket.

– És ő küldött hozzám.

– Bennem megbízik.

– Értem. Van egyéb is?

– Nincs, dominus.

Miután becsukódik mögötte az ajtó, elhagy az erőm. Először csak egy kis repedés keletkezik, ahogy az eltévedt kavics felsérti az üveglapot. Aztán mélyül a repedés, mintha pókháló szőné be az üveget, míg végül szilánkokra hullik. Ahogy a méltóságom. A lábaim kicsúsznak alólam. Egyetlen hosszú zokogás tör fel a torkomból. Felhasítja a szoba csendjét. Utána semmi hang, semmi vigasz. A sebzett állat magányos sírása, és utána a csend, és némán kuporgok magamban a hideg kövön. Lábaimat éppen úgy húzom fel és ölelem a mellkasomhoz, mint gyerekként, amikor Aja közölte, hogy a szüleim odavesztek. Sötét karjai ölelték azt a zokogó, remegő kisfiút. Suttogása csitította szíve panaszait. Alattam a kő épp olyan hideg, mint az a réges-régi kő. A fájdalmam épp olyan mélységes, mint az akkori fájdalom. Ez a pillanat azt a pillanatot ismétli. Csakhogy most, hogy Cassius elhagyott, már nem maradt senki a kisfiúval, hogy ölelje. Meghalt vele a kisfiú is, maradványaiból ideje életre kelnie a férfinak.

49

LYRIA

AZ ÁLLAM ELLENSÉGE

Barca támadóink felhagynak a próbálkozással, amint az augustusi és a Telemanus-erők a segítségünkre sietnek. A túlerő a Citadella egyik tornyának leszállóplaccára kísér bennünket. A katonák kirángatnak a hajóból az esőbe.

Leszegem a fejemet, nem bírok senki szemébe nézni. Nem olyanok ezek a Szürkék, mint akik a bányában őriztek bennünket, vagy mint akik később a 121-es táborban vigyáztak ránk. Ezek hideg, kemény lények. Felpillantok az éjszakai égboltra, ahogy kitisztul a felhők között, meglátom a csillagokat. A levegő hűvös, nedves. Próbálom megjegyezni az érzést, hiszen tudom, hogy nemsokára egy cellában találom magamat, és onnan soha többé nem jöhetek már ki a szabadba. Odalenn a bányában azt gondoltam, az égbolt a sziklafal maga. Később a 121-es táborban meg is feledkeztem a fejünk felett ragyogó csillagokról. Most azonban, hogy vélhetőleg utoljára látom őket életemben, már elképzelni sem bírom, hogy élhetnék nélkülük.

Mélyen a torony gyomrába ereszkedünk, míg végül egy halovány faajtó előtt állunk meg. A két oldalán még a Telemanusoknál is hatalmasabb termetű Obszidiánok strázsálnak. Holiday bevonszol a szobába, és egy fekete fatömbből kifaragott széles asztal előtt álló székbe taszít. Az asztal másik oldaláról, aranykoponyájának angyalai alól, Daxo au Telemanus hatalmas szemei cincálnak darabokra. Fehér tunikát visel, aranyrókás hajtókával. Az asztalon a keze ügyében kis, vízzel teli akvárium, benne valami féregszerű rondaság lebeg. A póklábú, faragott lény teste kocsonyás, és leginkább a piócákra emlékeztet, amelyek a 121-es tábor sarában éltek. Megborzongok.

Kanál csörren porcelánon. A tekintetem elszakad a rémségtől, és Daxo társaságára nézek. Az az idősebb Rószaszín nő az, akit Quicksilvernél láttam az Uralkodóval. Drapp ruhás elegancia. Ősz haját deres rózsaként tornyozta a feje tetejére, egyetlen ezüst csat fogja össze. Anyai pillantása több emberi érzéssel méreget az idős, kifinomult arcból, mint amilyet Daxónál valaha is tapasztaltam.

Senki nem szól egyetlen szót sem. Rémületem egyre növekszik.

Egy idő után Daxo a kargépére pislant, felemelkedik a székéből, hogy az ablakhoz menjen. Ahogy odakinn az erkélyre acélvillanás zuhan, kinyitja az ajtót. A kénkőszagú Niobé lép be frissen, egyenesen az égből érkezett. Összerezzenek. A vértezete eső áztatta, pocsolyákat hagy maga mögött, ahogy elhalad magasabbra nőtt fia mellett. Acsargó rókát formázó sisakja elektromos kék szemekkel mered rám, majd hátracsusszan a gallérjába. Azt a szarveretest!

Annak a férfinak a kedves, vendégszerető felesége, aki elmenekített a Marsról, mintha nem is létezett volna. Villámló tekintetű harcos áll a helyén. A szeme táskás, az orra vörös a hidegtől, kifejezésteli arcán a jól ismert, mélységes bánat ül.

– Vedd le a szájkosarát – int Daxo Holidaynek. A Szürke kioldja a fejpántot, a fémkarok eleresztik a fejemet. Kiemeli a számból a műanyag nyelvpöcköt. A számon át kapkodhatom végre a levegőt, nagyokat nyelek belőle, a nyelvem végigtapogatja a fájó ínyemet, ahol a műanyag felsebezte. Holiday a vértezett kényszerzubbonyt is leoldja rólam, és ahogy a kificamodott vállam elmozdul, fájdalmasan nyögök fel.

– Niobé asszonyom… – kezdem kapkodva.

– Egy szót se – szól rám, de rám sem néz.

– Kavax…

– Hallgass! – dörgi a nő. Fémkesztyűs öklével az asztalra súlyt, hogy megreped a nehéz fekete fa. Hátrahőkölök. – Akkor beszélsz, ha kérdeznek, lány.

Nemcsak a félelem remegése ráz, a tehetetlenségé is, hogy képtelen vagyok szavakba önteni, mennyire sajnálom. Az ablakon kopog az eső. A sarokban tűz ropog, és én nem tudok belenézni a szemükbe.

– Kavax életben van? – kérdezem.

Semmi válasz.

– Épp csak – suttogja végül Niobé. – Még nincs túl a nehezén.

– Lagalosi Lyria – hajol felém székéből Daxo. A szék panaszosan reccsen meg hatalmas súlya alatt, a hangja önmagában kétszer akkora, mint én vagyok. – Az életed függ attól, hogy az elkövetkező percekben mit mondasz. Megértetted?

– Értem, igen – bólintok. – Tudok dolgokat. Láttam őket. Azokat, akik ezt tették. A segítségetekre leszek.

– Helyes. Számodra egyetlen kiút van, és az az igazság – mondja, majd biccent a mögöttem álló Holidaynek. – De ha hazugságon kaplak, vagy úgy érzem, titkolózol, más módszerekhez folyamodunk – simítja végig a kis akvárium oldalát. A vízben lebegő lény az üvegnek csapódik, ennyire vonzza a testmeleg. – Erőszakosabb módszerekhez.

– Volt egy Philippe nevezetű ember… – kezdem máris.

– Azt tudjuk, amit a rendőröknek erről a Philippe-ről meséltél – emeli a magasba a kezét Daxo. – Lassíts, mindent a maga idején. Életben vannak?

Bólintok.

– Jupiternek hála – mormolja Daxo. – Jupiternek hála.

– Megsebesültek? – kérdi Niobé, aki még mindig nem helyezkedett el.

– Nem komolyabban.

– Hol láttad őket utoljára?

– Egy ipari épületben. Miután leszedték a hajót, Philippe minket hármunkat elvitt onnan, és a gyerekeket átadta azoknak az alakoknak.

– Hova vitték őket?

– Azt nem tudom. Nem hallottam.

Daxo és Niobé egyértelműen nem hisz nekem. Philippe-ről akarok nekik mindent elmondani, de a kérdéseik megállás nélkül zuhognak a nyakamba.

– Aranyak voltak? – kérdi a Rózsaszín. – Azok az alakok.

– Nem.

– Milyen Szín?

– Legtöbbjük Obszidián. És Szürkék. De láttam köztük Vörösöket is és egy Rózsaszínt.

– Obszidiánok… – borul el Niobé tekintete. Megrémült. – Szólnunk kellene Sefinek.

– Nem lehet – rázza a fejét Daxo. – Ki tudja, mihez kezdene a hírrel. Egyébként sem hajlandóak már Virginiával találkozni.

– A Rózsaszín volt a vezetőjük – sietek.

– Lehet, hogy a Társadalom fedett akciója – mondja az öreg Rózsaszín Daxónak. – Talán zsoldosok. Vagy kommandósok.

Daxo bólint, majd újra felém fordul.

– Vénuszi kiejtésük volt?

– Nem.

– Marsi?

– Nem tudom. Leginkább lunai, azt hiszem.

– Felismertél közülük valakit?

A fejemet rázom.

– Ki volt a vezetőjük? Az a Rózsaszín, akihez vitték a gyerekeket.

– A nevét nem hallottam. Az van, hogy próbáltam közelebb lopakodni, hogy jobban halljak, de véletlenül meglöktem egy csövet. És akkor üldözőbe vettek.

– Kik?

– A varjak.

– És higgyük el neked, hogy az Obszidiánok elől el tudtál futni? – mosolyog Daxo, mint aki valami tréfásat hallott.

– Nem futottam, hanem ugrottam. Bele egy szellőzőbe – mondom, és a véres kézfejemet mutatom nekik meg a sérült vállamat. – Most mi van? Nem hisznek nekem?

Kétkedő pillantásokat váltanak.

– És hol történt ez a feltételezett üldözés? – kérdi Daxo. – Mert gyorsan kihűl a nyom, el kell őket kapnunk, mielőtt elhagyják a holdat.

– Talán már el is hagyták – jegyzi meg a Rózsaszín.

– Be kell fagyasztani a légi közlekedést. Átkutatni minden járművet – veti fel Niobé.

– A teljes légteret?

– Azok után, amit apáddal műveltek…

– Bár megtehetnénk, anyám. De akkor napvilágra kerülnének a történtek, és Virginia most nem mutathat gyengeséget, a szavazás a jövő héten esedékes, most semmiképpen sem teheti. Csendben kell felgöngyölítenünk az ügyet.

– Az egyik újjáépítési területen volt – hadarom. – Mindenfelé darukat láttam.

– Melyiken? Melyik zónában?

– Fogalmam sincs. Azelőtt összesen kétszer jártam Hüperiónban.

– Egy alfavárosi ellenőrző ponton szedtük össze, Szenátor – mondja Holiday. – A 21b feljáratnál.

– Mielőtt behozták, már elindítottam a keresést – mondja a Rózsaszín. – Tíz egységünk vizsgálja át a környéket.

– Marsiak mind?

– Igen, uram – felel Holiday a Rózsaszín kérdő pillantására. – Csupa megbízható ember.

– Helyes.

– De még azt sem tudjuk, mit keresünk. És minél tovább tart a kutatás, annál nagyobb figyelmet vonunk magunkra. Ha megnövekszik a jelenlétünk, előbb-utóbb a Vox Populinak is fel fog tűnni.

– Az nem történhet meg – csattan fel Daxo élesen.

– Megnyomorították az apádat – morogja Niobé.

– És meg is fogjuk találni őket. De nem hadsereggel.

– Akkor finomítani kell a módszereinken. Pontosítani a keresést.

Daxo széles mozdulattal int, és az asztalból felugrik az újjáépítési zónák háromdimenziós térképe. Több ezer épület magasodik előttem.

– Mutasd meg, hol voltatok, Lyria.

A több száz félkész épületet fürkészem. Tök egyformák.

– Honnan tudjam, melyik volt az? Olyan egyformák. És a varjakkal a nyomomban nem nézegettem hátra, hogy alaposan az eszembe véssek mindent.

– Figyelmeztettelek, mi történik, ha nem vagy hajlandó együttműködni.

– Istenem, Daxo, hadd gondolkodjon már egy kicsit ez a szegény lány – szól rá Daxóra a Rózsaszín az asztal másik feléről. – Láthatod, hogy kiadós tortúrán mehetett keresztül. Szeretnél fájdalomcsillapítót a karodra? – kérdi, és én hálásan bólogatok. – Morfinos kávét kérek – szól ki egy mikrofonon a szobából. Pár pillanat múlva egy szolga érkezik tálcával, rajta kávé gőzölög. Leteszi elém. – Engem Theodorának hívnak. Lykosi Darrow sáfárja voltam.

A sáfárja? Akkor bárkinél jobban ismerheti Aratót.

– Köszönöm – kortyolok bele a kávéba. A morfin azonnal hűvös könnyebbséget visz a vállamba.

– Mindannyian emberek vagyunk, ezt nem árt nem elfelejteni. Nem csak arról van szó, hogy az Uralkodó fiát akarjuk visszaszerezni. Paxot mindannyian nagyon szeretjük. Olyan kedves fiú. Találkoztál vele? – kérdi, és én bólintok. – Akkor megérted, mennyire nagy szükség van most a segítségedre. Próbálj meg felidézni egy cégért, egy logót, egy villamosmegállót, egy műemléket, bármit.

– Volt a közelben egy villamos. Vagyis sínek, a villamos nem járt. Miután Philippe-től megszöktem, rohantam. És próbáltam feljutni az Elveszett Városból.

– Mennyit futottál? Egy kilométert? Kettőt? – kérdezi Daxo.

– Kábé négyet. Annál többet biztosan nem. Utána találtam feljárót.

Kiszűri az összes olyan épületet, amely a villamossínektől négy kilométernél nem esik távolabb.

– Valahogy így mehettem rajta végig – követi az ujjam a feljárótól vissza a villamosvonalat. Felidézem magamban a zuzmóval benőtt, málladozó számokat. – A 17-es állomásnál indultam el.

Daxo biccent Holidaynek, aki félrehúzódik, hogy rádión kiszóljon az egységeknek, hogy azon a környéken kutassák át az épületeket.

– Mostanra már biztosan nincsenek ott, küldd ki a digitális helyszínelőket is – szól neki Daxo, majd Theodorára néz. – Műholdas felvételt kérek minden a körzetbe be-és kilépő hajóról.

– Csodásan csinálod, Lyria – dicsér meg Theodora. – Csakis így segíthetsz magadon. Ha tökéletesen együttműködsz velünk – mondja, és csak a bűntudatomat erősíti fel. Úgy érzem, vele talán helyrehozhatom a hibát, amit elkövettem. – Mondd csak, mikor szervezett be a Társadalom? – kérdi mosolyogva.

Váratlanul ér a kérdés.

– Mi? A Társadalom? Én nem dolgoztam senkinek.

– És ezt higgyük is el? – csattan fel Daxo. – Az apám magával hoz, kedves hozzád, az unokaöcséddel, és te cserébe elárulsz bennünket a Társadalomnak. Vagy talán a Vörös Ökölnek? Az igazat akarom.

– Azt mondom.

– Felvételünk van az eszközről, ami a hajót blokkolta. Mielőtt a kamerákat is kisütötte volna, értékelhető képek készültek. A helyszínelők szerint drága, egyedi holmi volt. Ilyesmit te biztosan nem engedhettél meg magadnak.

– Ha vannak felvételek, akkor talán az arcom is látszik – emelem fel én is a hangomat. – Úgy festek, mint aki számított rá, hogy a nyaklánca istenverte robottá változik?

– Ha nem voltál a cinkosa, akkor miért vitt magával ez a te Philippe-ed? – kérdi Niobé halkan. Mögötte veri az ablakot az eső. – Miért nem hagyott a helyszínen? Vagy miért nem végzett veled? Miért akarta megmenteni az életedet?

– Úgy nézek ki, mint egy ravasz, alvilági maffiózó, aki még magukat is képes lenne bolonddá tenni? Nem. Szóval, honnan a szarveretes fenéből tudjam? Tőle kérdezzék.

– A táborban történt? – erősködik Theodora. – Akkor vette fel veled valaki a kapcsolatot? Akkor kértek tőled szívességet? Ígértek valamit az együttműködésért cserébe? Akkor ismerted meg Philippe-et is?

– Itt ismertem meg – nézek rá dühödten.

– A Lagalosi Lyria az igazi neved? – kérdi Daxo.

– Tudják, hogy az, különben nem dolgozhattam volna az apja házában.

Daxo figyelmesen méreget, próbál hazugságon, trükközésen kapni. A keze szórakozottan cirógatja az akváriumot.

– Gyerekkorom óta játszom ezt a játékot, Lyria. A féligazságok, rejtett kártyák játszmáit. A Hamu Lovagja az álcázás nagymestere, ahogy a lánya is. Nem tart nekik sokáig kiirtani egy Vörös tábort. Az meg végképp semmiség, hogy a túlélők között elrejtsék az egyik emberüket. Miután megsebezték. Hogy eljátsszon egy lagalosi Vöröst, aki elnyeri apám együttérzését, hogy bejuthasson a házába. És aztán a Békeszerződés megszavazása előtt kiiktathassa az Uralkodót – szúr a pillantása. – Báránynak látszol, de a gyapjad alatt talán farkas lapul.

– Lagalosban születtem. Ha kell, elsorolom az elmúlt harminc év összes pokolfúrójának és bányamesterének a nevét. Tegyen próbára.

– Hát hogyne. A Társadalom alaposan kiképzi a kémeit, mindenre felkészíti az embereit. Megeshet, hogy magad is elhiszed, hogy az vagy, akinek mondod magadat. Talán így képeztek ki. Megvannak a módszereik. Akár a Vénuszról is származhatsz. Lehet, hogy az emlékeid, a veszteségeid, a halott családod, a gyászod mind csak kitaláció.

– Csesszék meg! A nővérem nem volt kitaláció. Ahogy Liam sem az. Vagy őt is kémnek tartják? – próbálom a lélegzésemmel csitítani magamat, a nővérem mosolyára gondolok, a forró öleléseire. – Vörös vagyok Lagalosból. Nem a rabszolgatartóknakdolgozom.

– Persze hogy nem – siet Theodora. – A Társadalom ölte meg az anyját. Igaz, Lyria? Nem kaphatta meg a gyógyszert, ami megmentette volna az életét – magyarázza, és örülök, hogy végre felfogta, hogy előbb halnék meg, mint hogy a Társadalomnak segítsek. – Az ő vére is a lelkükön szárad, ahogy annyi más emberé.

– Igen.

– A családod élete pedig a Köztársaság lelkén – folytatja, mire összerándul a gyomrom. – A Köztársaságnak kellett volna megvédenie benneteket – csillan együttérzés a szemében, ahogy felém hajol. Mindent ért. – Kiszabadítottunk benneteket a bányákból, új életet ígértünk, és utána hagytuk, hogy gyilkosok raboljanak el tőletek mindent. Nagyobb fájdalmat okoztunk neked, mint a Társadalom. Nem így van?

Kitörlöm a szememből a harag könnyeit.

– Jogos, hogy bennünket okolsz – szövi tovább halkan a mondókáját Theodora. – Teljes joggal okolod az Uralkodót. Ő tehet a halálukról. Érthető hát, hogy bosszút akarsz állni rajta.

– Miért nem hallják meg, amit mondok?

– Miatta haltak meg mindannyian – veszi át Daxo a szót. – Az apád, a nővéred, az öcséd, az unokaöcséid és -húgaid, mindenki. Ezért akartad bántani az Uralkodót.

– Nem!

– Hogy visszavágj neki, mert ő tehet mindenről. Arról, hogy meghaltak. Hogy egyedül maradtál. Őt okolod, nem igaz?

– Igen, őt okolom – szakad fel belőlem a sötét, mocskos harag. – Az a ribanc felhozatott bennünket a bányákból, aztán táborokba dugott bennünket, hogy ott rohadjunk el. És a Vörös Ököl mindent elvett tőlem. De ő nem állította meg őket. Meg sem próbálta, mert nagyobb szarságokkal kellett vesződnie. Születésnapi bulikkal és a szarveretes ligetekben kellett andalognia. Azért haltak meg, mert olyasmit ígért, amit képtelen volt betartani – csapok én is az asztalra. – De akkor sem dolgozom senkinek. Soha nem bántanék gyerekeket.

Az utolsó szavaknál összeroppanok. Felgyülemlett bennem a harag, pedig megpróbálhattam volna túltenni magam rajta, túllépni a fájdalmaimon. De nem ment. Ezek között az emberek között minden csak rosszabb lett. Philippe kiszúrta, hogy valami végképp félrecsúszott bennem, és kihasználta. A Rózsaszín szánakozva néz rám.

– Használd az Orákulumot – mondja halkan.

– Az Orákulumot – suttogja Niobé.

– Náluk van Pax és Elektra – veti ellen Daxo. – És láttad, mit tettek apával. Szerinted velük mit fognak művelni? – Erre az anyja is megroggyan. – Meg kell tennünk. Fogd le, Holiday.

A Szürke habozik.

– Az Uralkodó tud róla?

– Mi vagyunk a tanácsadói – feleli neki Theodora. – Megígérted Darrow-nak, hogy vigyázol a családjára. Azzal akarod fogadni, ha hazatért, hogy cserben hagytad?

Holiday fájdalmasan markolja meg a sérült vállamat. Daxo az üvegtartályba nyúl, kiemeli onnan a faragott szörnyeteget. Ahogy felém közelíti, a lény egyre hevesebben kalimpál a lábaival. Édeskés szaga van, mint a cukrozott mandulának. Kutyaként csóválja skorpiófarkát, ahogy meglátja csupasz alkaromat. Beledermedek a rémületbe, kérlelem őket, hogy hagyják ezt abba, de nem érdekli őket a siránkozásom. Tudtam, hogy ez lesz, hogy az Uralkodó emberei megnyúznak, darabokra szednek, de a bizonyosság nem könnyíti meg a helyzetemet, nem enyhíti a félelmemet. Daxo másik kezében kis kés villan. Felszínes vágást ejt a karomon.

– Ne, ne tegyék. Az igazat mondom! Kérem!

– Mindjárt kiderül minden.

A lény a vérre veti magát, és már szívja is. Lábai úgy fonódnak rá a csuklómra, mint valami ráncos öregasszony ujjai. Undorodva rándulok össze, de Holiday szorításából képtelenség szabadulni.

– Kezdjük az egészet elölről – mondja Theodora. – Ki…

– Mi folyik itt? – hallatszik egy hang a hátunk mögül.

Niobé mélyen meghajol. Daxo hasonlóképpen, bár talán nem annyira mélyen.

– Uralkodóm. A lány nem törik meg. Ki kell valahogy szednünk belőle, amit tud.

Hátrafordulok, kitekerem a nyakamat. Az ajtóban az Uralkodó áll fehér tunikában.

– Mondtam volna olyasmit, hogy kínozzátok meg?

Daxo állja a pillantását.

– Neked nem kell látnod, Virginia. Ezért vagyunk mi melletted.

– Mert én valami törékeny virágszál volnék, akinek szüksége van merész lelkekre, aki a kínzást elvégzik helyette? – köpi megvetően. – És még te is, Niobé?

– Láttad Kavaxot?

– Igen. És ő vajon mit mondana, ha itt lenne? – Hosszan kivár, aztán előrántja a beretváját, két ugrással mellettem terem, és elkapja a véremet szívó rémség magasba emelt farkát. Fejbe döfi. Úgy visít, mint valami embergyerek, a farkával veszettül csapkod, de az Uralkodó szilárdan fogja. Aztán a földhöz csapja, és az néhány végső remegés közepette kiadja a lelkét. Akkor néz csak Daxóra. – Évekkel ezelőtt megkértelek, hogy pusztítsd el ezeket a dögöket.

– Én tartottam meg egy alomnyit – suttogja Theodora. – Nem Daxo. Az én feladatom volt, hogy híreket gyűjtsek, és ahhoz néha jól jönnek a fogak.

– Ha Darrow itt lenne…

– Akkor belenéznék a szemébe, és megmondanám neki, hogy amíg a fiát meg nem találjuk, nem tud senki és semmi megállítani. Nem kérek bocsánatot, nem érzek bűntudatot.

– Akkor esetleg már most szólhatnál neki, hogy elvesztettük a fiát – vágja a szemébe az Uralkodó. Theodora hátrahőköl. – Á, azt hitted, nem tudom, hogy segítettél neki bejutni a Mélysírba, hogy kihozzon onnan egy háborús bűnöst, aki álmunkban akart meggyilkolni bennünket?

– Virginia…

– Ne – tartja magasba a kezét az Uralkodó. – Unom már, hogy a saját tanácsadóim gyerekként bánnak velem, csak mert úgy döntöttem, hogy betartom a törvényeket. Nem vagytok jobbak Victránál, összekeveritek az erkölcsösséget a naivitással. Most menjetek. Mind. Egyedül akarok beszélni a lánnyal.

50

LYRIA

AZ ANYA

Az Uralkodó Daxo székéből figyel.

A korábbi kihallgatás megviselt, önmagam árnyéka vagyok csupán. Az Orákulum borzalma nem enyhül, mintha még mindig a karomat szorongatná.

Csak Holiday maradt velünk a szobában. Idegesen sandítok felé a szemem sarkából, mert ha fájdalom is várható, akkor azt ő okozza.

Az Uralkodó ruházata egyszerű, a haját lófarokba fogta, ahogy Lagalosban a nők a selyemüzemben. Az utcán járó-kelő Aranyak többségével ellentétben nem visel ékszert, csak a jobb kezén aranylik az Augustus-Ház gyűrűje, a balján pedig egy vasból készült, üvöltő farkast formázó másik. Fiatalabb, mint amilyennek eddig hittem, de ettől még nem tűnik kiszolgáltatottnak, elesettnek. Inkább energikus és erős. Nem csoda, hogy a bányából érkezett fiú beleszeretett. Korábban árulásnak tartottam ezt a szerelmet, hogy miért nem maradt meg az övéinél. De hogy is állhatott volna ellen egy ilyen nőnek?

– Elnézésedet kérem ezért – kezdi halkan. – A fiam… igen drága nekem.

Bólintok, alig hallom, amit mond.

– Miért tértél vissza? – kérdezi. – Akár szándékkal dolgoztál nekik, akár öntudattalanul, mert felhasználtak, tudhattad, milyen veszélyek várnak köztünk rád.

– Mit számít az most? – kérdezem ingerülten. – Csak az időt vesztegetjük. A fiad…

– Gondolod, én nem vagyok ezzel tisztában? – kérdi, mire megrázom a fejemet. – Be kell látnod, hogy nem ismerlek – folytatja hidegen. – Csak kétszer találkoztam veled, egyszer Quicksilver termében, utána pedig a leszállópályán… – Észrevette, hogy figyelem? Több száz méterre voltam tőlük. Létezik valami, ami elkerüli a figyelmét? – …és mindkét alkalommal az illendőnél többet hallottál és láttál. Csak ezt tudom rólad, meg amit a Telemanus-Ház szolgái és az intézőjük elmondott rólad. Hogy dühös vagy, ítélkezel, és mindenkitől elzárkózol. Ahogyan a terroristák szokták. Visszatérve a kérdésedre: hogy mi jelentősége van annak, miért tértél vissza. Tudod, gyanús minden, amit elmondasz nekünk. Ha azt akarod, hogy elhiggyem, amit mondasz, először el kell érned, hogy higgyek neked. Ha ez nem sikerül…

– Akkor újra megkínoznak?

– Nem. De akkor nem fecsérlem rád tovább az időt. Miért jöttél vissza?

– Mert így helyes.

– Ez kevés – ingatja a fejét. – Fuss neki még egyszer.

Nem tudom, mit szeretne hallani. De azt felfogom, hogy nem sok értelme volna egyszerűen a képébe vágni a válaszaimat, ahogy eddig tettem. Mert ő nem olyan, mint a többiek. Hogy közelítsem meg? Hogy értessem meg vele magam? Az arcát fürkészem, de hiába keresem a választ. Van bennünk azonban valami közös. Valószínűleg egyetlen dolog.

– A… férjed… Vörös volt – mondom óvatosan.

– Most is Vörös – javít ki. – Bármit hordjon is össze a Vox Populi.

– Ha olvastad az aktámat és beszéltél Kavaxszal, tudod, hogy kerültem a Lunára. Hogy mi… mi történt a családommal. És azt is tudod, hogy az unokaöcsémet is magammal hoztam, ő is itt van, a Citadella iskolájába jár.

Félénken simítom végig a kézfejemen a kasztjelet.

– Ha elmenekülök, Liam család nélkül nő fel, abban a hitben, hogy terrorista vagyok. És megsemmisülten éli le az életét, hogy a vére gonosz, hogy megérdemli mások megvetését. És elhiszi mindazt, amit rólunk beszélnek, hogy a Vörösök egyenként sem érnek semmit, hát még csoportban. Meg a Gammákról, hogy mohók vagyunk – csóválom meg a fejemet. – Inkább robbantom szét a szarveretes Völgyet, mint hogy ezt kelljen éreznie, hinnie. Mert nem érdemli meg, hogy szégyenkezzen. Én… megígértem a nővéremnek, hogy vigyázok rá. És meg is teszem. Liam büszke lesz magára, a néhai családjára, arra, hogy az ereiben Gamma vér folyik. Vessetek a Mélysírba. Öljetek meg. Nem számít, az én életem szart sem ér. De a fiadé igen. Azé a lányé igen. És ha segíthetek megmenteni őket, akkor Liam is emelt fővel élhet – mondom, majd egy kis szünet után hozzáteszem még: – Ahogy én is.

Mosolytalanul méreget. Egyre hosszabbra nyúlik a pillanat. Nem törtem át hozzá. Nem vagyok elég okos. Tudom, érzem. De aztán elmosolyodik.

– Látod, ezt el tudom hinni.

Megkönnyebbülten lélegzem fel, elernyednek az ökleim. Eddig fel sem tűnt, hogy összeszorítottam őket.

– Nekem úgy tűnik, hogy a kulcs ez a Philippe nevezetű férfi – vág bele, és magához inti Holidayt. A nő az asztalra vetíti a kargépét, és várja az utasításokat. – Hol találkoztatok?

– A Nemzeti Galéria előtt a Hüperión Promenádon. A kiállításon voltam, és ahogy kimentem az utcára egy Arany… nő megvádolt, hogy megloptam. Pedig nem. Asszem, egy másik Vörös tette. Megbilincseltek, és már be is akartak vinni, amikor Philippe felbukkant, és a lelkükre beszélt.

– Ez 17-én történt, kedden – mondja, nem kérdezi.

– Honnan… – ámulok, de aztán beugrik a válasz. – Az igazolványom.

– A Hüperión múzeumig lekövettük – pillant Holiday kargépének kivetülésére. A levegőben több szögből is látszik, ahogy bejárom a kiállításokat. – A múzeum melyik oldalán találkoztatok?

– A nyugati bejáratnál.

– Az a vakfoltunk, ugye? – fordul Holidayhez az Uralkodó.

A Szürke bólint.

– Az ottani kamerákat lézerzavarók iktatták ki.

– Sejtettük. Valami történt ott. Felteszem, hogy a Vörös zsebtolvaj ennek a Philippe-nek dolgozott – mondja elgondolkodón. Figyelem, ahogy jár az agya. Ugyan mit raktak még össze, míg én menekültem? – Ha Philippe a rendőrök lelkére beszélt, akkor nincs jelentés. De a testkamerák készítettek felvételt. Holiday…

– Már bent vagyok az Őrség Központi Irányításában. Keresem, hogy kik voltak akkor szolgálatban – mormolja, aztán elakad. – A fenébe. Több mint százan voltak aznap oda beosztva. Ha a nevét tudnánk…

– Stefano tiszt – vágok közbe. – Ő volt az idősebb. Olyasmit mondott, hogy a 13-as őregységnél szolgál.

Az Uralkodó meglepetten pillant rám.

– Holiday…

– Meg is van. Stefano ti Gregorovich, 1-es rangsorú hadnagy. Aznap szolgálatban volt a múzeumnál – sandít rám Holiday.

– Remek, Lyria – bólint az Uralkodó.

Holiday előrántja Stefano testkamerájának felvételét, végigpergeti. A körzeti öltözőtől kezdve intézkedés közben, amikor huligánokat fogott le, akik az Uralkodó farkassal párzó képét fújják fel a falra. Végül elérkezik az én lefogásomhoz is. Átpörgeti. Ám ahogy beraknak a rabszállítóba, a kamera képe eltűnik, szürke képpontokra vált.

– Tíz percen át semmi – közli Holiday. – A partnerénél ugyanúgy.

– Vagyis egy szellemmel akadt dolgunk – összegzi az Uralkodó. – GravKút, zsilipajtó, nulla DNS. Titkos információk a Citadellán való mozgásáról. Nem hinném, hogy a Vörös Ökölről lenne szó, hiába hagyták hátra a szimbólumukat. Nekik erre nincs meg a forrásuk. Máshol is voltatok együtt? – fordul felém. Felsorolom, merre jártunk együtt. Míg Holiday végzi a kereséseket, az Uralkodó tovább gombolyítja a fonalat: – És mikor adta át neked Philippe az EMP drónt?

– Nem aznap. Egy másik alkalommal.

– Milyen magyarázattal adta neked?

– Hogyhogy magyarázattal?

– Mit mondott, miért adja? És ami még lényegesebb, miért fogadtad el tőle?

– Azt mondta, hogy mert barátok vagyunk – ismerem el zavartan. – Sejthettem volna, hogy valami nem stimmel. Pedig kiképeztek biztonságból. Tudom, hogy elvileg nem lenne szabad ajándékokat elfogadnunk senkitől, csak… – Elhallgatok, nem mondom ki, csak gondolom. Hogy magányos voltam.

– Ne okold magadat. Ha szándékosan szemelt ki éppen téged, azt is tudnia kellett, hogy mikor leszel a fiam közelében, ráadásul a megfelelő helyzetben, hogy a terve beváljon. És ez azt jelenti, hogy hozzáfért az aktádhoz. Mindent tudott a családodról – fintorog. – Pontosan tudta, hogyan vezessen meg.

Megvezessen. Mintha nem is ember lennék. Amikor a családomról meséltem neki, nagyon is jól tudta, miről beszélek. Mindent tudott. Émelygek.

– Megvan az anyag az Arisztotelész parkból és a vendéglőből – szólal meg Holiday. Aztán átkozódik egy sort. – Ezt is tönkrevágták.

A levegőbe dobja a képet a kargépről. Képsorok futnak, ahogy az utcákon járkálok, meg a műemlékek között. Philippe is ott van mellettem végig, látszik a fekete öltönye, csak épp az arca helyén fehéren izzó tűz lobog.

– Ez meg mi? – kérdi az Uralkodó.

– Pacázó – mondja Holiday meglepetten, hogy az Uralkodó nem tudja. – A legújabb feketepiaci trükk. Alaposan megizzasztja az Őreinket. Magas frekvenciás fényhullámokat kibocsátó prizma, amely láthatatlan maszkot von a felhasználó arca köré, hogy tönkrevágja az arcfelismerésünket. Nem olyan alapos, mint egy rendes zavaró, viszont sokkal nagyobb a felhasználhatósága és elegáns a működési mechanizmusa. Ugyanaz a típus, mint amit a Földön használtak a múlt hónapban.

Jelentőségteljesen néznek össze.

– Nem lehet köztük kapcsolat?

– Nehezen tudnám elképzelni. Hacsak nem őt akarják előcsalogatni. Mert ez esetben hamarosan nyilvánosságra hozzák az egészet. Ha nem, akkor politikai természetű lesz a váltságdíj, és akkor engem vettek célba. Vagy Victrát.

Holiday ennek a jelentőségét sokkal jobban átérzi, mint én. Egy fokkal sápadtabban fordul vissza a kargépéhez.

– A vendéglőben szellemhitelkártyával fizetett. Névtelen számláról, száz kredit egyenleggel. A kártyát csak aznap használták, egyszer egy műszerboltban egy kargépet vettek vele, kétszer múzeumokban fizettek vele, egy kávézóban és a vendéglőben, végül az Almaide utcában, egy boltban.

– A boltban mit vett? – kérdi az Uralkodó.

– 22342C jelzésű tételt. Megnézem az online katalógusukban. – Kis szünet, majd epésen folytatja: – Egy játék oroszlánt.

– Gúnyolódik rajtunk – pillant ki az Uralkodó az ablakon. Egy hajó halad el odakinn. Végig ügyelt az arckifejezésére, de most kivillan, mennyire fél. Ugyanezt a kifejezést láttam a nővérem arcán, amikor mondtam neki, hogy a Vörös Ököl jár a táborban. Semmi sem hasonlítható az anyai félelemhez. Hirtelen megsajnálom ezt az asszonyt.

– A helyszínen találtunk egy Vöröst. A teste összeégett, halott volt. Más tettestársa is volt?

– Egy varjú volt mellette még.

– Obszidiánja van? – rezzen össze Holiday. Hogy nézett ki a pasas?

– Nő.

– Nő? – ismétli lassan.

– Hátulról láttam. Nagydarab, a haja fehér. – Elhallgatok. – Ő… lőtte le Kavaxot.

– Van ötleted, miért vitt magával a hajóról? – kérdi az Uralkodó. – Mert ez a részlet valahogy nem passzol a képbe.

– Nem is. Eredetileg meg akart ölni. Az arcomba nyomta a pisztolyát meg minden. De aztán nem tette meg. Kivonszolt, és azt mondta, hogy el fog engedni, és pénzt is ad, hogy új életet kezdhessek.

– Furcsa – mormolja az Uralkodó. – Nagyon furcsa. És azok a férfiak, akiknek Philippe átadta a gyerekeket? Emlékszel még bármire velük kapcsolatban, amit eddig nem említettél?

– A legtöbbnek nem láttam az arcát. Sötét volt, és mindenki feketét viselt. De volt ott egy… Rózsaszín. A főnökük.

– Róla tudsz valamit mondani? Hallottad esetleg a nevét? Nem volt jellegzetes sebhelye? Gyűrűje? Bármi…

– Nem… várjunk csak – kotorászom az emlékezetemben. – Volt egy sétapálcája.

– Hordott valamilyen díszt?

Hunyorogva igyekszem magam elé képzelni, felidézni.

– Fehér volt, az egész fehér. Csak a teteje fekete. Szörnyeteget formázott.

– Szörnyeteget – ismétli az Uralkodó. – Milyen szörnyeteget?

– Azt nem tudnám megmondani, de olyan… karjai voltak. Egy csomó karja.

Az Uralkodó babrál a saját kargépén, és egy testes, sok végtagú lény képét dobja elém a levegőbe.

– Ilyen volt az a szörnyeteg?

– Igen, azt hiszem. Aha.

– Biztos, hogy ez volt azon a sétapálcán? – mered rám az Uralkodó.

– Naná. Vagyis úgy értem, hogy igen. Miért? Mit jelent?

A nő nem válaszol, Holiday aggodalmasan feszeng.

– Úrnőm…

Az Uralkodó feláll, az ablakhoz megy, és legalább egy percig áll ott, mielőtt folytatná: – Nem szörnyeteg, Lyria. Hanem egy fejlábú. Egy polip. A legintelligensebb gerinctelen állat. És mellesleg a Szindikátus szimbóluma – teszi hozzá, és csak ezután fordul felém: – És náluk van a fiam.

Sötét rémület árad a tekintetéből a terembe. És most először elveszíti az uralmat a környezete, a világ és a saját fiának sorsa felett.

– A Szindikátus… – hebegem, mert még a Marson is ismerte mindenki a Szindikátust. A Vörösök háromévnyi fizetésüket adták nekik, hogy a családjukat Égeába, Attikába vagy akár a Lunára csempésszék. De sokan nem élték túl.

– Bűnügyi szervezet. Évek óta uralja a lunai alvilágot – ad magyarázatot az Uralkodó. – Miután a Társadalom összeomlott, náluk is kitört a polgárháború, míg végül egy új vezető egybekovácsolta a túlélőket, és eltakarította a színről a megmaradt, szétszórt kisebb galeriket. Őt a Királynőként ismerik. És a férfi, akit láttál, a hét Hercegének az egyike. Nagy valószínűséggel a Kezek Hercege, vagyis a tolvajai fejedelme. Amennyire tudom, a Szindikátus tagjain kívül még senki sem élte túl a vele való találkozást. A te Philippe-ed nagy valószínűséggel maga is maffiózó volt.

– Képtelenség – suttogja Holiday. – Ezek csak bűnözők, soha nem merészelnének az Uralkodóval szembemenni…

– Lune-nal nem is mertek volna packázni. Ő meghagyta nekik az alvilágot, amíg őt békén hagyták. És ők nem kívánkoztak az elrendelt határokon kívülre, mert Lune rájuk szabadította volna Aját, hogy gyilkolja meg a gyerekeiket, asszonyaikat, férjeiket. És rájuk gyújtotta volna az Elveszett Várost. Tőlem viszont nem tartanak. Ahogy a Vox Populi sem – fűzi hozzá, majd elhallgat. – Victrának igaza volt. Én hívtam ki magam ellen a sorsot. Elhullajtottam az összes fogamat.

– A francba Victrával, a Köztársaság nem változhat át a Társadalommá – jelenti ki határozottan Holiday. – Vagy nem ez volna a lényeg?

– Hogy is mondta Lorn? „A könyörületesség felbátorítja a gonoszt.”

– De mit akarnak a fiaddal? – kérdezem.

– Tárgyalási alapnak kell nekik, de hogy milyen ügyben, vagy kiért… – hal el a hangja. Aztán egy gondolat lobban a szemében: – Theodora lépjen kapcsolatba Darrow-val. És hívd össze az Uralkodói tanácsot. Keresd meg Táncost. Egy órán belül legyen az irodámban.

– A lánnyal mi legyen?

Az Uralkodó rám pillant:

– Tanúskodnod kell majd. És több kérdés is fel fog még merülni. Egyelőre az intézőm gondoskodik neked szobáról és ennivalóról.

Holiday az ajtóhoz terel. El vagyok bocsátva. Szeretném kifejezni a jókívánságaimat az Uralkodónak, hogy imádkozom a fiáért. De félek, hogy nem fogadná jól a szavaimat.

– Remélem, hogy a pisztoly is segíteni fog – mondom. – Csak utána jutott eszembe, hogy az ujjlenyomatoknak jelentőségük lehet. Össze voltam zavarodva. De talán a helyszínen is találnak még.

– Pisztoly? – fordul felém az Uralkodó. – Miféle pisztoly?

Holiday sem ért semmit.

– Ami nálam volt, amikor az ellenőrző állomásra értem. Philippe kocsijából nyúltam le. Az övé.

– Hol vannak az Őrök? – perdül meg az Uralkodó.

– Zárkában.

– Küldj egy egységet az ellenőrző pontra. Most. Forgassák fel a helyet, szedjék darabokra, ha kell.

– Mi ez az egész?

– A pisztolyt nem adták át.

– Pedig nekik is megmondtam, hogy az övé volt.

– Ők viszont nem szóltak nekünk – összegzi Holiday.

Az Oroszlántestőrség légi úton érkezik az ellenőrző pontra. A sisakjuk holoKameráján át nézzük végig, ahogy átkutatják az épületet. Az egyik Őr öltözőszekrényének aljában, egy cipősdobozban találják meg végül a fegyvert.

– Vulkán típusú Mindenevő – hallom Holiday elrévült hangját. – Úgy hat éve egyetlen sorozatot gyártottak belőle. Gyűjtőknek való holmi. Több tízezret ér. Valaki lenyúlhatta, hogy jó pénzért túladjon rajta.

Nekem is feltűnik Holiday különös hanghordozása, bár az Uralkodó gyorsabb nálam.

– Fut a helyszínelés – hallatszik a vonalban az egyik Oroszlántestőr hangja. Az Uralkodó asztala felett a pisztoly kinagyított holója jelenik meg. Az ujjlenyomataim ott vannak a ravaszon, a markolaton, a csövön. De a tölténytáron egy sokkal nagyobb nyom is pompázik.

– Átnézem a jegyzéket – mondja halálra váltan Holiday. – Meg is van az egyezés. A Pireus biztosítótársaság jegyzékében, 741 PCE azonosító alatt – nyel nagyot. – Ephraim ti Horn, biztosítási nyomozó.

Harmincas, füstös képű férfi feje jelenik meg a levegőben. A szeme húzott, ravaszkás, a szája könnyed gúnnyal csücsörödik. Philippe-nél sokkal fiatalabb, az orra kisebb, az arca keskenyebb.

– Ez Philippe? – teszi fel a kérdést Holiday.

– Az orra kisebb. És az arca is más.

– Lehet, hogy arcprotézist viselt, amikor találkoztatok – magyarázza kifejezéstelenül.

Közelebb hajolok a holóhoz, ahogy lejátszik egy felvételt a személyes aktájából.

A férfi a lábait egy asztalra vetve ül, és unott lunai énekléssel magyaráz a kamerának: „…úgy tűnik, a Renoirnak nem egy betörő csalafintasága folytán kelt lába, sokkal inkább az erkölcsi romlottság képében a csődeljárás elkerülésének eklatáns példájával állunk szemben. Egyszerű csalás. Sikkasztás. Javaslom a kártérítés kifizetésének elutasítását, és a Fehérholdba a kibaszott gazemberrel.”

– Ő az. A szarveretes rohadék, személyesen.

Holiday súlyosan, fájdalmasan sóhajt fel.

– Ismered, Holiday? – néz rá az Uralkodó.

A köpcös nő bólint, és szomorkásan elneveti magát:

– Mondhatjuk. Ő a sógorom.

51

EPHRAIM

ÉGÖBÖL

Utolsó napom a Lunán. Még tart a sötét ciklus, bár a napfelkelte megszínezte a keleti eget. A lakosztályom fűtött teraszáról nézem egy pohár vodka mellől. Holnap Volgával magánjárattal elhúzunk innen a Földre, ahol az állam rendes ellenségeinek szokása felszívódni. Az öreg bolygón még nem olyan professzionális a digitális megfigyelés, mint a holdon. Szóba jött a Mars is, de ott épp a Vox Populi csinálja a cirkuszt, szóval a gusztusomhoz kissé labilis arrafelé az élet. Amióta értesültem, hogy a Szindikátus egyik keményfiúja a raktárépület közelében kicsinált egy Vörös lányt, folyamatosan iszom. Egyre-másra töltök a kis nyuszi egészségére, plusz egy zoladont is hozzádobok néha, az a magam kedvére.

Véres, fájdalmas halált halt egy sikátorban, ahogy a családja többi tagja. Pengék és fejszék hasogatták fel. A zoladon felszívódik, egyből nullára enyhíti a sajgást a mellkasomban, jeges ujjai mindent elsimítanak.

A Csombó terül el a hotel alatt, azon túl pedig Hüperión fényei villódznak. Felette az égen a rózsaszínes derengésben műholdak és égöblök tarkállanak az égbolton mindenfelé, közöttük a csillagáról jönnek-mennek szünet nélkül.

Hamarosan én is azok között a fények között hasítok. Bár ott tartanánk már.

Az Oroszlánszívű gyilkosai darabokra fogják szedni Hüperiónt. Holiday is köztük lesz.

Volga cammog ki a teraszra, ahogy felnézek. Amint leadtuk a szajrét a Hercegnek, egyenesen idejöttünk, készpénzben fizettünk, és visszavonultunk. A lakosztályunk a tetőszinten saját biztonsági rendszerrel van felszerelve, az ablakokon sötétített üveg, hogy otthonosabb legyen, és a kíváncsi szemek se kukkanthassanak be az égből. Automatikusan indul a kezem a hónom alá, hogy érezzem a megnyugtató Mindenevőmet, de csak az üres bőrtokot markolászom. Pucérnak érzem magam a nélkül a pisztoly nélkül.

A várost figyelem merengve, az otthonomat, mióta anyám kipottyantott magából az alom hatodik, legfiatalabb kölykeként. Az állam iránti kötelesség voltam csupán a szemében, az államnak pedig egy újabb kutya a falkába. Soha nem ámítottam magamat azzal, hogy leheletnyit is törődne velem ez a város, nekem mégis fontos volt, ahogy a Társadalom soha. Harcoltam a felszabadításáért. Harcoltam akkor is, amikor az Aranyak visszatértek, hogy visszaköveteljék maguknak. És most végignézhetem lassú átváltozását. Ahogy az új elnyel mindent, ami a múltból még megmaradt. Márpedig ennek az újnak a szívében olyasmi dobog, amit képtelen vagyok megérteni. Valami vad és őrült tombolás a hatalomért, gazdagságért, háború minden és mindenki ellen.

Eddig én is beleálltam, követtem az új szabályokat, de valahogy nem voltam önmagam.

Ahogy a Szindikátuson agyalok, lassan kitisztul minden. Hogy miért is érnék be éppen ők azzal, amilyük már van?! Miért ne akarnának éppen ők túlnyúlni a kisszerű kis birodalmukon, és még ennél is többet bekebelezni?! Miért ne akarnának éppen ők még nagyobbat harapni a hatalomból?! Világos, hogy a következő lépcsőfok a politika. És én alapos lökést adtam a törekvéseiknek.

Minek kellenek nekik a gyerekek?

Azt hittem, ezt a munkát is ugyanúgy fogom elkönyvelni magamban, ahogy a többit. Vége, megcsináltam, elfelejtem. De most kiderült, hogy ez más, hogy sokkal hatalmasabb, és már nem is próbálom azzal áltatni magamat, hogy majd csak túl leszek rajta. Cyra és Dano meghalt, mert én belerángattam őket. Nem egyszerűen ebbe az utolsó buliba a Szindikátussal, hanem ebbe az egész életformába. Volgára pillantok, ahogy a két karját keresztbe fonva áll a terasz szélén. Az egyetlen barátom. Mielőtt megismert, nem volt bűnöző. A város gondolata bódította, vágyott a tarka kavargásra, a világok minden szegletéből idesereglők sokaságára. És akkor én lerántottam magammal a mélybe, mert kellett egy kutya, aki vigyáz rám. Neki is jobb lenne nélkülem. Mindenkinek jobb lenne nélkülem.

A zoladon ölelésében kristálytisztán körvonalazódik előttem a gondolat, jegesen szépséges logikával tárul elém.

A lakosztály nappalijából halványan kibugyog a holoHírek hangja. Hüperión felől zivatar közeleg. Aratót látták a Marson. De a gyerekrablásról egyetlen kukkot sem ejtenek. Csak egy rövid hír szól arról, hogy műszaki meghibásodás miatt lezuhant egy kormányzati hajó, de a balesetet mindenki túlélte.

A hallgatás is a játszma része.

Az Uralkodó zsarolhatóvá vált. Elvitték a fiát. De hallgat róla, mert nem akar O’Faran Szenátornak meg a bandájának muníciót juttatni. Milyen váltságdíjat akar majd a Szindikátus? Ez itt a hárommilliárdos kérdés.

– Bánod? – szegezi nekem a kérdést Volga.

– Egész pontosan mit? Hogy gyerekekkel kereskedünk? Francokat. Azt imádtam. Hogy viccet csinál belőlem egy pszichopata maffiavezér, most meg Arany állatok vadásznak rám? Ez mókás. Vagy talán azt, hogy a társainkat a szemünk láttára mészárolták le?

Érzem a feszkót a nyakamban, ahogy megfeszül, felnyúl az agyamig, és a tövénél megragadja. Újabb zoladont pöccintek a tenyerembe, de mielőtt még belemerülhetnék az édes bénultságba, Volga kiveszi a kezemből. Az adagolót pedig elemeli az asztalról.

– Hé, Volga, ne legyél tapló.

– Elég volt.

– Add ide az adagolót. Volga…

– Unom, hogy félálomban mászkálsz. Hogy ilyen bénultnak lássalak. Ez csalás, neked sokkal könnyebb. Túl könnyű. Rosszul érzed magad, erre kipattintasz egy pirulát. Vagy port szívsz. Vagy piálsz. És jól vagy.

– Mer’ úgy nézek ki, mint aki jól van?

– Fenéket – húzódik vigyorba a nagy szája. – Semmit sem érzel.

– Kérem az adagolót.

– Nem.

– Volga, te sápatag szar. Add ide az adagolómat.

– Nem vagy a gazdám. Vedd el, ha annyira kell – vonja meg a vállát. Utánavetem magam, ő oldalba lök, de olyan erővel, hogy nekizuhanok egy széknek, és ahogy becsapódom, csillagokat látok a jobb térdem régi sérülésétől. Nagy nehezen, hörögve feltápászkodom. Nem kér bocsánatot.

– Add vissza.

– Keresd meg.

Azzal kihajítja a semmibe. Lebucskázik a teraszról az alattunk cikázó forgalomba. A terasz korlátjához rohanok, még látom, ahogy elnyeli a mélység.

– Te kis szörnyeteg – morgom.

Az orrcimpái kitágulnak, bal kézzel megtaszít, hogy hátratántorodom. Rohadtul erős. Repedt bordáim felsikoltanak a fájdalomtól. Nem kapok levegőt. És nem áll le, jön utánam, megint mellbe vág, hanyatt zuhanok. Elnyúlok előtte a terasz márványburkolatán, a lapockáim fájdalmasan reccsennek a becsapódástól.

– Érzel végre valamit? – kérdi.

– Jaj… cseszd meg – köhögök.

Bakancsos lábával a gyomromba tapos. Rám nehezedik.

– Most?

Jobb kezemmel elérem a bakancsom szárában lapuló sokkolót, nekinyomom a lábának. A bőre ropogva ég a nadrág alatt. Fájdalmasan elfintorodik, a pillantása elsötétül, ahogy az Obszidián génben felhorgad a fájdalom ingerére kiváltott vérszomj.

– Volga… – hebegem. – Volga, ne…

Olyan könnyedén kap fel dühében, mint egy tollpihét, két kézzel a feje fölé emel, és mindjárt lehajít a zoladonadagolóm után a mélybe. Ezer méterrel alattunk kocsik száguldanak, látom őket.

– Tedd meg – sziszegem. – Gyerünk, hajíts le, te szörnyeteg.

Már nem szorongat annyira, visszafordul velem jó irányba a világ, ahogy visszaereszt a terasz padlójára. Zihálva ülök a földön, képtelenség, hogy felálljak. Volga az egyik székre rogy súlyosan, hogy megroppan alatta. Könnyes szemmel mered rám.

– Nem vagyok szörnyeteg. Nem vagyok – néz rám bedagadt szemekkel. – Te vagy az. Gyerekek voltak még.

– Tisztában voltál vele, mi a feladat, hogy mit fogunk tenni – dörzsölgetem fájdalmasan a bordáimat. Eltört még néhányat, az is fix. – Tudtad, hogy életekkel játszunk, hogy meg is halhatunk. És most zokogsz a bűntudattól? – horkantok nagyot. – Elvégezted a dolgod, ahogy én is. Most vegyél a vérdíjból magadnak egy új gerincet meg egy jó kurvát. Alaposan rád férne mind a kettő, Jupiterre mondom – hadarom. Úgy bámul rám, mint aki nem hiszi el, amit hall. Gőzöm sincs, mire számított. De a munkát elvégeztük, ideje továbblépni. – Ha így tele volt a bugyid, minek mentél bele egyáltalán?

– Miattad! – sírja szánalmasan. – Azért, mert szükséged volt rám. Én mindig rád szorultam. Idehoztál. Te vagy a családom. És még soha nem tehettem érted semmit. Mert soha nem hagytad. Folyton hazazavartál, leállítottál, dühös lettél, ha csak próbálkoztam. Eredj haza, Volga. Kopj le, Volga. És akkor jött ez. Végre valamit én is megtehettem a kedvedért. Kisegíthettelek. Vigyázhattam rád, ahogy te is mindig rám. Nem gondoltam, hogy ennyire nehéz lesz.

Csak ül, próbál nem zokogni, de nem megy neki, a hatalmas vállai zihálva hömpölyögnek.

Tippem sincs, mi legyen.

– Gondolj a ránk váró új kalandokra – morgom vontatottan. – Körutazás Afrikában. Csupa tengeri finomság. Mindenféle állatok. A berber partok szajhái.

– Szerinted megölik őket?

– Dehogy ölik meg őket. Hallottad, mit mondott a Herceg. Semmi durvaság. Mi hasznuk lehet egy halott túszból? Pénzt akarnak, vagy valami mást. Fingom sincs, mit. De nem is érdekel. Semmi közünk hozzá.

– Semmi közünk? Mi is ebben élünk, Ephraim, mi is része vagyunk a Köztársaságnak.

– Jaj, ne már, mert itt élünk?! Azért tömik az ilyen szarságokkal a fejedet, hogy azt gondold, tétje van annak, amit teszel. Hogy hasznos kis csavar legyél a gépezetben. Nagy kamu az egész, hercegnőm. Az ember soha nem önmagáért harcol, hanem mindig csakis értük. A Lune-okért, az Augustusokért, Aratóért. Soha semmi különbség, de kurvára semmi.

– Miért vagy te ilyen?

– Milyen?

– Gonosz.

– Nem vagyok gonosz – rezzenek össze.

– Akkor mi vagy?

– Öntudatos. Bármennyire is szeretnéd, senki más terheit nem veheted a válladra. Ez nem így működik. Csakis magaddal kell foglalkoznod, mert más úgysem törődik veled.

– Én szívesen törődöm veled.

Csak a szememet forgatom.

– Gondolod, azok a gyerekek törődnek veled? Gondolod, ha majd felnőnek, egyetlen gondolatuk is lesz majd a magadfajtával kapcsolatban? Az ő szemükben te csak fegyver vagy.

– És a te szemedben? Ha nem az volnék, nem hagytad volna, hogy veled maradjak.

– Hát az fix, hogy nem a kellemes csevegés miatt tartottalak meg.

Ahogy rám néz, érzem, hogy végül csak sikerült túl messzire mennem.

Valami elpattan. És ez a valami fontos.

– Volga – indul felé bizonytalanul a kezem, de ő elhúzódik. Aztán elindulna felém, de közben a kezem ernyedten visszahull, és ő látja, hogy már nem igyekszem megbékíteni, ezért sarkon fordul, és otthagy. Nagy csattanással csapódik mögötte a lakosztály ajtaja, és a zoladon hűvösségén keresztül is tudom, hogy a mi kettőnk közös története itt és most véget ért.

Egyedül maradtam megint. Jobb is így.

Nem sokkal Volga távozása után én is kijelentkezem a szállodából. Haza nem megyek, tartok tőle, hogy a Köztársaság titkosszolgálata esetleg lenyomozott valahogyan, vagy talán Gorgó látogat meg. Egyikre sem vágyom. Ehelyett Cyra üvegcsoda lakóháza előtt találom magamat, és a nyakamat hátraszegve kutat a tekintetem az ablaka után. Vajon melyik mögül nézhetett bele a világba? Nem járhatok a kérdés végére, mert áthatolhatatlan a biztonsági rendszer, retinaszken, őrök a lobbiban. De nem is annyira lényeges, így se, úgy se érthetem már meg a lányt, hogy miért volt olyan, amilyen, miért vágott tőrt a hátamba. Csak találgathatok a szakadó esőben. Nem értettem őt, ahogy Danót sem, mert nem eresztettem be őket, és ők nem is erősködtek, készségesen elfogadták a feltételeimet.

Az utcákat járom, átvágok a csatornákból feltörő gőzpamacsokon, cikázok az utcai tésztaárusok között, a húskütyüárusok erdejében, akiknek a vállán a holoKivetítők mechanikus vízköpőkként csorgatják magukból a reklámok kaleidoszkopikus kavalkádját. Azt az útvonalat követem, amelyen Triggel is gyakran sétáltunk a Promenádról a Függőkerteken át a lepukkant Óváros déli végébe. Aztán haladok tovább, gyalogolok bele a kora reggeli órákba, végignézem, ahogy az éjszaka népsége átadja a stafétát a reggeli munkába sietőknek. Minden a hosszú napfelkelte rózsaszín ködében úszik.

Az ébredező városban, a kikötőnél, egy régi kedves standomon reggelizem fahéjas-cukros tésztát és kávét, közben a sirályokat etetem, ahogy Trigg szokása volt. Alant a Szerenita-tenger hömpölyög, hullámain testes robotok gyűjtik a szemetet. Később eltaxizom a raktáramhoz, és várom, hogy egy másik robot behozza a magánlakrészembe a holmimat. Villás fémkarjai az asztalra helyezik a fémdobozt, amelyben az összekészített motyóm pihen két fényes, fekete bőrtáskában. Meglep, mennyire nyomasztó látni, hogy mindössze ennyi az életem. A tolvaj, akinek nincs mit összecsomagolnia. Röhejes, ócska vicc. De talán csakis erre vágytam. Hogy végre esélyem nyíljon az újrakezdésre. A semmiről. A táskákban csak a kemény plasztikkártyákon lapuló keményvalutám, több személyi igazolvány és ugyanannyi DNS-tok van. Két öltöny, két pisztoly és egy adagnyi zoladon vésztartalék. Azt a zsebembe süllyesztem, de még nem veszek be belőle. Az utazásra tartogatom.

Innen a magánégöbölbe vitetem magamat, a három kilométerrel a város felett lebegő, csillag alakú kikötőbe, ahonnan a gazdagok és szépek repkednek szerte a világokba. GravLifteken függ, és tíz magánjacht fogadására alkalmas. Arcpirítóan drága, de fegyverrel utazni csakis magánjáraton lehet. A legfelső szinten, a recepciónál szállok ki a taximból, az meg már fordul is rá a betonkifutóra, hogy visszatérjen a nyüzsgő város felszíni forgalmába. A fellegek felett egy parkszerű térségben találom magamat. Menő Rózsaszín személyzet fogad mosolyogva a pult mögött, fehér egyenruhában, kacéran a fejébe húzott kis kalapka alól mosolyog rám: – Jó napot, polgártárs. Üdvözlöm a Zefír földközi állomáson. Még ma bejelentkezik a járatára?

A zsebemben az ujjamra ügyeskedem az átlátszó DNS-tokot. Úgy teszek, mintha megnyalnám az ujjam hegyét, és a mintát végighúzom az érzékelőn.

– Jaj, Mr. Garabaldi – sikkant boldogan, ahogy a számítógépe beazonosítja az egyik hamis énemet. – Milyen boldogság, hogy ma velünk repül. Az Euridiké fuvallata harminc percen belül készen áll az útra. A pilótái már a repülés előtti ellenőrzést végzik.

– Az utastársam megérkezett már?

Belenéz a nyilvántartásba.

– Nem, ön az első. Ms. Bjorl még nincs itt.

– Szóljon, kérem, ha megjött.

– Mindenképpen. A repülési ellenőrzés lefolytatása után bármikor el is indulhatnak, addig azonban ajánlom figyelmébe világhírű szolgáltatásainkat – ránt fel egy holoTérképet a teljes állomásról, és a kargépem már fogadja is az adatokat. – Két élményfürdővel is állunk a rendelkezésére, talál sós vizes medencét, altervalóság podokat, masszázs-és egyéb élvezeti és kényelmi szolgáltatásokat megfelelő kiszolgáló személyzettel. Van kaszinótermünk és két bárunk is, a Szürkület és az Égbolt…

Megyek a londiner után, aki a csodásan kialakított bárba viszi a holmimat. Klasszikus zene árad diszkréten a falakból, a hátam mögött a fellegekre és a kísérteties, rózsaszín égboltra látni, de én a bejáratra szegezem a tekintetemet, és várom, hogy Volga széles vállai kitöltsék a keretet. Utasok jönnek-mennek. Leginkább Aranyak és Ezüstök, csevegésük csilingel, mint ezüstkanál a finom porcelánon. Felismerek néhány színésznőt és két híres versenyzőt. Hamarosan fülbántó zsivajként érzékelem a háttérzajokat, szorongató klausztrofóbia telepszik rám. A lanodinelvonás tünetei, tudom. De azért sem veszek be zoladont.

Volga még a harmadik italom után sincs sehol. Akkor felszállok a hajómra, találkozom a Kék kapitányommal és a repülési személyzettel, elhelyezik a csomagjaimat a hálórészben. Az utaskísérő kever nekem egy vodka-licsit, a hajó bárjában várom tovább Volgát. Egy órán át. Aztán még két órán át.

Délben sikerül megemésztenem, hogy Volga nem jön. Magányosság ereszkedik rám. Nem az az üresség, amit megszoktam már, hanem a végső, mélységes egyedüllét. Elértem a legalját. Kéttáskányi élet egy főre. Az álmosító holoHírekkel és ajtócsapódással végződő barátság. Hirtelen ízetlen a számban a gin-tonik. Kísérteties a gravitáció hiánya. Korábban megkértem a kapitányt, hogy az előkészületek során kapcsolja ki a gravitációt. Volga kedvéért. Az első alkalommal, amikor a Földről a Lunára jöttünk, kimaradt neki a súlytalanság. De már semmi értelme. Én személy szerint mindig rühelltem az űr érzését. Megkérem az utaskísérőt, hogy kapcsolja ki a súlytalanságot, közlöm, hogy indulhatunk, mert Ms. Bjorl nem jön.

Mielőtt a hajtóműveket beindítanák, gyorsan elmegyek a mosdóba. A gyomrom nem bírja túl jól a kilépést az atmoszférából. Beveszek egy hányáscsillapítót, és ahogy indulnék vissza a bárba, eszembe jut, hogy nem árt megváltoztatnom az úti célomat. Volga nem tart velem, és ha esetleg a rosszul értelmezett lelkifurdalás a hatóságokhoz vinné, kellemetlen meglepetés fogadhat landoláskor. Viszlát, Afrika, jövök, Visszhangváros! Felmegyek a lépcsőn a második, repülőfedélzetre. Sehol senki. Csak a néma csend. A személyzet korábban a konyhában készítette elő az ételt, de most eltűntek. Benézek a kis alvófülkéikbe. Ott sincsenek. Nem jó jel. Ellopakodom a konyha előtt, előre, a pilótafülkéhez. Bekukkantok. A fülke ablakán túl semmi rendellenes, a leszállóplaccon senki, az égbolt is tiszta. De valami akkor sem stimmel. Halkan előveszem a hónom alól a tompa orrú pisztolyomat.

Talán a Szindikátus döntött úgy, hogy mégiscsak végeznek velem?

Lerázom magamról a rémületet, a gyomrom így is görcsben, de átvágok a folyosón. Izzadt markomban csúszkál a pisztoly. Ellenőrzöm a felső szintet, minden tiszta, utána megállok a lépcsőfordulóban, lekémlelek a lépcsőn. Hallgatózom. Semmi. Elindulok lefelé.

Odalent a bárból zaj hallatszik. Hangok. Volga? Kivont pisztollyal rontok be a bárba, ahol két nő mered rám a bőrszékekből.

– Holiday… – akad el a szó a torkomban, mint valami csirkecsont. Civil ruhában üldögél, a két könyökét a térdére támasztja. Fekete nadrág, bakancs, vadászzöld bőrkabát, amelynek a bal ujjába a dudorból ítélve mintha álcázott impulzusPajzs-generátort varrtak volna. Jobb csípőjéről nagydarab golyószóró lóg. Nem mondom, rendesen felkészült a csaj a nagyvárosi hadviselésre. Mellette tiszta ruhában, frissen mosott hajjal a nyuszi ül, szeméből süt a bénító gyűlölet. A karja felkötve.

– Ó, a picsába…

– Ülj le, Ephraim – szólal meg Holiday.

Nem eresztem le a pisztolyt, kipillantok a folyosóra, vajon ott lapulnak-e a többiek. Olyan, mintha egyedül lennének, de ha máshol nem, kint a terminálon legalább egy kommandós egység várakozhat. Mindennek vége. Keserűen felkacagok, és Lyria felé bökök.

– Te elvileg meghaltál.

– Úgy sokkal könnyebb dolgod lenne, mi?

– Hogy tudtál meglógni az Obszidiánok elől?

– Varázslat – fintorog.

– És hogy találtatok meg? – morgok.

– Mi vagyunk az Állam – feleli Holiday. – Mégis, mit hittél, meddig bujkálhatsz előlünk?

– Egy napnál mindenesetre tovább – biccentek. – Nem gond, ha töltök egy italt magamnak? Vagy négyet – indulok a bárpult felé.

– Fogd be, és ülj le.

– Hékás, nekem van pisztolyom – nézek a homlokomat ráncolva a pisztolyomra.

– Nekem meg egy Pecsétesem a raktérben.

– Kicsit mintha túltoltad volna – huppanok le velük szemközt. Meglep, hogy nem érzem legyőzöttnek magam. Nem félek. Ha már egyáltalán, akkor leginkább megkönnyebbültem. Kibiztosítom a pisztolyt, és az asztalra lököm, Lyria felé.

– Gondolom, ezt használni akarod.

– Már van egy – húzza elő a dzsekije alól a Mindenevőmet, és teszi ki a térdére. A ravasz körül ujjzár. Rámosolygok a fegyverre, örülök, hogy újra látom.

– Meglógsz az Obszidiánoktól, valahogy kieszközölöd, hogy a Köztársaság titkosszolgálata ne hámozzon meg élve. És itt ülsz előttem egy pisztollyal. Mi ez, ha nem mágia?

– Ephraim…

– Ha könnyebb, nyugodtan szólíts csak Philippe-nek.

– Cseszd meg.

– Milyen eredeti – dőlök hátra, és vetem keresztbe a lábaimat. – És most? Mi következik? Ránk törnek a kommandósok? Bevonszolnak a vallatókamrába? Lemetszenek rólam darabkákat, amikkel majd Aratót örvendeztetik meg, ha hazatért? Vagy inkább vegyi kínzásra számítsak? Kísérletezgetésre? HoloÉlménybe zártok egy relatív évre? Vagy egyszerűen csak kiállítjátok nekem az egyirányú víz alatti jegyet a Mélysírba?

– Most az a rész jön, amikor elárulod, hol vannak a gyerekek – közli Holiday. – Elmondod szépen, kinek adtad el őket. Hogy mit tudsz a sétapálcás Rózsaszín férfiról. És hogy hogyan szerezhetjük vissza őket. A saját érdekedben remélem, hogy eleget tudsz, és nem lesz rá szükség, hogy hazaárulással vádoljunk meg.

– Szerencsére a halálbüntetés már nem jöhet szóba.

– Tehetünk kivételt.

– Milyen nagyvonalú.

– Nem árt megszoknod a gondolatot, hogy életed hátralévő részét egy cellában töltöd. Hogy mekkorában, az attól függ, mit mondasz nekem.

– Túl régóta vagy a katonaságnál, Holiday. Senkit sem rohanhatsz le így. Hogy még csak a reményt sem lengeted be. Így nincs semmi, ami ösztönözne. Emlékszel a Tizenegyedik Légióra? Ott voltál te is. Az Arany Baziliszkuszra. – Emlékszik hát, hogyne emlékezne. – Mi történik, ha bekeríted az ellenséget, és nem adsz neki módot a megadásra vagy a visszavonulásra? Az utolsó vérükig harcolnak. És az kinek jó? Senkinek. Csapdába estek a gáttal a hátukban. Emlékszel, hogy lőttük őket megállás nélkül? Nyolc órába telt, mire végeztünk azzal az ötvenezer emberrel, csak mert nem akartuk felrobbantani a gátat. Ki hitte volna, hogy olyan sokáig fog tartani, nem igaz? Utána nem találkoztam már Aratóval, de te biztosan láttad a képét. Hogy tetszett neki?

– Ez már nem játék, Ephraim. Ha annyira rühelled az életet, szívesen küldök golyót az agyadba. De ne vigyél magaddal a halálba két ártatlan gyereket.

– Ártatlan? Mindenki ezzel a szarsággal jön folyton. A szüleik tették közszemlére őket. Nem lett volna muszáj állami hivatalra lépniük. Parádéztatni őket, mint a haladás meg az új kor mintapéldányait. Mégis megtették. Ők csináltak belőlük céltáblát, nem én. Szerinted hány kisgyerek halt meg a lunai csatában? A saját szememmel láttam, ahogy egész háztömbök válnak semmivé a Valii-Rath-hajók részecskeágyúinak tüzében. Ahogy a Köztársaság szimbólumát hordozó termeszlőszerek egész iskolákat esznek szét. A halott gyerekek a háború aprópénze. Ne siránkozz nekem, hogy az egészet kirobbantó férfi és nő nem akarja most bedobni a maga részét a nagy malacperselybe. Ahogy mindenki más.

Még soha nem nézett rám ilyen undorodva.

– Mi történt veled?

– Az élet. Ugyanaz a szar, ami mindenki mással.

– Ha Trigg ilyennek látna, köpne rád.

– Cseszd meg, te vigyáztál rá, amikor meghalt. Nem én.

Holiday kifejezéstelenül mered rám, mintha hátba szúrtam volna.

Ez az igazság feszült köztünk kimondatlanul minden születésnapi találkozónkon. Mint valami kölcsönösen bebiztosított tömegpusztító fegyver. És most, hogy kijött a számon, hamu ízét érzem a fogaim közt. Hogy így felhasználom Trigget, hogy ő lett a fegyverem, véglegesen bepiszkolja az emlékét, meggyalázza, amit mindkettőnknek jelentett. De akkor is csak folyton a nővérével kellett tartania. A halálba is elment vele egy olyan ügyért, ami már a nevét is rég elfeledte. Holiday képtelen belenézni a szemembe. Lyria nekem esik: – Ez nem igazságos, és ezt te is tudod.

– Nem kell a szentbeszéd, kisszívem. Te csak egy kiscsaj vagy, aki épp hősnek képzeli magát. Fingot se tudsz rólam.

– Igazad van, nem tudok semmit – bólint. – Erről gondoskodtál. De azt tudom, hogy az anyám rákban halt meg a bányában. Felzabálta a tüdejét. És apám azt gondolta, hogy az ő hibája. Hogy nem tudott neki gyógyszert szerezni. Végignéztem, ahogy ez kifacsarja belőle az élet utolsó cseppjét is. És mire feljöhettünk a bányából, már nem maradt benne élet. Hiába látott bármit, az eget, a világot, gyűlölte mindet, mert az anyám már nem láthatta. Gondolod, anyám ezt várta volna tőle?

– Sose voltam rabszolga. Passzolom a kérdést.

– Mindenfélét ígértek nekünk, amikor felhoztak bennünket. És a végén elveszítettem az egész családomat. Mindenkit. Nyalogathatod a sebeidet, ahogy tetszik, de gőzöd sincs, milyen érzés mindenkit elveszíteni. De ezért váljak gonosszá? Csak mert annyi gonoszság történt velem? Okoljam érte a világokat? Magamat okoltam. Meg az Uralkodót. És mire mentem vele? – köszörüli meg a torkát. Eléggé elkapták a kislányt az érzelmek. – Egyszer azt kérdezted, hogy hiszek-e a Völgyben. Igazából azóta sem tudom. Fogalmam sincs, hogy létezik-e, hogy onnan figyelnek-e a többiek. Viszont abban biztos vagyok, hogy nem ez számít. Hanem hogy mit érzünk irántuk. Emlékszünk rájuk. És igyekszünk úgy élni az életünket, hogy megállhassunk előttük.

Elkapom a tekintetemet, kinézek a rózsaszín felhőkre.

– Igen, Trigg már nincs. És tudom, hogy úgy érzed, kiraboltak. De azt nem szabad elfelejtened, hogy látott benned valamit, ami miatt szeretett téged. Még ha te nem is látod azt a valamit. Ő jó embernek tartott téged, Ephraim. Szóval, ha szeretted őt, akkor legyél tényleg jó ember.

– Az az ember, akit ő látott, soha nem létezett. Csak Trigg találta ki, hogy jobban érezze magát.

– Akkor miért nem öltél meg a hajóban?

– Megöltelek. Meghúztam a ravaszt, csak ki volt biztosítva. A szerencsének köszönheted, hogy még élsz.

– Meghúzhattad volna másodszor is. Mégsem tetted. Mert úgy döntöttél, hogy nem. Életben hagytál.

– Látod, mi lett belőle.

– Ez a pasas, akit játszol… Biztos, hogy nem azért találtad ki, hogy kevesebbnek tarthasd magadat?

És visszajön minden érzés. Ahogy a felkelő napba bámulok ki a hajóablakon, Trigget látom az Égeai-tengernél, az első közös nyaralásunkon. Emlékszem, ahogy a bungalónk mögött kifeszített függőágyban gitározik. Rémesen játszott, de imádtam nézni, ahogy az izzadság gyöngyözik a halántékán, a szeplőket a vállain, azt a gyerekes nevetését, amit sehogy sem tudott megkeményíteni ez a világ. Emlékszem a türelmére, hogy milyen óvatosan, lassan bontotta le a falaimat, amelyeket azután vontam fel magam köré, hogy anyám a szemembe vágta, csak az államtól kapott havi ezer kreditet szereti bennem. Azon a nyaraláson kérte meg a kezemet.

Halála borzalma foglyul ejtette az összes szép emléket róla. És most felnyílik a zsilip, kitárul a kapu, és elárasztanak a képek. Már csak azt szeretném, ha elbúcsúzhatnék tőle. Hogy tudassam vele, hogy az enyém volt és én az övé. De ahogy itt ülök a romhalmaz tetején, amit magam teremtettem, csak a haragot érzem.

Holidayre nézek, nincs mit mondanom. Nem tudok tőle bocsánatot kérni. Egyszerűen nem jönnek ki a számon a szavak. Ahogy az övén se jönne ki soha a bocsánatkérés, amiért hagyta őt meghalni. Még önmagának sem bocsát meg érte. De látja a szememben a végtelen kínt.

– Azt akarta volna, hogy hozd ezt most helyre.

– Nem tudom, hol vannak – mondom lassan.

Holiday magabiztosabban mozog a gyerekrablás témájában, mint amikor az öccséről volt szó.

– Kik tették?

– A Szindikátus. A Kezek Hercege volt a kontaktom.

De ezt már láthatóan Holiday is tudta.

– Tudnád azonosítani?

– Ja. Bár azt kétlem, hogy a neve szerepelne bármilyen nyilvántartásban. Rózsa volt. Nagyon, nagyon magasan. Egy zsíros Arany magángyűjteményében. Arrafelé keresgélhettek. És volt ott egy Obszidián is, Gorgó nevezetű, egyértelműen volt katona. Nem a Jégről hozták – mondom, Holiday pedig jegyzetel. – Mit gondolsz, Holiday? Mit akarhatnak?

– Neked kellene tudnod. Eddig nem kaptunk életjelt. Senki sem jelentkezett követelésekkel.

– Nem ölték meg őket – mondom. – A Herceg azt mondta, hogy a Királynőt illetik.

– Vele találkoztál?

– A Királynővel? Nem! De úgy hírlik, hogy egy földi Obszidián hadúr a csaj. Biztosat senki sem tud.

– Tényleg? – ráncolja Holiday a homlokát. – A köztársasági titkosszolgálat már több mint egy éve azzal a feltételezéssel él, hogy a nő Vörös.

– Vörös? – suttogja Lyria.

– És gondolod, az Obszidiánok engedelmeskednének egy Vörösnek? – nevetek nagyot.

– Felmerül az is, hogy a Társadalommal is együttműködnek – folytatja Holiday.

– Elég valószínűtlen.

– Mert?

– A Herceg rabszolga volt. Gyűlöli a rabszolgatartókat. Ha a Hamu Lovagjának dolgozik, tutira nem tud róla. A Békéhez lehet köze?

– Talán igen. – Holiday idegesen nézeget kifelé az ablakon. Mármint amennyire egy kovatömbfejű nő idegesnek tűnhet.

– Várunk valakit?

– Avasd be, joga van tudni – mondja Lyria.

– Mit? – hajolok feléjük.

– Nem csak mi keressük a gyerekeket.

– Azt a szent szart – emelkedem fel félig a székemből. – Visszatért? Arató? – nézek ki már én is az ablakon. Érzem, hogy lesápadok. – Vagy Arész?

– Rosszabb. Julii úrnő vadászik rád. És vérre szomjazik.

– Nyolc hónapos terhes. Bocs, hogy nem pisilek a gatyámba.

– Teljes harci vértezetben megtámadta az Augustus felségjelzésű hajónkat Hüperión légterében, amelyen Lyriát vittük be – somolyog Holiday.

– Nem is tudtam, hogy létezik terhesvért – meredek rá.

– Gyártanak.

– Ő is tudja, hogy a Szindikátus tette?

– Fogalmunk sincs, mit tud – vonja meg a vállát Holiday. – Ő sem osztja meg velünk az infóit. Elkaptuk a nyomozóit, amikor betörtek a baleset helyszínére.

A fejemet vakargatom. Az ujjaim már viszketnek egy füstpálcáért, a gyomrom a lanodinért.

– Na, ha az a nő háborúba indul a Szindikátussal, akkor csak darálva kapjátok vissza a gyerekeket. Vagy darabokban. Maffiacsomagolásban küldik vissza a testrészeiket a Citadellába.

– Ezért vagyunk itt most csak mi, és ezért nincs itt a titkosszolgálat. Te jobban ismered a Szindikátust. Be kell szállnod a keresésbe, Ephraim, neked kell koordinálnod a mentési akciót.

– Kizárt. A kormányban is vannak embereik.

– Ezt honnan veszed? – pislog Holiday.

– Több mint egy hónapja megkaptuk a fiú útvonalát. De belső embert nem ajánlottak, mert nem akarták leleplezni. Ezért volt rád szükségem – pillantok Lyriára. – Ha megtudják, hogy segítek…

– Jönnek a testrészek – bólint Lyria.

– Ha lebukunk, akkor ki kell hoznod őket – mondja Holiday.

– Azt baszhatod – nevetek epésen.

– Tudom, hogy a saját életed nem izgat, de valami azt súgja, hogy az övé igen – rak ki egy holoKockát az asztalra Holiday. Egy cella jelenik meg a felvételen, ahol egy nagydarab nő ücsörög magába roskadtan. Volga.

– Te mocskos…

– Az Állatkertben szedtük össze – tájékoztat Holiday. – Könnyebben megtaláltuk, mint téged. Viszont annál nehezebb volt leszedni róla a Telemanusokat, akik ki akarták tépni a szívét.

– Ha csak egy haja szála…

– Nem, most te figyelj. Te engedelmeskedsz. Ha nem teszed, amit mondunk, akkor átadjuk a Telemanusoknak.

Lyria is meglepődik ezen, nem csak én.

– Ne bántsátok.

– Aha. Szóval, mégis van még otthon valaki – dől hátra Holiday.

– Ő nem akarta megcsinálni az akciót.

– Teszek rá. Elhozod a gyerekeket, és akkor visszakaphatod a barátodat – néz rám rezzenetlenül. Nem esik nehezére megzsarolni. – Te akartad ezt játszani.

A holót nézem. Hogy lehettem vele olyan kegyetlen? Kiskutyaként járt a nyomomban azóta, hogy találkoztunk. Csakis szeretetet kaptam tőle, és még csak nem is kért cserébe semmit. Születése óta rabszolga, szörnyeteg. Mindenki kapcarongya. Aztán rám talált, és én sem bántam vele jobban. A fegyverem lett, és hiába igyekeztem levakarni magamról, ő csak nem tágított. Igaz barát, ahogy a Herceg mondta. Ami én soha nem voltam neki. Rosszul vagyok. Bármire képes lettem volna, hogy Trigget megmentsem. De nem tehettem. Nem kaptam esélyt. Volgát talán megmenthetem.

– Beszélhetünk róla – kezdek alkudozni –, de annak teljes kegyelem az ára. Volgának és nekem is.

– Kegyelem? Azok után?

– És digitális formában kézhez akarom kapni, egy harmadik fél pecsétjével.

– A csapatod többi részének nem kérsz? – kérdi Lyria.

– A többiek meghaltak. Ezért állok veletek szóba egyáltalán.

Ennyit a becsületemről. A híres elveimről.

– Mit mondasz, úrnőm? – kérdi Holiday, de közben engem néz. A fejét oldalra billentve várja a választ. – Beszélni akar veled.

Megérinti a kargépét, és az Uralkodó arca jelenik meg előttem. A szeme folyékony arany, ott dereng benne a holdak porából harcba szálló flották emléke. Nincs rá szó, mennyire gyűlölöm.

– Ephraim ti Horn.

– Oroszlánszívű – felelem egykedvűen. Holidayt irritálja az udvariatlanságom, ő aztán istenként tiszteli az urát. De Lyria láthatóan nem került a bűvkörébe. – Azt akarom, hogy azonnal bocsássák Volgát szabadon.

– Nem.

– Akkor problémáink lesznek.

– Elengedjük, ha visszakaptuk a gyerekeket. Fel nem bontható szerződést fogalmaztatok az Ophión céhvel.

– Az Amanikkal.

– Hogyan?

– Az Ophión a Szindikátus zsebében van. Ha a nevemre kiállított szerződéssel megkeresi őket, az gond. Az Amanik lesznek a jók – mondom, és elég furcsa érzés, hogy olyasmit hozok a világok leghatalmasabbikának a tudomására, amit eddig nem tudott. – És azt akarom, hogy Volga akkor is kegyelmet kapjon, ha én meghalnék.

– Nem.

– Ugyan már, köztudott, hogy mennyire szeret kegyelmet osztogatni. Persze tudom, nem vagyok egy Arany, de a nagy Amnesztia után ez csak egy aprócska csepp lenne a tengerben.

– Maga meg akar halni, Mr. Horn?

– Az lényegtelen. Volga viszont megérdemli, hogy éljen.

Nem hatja meg a makacsságom. Kemény szarból faragták.

– A férfi, akit lelőtt, apám helyett az apám volt. És még mindig küzdenek az életéért.

– Szorítok, hogy ne veszítsen el ugyanazon a napon egy apát és egy fiút is.

Semmi válasz. Az arcvonásai tökéletesen higgadtak és rezzenéstelenek, mint akinek nincsenek érzelmei, hogy legszívesebben a holón át megrángatnám a haját.

– Legyen. Holiday majd felszereli jeladóval. Amint eljutott a Szindikátus bázisára, küld egy jelet, és a csapásmérő egységünk már indul is a megadott koordinátákra.

– A Szindikátus mindent átnéz. Nem vihetek be jeladót.

– El fogjuk rejteni.

– Ők pedig meg fogják találni. Ha bőr alatti, ha izotópikus, mindenképpen. Ezek nem jöttment kispályások. Talán magának is feltűnt már.

– Mit javasol?

– Megad egy kargépszámot, én pedig felhívom. Akkor a gyilkosai bemérhetik a GPS-jeleket, és már repülhetnek is, hogy lemészároljanak mindenkit, ahogy az magának bejön.

Nem tetszik a javaslatom, de egyikünknek sincs választása.

– Legyen úgy, Mr. Horn. Megegyeztünk. De valamit mindenképpen tudnia kell. Ha szökni próbál, vagy ha feldob bennünket a Szindikátusnak, bizton számíthat rá, hogy a barátja meghal. És akár a Marson, a Lunán, a Földön, a Perem legtávolabbi zugában vagy a Vénuszon rejtőzik is el, el fog jönni az éjszaka, amikor arra riad, hogy egy árny magasodik az ágya fölé. Ha mázlista, én leszek az. Ha nem, akkor Sevro vagy a férjem, és akkor életében utoljára egy idegen ágyban szarja össze magát.

52

DARROW

A MINÓTAUROSZ VENDÉGE

Nem is olyan régen, ha egy Szürke bement egy kocsmába, és azzal hetvenkedett, hogy a Minótaurosznak szolgál, biztosra vehette, hogy a ház vendége lesz. Vagy valaki másé. Ahol csak piramisos lobogó lengedezett a nagyvilágban. De ez még a rettenetes Apollonius hadúr felemelkedésének idején járta, az elárultatása és hanyatlása előtt.

Mára alig kilencszáztizenegy fő maradt a valaha kétszázötvenezret számláló hordából. A többiek elszegődtek a Carthiikhoz vagy a Grimmusokhoz. Aki maradt, annak vagy nem volt hova mennie, vagy nem bírta volna, ha a gazdája árulói parancsolnának neki. A szolgálatban elárvultak. Akiket a Ház adta feladatok végleg elszakítottak a családjuktól. Akiknek semmiféle pártfogójuk nem maradt. Akik úgy lebegnek keresztül az életen, mint egy valaha fenséges hajó roncsai, amelyekből még a tenger sem kér.

Volt idő, amikor álomszerű nyugdíjazásnak számított volna, ha egy félreeső vénuszi szigeten élhetik le életük fennmaradó részét békességben. Csakhogy ezek a férfiak nem békére teremtettek. A háborúzás a kisujjukban van. A parti városokból származó helyi, napbarnította Rózsaszínek testének élvezete és a Guinevra-tenger korallzátonyos partjainak bebarangolása, a meleg tenger mámora hamar elveszítette az újdonság varázsát, és felébredt bennük az éhség valami más iránt. Többet akartak. Azt reméltem, hogy legalább néhány ezren lesznek majd, hogy a Hamu Lovagjához tett látogatásunkkor méretes kísérettel érkezhessünk. De nem lesz így semmiféle látogatás, nem jutunk sehova ezzel a maroknyi sereggel.

Sevróval és Thraxával holón követjük Tharsus könyvtárából Apollonius szónoklatát. Végigméri a gyülevész népséget a sziget déli részének gyomverte aszfaltján. A trópusi folyondárok alatt meglapuló katonai barakkoktól vezet ez a töredezett, ápolatlan betoncsík a part egy homokos szakaszához. A szeméthalmok között, a repedésekben hemzsegnek az apró, égszínkék hátú rákok.

Az egyenruhák rendetlenek, a fekete bakancsok kopottak. A katonák nyaka napcserzett, a hajuk törzsi fonatokba fonva. Apollonius köp egyet.

– Félek, rettegett kórság szabadult apám és anyám Házára – kezdi. Büszke vállait behúzva, a tarkóján összefogott arany hajkoronával kezd járkálni előttük. Tharsus, mint a megszidott kisgyerek húzza meg magát a háttérben. – Ez a kórság kiszívta ereinkből a dicsőség cseppjeit, megfakította lobogónk színeit. De nem ti hoztátok ránk a nyavalyát – pillant az öccsére. – Valaki más vállát nyomja ez a vád. Viszont ti is tápláltátok. A ti bénultságotok tartotta életben. Tudjátok, mit látok, ha rátok nézek? – méri végig tüzes tekintettel a tömeget. – Tudjátok? – Egy ideig csak a lágy reggeli szellő susogása hallatszik a tenger felől, az cibálja az egyenruhákat. – Vénusziakat látok.

Szégyenkezve fészkelődnek.

– Kagylóevőket. Sipákoló najádokká, csörgősipkás bolondokká változott harcosokat látok. Hová lett apáitok és anyáitok becsülete? – harsogja. – Hol van már elesett bátyáitok és nővéreitek dühe? A Hamu Lovagja és nyamvadt szövetségesei, a Carthiik küldték őket a Lunára, a halálba. Felszolgáltak bennünket Aratónak, mint valami lakomán. A szemem láttára nyelte el a fekete halál azokat a férfiakat és nőket. A Hamu Lovagja elárult bennünket. És az sem volt előttetek titok, hogy magam a tenger fenekén sínylődtem. Nem bizony. Mert az összes világokon, a hazánktól egészen a Merkúrig mindenütt tudtak erről.

Egy ideig fortyogó némaságban járkál tovább.

– Hagytatok élve elrohadni. Hagytátok, hogy a testvéreitek elhulljanak. És arra térek haza, hogy tehenekként kérődzve hizlaljátok a zsírotok, mintha maga Kalüpszó bolondított volna el benneteket a csecséből csurranó mézes borral. Megérte ez a tunyaság a fejetekre vont szégyent? Mit mondanának apáitok? Mit gondolnának anyáitok?

Lehorgasztja a fejét. Azon kapom magam, hogy nem tudom nem csodálni ennek az alaknak a drámai érzékét.

– Sírok, ha rátok nézek. Olyan hatalmas szégyenkezés szakad rám, hogy csak maga Lucifer érezheti át fájdalmam mélységeit. Glóriánk lehullt fejünkről, gyermekeim, lebuktunk a dicsőséges egekből, át a mesés fellegeken, és meg sem álltunk a kicsapongás és tisztátalanság fortyogó bugyráig ellenségeink legnagyobb nevetségére, hogy mivé lettünk.

De nincs minden veszve. A legyőzhetetlen akarat, a bosszú, a halhatatlan gyűlölet és a soha nem lankadó bátorság szívemben erősen dobog. – És olyan hévvel veri öklével a mellkasát, hogy a felvételen át is hallom a tompa ütéseket. – Addig nem nyughatok, amíg bosszút nem álltam magamért, mert Apollonius Valii-Rath vagyok. A Minótaurosz Légió Imperátora. A Mars szülötte. Acélos Arany. És a csata szárnyán emelkedem a magasba erről a börtönszigetről, hogy rendezzem a tartozásomat, és lerázzam magamról a szégyen bűzös béklyóit. Háborúba indulok. A dicsőségért. A Hamu Lovagjának fejéért – lendíti a magasba beretváját. – És nem indulok egyedül. Hozzátok szólok hát, legsötétebb ördögeim, és azt mondom, ébredjetek, keljetek fel, és követeljétek vissza dicsőséges büszkeségeteket.

Olyan mennydörgő harsogás a válasz, hogy beledermed a lelkem. Lekapcsolom a holót, és csak állunk a könyvtár visszhangos csendjében, és csupán egy ősrégi falióra ketyegése hallatszik. Sevro beletúr a frissen vágott tarajába.

– Ez volna a hadseregünk? – motyogja. – Nem jobbak a lakoma után az asztalon hagyott maradványoknál.

– Jók lesznek.

– Jók lesznek… – ismétli. – És mégis miből gondolod? Apollonius miatt? Ez egy veszett kutya. Tipikus öngyilkos merénylő. Percek alatt darabokra szaggatják őket, mi meg azon kapjuk magunkat, hogy az egy szál pöcsünket szorongatva futunk neki az erődítmény falának. Nem készültünk fel rendesen.

– Hogy készülsz fel egy tökön rúgásra? Sehogy. Csak állod.

– Ez lelkesítés akarna lenni? Az emberei rég túlvannak a fénykorukon – villan rám dühödten a tekintete. Amióta csak földet értünk, és felmérte a Valii-Rath-birtok állapotát, csak morog. – És még ha csak rájuk volna ez igaz.

– Talán szeretnél mondani valamit?

– Naná. Mert rajtam kívül mindenki úgy nyeli ezt a te fene nagy legendádat, mint anyja csecséből a tejet.

– Akkor ki vele. Ne fogd vissza magadat. Thraxa előtt ne szégyellősködj.

Thraxa zavartan süti le a szemét a kargépére.

– Eddig végig mögötted álltam. Ha csak a legkisebbet morrant is körülötted bárki, egyből leugattam a fejét. De tudod, miért vagyok magam alatt, amióta csak ebbe a pöcegödörbe estünk? Mert egyfolytában abban reménykedtem, hogy magadtól is rájössz, mekkora szarban vagyunk. Nincs elég emberük. Apollonius egy tébolyodott. Nem fog összejönni – fonja össze a karjait, és olyan pofát vág, mint aki csak most döbben rá a saját ostobaságára. – Még csak el sem akartam jönni. Egy hónapja semmi hírt nem kaptunk otthonról. Egy szarveretes hónapja semmi.

– Akkor meg minek jöttél? – horgad fel bennem az indulat.

– Mert nem akarom a te kölyködet is én nevelni – csattan fel. – Azért jöttem, hogy életben tartsalak. És hogy a többieket megóvjam tőled.

Ezek a szavak mellba vágnak.

– Úgy véled, meg kell védened őket tőlem?

– Hát nem? Látod, hova hoztad a legjobb barátaidat?! Hogy hány sírkő szegélyezi az utunkat?! Azt meg tudnád mondani, hogy miért is történt ez így?

– Van egy olyan érzésem, hogy mindjárt megmondod te.

– Mert folyton a rövidebb utat választod. Egyenesen nekivágsz a szarmezőnek, és reménykedsz, hogy minden frankó lesz.

– Eddig elég jól bejött. Hiszen…

– Állj – vág a szavamba. – Kérdezzük csak meg Ragnartól, hogy egyetérte – néz körbe. – Jaj, bocsi, Ragnar nincs itt. Akkor talán Paxot. Kérjük ki Pax véleményét. Ujuj. Lornét… óóó. Esetleg beszéljünk az öregemmel… – sorolja, majd a magasba tartja mindkét kezét. – Hát, nagyon úgy fest, hogy nincs kit megkérdezni. Annyira kétségbeesetten végezni akarsz ezzel az egésszel, hogy egy szaros kézért képes vagy beáldozni az egész rohadt testet. Vagy kettőt.

– Nem rohadt – felelem rá higgadtan. – Működni fog a terv.

Elkerekedett szemmel – az én régi Vörös szemeimmel – mered rám, most ébred csak rá valamire:

– Hát háromszorosan is baszódjak meg, apám. Te magad is beszoptad már tökig a saját mítoszodat, mi? Bohócnak nem akartam elhinni, pedig mennyire rohadtul beletrafált. Te istennek hiszed magadat. Halhatatlannak.

– Valakinek be kell ezt végre fejeznie. Mindent a maga idejében. És ideje sarcot szedni és pontot tenni az ügy végére.

– Mondok én neked valamit, Arató. Nem kellene itt lennünk.

– És mit javasolsz? Behúzott farokkal iszkoljunk vissza a Lunára? Adjuk fel magunkat a Gondnokoknak, és közelről nézzük végig, ahogy a Vox Populi kibelezi a Köztársaságot, majd a Hamu Lovagja és a Perem vállvetve darabokra szaggatja a tetemét? Mert azok is nekünk fognak esni, előbb-utóbb kikecmeregnek a tetszhalott nyugalomból. Vagyis a semmiért szabadítottunk ki egy seregnyi tömeggyilkost a tenger mélyéről. Megöltük a Köztársaság FőGondnokát, Sevro! Nem mehetünk haza. Hacsak nem tudunk valami olyasmit felmutatni, amivel indokolhatjuk a tettünket. Valamit, ami miatt mondhatjuk, hogy megérte az áldozat.

– Ez a terv úgy szar, ahogy van. Az lenne a legészszerűbb, ha összegeznénk a veszteségeinket, és elhúznánk innen a Merkúrra, a seregeinkhez, ha már haza nem mehetünk. Nem akarok ennek az anyaszomorítónak az oldalán elpatkolni.

– Oké, legalább már tudom, mit gondolsz – igyekszem uralkodni magamon. – Köszönöm, hogy beavattál, Imperátor. Véleményedet figyelembe véve úgy döntöttem, hogy a küldetés él. 16.00-ra minden emberünk tele hassal legyen a csillagÖltönyében a támadóhajón. Ügyelj, hogy senki se lássa meg őket. Még csak az hiányzik, hogy a Legionáriusai lássák, kikkel mennek harcba.

Arra számítok, hogy szidalmazni kezd, talán nekem is esik, megüt. Annyira retteg, hogy nem látja viszont a lányait, hogy teljesen kivetkőzött magából, szabályosan betojt. De csak bámul rám, aztán lassan a magasba lendíti az öklét.

– Üdv, Arató – mondja, és sarkon fordul.

– Sevro – szólok utána, mielőtt kilépne az ajtón. A lelkemben Roque távozása visszhangzik. Megáll, de nem fordul felém, csak a kopasz tarkóját látom, többezernyi csillagévre van most tőlem. – Sajnálom, hogy nem értesz velem egyet. De mindent összegeztem, mindent elmondtam neked, ahogy van. Meggyőződésem, hogy amíg nálunk a kezdeményezés, jók vagyunk, meg tudjuk semmisíteni a vezetési rendszerüket.

– Naná – bólint. – Ha ezzel megvagyunk, én végeztem. Kiszállok. Nem leszek olyan, mint te. Vagy mint az öregem.

Most fordul csak felém, a pillantása megvető.

– A lányaimnak apjuk lesz. A feleségemnek férje. Ha szerinted ez önzés, hát legyen. Leszarom. Mostantól legyen valaki más Arész.

Aztán kimegy a könyvtárból.

A szavai elhintik bennem a kételyt, de ma sem időm, sem alkalmam nincsen ezen merengeni.

– Te mit gondolsz? – nézek Thraxára.

– Semmit. Nincs időm gondolkodni. Felkészítsem az embereket, uram?

Két órával később a hangárban állok, az árnyékba húzódva figyelem, ahogy a Vonítóink bepakolják a felszerelést a Nesszoszba és a sárkánySzárnyakba. A munkazajon és Min-Min meg Bohóc átkozódásán át is hallatszik a távoli robaj, ahogy szövetségeseink, vagyis a Valii-Rath-Ház emberei elemelkednek a kifutóról. Negyven sárkánySzárny rebben fel az aszfaltról, mint kacsák a tóról mélykék remegéssel, éles árnyak gyanánt a késő délutáni fényben. Dél felé röpülnek. Öt hosszú rohamfregatt és -hajó is velük tart, hasukban szöcskeegyenruhás Szürkék. Egy utolsó katona rohan, nehogy lemaradjon a gépéről, kezében valami kabalát visz. A szöcskeruha hosszú, görbe lába hátracsuklik a térd mögé illesztett fordított ízületben, a katona elrugaszkodik, és valószínűtlen könnyedséggel pattan fel az öt méter magasan remegő gép rámpájára, ahol a társai elkapják a karját, és behúzzák maguk közé.

Apollonius érkezik, hogy elköszönjön. Otthonosan fest a vértjében. A modern marsi felszerelés szigorú, visszafogott eleganciájával ellentétben ő a régi, magbéli barokk pompát viseli. A lila mellvértjének közepén Minótaurosz díszeleg.

– Üdv, Arató! – kezdi gúnyosan. Lehunyt szemmel szegi a levegőbe az orrát, mint valami szimatoló kutya. – Ez az igazi élet, nem igaz?

– Az embereid nem tudják, hogy itt vagyunk? – kérdem.

– A kutyák mindenféle maszkos alakokról csaholnak az éjszakában – mondja, majd mosolyogva nyitja rám a szemét. – Zsoldosokról. Róninokról. Bérpuskásokról. Sok név forog közszájon, csak az igazi nem jön egyiknek sem a nyelvére. Arra azonban felkérlek, hogy kistermetű szárnysegéded farkasszag-árasztási szokásait kivételesen ne pártfogold. A kutyáim nem állhatják a farkasokat.

– Nem hoztuk magunkkal a farkasbőröket. Helyettük két alpha-mega-atomtöltetet csomagoltunk – nézek bele a szemébe, hátha felfedezem benne az árulás visszfényét. – Az embereimnek nem tetszik, hogy nem velünk utazol.

– Érthető. Amit az ember nem ért, az rögtön gyanús neki. De mi ketten megértjük egymást, Arató, igaz? Egy barát árulása sokkal mélyebb sebet ejt, mint az ellenség kardja. Mindketten a háború istenének sarjai volnánk. Legkedvesebb gyermekei, akik elveszett testvérünk, Akhilleusz nyomdokain botorkálunk – mondja hangzatosan, de nem teszek úgy, mintha egyetértenék vele. Nagyot sóhajt. – Ha késnék, ha bármi huncutságot tennék, semmisíts meg – paskolja meg a fején a heget, amely alatt a bomba lapul. – Azt azonban mindketten tudjuk, hogy magamnak kell az embereimet a pokol kapuin átvezetni. Miféle hadvezér lennék, ha nem az élen menetelnék?

És én ezt tiszteletben is tartom.

– A sötétzónában a bombádat nem éri el az aktiválójel – idézem az eszébe. – Ha oda belépsz, elindul a kilencvenperces automata visszaszámlálás, amit csakis mi tudunk hatástalanítani, amint visszatértél. Ha mi meghalunk, te is velünk jössz a sírba. Ha kilépsz a kötelékből, szintén felrobban – sorolom, ő pedig igen figyelmesen hallgat. – A megbeszélt helyen találkozunk. Ha ott leszel, Arany.

– Várni foglak, Vörös – mosolyog rám, és a kezét nyújtja, én pedig mogorván rázom meg. Sevro a Nesszosz rámpájáról figyel komoran, nyilvánvalóan szívbéli gesztusnak véli a puszta udvariasságot. Apollonius elereszti a kezemet, és elhátrál, minótauroszos sisakja grandiózusan siklik a fejére, amely aztán eltompítja teli torokból harsogott dalát. A sisak hosszú, csavart szarvai beledöfnek az égbe: – Arra fordul nagy rettenetlen: Mélye-mélye bármely szelleme lakja bent e hangzavart, megkérdi, merre a legközelebb a Homály fénnyel határos partja; íme előtte Khaosz trónja, a szörnyű Mélyen felvont, sötét, nagy sátra.

És már el is rugaszkodik gravCsizmájában, hogy a magasban csatlakozzék induló seregeihez. Rhonna mellém lép.

– Uram, Colloway szerint a Nesszosz készen áll.

– És te?

– Uram?

– Nagy szükségünk lesz a Nesszosz tűzerejére, de az atmoszférában nem irányítható. Béna kacsaként fog lebegni. Colloway nagyobb hasznát veheti a sárkánySzárnyának. Vagyis Min-Min szinkeli be magát a Nesszoszba. És te kezeled az ágyúkat. Ha nem tévedek, téged kiképeztek tüzéri feladatokra.

– Rohadtul kiképeztek – vigyorodik el az unokahúgom.

– Remek. Akkor keresd meg Particsigát, aki tudja a lövészárok kódját.

– Köszönöm, uram – tiszteleg. Aztán odapenderül hozzám, és egy puszit nyom az arcomra. – Nem fogsz csalódni bennem, bácsikám.

És már csak azt látom, ahogy rohan vissza a hajónkhoz, miközben átfut az agyamon, hogy bár én is mondhatnám ugyanezt. De Sevro elhintette bennem a kétely magvát. És valami más is mocorog az agyam hátsó szegletében. Három éve nem látta senki a Hamu Lovagját. Mit rejtegethet a sötétzónája spanyolfalai mögött?

53

DARROW

HADISTEN

– Minótaurosz-1 ellenséges jelet vesz. Harcba bocsátkozik – hallom Apollonius hangját a rendszerben.

A csillagÖltönyöm kivetítőjének szélén a Hamu Lovagjának sötétzónája nagy szeletet metsz ki a kékesen derengő térképből. Mint valami fekete esernyő. Apollonius flottájának apró aranypettyei közelednek a pereméhez. Hallgatom a csatazajt a kommunikációs csatornákon, ahogy szembetalálkoznak az őrjáratozó erőkkel, és teljes tűzzel nekik mennek. Két sárkánySzárny el is esik szinte azonnal, egy harmadik pedig eltűnik a sötétzóna feketeségében. Nagy erejű támadásuk elvonja a Hamu Lovagja seregeinek figyelmét, a veszteségek is jobbára az ő oldalukon következnek majd be. A lopakodóburkolatunkkal a hátsó ajtón osonunk be, hogy egyenesen a Hamu Lovagját csípjük fülön.

– Minótaurosz belépett a sötétzónába – érkezik Colloway jelentése. – Két perc behatolásig.

A Nesszosz bal oldalán, a csillagÖltöny kemény burkában lapul a puha testem. Rajta hőBőr, azon impulzusVért és a csillagÖltöny. Olyan vagyok, mint a matrjoskababák, amelyeket a thesszalonikai piacon, a kikötőben árulnak a zsibvásárosok. Egyszer, amikor családként először és eddig utoljára jártunk a Marson, vettem egyet a kicsi Paxnak. A Lilák és Vörösek rózsás arcát viselő babákat mindig meglepett sikkantással bontotta ki egymás hasából, ámulva villant ránk nagyra kerekedett szeme, hogy vajon mi is látjuk-e a csodát. De az igazi csoda nekem a feleségem arca volt, az az öröm és a vegytiszta szeretet megnyilvánulása, amiről sokáig azt hittem, soha nem láthatom már. Fájdalmasan igazi szerelem ragyogott rám, és hirtelen elenyészett bennem a kétség, hogy létezhet soha nem múló szerelem, mert hiába tudjuk, hogy a világ és az élet forgandó, az érzelmek pedig jönnek-mennek, lehet, hogy ez kivételes. És örökké tart.

Belesajdul a szívem. Nemcsak az emlék teszi, hanem hogy valaha a fiam is ilyen kicsi és ártatlan lény volt. Mintha tegnap lett volna, hogy hazatértünk arról az útról a Lunára. Hova lett az azóta elrepült idő? Hiába teszek úgy, mintha nem tudnám, nagyon is jól ismerem a választ. Eltelt velem az az idő. Méghozzá világokra azoktól, akiket szeretek.

Hirtelen átjár a köpőcső klausztrofóbiája, a hamarosan ránk zuhanó erőszak félelme. A Nesszosz dübörögve hasítja a légteret a tenger felett, előttünk Colloway sárkánySzánya nyit utat, a barátaim mind hasonló köpőcsövekben várják a pillanatot.

– Ellenséges jelenlét. Hat haramia érkezik, észrevettek – jelenti Colloway. – Varázsló egység indul.

A Nesszosz remegő burka kétszeres hangsebességgel hasít előre, Colloway Varázsló egysége pedig visító árnyként csap le a támadó őrjáratokra. A radaron villódznak, táncolnak a pettyek, egyre-másra hunynak ki végleg.

– Banditák kiiktatva – jön Colloway jelentése. A szokásos nemtörődömségét a harcban a profi keménysége váltja fel. –Varázsló-1 belép a sötétzónába.

A Nesszosz holoKivetítőjén jól látszik, ahogy a sárkánySzárnyak egymás után olvadnak bele az előttünk sötétlő zóna radarcsendjébe, a fekete függöny meg sem rebben mögöttük.

– A hátsó ajtónál fogunk csatarendbe állni – harsogom a mikrofonomba, hogy a csillagÖltönyös egységembe lelket öntsek. – De azért mindenki készüljön tűzviharra. Nem valószínű, hogy odabenn működik a kommunikációs csatornánk, vagyis mindenki a maga ura. Az első akadályok kiiktatása után mindenki zárkózzon fel, hogy összesítsük erőinket.

– Vettem, Vonító-1 – mondja teljesen feleslegesen Alexandar.

– Hogy kapsz egyáltalán levegőt ott fenn Arató végbelében? – kérdi Bohóc.

– Visszatartom – jön egyből Alexandar válasza. – Úgy lényegesen egyszerűbb, jóember.

– Ilyen szarveretesen hosszan képtelenség lehet visszatartani – jegyzi meg Rhonna.

– Ragnarnak ment – jelentkezik most be Sevro.

– Jó, hát Ragnar a vérveretes kisujjával fel tudott emelni egy hegyet – feleli rá Bohóc.

– És egy egész óceánt is ki tudott pisálás nélkül inni, olyan kemény volt még a hólyagja is.

– Mi a legrövidebb út egy Páratlan Sebhelyes szívéhez? – teszi fel a kérdést Kavics. – Ragnar ökle.

– A halandó emberekkel ellentétben Ragnar soha nem alszik – fűzi hozzá Sevro heherészve. – Ő csak vár.

A viccektől csak még jobban érzem a régiek hiányát.

– Emlékezzetek, mit művelt a Hamu Lovagja a barátunkkal – mondom.– Rabszolgává tette. A saját véreit gyilkoltatta le vele puszta gyönyörűségből. Ezért az adósunk. Két Grimmus már odalett. Kettő még él.

– Atalantia au Grimmus. Magnus au Grimmus – szavalják az ígéret dalát. Remélem, Atalantia is az apja mellett van, hogy egyszer s mindenkorra elkönyvelhessük ennek a családi sagának az utolsó mondatait.

Nyelvetlen az Obszidiánok halálba induló rigmusát dúdolja, hogy végigfut a hátamon a hideg. Hirtelen megcsap Ragnar országának maró téli lehelete. Bárcsak itt lenne mellettem öreg barátom. Mit nem adnék érte, ha ő vezethetné a végzetes csapást régi gazdája ellen.

– Hyrg la Ragnar – üvölti Sevro.

– Hyrg la Ragnar – érkezik rá a többiek válasza.

A Nesszosz beveti magát a sötétzónába. Kialszanak a külső kamerák képei. A fülemben már csak a sistergő fehér zaj. Már nem apa vagyok. Nem férj. A dühömet szólítom. A gyűlöletemet. Lykosi Pokolfúró vagyok. A Mars Aratója, aki eljött, hogy lemetssze az Aranyak utolsó nagy hadurának fejét.

A tüzelőszerkezet külső kijelzőjén sárga fény kezd villogni, mohón meredek rá. Alig győzöm kivárni, hogy zöldre váltson, és kilökjön a csatába. Elvégzem a repülés előtti utolsó ellenőrzéseket a belső tompítóimon és az impulzusVértemen, begerjesztem a gravCsizmámat, feltöltöm a jobb vállamon figyelő részecskeágyút és a bal kezemre illeszkedő golyószórót. A részecskeágyú sivítva szívja a páncélom hátán púposodó főreaktorból az energiát.

A fény zöldre vált.

A tüzelőcső kampói a torokba löknek, összeszorítom a fogamat, leszegem a fejem. Akkor a kampók a hangsebesség háromszorosával lőnek ki a hajónk gyomrából, bele a sötétzónába. A szívem a torkomban lüktet.

Egyenesen a halál színpadára csapódom.

Nincs idő tájékozódni. A radarjaim vijjogva jelzik a bejövő lövegeket. Előttem részecskeágyú hasítja a levegőt, alkarnyi vastagságú és napsugár forróságú nyaláb. A testemet burkoló formaGél becsapódásszenzora jelez az Öltönyömnek, amely egyből visszaránt. Kikerülöm a részecskenyalábot, de még a többrétegnyi vértezet alatt is érzem a forróságát. Az elkerülő manőver a légvédelmi elhárítás tüzének kellős közepébe sodor. Öklömnyi lövedékek robbannak túlhevült repeszfellegekké. Jobbra tőlem is detonáció, az ereje megpörget a levegőben, az impulzusVértem sikítva feszül bele a kinetikus energiaáradatba. Blokkolom a pörgést, és vakon előrezuhanok a tenger irányába.

Rosszul kezdődik.

A sötétzóna fátylán át egyenesen a külső védelem karjaiba ugrottunk. Ennyit a hátsó ajtóról. Alattunk korallmezőkbe telepített légelhárító ágyúk erdeje. Hat automata gépágyú forog csuklókarján, és megállás nélkül köpi ránk a vasat. A Nesszosz hasát védő páncélburkot sorozzák. A fő részecskeágyúnk épp most porlaszt el egy korallzátonyt. Colloway három sárkánySzárnya már veszett harcban áll az ellenség első reagálású védelmi egységeivel. Két csillagÖltöny már füstölögve húz ki oldalra, menekül a tűzesőből, de a többi tíz velem tart a koralltüzérek ellen. A fekete egyenruhában nem látni, melyikük ki. A legnagyobb zátonyt veszem célba, a sziklatömbön óriási részecskeágyú forog. Egy méter széles szájából fény dől, egyenesen engem vesz célba. Jobbra kitérek a biztos halál elől, és élesítem a saját, kisebb részecskeágyúmat. Bal karomat kinyújtva töltöm az aksit energiával. Már elég közel vagyok, hogy lássam a sziget lombkoronáiról rémülten felröppenő papagájrajt. Ökölbe szorítom a kezemet, az ágyúm hörög. A jobb vállamból villám csap ki, és a golyószóró vaskos alapját hasítja ketté. Előre-hátra csapok az öklömmel, így célzok ismét az ágyúmmal, és most az állás tetejét sorozom meg, míg végre sikerül eltalálnom a generátorukat és az egész állás a levegőbe repül. Ahogy felfelé kanyarodom, látom, hogy a többieknek is sikerül megsemmisíteniük a másik öt fegyverállást.

Miután lenulláztuk a légvédelmüket, az egyik korallzátony magaslatán gyülekezünk. A kéttonnás, fekete csillagÖltöny hosszított végtagjaival olyanok vagyunk, mint egy gárda páncéloshátú előemlős. Alattunk a szétlőtt légvédelmi ágyú füstölög, felettünk ezerméternyire Colloway három sárkánySzárnya fütyül, a Nesszosz pedig még magasabban dübörög, és a beljebb fekvő főszigeteket sorozza teljes tűzerővel. Azok pedig visszalőnek.

Mintha a bolygó akarna kettéhasadni.

A Vonítók a duroÜveg arcmaszkon át merednek rám. Nyelvetlen vállán füstölög a páncél, de a testét nem érte sérülés. Thraxa hátán még érintetlen az atomlöveg. Sevro érkezik utolsóként a sorban, nem is csatlakozik hozzánk, felettünk kapaszkodik a sziklafal oldalában, mint valami gigászi vízköpő a sziklatemplomon.

A sötétzóna jelzavarója a belső kommunikációnkat is blokkolja, ezért csak kéz-és lézerjelekkel tudunk egyeztetni. A vértezetem mellrészén van egy lézerkivetítő, ott közlöm velük, hogyan tovább. Aztán Sevróval a magasba lendülünk, hogy teljes egészében belássuk a Hamu Lovagjának rejtekvilágát.

Az óceán smaragdszőnyege nyugalmasan húzódik alattunk a végtelenbe. Húsz kilométernyire tőlünk lüktet a Hamu Lovagja birodalmának a szíve: púpos szigetecske, amelyről leginkább egy félig a mélybe bukott trópusi leviatán jut az eszembe. A hátán magasba fúródó korallszirtek, körülötte a vízben itt is, ott is tépett, szaggatott szigetecskék bukkannak elő, akár a szörnyeteg végtagjai, karmai. A tiszta vízen áttetszik a szigetecskék peremét övező sápadt homokgallér, akár a kiömlött velő. A Nesszosz ágyúi máris tűzbe borították őket, a sziget főantennája olvadozik, de időközben sikerült a pajzsgenerátort beindítaniuk, úgyhogy alig százméteres szélső sáv maradt védtelenül.

Morajlik a víz.

A szigeten túl, a zóna túlsó, keleti felén, tőlünk vagy harminc kilométerniyre dúl a háború. Ráközelítek. Apollonius sárkánySzárnyai tűzkörben pörögve csapnak össze a Hamu Lovagjának főerejével. Vörös torkolattüzek és elektromosfehér részecskelövegek hasítják a levegőt a víz alá rejtett lőállásokból, a szigetek zugaiból.

Apollonius pók alakú villámSzárnyai, a nehézütegek bunkerromboló sortűz alá veszik az állásokat, miközben a sárkánySzárnyak a főszigetet rohamozzák. Már egész széles rést ütöttek a védelmen, látom, ahogy a Legionáriusait szállító ostromgépek landolásra készülnek. Láthatóan nagyok a veszteségeik, de a csata képe optimizmusra ad okot.

És akkor elcsüggedek.

A második legnagyobb szigetről, amely a célpontunktól alig négy kilométernyire fekszik, újabb sárkánySzárny egységek emelkednek a magasba, és szállnak be a küzdelembe. Három egész egység, azaz harminchat gép. Közel kétszáz újabb hajó csatlakozott a harcokhoz. A környező szigeteken kaszárnyáknak tűnő, hosszú fémépületeken csillan meg a napsugár. A víz felszíne felett máris ott száguldanak a légmotorok, valószínűleg az újabb és újabb pilótákat repítik a hajóikhoz.

Már bennünket is észleltek, egy ellenséges egység levált a szárnyról, és elindult Collowayék hármas egysége irányába, nehogy lecsaphassanak a földön bevetésre várakozó védtelen sárkánySzárnyakra. A Varázslónak most ki kell tennie magáért. De legalább megszolgálhatja a nevét. Nagy hatótávolságú rakéták szelik feléjük a levegőt.

Sevróval összenézünk, mindketten ugyanarra gondolunk: a pilóták nem érhetik el a gépeiket, nem állhatnak csatasorba. Ki kell iktatnunk őket.

Nehéz kőként zúgok vissza a többiekhez, Sevro zuhan a nyomomban. Intek, hogy kövessenek. A sárkánySzárnyak éppen fölénk érnek, amikor belevetjük magunkat a hullámokba. A víz felszínét lövik, de túlságosan is mélyre merültünk, hogy elérjenek bennünket a lövedékek. Húsz méter mélyre merülve acélcápákként hasítunk a szigetek felé. Két torpedó csapódik a közelünkben a vízbe, oldalra vet bennünket, de senki sem sérül meg.

Akkor azonban a mélyből cikázik felfelé valami fémes, ökölnél alig nagyobb valami. Az egyik Vonítót mellen találja, a felsőteste megsemmisül. Egyre több ilyen fém úszik felénk odalentről. Aláaknázott vizekre tévedtünk. Kilövök a vízből, a többiek szorosan a nyomomban. De a lövegek követnek bennünket. Végül a Nesszosz egy sorozata semmisíti meg a gyilkos kis gömböket. Szép lövés, Rhonna, most aztán a keblemre ölelnélek.

Az egyik légmotor mellett emelkedtünk ki, bár sokkal inkább nevezhetnénk léghajónak, mert többtucatnyi pilótát is képesek szállítani vele. Hihetetlen az utánpótlás, már két ilyen hajó partot ért, és még vagy tucatnyi száguld a vízen. Az egyiken a vezetőfülkénél landolok. Odabenn Kék pilóta és Narancs meg Zöld legénység. Rémülten kapják fel a fejüket, de sok időt nem hagyok nekik a tanakodásra, hogy mi történhetett, bal karomat rájuk irányítom, és a golyószóróval péppé lövöm őket. Aztán egyetlen ugrással az utasfülkében termek, a vagy húsz pilóta dermedten mered rám, még magukhoz sem tértek, amikor én már lemészároltam mindegyiküket. A Vonítóimmal egyik ilyen léghajóról a másikra szökellünk, kíméletlenül végzünk az összes pilótával és a legénységükkel. Nyelvetlen beleveti magát az impulzusTűzbe, egy Szürkét húsz méter magasra csap a levegőbe az erőPörölyével. Aztán már odabent is van a fülkében, és már csak a feltörő lángokat látni. Sevro felülről soroz meg egy másik szállító járművet. Akadnak a pilóták között Rhonnánál alig idősebbek.

Vérgőz párolog a levegőben, a szétlőtt hajókon vörhenyes ködben vonaglanak a testek.

Aktiválom a gravCsizmámat, és földönkívüli élősködőként rugaszkodom el a mészárszékről. A magasból látom a vízben hullámzó, veszteglő roncsokat. Sevro a szigetre vezette a Vonítókat, ahol a sárkánySzárnyak várják pilótáikat. Azokat aztán várhatják. A víz felszínét súrolva száguldok az enyéim felé, és pillanatokkal később már csatlakozom is hozzájuk.

– Itt nincs semmiféle szarveretes hátsó ajtó – tolja le a sisakját. – Olyan ez a hely, mint valami tengerisün.

– Nem kell sok, és mi uraljuk az eget – nyugtatom meg.

– Almácska emberei tényleg tudnak repülni – kacag nagyot, és a korábbi keserűség feloldódik az adrenalinban. – Láttad Collowayt? Egyedül kiiktatott egy szarveretes egységet.

A fejünk felett, a fellegek között apró fekete pontok cikáznak egymás körül. Nagyon békés látvány. És a part is körülöttünk. A fősziget közelében vagyunk, de a tenger felőli oldalán a víz locsogva nyaldossa a csillagÖltönyöm lábát. Apró rákocskák botladoznak a homokban. Kint az öbölben egy légpárnás süllyed épp füstölögve a mélybe.

– Ki hiányzik? – kérdezem.

– Grana és Vandros – feleli halkan. Tizenkettőből már csak nyolcan maradtunk. Megpróbálok térképet hajítani a levegőbe, de a zavarótér még mindig blokkol. Dühítő, mennyire nem láthatom be a csatateret. Hogy teljes vakságban kell cselekednünk. De Niobé is erre tanítja a gyerekeket, arra, amit mi Sevróval már réges-rég megtanultunk: a technológia néha megadja magát, de te soha.

– Nem úgy fest, mintha meg akarna lógni – dörmögöm.

– Még jó, hogy nem. Kivételesen túlbecsült bennünket. A nyavalyás azt hiszi, egy egész flotta csap le rá, ha csak ferdén pillant. Úgy kell majd kiásnunk az ellenség gyomrából. Ki kellene várnunk, hogy benyomuljon az övéivel a sziget másik felére – feleli Sevro.

Nyelvetlen és Thraxa együtt érkezik vissza. Kavics és Bogáncs a sziget belső felét igyekszik feltérképezni, a fehér sziklákon és olajfákon túli légi mezőket. Alexandar néhány másik Vonítóval csatlakozik hozzájuk.

– Nem lehet. Ha sikerült nekik jelzéseket küldeni kifelé, mielőtt még megsemisíthettük volna az antennáikat, hamarosan várható az erősítés.

– Akkor mozduljunk – sürgeti Sevro.

A levegő most halálos terep, ezért a felszínen vonulunk fekete páncélos hadistenekként. Harmincméteres ugrásokkal gyorsítjuk az előrejutást. Közben Alexandart elküldöm Nyelvetlennel és Miliával, hogy semmisítsék meg a felszállópályákon várakozó, egyelőre pilótáikat vesztett sárkánySzárnyakat. Nem sokkal később friss füst gomolyog a magasba, és azok hárman dolguk végeztével csatlakoznak vissza hozzánk. A magas égben sajnos súlyos visszalépést kellett elszenvednünk: a Nesszosz alulmaradt a Hamu Lovagja részecskeágyúival folytatott tűzpárbajban, kilőtték az összes állásukat, ezért kénytelenek voltak alacsonyabbra ereszkedni, hátha ott védettebb helyzetbe kerülhetnek. És Apollonius újabb fregattja zuhant le.

Egy sziklagerinc védelmében a Vonítók sietve ellenőrzik egymás csillagÖltönyét, én közben Sevróval felkapaszkodom a gerincre, hogy rálássunk végre a főszigetre. Egy kilométernyi nyílt víz választ el bennünket tőle, és a sziklás magaslatokon lőtornyok nyújtóznak.

Jobbra a távolban Apollonius főereje benyomult, és már partra is tette az embereit a szárazon. Több száz gépbe bújtatott katona ugrik elő a járművekből a röhejes szöcskelábakon, mögöttük póktankok és baziliszkusz mozgótüzérség cikázik, felettük alig tucatnyi sárkánySzárny és a megmaradt fregattok folytatják a harcot.

Az utolsó Valii-Rath Légió beveti magát a halál torkába.

Az első hullámot drónok sorozzák meg, meg a sziklafalak magasába telepített lőállások. A Hamu Légiókat váratlanul érte a támadás, az emberek még csak most áramlanak elő a föld alatti barakkokból. Készületlenül kaptuk el őket. Odafent fényes villódzások közepette Apollonius és a markonyi, hű Obszidiánja és Aranya kilépnek a hajóikból, vértezetükön megcsillan a nap, ahogy célba veszik a bunkereket a mélyben. Apollonius holoZászlója a feje felett remeg a levegőben: a lila Minótaurosz-fej vagy háromszor akkora, mint ő maga. Dühödten szólít midenkit a harcba. Épp látom, ahogy Szürkék között landol, és megtizedeli őket.

Csatt.

Mellbe rúgtak. Elzuhanok. A part homokjáig meg sem állok, onnan nézek fel szédelegve az égre.

– Orvlövész – kiáltja Sevro. – Hol találtak el, Arató? – landol mellettem.

– Ó, a vérveretesbe! Ez meg fog itt halni! – sápítozik Bohóc.

– Kussolj már, te seggfej! – taszítja félre Sevro.

– Hallasz, Darrow? – térdel mellém Kavics. – Darrow.

– Uhh – nyögöm. Felültetnek.

A lövedék átszakította a csillagÖltönyt, de az impulzusVért megállította. A vértem lábai és karjai azonban nem működnek. Kavics és Bogáncs segít működésbe hozni a kilövőnyílást. A vértem kettéhasad, és szédelegve mászom ki belőle. Az impulzusVértemen is van egy horpadás.

– Thraxa hol van? – néz körbe Sevro.

– Itt – siet hozzánk.

– Megvan még a hátadon az az atomtöltet? – kérdi Sevro vadul.

– Igen, uram.

– Add ide. Erre felelnünk kell.

Thraxa lecsatolja a hátáról a rakétakilövőt, és a kezébe nyomja. Sevro még a sisakjával sem vesződik, vissza sem rántja a fejére, csak a magasba rugaszkodik, vagy harminc métert emelkedik a sziklagerinc fölé. Röptében élesíti és indítja a rakétát, a kis löveg visítva indul útjára. Sevro közben visszahuppan mellénk, és a sziklaperem alatt keresünk menedéket. Sevro veszettül vigyorog, ahogy a vakító villanás egy pillanatra mindent kitölt. Talpunk alatt megremeg a föld. Homok és kavics csap fel mindenütt, óriási hullámok ostromolják a partvonalat. A távolban pedig az a fekete torzulás, ami a Hamu Lovagja szigetét eddig övezte, most semmivé foszlik.

Kikapaszkodom a vízből, és felmérem a fél megatonnás atomrakéta pusztítását. A füstön és poron át gigászi krátert látok a védelmi rendszerük kellős közepén, közvetlenül az energiapajzsuk alatt. Felettünk kibomlik a gombafelhő. De azon túl, a sziget belsejében, a fehér erődvár felett az acélon megcsillan a nap.

Végül az Aranyak is hadba szálltak.

Előrántom a beretvámat, és a Vonítóimra nézek:

– Előre a Köztársaságért!

54

DARROW

A KÖZTÁRSASÁG HARAGJA

Még el sem oszlott az atomrobbanás gombája, mi már teljes fegyverzetben hasítjuk a levegőt. Kormos és véres lándzsaként célozzuk a Hamu Lovagjának tornyát és a vértes Arany gyilkosainak egységét, akik közel húszan lehetnek. A Tizenharmadik Légió felesküdott Drákónjai lesznek, vagyis sárkányok. Páratlan Sebhelyesek, a Hamu Lovagjának elit testőrsége és gyilkosai. Ezek a tengeri sárkányt jelvényként viselő harcosok irtották a Marson milliószámra a Vörösöket, ezek dobták le az atomot Új-Thébára, és ezek taszították ki a foglyul ejtett embereimet három kilométer magasan a gépeikből.

Veszniük kell.

Tűzharcba keveredünk velük, vibrálnak a Pajzsok, szakadnak a Vértek, ahogy a gyilkos lövegek és rakéták becsapódnak. Thraxa EMP-lövedéket dob közéjük, de senki sem pottyan le az égből, ezek szerint már EMP-vértjük is van.

Közvetlen előttem szaggat darabokra egy lövés egy Vonítót. Két sárkány a levegőben olvad el Sevro részecskeágyújának tüzében. Thraxát használom pajzsnak, az árnyékában repülök, beretvámat előreszegezem, mint valami rohamra induló lovag.

A magas égben csapunk össze. Bukott angyalokként feszülünk egymásnak a végső harcban. Körülöttünk fém dalol, puskák sikoltanak, kardok, pengék izzanak, halál üvölt az arcunkba. Milia fejbe döf egy Aranyat, aztán egy rohamozó csillagÖltönyös kardja szinte kettévágja. Egyetlen hang nélkül zuhan a mélybe. Ugyanaz a harcos már Thraxa feje felé sújt, de blokkolom a csapást. Belezsibbad a karom a hatalmas erőkbe, de nem tágítok, ritkítom soraikat. Elrugaszkodom Thraxáról, felhasítom egy Arany mellkasát, ahogy tiszta erőből egymásnak csapódunk, az utolsó pillanatban sikerül megperdülnöm, mielőtt még a kése feltépné a sisakomat. A csillagÖltöny nélkül védtelennek érzem magam az elemi erők viadalában, a csontjaim ropognak, ahogy becsapódom. Csak egy pillanatra homályosul el a látásom, de ennyi is elég, elveszítem az egyensúlyomat, és ellenfelemet magammal rántom a mélybe, egy sziklanyúlványra.

Sisakom centikre van jaguársisakjától. ImpulzusÖkle már lendül is a fejem felé. Elhajítom a beretvámat, és egy kravatfogással leszorítom a karjait, másik kezemmel pedig a saját impulzusÖklömmel adok neki egy gyomrost. Autotüzeléssel lyukat olvasztok a hasába. Letaszítom magamról, át a peremen és le a fehér sziklafal tövébe. Nagy nehezen feltápászkodom, csakhogy közben hátbalőnek. Érzem, ahogy a derekamon behorpad az impulzusVért, hörögve állom a fájdalmat. Üvöltve rúgom el magam a sziklaperemről, vadul kapálódzva próbálom elkerülni üldözőmet, és ahogy rángatózom, Sevro a csillagÖltönyében tiszta erővel nekicsapódik az Arany harcosnak, és szabályosan a sziklába vasalja. Letépi a karját, és addig ugrál a szerencsétlen sisakos fején, amíg az ténylegesen kilapul. Újabb Arany hasít felé, az impulzusÖklével súrolja, de Sevro a csillagÖltöny egyik fémkarjával kinyúl érte, megragadja a lábát, és akkorát ránt rajta, hogy az csípőből leszakad. A tetem kétszáz kilométeres sebességgel csapódik a sziklához.

– Indulj befelé az erődbe, és kapd el, mielőtt meglóg – üvölti Sevro. És már húz is vissza a fejünk felett dúló kutyaviadalba. – A csillagÖltönyöd nélkül neked idekinn úgyis kampó!

De nem én halok meg, hanem a Vonítóink.

Felaprózódott a küzdelem, ember-ember ellen viaskodik, a sziklafalon, az erőd oldalában feszülnek egymásnak. A mieink ugyan csillagÖltönyben vannak, ez előny volt eleinte, csakhogy ők vannak túlerőben, és az impulzusVértjeikben fordulékonyabbak, fürgébbek. Úgy szedik le az óriásainkat, mint sakálok az oroszlánokat, csordában.

Thraxa egyszerre hat Arannyal verekszik egy lebegő ketrecben. ErőPörölye sokakat választott már el az életétől, többen is mozdulatlanul hevernek a fal tövében. Most egy újabbat csap le a levegőből, közben azonban valaki hátulról ledöfi őt a lándzsájával, egy másik pedig az öltönye bal karját csapja le. Egy harmadik pedig sokadszor szúrja hasba. Csak most avatkozik bele a küzdelembe Nyelvetlen. Alattuk Kavics harcol Bohóc földön heverő teste felett. A férje a sziklafalnak ütközött, és most próbálja valahogy kiküzdeni magát a használhatatlanná vált páncélzatból. A vértje csupa vér.

– Roham a tetőre! – kiáltom a mikrofonba, mert végre működik, miután kilőttük a feketezónát. Sevro már jön is.

Nagy nehezen a megmaradt Vonítók is csatlakoznak hozzánk, kiverekszik magukat az Aranyak szorításából. Már repülünk is fel az erőd magasába, a legfenségesebb torony tetejére. Ahol egy vagy hatvan méter széles leszállópályán hemzsegnek a katonák. A Szürke Légiósok a Hamu Lovagja személyes hajójának fedezékében kuporognak.

Sevróval kart karba öltve landolunk a peremen, és csapunk össze a támadó alakzatba rendeződött Obszidiánokkal és Szürkékkel. Teljes sebességgel száguldok a falukba, egy Szürkét szétlapítok. Ahogy felpattanok, sikerül elkerülnöm egy lesújtó bárdot, és cserébe fejbe lövöm a gazdáját. A sisakja felfogja ugyan a lövést, de annyira belekábul, hogy alkalmam nyílik a beretvámmal keresztüldöfni a lábát. Mielőtt még vele végeznék, egy Arany impulzusÖkle oldalba kap. A pajzsom hárítja az ütést. A gravCsizmával kilövök, és elé pattanok, hogy heves pengeváltásba bonyolódjunk, amelynek végén vállból lemetszem a karját. Valaki leszedi oldalirányból. Sevro lerúg egy Szürkét a mélybe. Egy Obszidián vetődik rá, impulzusLándzsával veszi célba a fejét, de Sevrónak az utolsó pillanatban sikerül elkapnia, és már le is teperi. Az Öltöny mechanikus kezeivel összepréseli a fejét. Az Öltönye csizmái zöld plazmatűzbe folynak, teljesen használhatatlanná válnak – a leszállópálya másik feléről lőnek rá Szürke zsoldosok a plazmaFegyvereikkel. Én cserébe őket veszem tűz alá. De túl késő. EMP-löveg csapódik a mellkasának, kék villámokat szór az elektromos kisülés, ahogy a kéttonnás szerkezet áramkörei kisülnek. Egyetlen pillanat sem kell, Sevro kézi vezérléssel katapultál, és elszáguld a vállt vállhoz vetve vadul harcoló Thraxa és Nyelvetlen felett.

Aztán elveszítem szem elől.

Az ellenség egyre csak nyomul előre, a levegőből tüzelnek ránk, megszaggatják sorainkat. Egy kábítógránát oldalba talál, aztán nálam egy fejjel magasabb Obszidián erőPöröllyel mellbe vág. Az impulzusVértem rövidzárlatos. A vértem benyomódik, érzem, ahogy roppannak a bordáim, és hanyatt esem. A fejemet sem tudom felemelni, akkorát rúg belém. Ahogy a beretvámmal döfnék felé, a kezemre tipor. A pillanat lelassul, a bárdját a feje fölé lendíti. Thraxa is a földön fekszik, a csípőjéből beretva áll ki. Alexandar hiába próbál eljutni hozzám. Rémülten üvöltök, ahogy a bárd közelít a nyakamhoz. A sisakomat találja el, az energia sápatag fénnyel izzik néhány centire a szemem előtt. A forrósága süti a szemgolyómat, érzem, ahogy növekszik benne a nyomás. Az Obszidián oldalra rántja a bárdot, a sisakom leszakad a fejemről. Az Obszidián a haláldalt zengve térdepel a mellkasomra, a kezében görbe kés villan. Vértes másik kezével a hajamba markol, és a homlokomnál a bőrömbe vág, hogy lemetssze skalpomat.

Tratttaaaa! Tratttaattta!

Zengő trombitaszó árad a szélben. Az Obszidián felpillant, seregnyi vértes lovag zuhan alá az égből, hatalmas, lila Minótaurosz-díszes férfi vezeti őket. Futtában hasítja ketté a fölém magasodó Obszidiánt.

Apollonius megérkezett.

A lovagjai gólyózáporként hullanak a Hamu Lovagja embereinek nyakába, beretváik suhognak, irtják őket halomba. Megtisztítják a leszállópályát, hogy a végén már csak hullák hevernek mindenütt. Apollonius dalolva gyilkolja az Aranyakat és a zsoldosokat, akik az erőd kapuját védik életük árán is.

Zengtem Khaoszról, örök éjszakáról;

megtanított az Égi Múzsa, mint

merjek leszállni éjbe, bár az út

zord, s visszatérni.

Fél kézzel felkap egy Szürkét, és a fejét a Hamu Lovagja hajójának falán zúzza össze. Gyilkosságtól eltelve perdül elém, Minótaurosz-sisakja csurom vér és sérülés, és egy kurta pillanatra azt gondolom, hogy rám is lesújt. De csak a sisakját tolja vissza izzadságtól mocskos arcáról, homlokába tapad kusza haja, és vad szeretettel néz rám. Felsegít a földről.

– Micsoda haragot mozgatunk meg mi ketten együtt! – lelkendezik. – Arató és Minótaurosz, a két szentségtelen legenda. Szétvertük őket a parton!

Hogy a halálba csinálta?!

Négyszeres túlerővel szemben.

A sisakom elveszett, és az arcom vérben fürdik a skalpolási kísérlet után, még a saját anyám sem ismerne rám ilyen mocskosan. Apollonius kivájja egy leölt Arany szívét, és a testőreihez fordul:

– Menjetek, Vorkian és Gaul, folytassátok a hajszát. Egyetlen lélek sem élheti túl ezt a vészterhes napot.

Az emberei elhagyják a tornyot, és indulnak vissza az alant dúló ütközetbe. Apollonius kitárt karokkal lép felém, magához szorít. Nem térek magamhoz a döbbenettől.

– Isteni látvány, Darrow – méri végig az enyéimet. – Nincs is ennél dicsőbb pokoli sereg. Úgy vágtok ösvényt magatoknak az ellenben, mint az égből hulló szeráfok halandók erdejében.

Sevro sántikál felém. A bal karja valahogy idegenül hajlik meg könyékben, elég rendellenesnek látszik. A vértezete repedésein kivillan égett húsa. A megmaradt Vonítókat keresem, a szívem beleremeg, amikor Bohócot és Kavicsot sehol sem látom. Thraxa a hátát egy falnak vetve ül, Nyelvetlen épp ellátja a sebeit. Egyedül Alexandar nem sebesült meg. Az Öltönye neki is füstölög és igen romos, de ő maga karcsún és elegánsan magasodik a vérengzés fölé, beretvájának még a markolata is vérben úszik.

– Alexandar.

– Igen, uram?

– Tartsd a tetőt, és hívd a Nesszoszt – utasítom, és sántikálva indulok a leszállópályáról az erődbe vezető kisajtó felé. – Sevro, Apollonius, utánam.

55

LYSANDER

REKVIEM

Lázas álomból riadok, Cassius szokott ilyenkor az ajtómban állni, s érdeklődni, ismét a rémálmok gyötörnek-e. De ő már nincs, dereng fel bennem lassú kíméletlenséggel. Valaki azért van a szobámban. Az ablak mellől figyel egy ősöreg Barna férfi. De még ahhoz is kimerült vagyok, hogy különösebben meghökkenjek ezen. Fakéregszín szeme meleg tisztelettel mosolyog rám az égkék szemöldöke alól. A kezében antiknak számító zavaró pislog zölden.

– Dominus Lune, bocsássa meg, hogy pihenésében zavarom. De kéretik.

– Kicsoda?

– Egy barátja.

Seraphina?

Elballag a priccsem mellett, vigyázva, hogy ne tiporjon rá az anyagra, és különös szimbólumot rajzol a falra. Egészen halk mormogással nyílik fel a kő, mögötte pedig ott a titkos járat, amelyen keresztül valószínűleg korábban érkezhetett. Kicsit bizonytalan vagyok, hogy talán csapda, de türelmetlenül int nekem, hogy siessek.

– Igyekezzen, dominus. Már nagyon várják.

Némán követem az alagútban a Barnát, egészen beleveszünk a kanyargós sötétbe, amikor végre megtorpan egy másik fal előtt, amelyre egy másik szimbólumot rajzol. A fal félrecsusszan.

Milyen mélyre jutnak itt az alagutak? A Barna egy nappaliféle helyiségbe vezet, és bezárja mögöttünk a nyílást. A kandallónál púposodó selyempárnahalom felé int.

– Itt várjon, dominus. Hozhatok valami frissítőt?

– Teát, ha lehet – vágom rá gondolkodás nélkül. De már meg is korran a gyomrom. – És valami ételt. Bármit.

A szolga nagyon mélyen hajol meg előttem, majd elsántikál.

– Várjon, szolga – szólok utána. – Mi a neve?

A szeme megcsillan, jólesik neki, hogy megkérdeztem.

– Aruka vagyok – mondja halkan.

– Köszönöm, Aruka – hajtom meg a fejemet.

Megint meghajol, és távozik.

Szigorú és hagyományos helyiség ez, a fát nem számítva. A padlót gyékénytatami borítja, az ablakok alá is benyúlik, ahonnan a vigasztalan, fagyott tájra látni. Meleg mézszín fatörzsek tartják a mennyezetet. A tokonama emelvénye egész szál cédrusfa, ezen kicsiny élő fa burjánzik, és egy gravKút felett beretva remeg a levegőben. De a szoba igazi ékessége egy igazi, valódi fából készült zongora. Szemet gyönyörködtető csoda. Jó, persze, a Ceresen meg a többi nagyobb aszteroidavárosban is akadnak zongorák, de azok inkább olcsó, műanyag szintetizátorok. A fa, amelyből ez készült, valaha a Ganümédészen vagy a Kallisztón magasodott.

Végighúzom a kezemet a billentyűzeten. Tévedtem, ez a zongora valószínűleg annál is öregebb. Talán még a Társadalom előtti időkből való. A billentyűzet fölé két arany S betűt véstek a fába. Élvezettel simogatom a polírozott lantfát. Lehunyom a szemem, elképzelem, hogy az arcomon érzem az energiákat, amelyek nagyra növesztették a fát, hallom a madarak csicsergését a levegőben. Emlék villan, nem látom, éppen csak felizzik az agyam hátsó rekeszében, ahogy a gyufafej sisteregve lángra lobban, majd elalszik. Csak egy érzés, egy illat, hogy valami elveszett.

Talán csak honvágyam van? Vagy ennél többről van szó?

– Tudsz rajta játszani? – kérdi egy női hang.

Ahogy megfordulok, Romulus anyja, Gaia csoszog be a szobába. A háta görnyedt, vállai púposak. Fiatalkorában kecses lehetett. A csuklója törékeny, mint a borospoharak nyele, a bőre papírvékony és eres, akár a kéksajt. Valójában olyan, mintha csak a karcsú bot tartaná talpon, mintha anélkül erőtlenül a földre hullana. A bot és a hatalmas Obszidián vaskos karja, amelybe kapaszkodik. Mintha régi barátjába karolna. Mert ez az Obszidián is vén, púpos, ősz óriás, akinek fekete bogárszemei élénken ragyognak ki az ősi arc ráncainak árkából. A feje akkora, mint egy sziklatömb. A fülei hegyesek, tépettek. A fülcimpájába tojásnyi korongokat illesztettek, amelyek vésetén villámló sárkányok lovagolnak. Hosszú fehér szakálla eltakarja a szürke szkoroÖltöny elejét, a végét az övébe tűrve viseli.

– Nem – felelem –, sohasem tanítottak meg rá.

– Palatinusi gyermek, aki előtt a zene birodalma zárva maradt? Milyen kár. Persze bizonyára elfoglalt apróság lehettél. A nagyanyád nyilván arra okított, hogyan változtass holdakat üveggyönggyé. Vagy inkább a keresztapádtól vettél ahhoz leckéket?

Nyoma sincs rajta az elhülyült maszknak, amelyet korábban a családja körében viselt. Érdekes.

– A keresztapámtól azt tanultam, hogyan kell lezárni egy harcot. Stratégiai leckéket adott nekem napi két órában.

– Bár ő maga is megfogadta volna a saját tanácsait. Akkor Darrow csak emlék volna, nem pedig tíz éve tartó istencsapás.

– Mégis a keresztapám az egyetlen a világon, akinek valaha sikerült felülkerekednie Aratón a harcban. Csupán a lusta elme szokása egyetlen embert hibáztatni egész civilizációk bukásáért.

– Igaz. Összetett kölcsönhatás ez. De most béke van.

– Azt mondják.

– Micsoda életed lehetett neked. A nagyapád Lorn, nagyanyád Octavia. Magnus, Aja, Moira, Atalantia… igazi óriások között teltek a napjaid, s mire észbe kaptál, leshetted két, még náluk is hatalmasabb születését.

– Kettőét?

– Darrow és Virginia. Fiúkra jellemző gondolkodás abban a hitben maradni, hogy a férfi létezhet nő nélkül – mosolyog.

Kezdem élvezni a társalgást. Tetszik nekem ez az asszony. Atalantiára emlékeztet.

– Itt mindenki más Rabszolgakirálynak nevezi. Te nem?

– Az a korcs is csak hús és vér. Minek táplálni a legendát? – zihálva helyezkedik el az Obszidiánja segítségével a juharpadon. – Köszönöm, Goróth – mondja, mire az óriás az ablakhoz megy, és ott foglal helyet. Közben láthatom, hogy a feje hátsó felére sikoltó koponyát tetováltak. – Nehogy beijedj a vén feketeszemtől – legyint Gaia. – Épp olyan trottyos már, mint én magam.

Goróth erre a fejét rázza, de a nagyasszony csak rálegyint.

– Ugyan, hallgass már – mondja, majd megpaskolja maga mellett a padot, és előveszi a kis fehér pipáját a köntöséből. – Ülj le ide mellém, Lysander. Most leckét kapsz tőlem – mondja, és a sarka bőrkeményedésein lángra sercent egy gyufát, és a pipához tartja.

Gondterhelt pillantást vetek az Obszidiánra, majd a padra ereszkedem a pipafüstbe.

– Huszonkilenc évesen kaptam a férjemtől – lapogatja meg a hangszert. – Kitalálod, most hány éves vagyok?

– Hatvannál nem tűnsz idősebbnek – mosolygok rá.

– Hatvan! – reccsen nagyot. – Micsoda gazember vagy te! Látom, az a Bellona hamiskártyás alaposan kitanított – mér végig. – Remélem, nem kaptál el tőle semmit.

– Bátyámként szerettem.

– Nos, ez a Magban túl sokat nem jelent.

– Nekem a Luna az otthonom, nem a Mag.

– Hah, itt a kettő egy és ugyanaz!

Mit keresek itt? Hogy idejöttem, belementem valami titkos tervbe. Ez valami teszt lenne talán? Csak mert gyászolom a barátomat, még nem állt meg a világ. Sőt, inkább minden gyorsabb fokozatba kapcsolt, ahogy egyenként kezdik kiiktatni az ellenkezőket, megszilárdítani az államcsínyt. És bár Cassius halott, Pytháról még valahogyan gondoskodnom kell. Elég lehetetlen teher.

Gaia nem vesz tudomást a bennem dúló viharról. Egyszerű dallamot pötyög, és hirtelen különös érzés ébred bennem, mintha ide tartoznék. Meg is feledkezem a világ folyásáról.

– Nevetséges lehet a szemedben a vénség látványa. Tudom, hogy a Magban szeretik a fiatalító terápiákat. Hahh! – köhög fel valamit egy kemény zsebkendőbe, amit aztán alapos vizsgálatnak vet alá, hogy végül eltüntesse vastag kimonója egyik ráncában. – A nagyanyád hatvannál soha nem látszott idősebbnek, pedig én emlékszem, amikor lánykorunkban együtt táncoltunk az apja báljain. Mellette unalmas, semmi kis lányka voltam. Olyan csodás ékszerei, ruhái voltak. Kár, hogy annyira magasan hordta az orrát. Folyton úgy tett, mintha nem ismerne. Méretes botot dughattak fel a gahja seggébe. De most én vagyok az, aki a végén nevet – kuncog. – Hány éves vagy, gyermek?

– Húsz.

– Húsz? Húsz! Nekem némely benőtt szőröm öregebb nálad.

Ezen már nem tudok nem nevetni.

– Nem vagy kifejezetten finomkodó, ahogy látom.

– Jaj, kiérdemeltem én már, hogy ne kelljen lábujjhegyen tipegnem – lágyul meg a pillantása, ahogy alaposan megszívja a pipáját, majd felém bök vele. – Tudom, hogy rajtad a kötelező udvari álarc feszül. Hogy is nevezték?

– Báli maszka.

– Igen, az. Ti Lune-háziak híresen jók voltatok ebben mindig is. A tartásotok. Egyszer szemtanúja voltam, ahogy az egyik dédnagyapádat a születésnapi ünnepségén arcon marta egy vénuszi sáska. Kiharapott a húsából egy darabot, és ő meg sem rezzent. Egyszerűen csak visszaharapott, és a kis nyomorult tetemét a tálcára hajította, majd pezsgőt kért. Rettenetes ember volt. Ovidius. Magam talán túlságosan is forróvérű lennék ehhez a maszkához, de a tiéden átlátok. Ma meghalt a barátod. Ahogy az én unokám, kettő is, és egy unokahúgom.

Egy ünnepélyes pillanatra elcsendesül, és tisztelettel emlékezik rájuk méltóságteljes pöfékelések közepette.

– Hiányozni fognak, még az a mérges skorpió Bellerophón is. De azt nem mondom, hogy sajnálom. Hiszen ez az élet rendje, nem? Aki karddal játszik, azt megszúrják. Ahogy az enyéim, a te Bellonád is rég megvetette már az ágyát. Te azonban más vagy. A te fegyvered itt van… – koppant a fejemre a pipával. – Ha okos vagy, és szerencsés, és olyan hosszan élsz, mint én, akkor majd rájössz te is, hogy ez a fájdalom csak csepp a tengerben – néz bele mélyen a szememben, és egyik tenyerét a szívemre simítja. – Merülj hát bele, fiam, mielőtt még az idő elfeledteti veled.

– Játszanál nekik valamit?

– Nekik?

– A halottaknak. Cassiusnak és a rokonaidnak. Mondjuk egy rekviemet.

– Persze, hogyne – nevet nagyot. – Kedvemre való a szürkeállományod.

A zongorához fordul, és lassú, fájdalmas dalt kezd játszani, mintha álmaimból fütyülne elő a szél. Az ujjai könnyedén rebbennek a billentyűzeten, és a zene a veszteség mellett valami mást élesztget a lelkemben, egy árnyat, lelkem könyvtárának árnyai közül egyet, akinek létéről rég megfeledkeztem. Soha nem ismertem. Most a hátamban érzem a jelenlétét, pedig senki sem áll mögöttem. Érzem az illatát, pedig nem leng körül, gerincemen érzem a szívdobbanásait, holott ez a szív már sok éve nem ver.

– Jól vagy, gyermek? – érzi meg nyugtalanságomat Gaia.

– Igen – felelem a távolból, és csak most érzékelem, hogy a kezeim a billentyűzetre tettem, hogy ne tudjon tovább játszani. El kellene vennem onnan a kezemet, de nem teszem. Lenyomok egy billentyűt, a hang végigzeng a testemen. Összeáll az emlék. Felmelegszik. Úgy csepeg belőle az árny, mint szoborról a koszosan olvadó hólé. Egy másik billentyű. A kezeim járnak, és a hangok egymás után csendülnek fel, belőlem áradnak, és elragadnak, egy teljesen más helyre visznek, más időbe. Valami szellem vezérel, amelyet olyan rég elzártak bennem, és olyan mélyre, hogy fogalmam sem volt, hogy bennem él. És most elszabadult. Lelkemről lefoszlanak a pókhálók.

A kezeim siklanak a billentyűzeten, és szól a rekviem Cassiusért meg a többiekért, akiket elveszítettem. A zene egy távoli dolgozószobába sodor, ahol a kandallóban ropog a tűz, és a lábaimnál apró leopárd törleszkedik. Az alak mögöttem áll. A haja az arcomba hull. Földes illatával eltelik az orrom, látom szédítő szemeit, vad száját. A dallam szárnyán mindez felbukik a múlt mélyéből, és rám borul. Ahogy az utolsó gyászos hang is elhal a levegőben, és a kezeim elpihennek a billentyűzeten, csak ülök kifulladva, könnyes arccal.

Zavarodottan pillantok Gaiára.

– Nem azt mondtad, hogy nem tudsz zongorázni?

– Nem is tudok. Vagyis ezek szerint csak elfelejtettem.

– Hogy felejthettél el ilyet? Hiszen varázslatos volt, gyermekem.

– Nem tudom.

Egy pillanatra, egy kurta villanásnyira megpillanthattam őt. Anyámat. Az arcát, a puha bőrét. Aprócska orrát, harsány száját. A szemeket, amelyek egy arcban ragyogtak, amit az idő elrabolt tőlem. Vagy valami más rabolta el? Egy zár, amelyhez a muzsika volt a kulcs?

– Az anyám zongorázott – mondom ki, ahogy megvilágosodik bennem.

– És ő tanított meg téged is.

– Igen, én… nem tudom, hogyhogy nem emlékeztem erre.

– Van, hogy a túlélés egyetlen módja, ha magunkba zárjuk a fájdalmat.

– Nem… én nem felejtek – tiltakozom, de érzem, hogy sokkal több lapul még az árnyékban, mint ami most felfedte magát. Egy egész élet temetkezett el az agyamban. – Soha nem felejtek el semmit. A nagyanyám mondogatta, hogy ennél nagyobb tehetség…

– Nekem inkább átoknak tűnik – fürkészi együttérzőn az arcomat. – Amikor anyám meghalt, annyi idős lehettem, mint te most. Bár mostanra por se nagyon maradt a csontjaiból, én mégis fiatalnak látom magamban, az emlékeimben. A fiatalkorban érkező halál isteni ajándék. Beledermeszti a nyíló virágot az időbe. Ajándék, hogy fiatalként emlékezhetnek rá, nem pedig az elaggott, időtől barázdált vonások maradnak meg belőle… – ráncigálja szórakozottan kékeres kezével a nyaka bőrének lógó ráncfodrait. – Hogy már csak a valaha volt lénye árnyát hagyja hátra.

– Téged nem árnynak látlak – mondom. – Szerintem határozottan lenyűgöző vagy.

– Nem kérek a sajnálatodból – csattan fel. Visszahőkölök, de aztán a következő pillanatban már mosolyogva ütögeti meg a karomat a pipaszárral. – Te nem tudsz olyan meggyőző vadember lenni, mint a Bellona. Vagy igen? Hízelegsz itt a vén bolondnak, miközben valaki más lopta el a szívedet – villan csúfondárosan a szeme. – Az unokám.

Seraphina.

– Nem, most tévedsz.

– Akadnak szerethetőbb lányok is. De ezt te magadtól is tudod. Nem igaz?

– Szerelem? Vannak annál fontosabb dolgok is.

– Mint például?

– A kötelesség. A család. Hagyta, hogy lemészárolják a barátomat. A lelkén szárad a halála – szegem le a fejemet. – És az én lelkemen. Nincs köztünk szerelem, legfeljebb kölcsönös kíváncsiság, ami érthető. De már az is elillant.

– Nem hagyta, hogy megkínozzanak. Amikor az anyja rájött, hogy Cassius lapul a maszk alatt, ő könyörögte ki, hogy a te életedet kíméljék meg, és hogy a Bellona nemes halált halhasson.

– De akkor még nem tudta, ki vagyok valójában – enyhül meg némileg a hangom. – A Lune-ok és a Raák csak egyetlen dologban osztoznak, méghozzá a Társadalom elvesztésének felelősségében. Együtt hagyták, hogy Darrow megosszon minket, és egymás ellen őröljük fel értékes hajóinkat, forrásainkat – mondom, majd felemelem az arcom, és ránézek: – Mit akarsz tőlem? – bököm ki, ami igazából foglalkoztat, mert már hasogat ettől az egésztől a hátam. Unom az egészet, még a fejem is belefájdul. Úgy beszél, mintha régóta ismernénk egymást, mintha közünk lenne egymáshoz. Máskor talán lenne hozzá türelmem, de most… – Miért hívattál? Biztosan nem azért, hogy a részvétedet kifejezd, vagy hogy megmutasd a zongorádat. Tudom, hogy meg fogok halni. Ezért nem adod már a vén hülyét? Mert te is tudod, hogy nem érem meg a holnapot?

– Nem. Azért, mert a segítségedre van szükségem.

– Az én segítségemre? – kacagok fel keserűen. – Miért segítenék? A háborút már megadtam nektek, úgyis mind arra vágytatok.

– Ki mondta, hogy én háborúra vágyom? – próbál felemelkedni a padról. Goróth odasiet hozzá, a térdei recsegnek minden lépésnél, de Gaia elhessegeti, és végül egyedül is sikerül feltápászkodnia. Felém nyújtja a kezét. – Gyere. Mutatok valamit.

Habozok kicsit, de végül megfogom a kezét. Kitámogatom az ajtón, amelyen korábban Aruka távozott. Nedves levegőjű télikertbe jutunk, a vén szolga itt tevékenykedik a borostyán borította falak között. Virág-és süteményillat van, és egy alacsony asztalkán tea gőzölög a tálcán. Mellette pedig magányos, sötétkék hajú nő gubbaszt börtönruhában.

– Pytha?

Felkapja a fejét. Egészen összegabalyodnak a karjaink, olyan nagy igyekezettel öleljük egymást. Szorít, a feje teteje az állam alatt, és a vékony rabruhában érzem a finom csontjait.

– Élsz – mormolja a mellkasomba. – Kurvára élsz.

Nem számítottam ilyen heves érzésekre tőle. Ha rajtam múlik, nem ölelkeztünk volna.

– Mondanom kell valamit, Pytha. Cassiusról.

– Tudom – húzódik el. A szeme vörös.

– Hol voltál? – kérdezem, mikor sikerül lenyelnem a torkomban a gombócot.

Az asztal mellett iszogatjuk a teát, és Pytha elbeszéli a viszontagságait. Neki nem járt ki ugyanaz az emberséges bánásmód, mint nekünk Cassiusszal. Pandora már az első éjjel megkínozta, és azóta sem tudta felidézni, mit mondott el neki. Itt az Ión már jól bántak vele, de még mindig kiéhezve falja az ételt. Aruka egymás után rakja elé az aprócska szendvicsekkel teli tányérokat. Én viszont étvágytalanul épp csak beleharapok egybe, aztán félretolom. Azon rágódom inkább, amit Pythától hallok. Gaia egy kurta késsel kikotorja az elégett dohányt a pipájából.

– Még mindig nem árultad el – fordulok hozzá, mire zavartan néz vissza rám. – Hogy mit vársz tőlem… tőlünk?

– Magad is mondtad, hogy meg fogsz halni. Mind a ketten meghaltok hamarosan. Úgy vélem, Dido Romulus holnapi tárgyalása után akar kivégeztetni benneteket. Vagy még hamarabb. De csendesen fogja intézni. Talán egy skorpió kerül valahonnan a szobádba. Vagy egy gyilkos drón. Esetleg mérgezett teát kapsz – pillant mosolyogva a csészémre. – El akarja tüntetni a képből a Lune-örököst. Mert megbonyolítod a terveit, Lysander. Nem hagyja, hogy bármi veszélyeztesse az uralmát. Ezért el fog tüntetni, bármennyire is szeretne közbenjárni érted Seraphina.

– A francba is, hogy maga milyen nyomasztó! – mormolja teli szájjal Pytha, mert az étvágyát nem vette el Gaia sötét jövendölése. – Mi legyen maga szerint? Egyszerűen csak törődjünk bele a halálba, mint Cassius?

– Nem – rázza meg a fejét Gaia. – Nekem volna egy alternatív javaslatom: maradjatok életben.

Nem erre számítottam, de igazán örülök neki.

– És mégis hogyan? – kérdi epésen Pytha. – Még ha el is tudnánk surranni a hangárba, még ha szerzünk is egy hajót… Napsír rakétáit és ágyúit nem tudjuk kicselezni. Ha mégis, valahogyan ki kell jutnunk a légtérből és az atmoszférából, mielőtt még a harci sólymok szétszaggatnak a golyószóróikkal. Utána le kell ráznunk a bolygóközi őrséget. És az egész flottát. De lefogadom, hogy nem is veszik a fáradságot, hogy üldözőbe vegyenek. Egyszerűen csak egy nagy hatótávolságú rakétát lőnek ki ránk. Ezzel vége is a dalnak. Ha szökni próbálunk is, ezer halál leselkedik ránk, és az egyik biztosan megtalál – tolja el végül a maradékot maga elől. Ez már neki is sok volt. – Csapdába estünk ezen a pöcegödör holdon.

– Megértem a dühödet – bólint Gaia. – De ha még egyszer így beszélsz a jelenlétemben, aljaSzín, a nyelveddel trágyázom meg a dohánykertemet – pöfékel nagyokat a pipájából Gaia. Pytha lesápad. – És valóban csapdában vagytok, hacsak…

– Hacsak mi… domina? – kérdi idegesen Pytha.

– Hacsak Dido nem marad hatalmon – vágom ki. – Hacsak Romulus nem veri le a puccsot. Ő talán elengedne bennünket.

– Az a Romulus, aki hagyta, hogy megkínozzon az a…? – vet gyors pillantást oldalra Gaiára Pytha. – …az a nő. Nem azt mondtad, hogy le akarta csapatni a fejeteket, az Arcsit meg a Jupiterbe küldeni? Nincs ez egy kicsit elnagyolva?

– Az akkor volt. Csak azt tette, amit helyesnek gondolt.

– Azt gondolta helyesnek, hogy megöljön benneteket?

– Elméletileg igen.

– Jó, ezt még át kell gondolnom párszor – mélázik el a Kék.

Elgondolkodva kevergetem a teám maradékát. Már világos, mit vár tőlünk Gaia.

– A segítségünk kell. Azt szeretnéd, hogy szabadítsuk ki Romulust a Porcellákból.

Gaia csak mosolyog a pipafüstbe, de azért biccent.

– Hogy azok a turbános pszichopaták végezzenek velünk? Neked elszállt az agyad? – fonja keresztbe a karjait Pytha. – Nincsenek erre meg a saját emberei… domina?

– Minden emberemet letartóztatták vagy áthelyezték – feleli Gaia, majd Goróth és Aruka felé int. – Csak a vénségeket hagyták meg. A magunkfajta erőtlen száraz ágak pedig már nem állják a vihart.

Goróth vicsorogva villantja ki fekete fogait, hogy égnek áll a hátamon a szőr.

– Jellemző. Az Aranyak mindig ránk tukmálják a piszkos munkát – mormolja Pytha. – Semmi kedvem meghalni értük, Lysander.

– Pedig csak így érhetjük meg a holnapot – mosolygok rá kedélyesen, de a báli maszkom mögött hideg, cinikus terv érlelődik.

– Nehogy már komolyan meg akard csinálni!

– Dido háborúra készül, Pytha. Mi csak kellemetlen mellékszál vagyunk ebben a történetben. Amit egyszerűen kitöröl. Vagy felhasznál… engem, úgy értem. De azt nem fogom hagyni, hogy velem üzleteljen – fordulok vissza Gaiához. – Diomédész segítségére számíthatunk?

– Nem, az a hiú ostoba a saját büszkeségének a rabja. Eskü köti az Olümposzi Lovagokhoz, márpedig ők elfogadták Dido hatalomátvételét. Romulust holnap állítják a bírái elé. És Diomédész fogja odavinni, hogy igazságot tegyenek felette.

– Kiszolgáltatja nekik a saját apját? – mereszt Pytha nagy szemeket.

– Nálunk ez így szokás.

Pytha erre már nem szól semmit, csak a fejét csóválja.

– Felteszem, terved is van már – mérem végig az öregasszonyt.

– Megteszed? – kérdi sunyin.

– Azt nem mondtam. Mi a terv?

– A lányom, Vela a Romulushoz hű Légiókkal várakozik a sivatagban. Ostrom alá fogják venni Napsírt, hogy foglyul ejtsék Didót. De amíg Romulus a kezükben van, nem indíthat támadást. Azt akarom, hogy menjetek a Porcellákhoz, szabadítsátok ki. A hangárban vannak légmotorok. Azokkal átjuthattok a Pusztaföldön át Velához. Nem egyszerűen a fiamról van itt szó – teríti ki végre a lapjait. – A nagyapád, Lorn a barátom volt. Felfuvalkodott vén kecskének tartottam ugyan, de én magam sem vagyok jobb – folytatja. Lehet, hogy hazudik. – Azért költözött az Európéra, mert elunta a fiatalság törtetését és az öregek hetvenkedését, büszkeségét. Én is unom már a birodalmat, pont, ahogy a vén kecske. A háború elemészti a családomat. Ugyanezt mondtam a férjemnek is, amikor elment Augustus háborújába, és ő is zuhogott az Oroszlánesőben. Nem hallgatott rám. A fiam igen. Csakis a Peremért tette, amit tett, titkolta el, amit eltitkolt.

– Romulus tudta, hogy Darrow rombolta le a dokkokat?

– Nem. Én gyanítottam, ugyanakkor én tanácsoltam a fiamnak, hogy ne akarjon harcba szállni ellene.

– Ami akkor elég észszerűnek látszott, a veszteségeitek fényében. Észszerű, de dicstelen.

– Ostoba fiú. Tudod, hány büszke embert láttam már a dicsőségért és a becsületért meghalni? A leszállóplaccon szétolvadni? Az anyjuk után zokogni a csatában, miközben két kézzel igyekeztek a saját beleiket visszagyömöszölni a hasukba? Büszkeség, becsület – kortyol a teájába. – Romulus tudja, mi az ára. Egy vezető néha nem követheti egyszerre a becsületet és az észszerűséget is. Van, hogy kénytelen választani a kettő közül. Meglep, hogy éppen a nagyanyád nem tanított meg erre. Vagy talán Lorn nyomdokait kívánod követni?

Hallgatok. Halkan kuncog.

– A fiam hiába hatalmas, ismeri az alázatot is. Hallgatott rám. Egyedül az ő érdeme, hogy társadalmunk túlélhette Ganümédész kikötőjének pusztulását. Neki hála élhettük túl gazdaságunk összeomlását. Tudtunk új hajókat építeni. Legyőzni a ínséget. És most végre béke járja. Márpedig azzal a bizonyossággal akarok a sírba menni, hogy ez még hosszasan így is marad.

A családjáért teszi, és a Peremért. De törődhetne a Belső Birodalommal is, azzal a néppel is. Hirtelen Seraphina nemesnek tűnik a nagyanyja mellett. Az ő szeme őszintén izzott fel, amikor arról beszélt, hogy el kell vinni a rendet és a békét a Magba.

De az is biztos, hogy innen csak egyféleképpen juthatunk ki.

– Megteszem – mondom óvatosan. – Te itt maradhatsz, Pytha…

– Amikor utoljára hallgattam rád, elegánsan elcsesztél mindent – tolja el dühödten maga elől a teáját a Kék. – Veled tartok.

– Akkor igyekezzetek – emelkedik fel Gaia Goróth segítségével. – Dido épp most ülésezik a Prétoraival. De nemsokára kiderül a számára, hogy mindkettőtöket idehozattalak.

Visszatérünk a nappalijába.

– Kell valami. Egy levél. Valami, amiből Romulus tudni fogja, hogy te küldtél – figyelmeztetem.

– Lesz egy vezetőd. Goróthot jól ismeri.

– Akkor miért nem elég, ha ő megy érte egyedül?

– Goróth sem a régi már – pillant mély szeretettel az Obszidiánra. – És ő nem tudja vezetni a légmotorokat. Úgy vélem, ti igen.

Bólintok. Végigmérem Goróthot, majd visszafordulok Gaiához:

– Fegyver is kell.

– Hogyne… a hastámat, Aruka.

A szolga az emelvényre megy, és csipeszekkel kiemeli a gravKútból a beretvát. Érdekes, hogy a kezével nem érinti meg.

– Ezt mutasd meg neki. Sok éve nem fogtam már a kezemben. Shizuka a neve. Míg vissza nem kérem, a tiéd. Fogd hát, fiú.

Kezembe veszem a hastát. Hideg, különös, bizarrul hosszú. A markolata világosbarna bőr, az is hosszú, mint az alkarom. A pengéje átlátszó, akár az üveg, pont mint Seraphináé. Megérintem a kis aktiválópöcköt a markolat felső részén, mire az ostor megmerevedik.

Gaia idegesen pillant az ajtóra, az a méltóságteljes hölgy, aki maga mellé ültetett a zongorához, sehol sincs már. Most értem meg, hogy minden energiájára szüksége volt, hogy ilyen magabiztosnak mutatkozzék. Hogy meggyőző legyen, hogy ráharapjak az ajánlatára. Mostanra feladták az idegei, kimerült.

– Induljatok. Goróth mutatja az utat az alagútban – irányít bennünket az egyik falhoz, ahol az ujja rajzol valamit a kőre. A sötét átjáró ismét feltárul előttünk. – Mi a vénuszi tramplinál sokkal jobban ismerjük ennek a sziklának a gyomrát – motyogja, és egy jeladót nyom a kezembe. – Ne feledd, amint kiszabadítottátok, és el tudtok rejtőzni, jelezz a Légióknak.

– Úgy lesz.

A vén Obszidián fájdalmas pillantással búcsúzik az öregasszonytól, és áll kettősünk élére. A szemében könny csillog.

– Jaj, nehogy sírva fakadj nekem, te öreg szamár – biztatja Gaia. – Hozzánk nem illenek a könnyek.

Akkor az Obszidián hirtelen lehajol hozzá, és ráncos ajkával homlokon csókolja. Ez Gaiát olyan váratlanul éri, hogy még megsértődni sincs alkalma.

– Viszlát, domina – dörmögi az óriás.

Gaia csak a fejét rázza, és gyöngéden megtaszítja a mellkasát.

– Eridj már.

Goróth összeszedi magát, sarkon fordul, és beveti magát a sötétbe.

– Kösz a szendvicset – mondja köszönés helyett Pytha. – Magát nem ölik meg, ha rájönnek, hogy a segítségünkre volt?

– Nem minden élő fél a haláltól, ostoba lány – hátrál vissza a szobájába, és ahogy a kőfal visszazárul, még hallom az utolsó mondatát: – Mentsétek meg a fiam.

56

LYSANDER

SÁRKÁNYOK HÁBORÚJA

Olyan mélységes sötétségben kacskaringózunk az ősi város alagútrendszerében, hogy szerintem Goróth is inkább az emlékei alapján tájékozódik, mint a látása segítségével. Fel-le, jobbra-balra. A kövön átszűrődő sustorgásban, gépek távoli zúgásában, remegésében. Kukucskálónyílásokon fénypászmák vetülnek a lábunk elé. Némelyiken sietős pillantást vetek a külvilágba, hátha megláthatnám Seraphinát, de ahogy egyre lejjebb ereszkedünk ebben a föld alatti világban, egyre jobban távolodunk az Aranyaktól. HoloKivetítők fölé görnyedő Sárgákat látok, ahogy táblázatokat tanulmányoznak, Fehér tudósokat, akik zárkáikban olvassák a szent könyveiket, kísérletezésektől mozgalmas Faragó-laboratóriumokat, Szürkék kaszárnyáit, hatalmas ciszternákat és virágzó kerteket, ahol méhek döngicsélnek, és Vörösök szüretelik a mesterséges fényben a beérett gyümölcsöt.

Az alagútrendszer ősrégi, jellegzetes a szag. Fütyül benne a szél, kísértetiesen sustorog. Lejjebb pedig, ahogy éles kanyart vesznek a járatok, és nyílások engedik be a levegőt és a fényt, egyenesen jajong és süvölt a sötétben. Közvetlen Goróth sarkában maradok. Nélküle Pythával végleg elvesznénk idelenn, és addig tévelyegnénk, amíg éhen nem pusztulunk.

Az Obszidián minden sarkon hátrapillant, hogy megvagyunk-e még. Felmerül bennem, hogy talán belelát a gondolataimba, és megsejtette, mire készülök. De csak visz bennünket előre, amíg a lábunk alatt fagyos lesz a kő.

– Itt – állunk meg, és hallom, ahogy az ujjai a követ kaparásszák. A kő panaszosan morran, aztán a felnyíló hasadékon át fény támad: egy raktárhelyiségbe értünk. Goróth lép ki elsőként. Kezemet Pytha vállára teszem, hogy visszatartsam. A másik kezem megremeg a beretván. És ha elhibázom? Hüvelykujjam megtalálja a pöcköt. Reszketek.

– Rosszul vagy, dominus? – fordul hátra értünk Goróth, amikor észleli, hogy nem jöttünk még elő.

Egyből átlátja a szándékomat. Egyetlen szót sem szólok. A szeme résnyire szűkül, ahogy meglátja a kezemet a beretván, szó nélkül rám veti magát. Korához és a hatalmas termetéhez képest hihetetlenül fürge. Aktiválom a hastát. A hosszú penge előugrik, megtölti a távolságot kettőnk közt. A térdkalácsára célzok, lehetőség szerint nem akarnám megölni. Átmetszem a csontot és az inakat, könnyeden siklik a penge, mint a vajban. Goróth lendületből szabályosan belerohan, ahogy a hatalmas kezei a torkomat keresik. Pytha felsikolt, hanyatt vágódik a jégen. És kirúgja alólam a lábaimat. Így elvágódok, és kikerülök Goróth keze ügyéből, a fal állítja meg a vetődését. De egyből átfordul, el akar kapni. Menekülnék előle vissza az alagútba, hogy lábra állhassak. De a bal karomat megragadja. Próbálom a beretvát használni, de annál hamarabb leránt a földre. Orra esem, ő pedig teljes testével megpróbál rám feküdni, szerencsére nem jön össze neki. De a jobb karom a fegyverrel magam alá szorult, és hiába rugdalok vakon felé, hátha arcon találnám, vagy kirúghatnám a vállát, és megakadályozhatnám, hogy rám másszon, és leszorítson. Nem jutok semmire, egyre erősebben szorít, mindjárt összeroppantja a koponyámat. Hörögve birkózunk a sötétben, gigászi ereje lassan maga alá gyűr a híres kravattudásommal együtt. Képtelen vagyok kirángatni a jobb karomat magam alól a beretvával.

– Pytha – üvöltöm. – Rúgd le rólam, Pytha!

Ahogy hátratekerem a nyakam, látom a körvonalát a raktárból beszivárgó gyenge fényben. Sikerült feltápászkodnia, és most Goróth mögé rohan, hogy fejbe rúgja. De az Obszidián meg sem rezzen a rúgástól, egyre csak a karomat igyekszik hátracsavarni, hogy a jeladót megszerezze. Pytha most taktikát vált, és a sarkával rúgja meg, ez legalább egy pillanatra megosztja a támadóm figyelmét. Ki is használom a lehetőséget, és valamennyire kivergődöm alóla, hogy a jobb karomat használni tudjam végre. Felemelem a beretvát, és döfök: a jobb vállát keresztülszúrom. De nem enged a fogása. Úgy szorítja a balomat, hogy egyszer csak reccsenést hallok. A kézfejem csontjai száraz gallyakként roppannak össze, és a fájdalom végighasít a bal karomon. Hörögve döfök és nyesek újra, elborítja az agyamat a düh. Na erre már ernyed a fogása, a következő pillanatban pedig kirángatom magamat a súlya alól, és felállok, de a kezemet még mindig fogja a vállból levágott kezével. Lefejtem magamról, és megperdülök, hogy végezzek vele, közben azonban elbukfencezett a közelemből, és bemenekült az alagút sötétjébe.

Várok, mély levegő. Semmi. Még egy levegő. Nem jön elő.

A beretvát készenlétben tartva hátrálok vissza Pythához, kiiszkolunk a raktárhelyiségbe.

– Mi a szarveretes baromság volt ez, Lysander?

A kezem lüktet, a félhomályban látom, hogy összeroppantott ujjaim máris kezdenek feldagadni. De nem torpanunk meg, a dobozok erdején át egyre távolabb kotródunk a titkos bejárattól, míg végre megtaláljuk az ajtót. Hideg folyosóra nyílik, amelynek minden szegletéből kamerák pislognak kerek kis üveggömbjük mögül. A Porcelláknál vagyunk.

– Meg fognak látni!

Látványosan letérdelek az egyik elé, a hastát pedig a földre hajítom. Pytha a raktárhelyiség ajtajából les.

– Lysander…

Felbőgnek a szirénák. A távolból ajtócsattogás hallatszik, majd bakancsok dübögése.

– Térdre, Pytha. Mindjárt itt lesznek.

– Mit művelsz, Lysander?

– Eldöntöttem, kinek a pártjára állok.

Egy órával később katonák gyűrűjében állunk, előttünk Seraphina és Dido, akiket mintha az ágyukból ugrasztottak volna ki a kedvünkért. Már végighallgatták a történetemet, és most igen elgondolkodón méregetnek. A kezem akkorára dagadt, mint egy vizestömlő, mélylilában játszik, és szörnyen fáj. A sokk már lecsengett, a fogaim legalább nem kocognak, de a víz egyre csak kiver. Ettől függetlenül járomba fogtam a fájdalmat, a légzésemmel uralkodom rajta.

– Ez volt nála – ad át most az egyik centúrió Didónak egy műanyag dobozt, amelyben Gaia beretváját helyezték el. Mindenki nagyon ügyel, hogy még csak véletlenül se érjen a pengéjéhez. – Ez a nagyasszony hastája, ha jól gondolom.

Ez a bizonyítékom.

– Igen. Te mit gondolsz, Seraphina? – kérdezi Dido a lányát.

Seraphina a sarokból fürkészi az arcomat.

– Egy Lune-ban annyi ideig sem bíznék, amíg letolom a nadrágomat – vonja meg a vállát. Felfénylik a kargépe, most rápillant. – De az alagútban egy levágott kart meg Obszidián-vért találtak. A helyszínelők DNS-azonosítása szerint Goróth vére.

– Márpedig az a monstrum csakis azt teszi, amit Gaia mond neki – méregeti Dido a jeladót, amelyet szintén átadtam neki. – Vagyis igazat mond. A nagyanyád mégsem olyan szenilis, mint mutatja.

– Küldjünk egy egységet a lakosztályához, domina? – ajánlkozik a centúrió.

Dido ujja a jeladó gombján pihen.

– Ne, az elég alantasan festene. Mintha valami házi csetepatéba keveredtünk volna – veti rám gúnyosan a pillantását. – Nem volnánk mi elvégre Lune-félék. Ő az anyósom. Nem, Goróthot keressétek, centúrió. Nem jó érzés, ha egy Pecsétes bujkál a falaink mögött, legyen bár vénséges és félkarú. És senkinek egy szót sem. Nem kell, hogy új szövetségeseink remegni kezdjenek, hogy álmukban hámozzák meg őket.

A katonák tekintetébe a feladat hallatán látható riadalom költözik, de Didónak mégsem tűnik fel. Csak Seraphina figyeli meg elég alaposan a katonáit, ő látja, hogy tartanak az Obszidiántól. És hiába kapták meg a parancsot, csak toporognak.

– Van még valami? – hökken meg Dido. – Beavatnátok?

– Nem ismerem az alagútrendszert, domina. Nincs felhatalmazásom, hogy belépjek oda. És térképünk sincsen.

– Máig nem is tudtál a létezéséről? – kérdezi Seraphina.

– Pletykákat hallottam róla. Pedig Napsír az otthonom, amióta élek.

– Majd megyek én, anyám. Én ismerem minden…

– Nem. A te életedet nem kockáztatom. Nem fogsz épp te vadászni egy Pecsétesre a sötétben. Ki ismeri még ezeket az átkozott alagutakat?

– Néhányan a Sárkánytestőrök közül – mondja Seraphina. – De a centúriók többsége apa híve.

– Azt a vérveretest. És a szervereken nem lehet róla legalább egy térképet találni? Vagy valamit?

– Elvileg létezett, de amikor Fabii hekkeregysége behatolt a rendszerbe, az alagút térképei is áldozatul estek.

– Szóval elvesztek, és mi idegenekként bolyongunk a saját házunkban? – kacag fel Dido. – Nahát, ez nem semmi!

– Marius a krüpteiával elkezdte már felmérni, hogy újra megrajzolják, de nem tudom, meddig jutottak – magyarázza Seraphina.

– Milyen jellemző.

– Az ő segítségére nem számíthatunk. Csak apám szavára hajlana.

– Tudom, tudom – dörzsölgeti Dido a halántékát elgondolkodva. – Hívd Kurathot, Sera. Száz Obszidián nyomolvasót akarok, és kuonokat. Vadásszanak ők a maguk fajtára.

A Szürkék hallhatóan felsóhajtanak, a megkönnyebbülésüket már Dido is érzékeli.

– És mi legyen Marius térképével? – kérdi Seraphina. – Több ezer kilométernyi a rendszer.

– A térképet meg az öcsédet csak bízd rám – legyint Dido, majd elbocsátja a Szürkéket. A centúrió még felveti, hogy esetleg visszavisznek bennünket a cellánkba. – Nem, őt hagyd – int felém Dido, és miközben a katonák távoznak, a jeladót nézegeti.

Engem fürkész, de én hallgatok. A kocka el van vetve. Seraphina magunkra csukja az ajtót. Ő is a jeladót nézi.

– Idehívod Velát?

– Meglehet – csücsörít az anyja. – Ez volna a tisztességes lépés ebben a játszmában. Így legalább hazahívhatnám a Kardiffért és Ióláért menesztett Légiókat. Vela évekig is húzhatja, ha egyszer beásta magát. A pajzsa mögött biztonságban vannak. De ha kicsalogatjuk a Pusztaföldre, egy óra alatt elintézhetjük őket. Azzal megszilárdítanánk a hatalmunkat. Vela nélkül nem lesz ki mellé állni, ha Romulus végre észhez tér.

– Gondolod, ha Vela nénit megöleted, észhez fog térni? – néz rá Seraphina. – Ha őt megölöd, apát elveszíted. És én sem ezt akartam. Úgy kell a végére járnunk, hogy közben ne szaggassuk darabokra a családot. Erre a győzelemre alapozhatnánk a háborúnkat.

Didót figyelem, hogy erre mit lép.

– Persze… – simogatja elmélyülten a jeladó gombját. – Persze, igazad van. Meg kell győznünk Velát – zárja le a kérdést, és Seraphinának hajítja a jeladót. – Csinálj vele valamit – veti még oda, majd felém fordul. – Nos, Lysander. Másodszor is kisegítettél. A Bellona halála után igazán érdekelne, miért árultad el az anyósomat. Egyszerűen csak képtelen voltál becsületes kisfiú maradni?

– Cassius a becsületéért halt meg.

– Nem. Azért halt meg, mert megölte a bátyámat és a lányomat. Te talán gyáva vagy, hogy kövesd?

Seraphinára pillantok.

– A halál halált hoz, halált hoz, halált. Nagyapám mondta egyszer, és ezért nem szabadítottam ki Romulust. Mert akkor Arany-vér folyt volna, márpedig manapság kezdünk abból híján lenni. Lorn au Arcos azt mondta egyszer, hogy az embernek kötelessége figyelni az ellenségére. Figyeltem szavadra. A háborútok jogos. Cassius nem így gondolta, de Cassius már nincs. És az élők élete árán tiszteletben tartani a halottak vágyait megengedhetetlen hívság.

Seraphina azóta igyekezett nem rám nézni, hogy a színük elé hoztak, a vallomásom alatt se sokszor pillantott rám, de most magamon érzem a tekintetét.

– Láttam, ahogy a Lázadás megkaparintja a Lunát. És tíz éven át figyeltem, ahogy az állítólagos szabadságukból csak anarchia lett. Eljött végre az ideje, hogy a rend és az igazság visszatérjen az ember földjére. Ezért segítettem.

– Nem azért, mert szíved szerint lándzsa hegyén látnád a Rabszolgakirály fejét?

– Jobb világokban élnénk, ha ő nem lenne – bólintok.

– Ha tényleg ezt akarnád, már magad is próbálkoztál volna – veti ellen Seraphina. – Elmentél volna a keresztapádhoz a Magban. De te bujkáltál.

– Cassius megmentette az életemet. Az adósa voltam – mondom, de azt elhallgatom, hogy igazából attól is tartottam, hogy a keresztapám engem tenne felelőssé azért, ami a Lunán történt. – De ő meghalt, az adósságom sincs többé.

– Mily nemes közhelyek – mormolja gondterhelten Dido. – Persze egy Lune-nak aranyban ázik a nyelve. Felteszem, azt kéred, bocsássalak utadra – mondja, és én bólintok. – Sajnos sok szövetségesem követeli a fejedet. Nem szívesen okoznék nekik csalódást.

– Nem követtem el semmit.

– Zsarnokok és népirtók ivadéka vagy – vágja rá Seraphina. – Lune vagy.

– Vagyis az őseim hibáját vered le rajtam? Ennél többre tartottalak.

– Érdekes – vesz vénuszi pillantással is szemügyre Dido, mint aki azon tűnődik, hogy vajon élve vagy holtan hajtok neki több hasznot. – De tulajdonképpen ebben a kérdésben nem én döntök.

– Hát kicsoda? – vonom össze a szemöldökömet.

– A holnapi tárgyalás csak megrendezett műsor. Egyeztettem Héliosszal, aki a tárgyalást elnökli. Mindketten egyetértünk abban, hogy arra nincs bizonyíték, hogy a férjem ismerte volna ezt a felvételt. A Seraphina hazatérésekor tanúsított viselkedése magyarázható azzal, hogy csak a békét próbálta megőrizni, és a lányát óvta. Nem történt árulás. De a dokkokat az ő uralkodása alatt rombolták le. Csak hanyagság lesz hát ellene a vád, hogy a háború alatt nem járt a végére Arató lehetséges bűnösségének. Nem vizsgálta ki a kérdést kellő gondossággal. De aztán szabadon bocsátjuk, és háborúba indulunk. Ahogy valaha Rómának is két konzul állt az élén, nálunk is két Uralkodó lesz mostantól: férj és feleség. Mindketten egyenlő súllyal. Nem lesz más választása, mint velem tartani. Életed tehát, Lysander au Lune, birodalmak örököse, nem egyedül az én kezemben van. A férjemmel ketten fogjuk eldönteni, hogy életben maradsz-e.

Amikor Didónak már nincs több mondandója, Seraphina visszakísér a cellámba. Nem sok szó esik közöttünk. Csak amikor rám zárná az ajtót, akkor cselekszem, a lábam a résbe teszem, hogy megállítsam.

– Tegnap az anyád küldött hozzám? – kérdem. – Tudnom kell az igazat.

Ellenségesen mered rám.

– Mióta érdekel egy Lune-t az igazság?

57

EPHRAIM

HERCEGNEK VALÓ

Felhívom a kargépszámot, amely a Herceg kártyáján állt, és közlöm a titkárával, hogy meggondoltam magam, mégis szívesen állnék be hozzá. A titkár szerint a Hercegnek most nem alkalmas, és adja helyette Gorgót, aki meghív egy vendéglőbe estére. A hangomat végig sikerül kordában tartanom, szerintem nyoma sincs rajta az idegességnek, de a kezem remeg, mint a nyárfalevél, mire végzek a beszélgetéssel. Egy útra váltottam jegyet. Az egyetlen reményem, hogy az Uralkodó nehézlovassága időben befut. Különben kitörölhetem a halott seggemet a kegyelmével.

Az is biztos persze, hogy Volga ezerszer többre megy majd vele, mint én.

Holiday megpróbál magával vinni egy kormányzati védett lakásba, hogy a napot ott töltsem, de végül meggyőzöm, hogy okosabb, ha a Szindikátus látja a mozgásomat az utcán, mint hogy a semmiből jelenjek meg abban a vendéglőben a nagy alakításommal. Akkor elköszön, egy mosolya sincs számomra, és egy szervizajtón át távozik le a dokkolószintre. Lyria még egy szóra marad. A kezében ott figyel a Mindenevőm.

– Erre, gondolom, szükséged lehet – nyújtja. Holiday kioldotta a ravasz zárját, mielőtt itt hagyott volna bennünket.

– Neked már nem kell?

– Nem – ráncolja a homlokát. – Nekem nem ajánlottak alkut, mint neked. És szerintem a Mélysírba az ember nem vihet fegyvert.

– Tanulság: soha ne tegyél semmit ingyen – hebegem tréfálkozva. Elég bénára sikeredik.

– Majd megjegyzem – fordul sarkon.

– Nyuszi – szólok utána, mire vissza is fordul. És mintha gyűlölet suhanna át a szemén. Csak azért mondta volna Triggről, amit mondott, hogy elérje a kívánt hatást? Igen, persze. Neki kellett megédesítenie Holiday szavait és ajánlatát. Így megy ez. Nem azért jött, hogy megbocsásson. Csakis neheztelést érzek rajta, és a végtelen kimerültséget.

– Mi van?

A hirtelen támadt kósza vágy, hogy bocsánatot kérjek, elenyészik.

– Fuss tőlük olyan messzire, amilyen messzire csak tudsz. És amilyen gyorsan csak bírsz. Vagy megrágnak és kiköpnek.

– Ha tanácsra volna szükségem, akkor sem tőled kérnék – biccent fanyar mosollyal.

Taxival érkezem a vendéglőhöz, Gorgó egy órát várakoztat. Amikor megjön, idegesen tolom el magam elől az italt, és loholok a nyomában. Odakinn légi jármű vár, meg egy rakás kinyalt maffiózó, egyenként dupla beépített szekrények porköpenyben. Megmotoznak, fegyvert keresnek nálam, és persze, ahogy korábban megmondtam, jeladókat, nyomkövetőket. A pisztolyomat persze elveszik. Végül, amikor arra jutottak, hogy tiszta vagyok, torzítóKámzsát húznak a fejemre, ami száraz, kietlen, ingerszegény világba küldi az érzékeimet.

Digitális gyomot sodor a digitális szél előttem a cserepesre szikkadt földön. A távolban éhes farkasok gyülekeznek, miközben a testem a jármű farában rázkódik, és beleveszünk a forgalomba. A zsák az időérzékelést is torzítja, ezért tippem sincs, hogy egy vagy négy órán át zötyögtettek-e. Ha négy, akkor cseszhetem. Mindenesetre végre érzem a jármű huppanását a leszállóbetonon. A farkasok már bekerítettek, amikor kirángatnak a hajóból, digitális jelenlétemre vadásznak, ez már tény. Egyre csak löködnek valahová, amíg végül leültetnek egy kanapéra. És leveszik a fejemről a csuklyát. Pont, mikor már rám vetnék magukat szőrös barátaim.

Előttem a fal teljes felületén, szélességében és tízméteres magasságában hangyák rajzanak. Sárga hangyák, kisujj nagyságúak. Üvegfal mögött szorgoskodnak. A felszínen valami tetemen nyüzsögnek lábak és fogak kavargásában, hordják le az élelmet a járatokba, raktárokon és egyéb helyiségeken keresztül a mélybe, a tojáskeltetők mentén. A telep közepén kismacskányi királynő trónol. Püffedt, lilás potrohából nyomja ki az áttetsző tojásokat, amelyeket a dolgozók hordanak el a szájukban, fekete csápjuk biztos fogásával.

Képtelenség levenni róla a tekintetemet, a kíváncsiság és az undor különös keveréke éled bennem. Gorgó a szemközti kanapén nyúlik el, hatalmas termete sehogy sem illik ebbe a kifinomult környezetbe. Rágyújt. A kargépe az asztalon, mellette a Mindenevőm.

– Halihó, Gorgó. Mi ez a hangyás téma?

– A Herceg azt mondja, nyugtatólag hatnak rá – figyel a füstön át.

– Jut nekem is? – intek a füstpálcák felé.

Egy pillanatig habozik, de aztán elém lök egy csomag Fehér törpét. Öngyújtót is mellékel hozzá. Rágyújtok, a gyújtót visszapöckölöm az asztal üveglapján, és hátradőlök. Megcsodálom a helyet, szabályos trófeaszoba: az ablak melletti üvegasztalkán egy gyémántritkaság pöffeszkedik papírnehezék gyanánt. A Bukás utáni évben lopták el. A falon Lune-félhold jelzésű harci sisak lóg. De mindenfelé hever valami, vagy száz értékesebbnél értékesebb kincs csak úgy hányavetin fekszik mindenféle védelem nélkül. Mintha azt ordítanák az ember képébe, hogy engem úgyse mer meglovasítani senki. Fenyegetéssel megtámogatott nagyszerű gőg. Egy másik asztalon a Herceg csontfűrésze figyel.

– Ezt mind ő lopta? – kérdezem.

Miközben ámuldoztam, arra jutottam, hogy tiszta képtelenség, hogy én ezt élve megússzam, kizárt, hogy elhalászhassam előle a kargépet vagy a pisztolyomat. Háromszor gyorsabban végez velem. Még csak meg sem izzadna, olyan könnyűszerrel zúzná be a fejemet. A mozgása jellemzően a kommandósnak kitenyésztett Obszidiánoké. Az lehetett. Vagy fejvadász. Még az is lehet, hogy egyenesen Pecsétes. Még soha nem láttam egyet sem az életben.

Vajon könnyűszerrel tépné ki tőből a karomat? A Lázadás alatt láttam ilyet, Obszidiánok műveltek ilyesmit a foglyul ejtett Szürkékkel meg Aranyakkal. Vajon én is úgy üvöltenék, mint azok a szerencsétlenek?

– Saját kezűleg. Előtte Hercegnő ült a székében. Még az ő koronáját is ellopta – feleli Gorgó.

– Hogyhogy a gyerekeket nem rakta ki valami emelvényre?

Hátha elszólja magát. Vagy legalább elhelyez egy jó kis célzást. Szívás lenne, ha a semmiért ugrasztanám ide Holidayt meg a nehéztüzérséget. De az Obszidián nem kapja be a csalit.

– De térjünk vissza a hangyákra… komolyan megnyugtatják? A Herceg ízeltlábú-specialista talán? – Gorgó nem felel, szerintem nem szeret társalogni. Csak ül ott, mint valami civilizált jeti, és a kísérteties fekete szemei hozzák rám megállás nélkül a frászt. – Nem igazán bírsz engem, mi, Gorgó?

– Nem.

– Megkérdezhetem, miért nem?

– A beszéd levegőpazarlás, lassítja az agyműködést. És nekem nem kell a nyelvemmel csapkodnom, hogy lenyugtassam az idegeimet.

– A kommunikáció a civilizáció lelke. Ha az nincs, olyanok vagyunk, mint ők, vagy nem? – bökök a hangyákra. – Csak cipekedünk, szorgoskodunk, ásunk és gürizünk. Ha csak a munkádban fejezed ki magad, akkor nem vagy több egy hangyánál, nem igaz? – azt akarom, hogy végre mondjon valamit. Irritál a hallgatása. – Kipróbálhatnád, de tényleg.

– Mondtam neki, hogy szerintem a legjobb, ha megöl. Mint azt a Zöldet.

– Visszavonom. Talán mégis kellemesebb a csend.

– Még mindig úgy vélem, hogy meg kellene ölnie.

Gorgó nem az a típus, akivel az ember szívesen morfondírozik a saját halandóságáról.

– Ha egyszer a halál annyira végleges. Hiányoznék, hidd el – pöffentek rá egy füstfelleget. – Van valami nyomós oka, hogy miért kívánsz a föld alá?

A tüdőm mintha szűk volna ma este.

Gorgó nem felel. A fekete porköpenyét és bakancsát méregetem.

– Felmerült már bennem… ez a porköpeny… mind kaptok egyet, amikor aláírjátok a belépési nyilatkozatotokat? Vagy első utatok valami bűnügyi ellátóba vezet, ahol kifejezetten nektek árulják?

– Vicces vagy.

– Kösz.

– És milyen érzés, Szürke? Viccesnek lenni. Beválik?

– Alapvetően elég jól – pillantok körbe. – És neked milyen érzés a Herceg kutyájának lenni? Működik?

Csak a hátborzongató fémmosolya a válasz.

Kurvára be vagyok szarva a tagtól. Általában átlátok az embereken, de ezen az arannyal futtatott gólemen nincs fogás. Gőzöm sincs, mit akar. Inkább úgy teszek, mintha unnám magamat, és a hangyás falhoz ballagok. Közelebbről megnézve őket, feltűnik, hogy igazából nem egy fajta van belőle, hanem középen elválasztott két rekeszben két különböző fajta. A lezárt átjárójuknál mindkét oldalon gyülekeznek. Több száz. Mint valami miniatűr harci gépecskék. A dolgozóknál nagyobb termetűek, a páncéljuk vastagabb, a fejük túlméretes és a rágójuk is röhejesen nagy. A sárgák hátravetik a testüket, ágaskodnak, mint a vonító kutyák, és a rágószervüket lengetik, míg a másik oldalon a kékek a fullánkjukat döfik minduntalan előre. A sárga telep tetején hever az a tetem, amelyen lakomáztak. Alaposabban megnézem, közelebb lépek, hogy belássak a nyüzsgő rovarok közé. Összerándul a gyomrom. Egy levágott kéz hever bent, szinte már csontig rágva. De ahhoz túl nagy, hogy a gyerekeké legyen. És a kézfejcsontokon még látszik az Obszidiánok fém félhold szimbóluma.

A tökeimből indul a rettegés, kúszik fel a gyomromba. A Herceg behajtotta a tartozást. Belogtól talán? Úgy hívták, nem? Hirtelen elkap a hányhatnék. Meg fognak ölni.

Undorodva fordulok hátra. Gorgó pedig egyre csak figyel azokkal a néma szemekkel, amelyek annyi kínt és szenvedést ígérnek. Felveszi az asztalról a kargépét és a pisztolyomat, feláll, pár percre rá a Herceg is megérkezik végre. A gyomrom közben levándorolt a végbelemhez, végigkocogott a bordáimon. A Rózsaszín nyomában két másik Obszidián testőr lépked.

– Rendesen játszottatok? – kérdi.

– Fogjuk rá – erőltetek mosolyt a képemre. – Gorgó némiképp hallgatag.

– Ez az ő bája. Ma este nincs már rád szükség, Gorgó. Mehetsz játszani a kis játékszereiddel. Vettem a bátorságot, és felfrissítettem a készletedet.

Gorgó ajkai halvány, fémesen villanó mosolyba húzódnak.

– A pisztolya – adja át az óriás a Mindenevőmet, aztán kurta biccentéssel távozik. A Hercegen lilán irizáló fekete háziköntös és fekete papucs van. – Édes egyetlen Ephraimom. Szörnyű alak vagyok, hogy így megvárattalak. Remélem, Gorgó nem untatott halálra.

– Lapos, mint valami hal. És hát a szókincse… hol tettél rá szert?

– Jaj, egy ideje ismerjük már egymást. Fogalmazzunk úgy. Hogy együtt olvasztottuk meg az aranyat, ami azóta már fogpótlásul szolgál. De gyere, gyere már. Remélem, éhes vagy – ül le az asztalhoz. A pisztolyomat a kések mellé teszi, közvetlenül a tányérjához. De elérhető távolba. Megszerezhetném, elvehetném a kargépét, és küldhetem a jelet Holidaynek. Csakhogy az Obszidiánjai élve meghámoznának közben. Szemmel tartom őket. A szoba túlvégébe húzódtak, miközben egy felszolgáló kipattintja az üveg La Dame Chanceuse-t, és tölt.

A Herceg pajkosan méreget:

– Be kell valljam, nem számítottam rá, hogy ilyen hamar ismét látjuk egymást. Úgy hittem, kissé talán túlságosan is lelkesen végeztem ki a barátaidat.

– Miféle barátaimat? Elárultak. Csesszék meg.

– Micsoda hidegvér – bólint a Herceg. – Kedvelem a hüllőket. Majdnem annyira, mint a rovarokat – biccent a hangyák irányába. – És mégis úgy becsültem, hogy hetek is kellenek, mire elhatalmasodik rajtad a fásultság és az unalom. Ezek szerint mégis hasonlítunk mi ketten.

– Hogy érted?

– A nyughatatlan elme nyughatatlan életet kíván.

– Ez az én szörnyű jellemhibám – préselek ki a kedvéért egy aprócska mosolyt. – Gyorsan elunom magam.

Már nem szégyellősködik, hiszen nagyjából magunk vagyunk. Az ajkaimat bámulja, miközben egy sárgabarackot szopogat.

– Remélem, nem túlságosan gyorsan.

Hagyom, hogy feltűnjön neki, hogy a szolgákat lesem, mint aki kényelmetlenül érzi magát közönség előtt.

– Hozd az ételt, Lamont, és utána hagyj bennünket magunkra – rendelkezik. – Szerintem ma este tudunk tölteni a saját kezünkkel.

A szolgák ezüsttálcákon behordják az asztalra az ételt, és már magunkra is hagynak. A trófeákról nem ejtünk szót, de azért eszünk ebben a szobában, mert fontos neki, hogy lássam őket, ez világos. Sajnos, a két Obszidián velünk marad, márpedig így nem fogom tudni megszerezni a kargépet. A szörnyetegek között képtelenség, hogy rávessem magam a Hercegre, egyszerűen csak kitépnék a karjaimat, és eltaposnának, mint valami pókot. Most feléjük kezdek pillogni nagy célzatosan.

– Képzeld, hogy csak szobrok – mondja erre könnyedén a Herceg. – A fejük egyébként is kőből van.

– Nem szoktam tanúk előtt ügyködni – ismerem be nagy nehezen.

– Mégis milyen sokat hagytál hátra, amikor a gyerekeket loptad el nekem. Azt gondoltam, hogy felrobbantod a hajót, miután távoztok. Ahogy javasoltam.

– Ha gyilkolni akartál, Gorgót kellett volna odaküldened.

– Nocsak, nem talán, hogy finnyásak vagyunk?!

– Ezt én inkább precizitásnak tekintem – vetek újabb pillantást az őrökre. – Nem maradhatnánk magunk? Olyan érzés, mintha én lennék itt a vacsora.

– Sajnálom. Rám vigyáznak. Nélkülük soha nem mennék sehova. Testi felépítésem okán. Túlságosan törékenyek a csontjaim – sóhajt gondterhelten, mintha a világok összes gondja pihenne karcsú vállain. – Ezt nem szokás emlegetni, de a hatalom gyengéje az a sok ember, aki vele jár. A szolgák, testőrök, segítők. Ezernyi szem és fül és aprócska kígyógondolat az agyuk mélyén. A régi időkben sokat töprengtem azon, az Aranyak vajon tudják-e, mi minden jár a fejünkben. Szerintem fogalmuk sem volt, különben végeztek volna velünk. Most, hogy a helyzetükben vagyok, ügyelek, hogy mindig tudjam, az embereim mit gondolnak. Ez nagy előny.

– És mit gondolnak? – kérdezem a bort kortyolgatva. Le kell nyugodnom. De a szívem csak kalapál. Amióta a hangyabolyban felismertem az Obszidián kezet, képtelen lecsillapodni. Izzadt tenyeremet a nadrágomba törlöm.

– Jaj, unalmas dolgokat. Hogy egy borosüveggel be tudnák törni a fejemet, vagy álmomban átvághatnák a torkomat, esetleg kihajíthatnának az ablakon. A szolgák ép elméjéért kezeskedik, ha fantáziálgathatnak a meggyilkolásomról. Ha azt mondogathatják maguknak, hogy ők segítenek hozzá a hatalmamhoz. És hogy ha már tényleg rémes szörnyeteggé válnék, akkor majd kicsinálhatnak. De persze soha nem teszik meg. Azért halogatják a bosszújukat, mert a lelkük mélyén tudják, hogy nem egyszerűen tőlem félnek, legalább annyira rettegnek a saját fantáziáiktól is. Egyszerűbb, ha az ember szépen bánik velük, és kéznél tartja őket, hogy irányíthassa a pórnépet. Így lehetséges.

Ecetben úszó grillezett polipot szed a tányéromra. Édeskés illata a még mindig háborgó gyomromon fordít egy nagyot, alig tudom visszatartani az öklendezésemet.

– Gondolod, én is félek tőled? – kérdezem.

– Hát nem a félelem a vágy csírája és magva? Olyannal senki sem akar dugni, akitől nem tart, mert úgy nem szerezhet megerősítést, hatalmat.

– Érdekes megközelítés.

– Ezért hoztak bennünket létre. A Rózsákat. Az első Rózsaszínek sokkal szebbek voltak, mint mi, de belül kongtak, üresek voltak. A ragyogás alatt semmi tartalom. Egyszerű játékszerek voltak csupán. Használtad őket, és a kéj köddé vált. Ezért formáztak végül az Aranyak kiismerhetetlen talánnyá bennünket, hogy számot tartsunk a figyelmükre, érdeklődésükre, ezért lettünk mi a szex, a zene, a művészetek és érzelmek nagymesterei. Rejtélyek, amelyeket képtelenek voltak megfejteni, márpedig a megértés hiánya a félelem gyökere.

– Vagyis igen.

– Igen. Félsz.

Újratöltöm a poharát, és a kezem épp csak halványan remeg. Feltűnik neki, de úgy gondolja, hogy a vágy az oka, nem a zoladonelvonás és a csontvelőig hatoló rettegés.

– Kíváncsi volnék, Ephraim, hogy miért jöttél vissza hozzám ilyen gyorsan? Annyi pénzed lett, amennyit csak akarsz.

– Vajon az olyanoknak, mint te meg én, lehet bármiből is annyi, amennyit akar?

– Csillapíthatatlan az étvágyad – mosolyodik el. – Ezt imádom. A legjobb ebben az új világban… – int a trófeái felé –, hogy mindig van mit elvenni. De ez még nem válasz a kérdésemre – villan most jegesen a tekintete. Nem nyúl a borhoz, amelyet kitöltöttem. – Halljam. Mi a válaszod?

– Többet akarok – nyögöm, és mélységesen remélem, hogy nem lát át ezen a kétbitesen egyszerű baromságon. – Nem csak megbízásokat. Nem csak tele bankszámlát. Az nem elégít ki. Pénznél többet szeretnék az élettől.

– Mert szerinted mi van még a mi életünkben?

– A gyerekrablás megmutatta, hogy nem csak pénz van a buliban. Hanem hatalom is.

– Úgy van, bizony. Ez elég jó ok arra, hogy visszajöjj hozzánk.

– Ez. És persze a srácokat is látnám – teszem hozzá kissé túlságosan is erőltetett kacagással.

Elmosolyodik, de résen van. A kis tréfám felkeltette a gyanakvását. Cseszd meg, Eph, ne rögtönözz. A hangyabolyra sandítok.

– Szerinted mire tudnátok használni? – kérdem, hogy eltereljem a szót.

Iszik, az ujja lustán játszik a pohár peremén.

– Nos, természetesen alattam dolgoznál. A többit a képzeletedre bízom.

Belső udvarra látni ki a füstüveg ablakon. A jachtja körvonalai sejlenek fel mögötte. A nyakában aranyláncon fityegnek a kulcsok. Megvan a menekülési út.

– És szakmailag?

– Már bizonyára neked is feltűnt, hogy a szabadúszóknak, magánzóknak lassan befellegzik – mosolyog. – Micsoda időszak volt pedig! Mennyi művészet, micsoda kincsek csüngtek minden ágon, éretten, hívogatón. Ennek a korszaknak köszönhetünk téged. Engem. Mostanra azonban a kincsek nagy része biztonságba került, egyének szűk köre trónol rajtuk. Kifelé kell irányítanunk kereső tekintetünket, mielőtt még önmagunkat zabálnánk fel. A lopás új módjait kell kiaknáznunk. Itt kerülhetsz te képbe – tölt magának még bort. – Szükségem lesz egy építészre, aki az új jövedelemforrások egészen szokatlan csatornáit alakítja ki és mélyíti el. Úgy hiszem, te lehetnél ez az ember.

Órákig is eltarthat ez így, döbbenek rá. Az ilyeneknek az udvarlás legalább annyira fontos, mint a hódítás maga. És eközben az Obszidiánokat sehogy sem fogom tudni kiutálni. Ha meg visszaterelem a gyerekekre a szót, az a kezembe is kerülhet. Annyira pedig nem vagyok profi hazudozó, hogy ezzel a kurtizánfejedelemmel tarthassam a lépést. Ezért inkább stratégiát váltok. Hátradőlök a széken, és a lábfejemet a vádlijára csúsztatom.

– Ezt eluntam – mondom. – Váltsunk témát.

A szeme felszikrázik. Megnyalja az ajkát, és ahogy a lábam egyre feljebb siklik, halkan és forrón zihálni kezd. Már a belső combjánál járok, érzem, hogy megkeményedik a farka, ezért a talpammal gyöngéden masszírozni kezdem, hogy bátorítsam. Aztán nagy sóhajjal visszahúzom a lábamat, és visszadugom a cipőmbe.

– Közönség előtt nem játszom.

– Hvardin, Jorlnak… – csettint, és az Obszidiánok már ott sincsenek. A Herceg lesimogatja a háziköntösét, és megérinti az audiorendszer távirányítóját. Mély, doboló hang kezd lüktetni, mintha a saját szívverésemet hallanám, de a fények maradnak. Hátradől. – Gyere ide hozzám.

Megkerülöm az asztalt, a testem bénult, a beleim zoladon után sikoltoznak. Hátrébb tolta a székét, hogy beférjek az asztaltól. Szemében mohó fény gyúlik, ahogy kioldja a köntösét, nekem pedig vér dübörög az agyamban. Megállok előtte. Ajkán halovány mosoly, karcsú keze a térdemről felfelé siklik a combomon. A zene egyre gyorsabban zihál, csak most esik le, hogy az ő szívverését hallom.

– Térdelj le – mondja, de én csak állok előtte, és belenézek puha, gyöngéd arcába, amelyen a vonások vadállatias önzésbe torzultak. Úgy zabálja fel a szépségét, mint valami tumor. – Térdre – utasít ingerülten.

A szívem kihagy, mintha kilépnék a meredély szélére. Mindjárt belevetem magam.

– Nem, jó lesz így.

– Azt mondtam…

A tenyerem élével, nyújtott karral vágom orrba. Néhai oktatóm megtapsolta volna az ütést. A kéztőcsontom porrá zúzza a porc alsó részét. Félnék végezni vele, ezért nem ütöttem tiszta erőből. De még ez is elég, hogy hanyatt döntse a székén, belekábul. Az arcához kap. Felkapom a tányérja mellől a Mindenevőmet, az ajtóra szegezem. Nem jönnek az Obszidiánok. Világos, hogy van valami pánikjelzője, ezért a következő dolgom az, hogy mindkét kezét megragadom, és kicsapom az asztalra. Megmotozom, a zsebéből kiveszem a kargépét. Az arcáról kenek az érzékelőre némi vért, hogy a DNS-zár örüljön, és lerántom a nyakából a jacht kulcsait.

– Ha csak megmoccan a két kezed, ha sikoltasz, golyót kapsz az agyadba – figyelmeztetem halkan. Az orra összetört, turcsi lett, akár a disznónak. Két ujjammal megragadom. – Itt vannak a gyerekek? – szorítok rajta egyet. Levegő után kapkod, de azért bólint. A zene veszettül lüktet. Az ő szíve dobog. Hívom a számot, amelyet Holiday adott. Egy pillanat, és az arca megjelenik előttünk a levegőben.

– Ephraim…

– Itt vagyok a Herceggel – hadarom.

– Órákkal ezelőtt vittek magukkal.

– Pontosan hány órával?

– Néggyel. A gyerekek…

– Itt vannak valahol. Gyertek, vigyetek ki innen.

Négy óra?

– Keresem a koordinátáidat – mondja, majd szitkozódni kezd. – A hold másik végében vagy, Ephraim. Endümiónban.

A név hallatán szokásos rémület most is a felszínre bukik bennem. Alaktalan, tökéletes massza, minduntalan visszaránt a sötétbe. Hallom máris a sikolyokat. A lézervágó visítását…

– Endümiónban… – suttogom. Ezek szerint a csuklyával a fejemen bolygó körüli pályán hasítottunk. Én meg még azt gondoltam, hogy Hüperiónban maradtunk. Hogy mehetett el olyan gyorsan az a rengeteg idő? – Helyi erőitek nincsenek?

– Egy rajtaütésnyi semmiképp. Az akció titkos. Én Hüperiónban vagyok az Egyes egységgel. A Kettes közelebb van hozzád, már felszálltak.

– Mennyi idő?

– Két óra.

– Két óra… – ismétlem halkan.

Az adrenalin elnyomta az émelygésemet, amikor orrba vágtam a Herceget, de már kezd visszakúszni. A förtelmes felismerés tolja maga előtt, hogy mi mindent művelnek majd velem ez alatt a két óra alatt a Herceg emberei. Mert olyan hosszan nem hagynak bennünket magunkra. Rá fognak jönni, hogy elkaptam a gazdájukat, és akkor elviszik innen a gyerekeket, vagy talán meg is ölik őket. És utána gondoskodnak róla, hogy visszakívánjam magam a mocskos anyám méhébe. Akkor aztán alaposan leáldozik a nap Volgának is. Körbepillantok. Itt ez a sok kincs meg a zene… kínomban elröhögöm magam. Hogy cseszné meg mindenki!

– Mi olyan vicces? – kérdi Holiday.

– Az élet. Mint mindig – sóhajtok, mert már tényleg tudom, hogy meghalok, és már órákkal ezelőtt megbékéltem a ténnyel. De előtte még talán kijuttathatom innen a kis szarháziakat, és Volga szabadságáról is gondoskodhatok. Talán. – Ha ki kell lépned, csináld stílusosan, Holiday.

– Ephraim…

– Mondd meg azoknak a mocskoknak, hogy repüljenek gyorsabban – préselek ki egy mosolyt. – Még találkozunk.

Zárom a beszélgetést. A Herceg mindent hallott, közben magához is tért. Csak a szépsége nem az igazi.

– Miért…

– Hol vannak a gyerekek? – kérdem, de csak véres csulát küld az arcomba. Letörlöm. – Nyugszik – fogom rá a Mindenevőt, hogy közben magamhoz vegyem a csontfűrészét. Csinos kis háromszöget formáz. – Na, lássuk csak, hogy is működik ez az izé? – tolom el a kapcsolóját. A fogak halk zümmögéssel eszik a levegőt. Felettük sebkiégető lézer izzik.

– Te patkány…

– Bocs, szépségem, ezt nem hallottam. Beszélj hangosabban!

– Gorgó!

De a zene elnyomja a hangját. Azért csak lekeverek neki egyet, és adok rá még kakaót, hogy ha sikoltozna, ne hallják odakint. Jobb kezét az asztallapra szorítom, a füléhez hajolok:

– Megölted egy emberemet. Az adósom vagy, Herceg.

– Sokan vagyunk – néz fel rám. – Ha megölsz, a Királynő élve megnyúz. A Szindikátus Hercege vagyok!

– Hol vannak? – De csak néz bele vadul a szemembe. – Legyen. Behajtom hát a tartozást.

A csuklójához tolom a csontfűrészt. Remeg a kezemben, ahogy az aprócska fogak tépázzák a húst és a csontot. A vér sziszegve forrósodik fel az ereket elégető lézer sugarában. A Herceg dobálja magát, jajong, épp úgy sikoltozik, ahogy évekkel ezelőtt a barátaim.

Kicsit sem kellemesebb hallgatni így, hogy a fűrész másik végén vagyok. A szájára szorítom a tenyeremet.

– Cssss. Te nem efféle fájdalom elviselésére születtél. Túlságosan is élénkek a receptoraid – súgom a fülébe. – Érzékenyek az idegvégződéseid. Nem szégyen az, ha kimutatod. Hol vannak a gyerekek?

– A széfben – nyöszörgi.

– Hol a széf?

– Két szinttel lejjebb. A keleti… szárnyban.

– Mi a kombináció?

Habozik.

– Már csak egy kezed maradt, Hercegem – emlékeztetem.

– Biometrikus – kocognak a fogai. – Hang és retina.

Picsába. Bármibe lefogadtam volna, hogy maga mellett tartja őket, a gyűjteménye büszkeségeiként.

Figyeli, ahogy agyalok.

– Szükséged lesz rám.

– Ebben van igazság. Őrzi valaki a széfet?

– Nem. Ezért széf.

Eleresztem, nyüszítve szorítja a melléhez a karját.

– No, no, mutasd már.

Óvatosan mutatja a csonkot, ahogy azonban közelebb hajolok, hogy jobban megnézzem, mit műveltem vele, a bal keze bőre alól előmeredő hegyes pengével felém döf. Az utolsó pillanatban rántom félre a fejemet, a torkom megússza, de az arcom nem. A felső állkapcsomba fúródik az acél, átdöfi a bőrt, és mélyen beleáll a fogínybe. Megforgatja. Hörögve tántorodom hátra, de ő már rántaná is ki belőlem, hogy újra szúrjon. A félig üres borosüvegért kapok, azzal suhintok az arcába. Gyenge csontjai reccsenve törnek, oda az arca. Feljajdul, a földre zuhan, rángatózik a fájdalomtól a teste.

Kirántom a pengéjét a képemből, nem túl kellemes érzés, ahogy a hátsó őrlőket reszeli a penge foga. Szubdermális gyilok, csodás kis szerszám. Elhajítom, kiköpöm a vért. A Herceg próbál távolabb kúszni, vergődik a földön, az arca merő vér, a jobb csonkjából is szivárog a felszakadt erekből.

Eph, te ostoba barom.

A fekete köntösénél fogva rántom fel a földről, olyan semmi súlya van, mint a pehelynek. A pisztolyomat az álla alá tolom.

– Még egy próbálkozás, és az agyadat tépem ki a helyéről – morgom a képébe szó szerint véres szájjal. – Most megyünk a kölykökhöz. Aztán elviszem őket innen, te meg élheted tovább az életedet. Tiszta? – Csak bámul vadul elkerekedett szemel. Lekenek neki egy pofont. – Tiszta, amit mondok, Herceg?

Bólint.

Az ajtóhoz vonszolom. Fel nem foghatom, hogy hittem, hogy simán fog ez a dolog menni, amikor a terv nagyjából annyi volt, hogy hívom a nehéztüzérséget. És közben? Mégis, mit hittem? Meghempergőzöm az önutálatomban, aztán összekapom magamat. Lehasítok egy csíkot az ingemből, és a pofámba gyömöszölöm, a vérző ínyemhez nyomom. A szemem éles. Csak higgadtan. Nyugalom. De a szívem nem csitul. Lehet, hogy egyszerűen infarktust kapok, és ennyi volt. De addig legalább emeld a seggedet, Eph.Az adrenalintól remegő ujjakkal fordítom el a kulcsot a zárban, és nyitom ki óvatosan az ajtót. Szisszenve tárul ki.

A folyosón senki, maffiózóknak nyomuk sincs. Remegő Mindenevőm csövét magam elé tartva kémlelek körbe. Csak egy perc kell, és végre nem remegek már.

– Nyilván elugrottak iszogatni – nevetgélek. – Soha ne bízd varjúra egy Szürke munkáját.

Magam előtt taszigálom a Herceget, elhaladunk egy nyitott ajtó előtt, bent a szobában a két testőre füstöl, és néz valami versenyt a holón. A Herceg tarkójába préselem a Mindenevő termetes csövét, hogy kiverjem a fejéből még a latolgatást is, és elsurranunk az Obszidiánok mögött. A testemben lüktet az adrenalin. A folyosó végén hívom a liftet, aztán megpróbálnám éppen letörölni a vérnyomokat a kijelzőről, amikor hangokat hallunk. Berántom magammal a Herceget a sarkon túlra, egy másik folyosóra, és már ott is vannak azok ketten a liftnél.

– …úgy hallottam, hogy holnap jön értük.

– Nem a Begyűjtőt küldi?

– Jupiternek hála, nem. Ki nem állhatom azt a perverz majmot. Valami nagyon félre van huzalozva benne. Azt beszélik, hogy kivételesen maga a Királynő jön értük az Elveszett Városból. Annyira nagy szám a Herceg díjazása.

– Valami rakéták, igaz?

– Marha. Hogy lennének már rakéták. Egy Vonító lesz.

– Rakéták, ha mondom. A Vonítóknak nyomuk veszett.

– Nem mindnek. Néhányat letartóztattak a Marson és a Földön meg még a Merkúron is. Te nem nézel híreket?

– Minek? Nekem elég, hogy te nézed. Szerinted hogy néz ki a csaj? Nagyok a dudái?

– Az Obszidiánoknak nincsenek dudáik. Mellizmaik vannak.

– Én úgy tudom, hogy Fehér…

Közben megjön a lift, és ezek ketten elhúznak vele. Amint becsukódik mögöttük az ajtón, visszacipelem a Herceget, és végre letörlöm a vért a lift nyomógombjáról, és hívom újra. Már csordogál a hátamon az izzadság. Az ajtó ismét nyílik, de szerencsére senki sincs a liftben. Aztán persze egy örökkévalóság, mire végre becsukódik az ajtó. A szám sajog. A rongycsomó rég átázott, csurom vér. Kiköpöm, tépek egy újabb csíkot. A Herceg némán áll, az ajtó felé fordul.

– Szerinted mi lesz ennek a vége? – kérdi.

– Gondolom, megyek az aprítóba – ismerem el.

– El fognak kapni. És amit akkor tesznek majd veled…

– Ha majd elkapnak, nem leszel a közelben, hogy emiatt fájjon a fejed.

– A Királynő nem egyszerűen megkínoz majd, Szürke. Komótosan kínoz meg – mondja, a hangjában ott remeg a téboly ígérete. Ennek az egésznek eleve azzal kellett volna zárulnia, hogy én meghalok. De ha odáig érek, akkor majd szépen ráharapok a Mindenevőmre, és az lesz életemben az utolsó falat. Inkább haljak meg a saját kedvem szerint, mint úgy, ahogy ők szeretnék.

A Herceg takarásában maradok, és a lift ajtaja szép csendesen kitárul. A csendes folyosóra. Kitolom magam előtt. Még mindig sehol senki. Az államról csepeg a vérem a padlóra. De aztán odaérünk egy kétszárnyú ajtóhoz, amely mögött ott lapul a széf.

– Ne feledd, vigyázz a fejedre – figyelmeztetem. Nem is reagál. Elnyúlok a válla felett, és kinyitom az ajtót.

A széf ajtaja előtt az ablaktalan helyiségben hárman pöfékelnek, hogy vágni lehet a füstöt. Meghökkenten pillantanak fel a kártyából. Ledermednek. Becsukom a lábammal az ajtót.

– Egy mozdulat, és végzek vele – mondom. Igazság szerint nem sokkal meglepettebbek nálam. Az egyikük keze tétován araszol az asztalon heverő pisztolya felé. De amikor rászegezem a Mindenevőmet, beledermed a mozdulatba. Úgy merednek a pisztolycsőre, mintha sziszegő kobra fejét látnák. A szemek rémülten villognak a pisztoly, a Herceg és a fejem között.

– Egy mozdulatot se – indulok lassan előre. – Mondd meg nekik, hogy hasaljanak a földre – utasítom a Herceget.

– Hasaljatok… – kezdi, de aztán hirtelen felüvölt, és hátrafelé lefejeli az orromat. Reccsenés a fejemben, csillagokat látok. Aztán erős lökést érzek, a Herceg megpróbálja kicsavarni a kezemből a Mindenevőt, közben ordít: – Lőjjétek már le, kibaszott barmok!

A könyökömmel a halántékára sújtok, nagyot taszítok rajta, elhasal előttem. Az Obszidián már markolja a golyószóróját, felemeli. Vakon lövök rá, elhibázom. Belenézek a golyószórója csövébe. Újra meghúzom a ravaszt, a lövedék gellert kap a puskája csövén, és elviszi a feje felső felét. A másik kettő is a pisztolya után kap, az egyik lekuporodik, tüzet nyit rám egy impulzusPisztollyal. Belesüketülök a hangba. Hasra vágom magam, a fejem felett forrón sistergő energianyaláb húz el, ahogy mögöttem a falba csapódik, fröcsköl rám a vakolat meg a fal. Hason viszonzom a tüzet, teljes automatára rakom a pisztolyt, megsorozom a tagot. Kap a térdébe, a hasába, a mellkasába, a fél pasas füstöl és pépes cafatokra mállik. A harmadik, egy Barna, elhajítja a fegyvert, megadja magát.

Felállok, zúg és pattog a dobhártyám. A levegő ózonbűze fojtogat. Ahol a felforrósodott fémhez ér a kabátom, füstölögni kezd. A bal arcán agyontetovált harmadik a magasba tartja a két kezét, én pedig mellbe lövöm. A falnak csapódik, a golyó bemeneti sebénél lángra lobban a ruhája. A Mindenevőm csöve füstöl, olyan forró, hogy az arcomon érzem a lüktető a hőséget. Már csak egy lövedék van benne, bénultan rántom hát fel a padlóról a Herceget, az Obszidiánhoz cibálom, és a legnagyobb lőszertárát beleürítem a pisztolyomba. Ahogy zárom a tárat, a markolat is felforrósodik, miközben a Mindenevőm automata kohója a megfelelő kaliberűre olvasztja a lőszert.

– Nyisd ki! – lököm a széf ajtajához. A pisztolyt a tarkójának nyomom, hogy füstölni kezd a bőre.

A jó kezével bepötyög egy sor számot a billentyűzeten. Nem térek magamhoz, mintha nem is a saját testemben lennék, még a szám sajgását sem érzem már, de lepereg rólam a pillanatokkal ezelőtti mészárlás élménye, minden, mintha visszacseppentem volna az évekkel ezelőtti közelharcokba. Gőzöm sincs, az épületen belül hányan hallhatták ezt az otromba lövöldözést. A masszív ajtókeret tetején kinyílik egy szkenner szeme. A Herceg odatolja a kis fénybe a szemét. Egy villanás, aztán zöld visszaigazoló fény gyullad fel a kijelzőn.

– Egy raj varjú még nem úttörő – mondja rekedten. A visszajelzés most sárga vibrálás, próbálkozzon újra. A Herceg csüggedten köszörüli meg a torkát. – Egy raj varjú még nem úttörő.

Ezúttal minden klappol. A második fény is zöldre vált, és az ajtó belei morogni, kattogni kezdenek, a fémrudak visszahúzódnak. Kellemesen mély kattanással tárul ki előttünk az ajtó. Elaraszolok a Herceg mellett, betolom az ajtószárnyat, majd magam előtt elsőként őt taszítom be a helyiségbe.

A széf igazából egy kincseskamra. Annyira meglepődöm, hogy kis híján hasra esem. Mintha Volga egyik mesekönyvébe csöppentem volna, a kincseket felhalmozó sárkány barlangjába. Az acélbélésű kamrában hegyekben áll a készpénz, dugig van ékszerekkel és felbecsülhetetlen értékű lopott műtárgyakkal. Egykupacnyi Tiziano, Renoir és Phillips mellett szinte odahajítva hever egy alsó hangon is tizenötmilliós diadém. Aranyberetvák potyognak ki egy nyitott szekrényből, távolabb pecsétgyűrűk állnak halomban, mint óceán partján a kavics. Szamurájmaszkok, olvashatatlan kacskaringókkal megkalligrafált, bekeretezett okiratok, igazi elefántcsont agyarak és kacsatojás nagyságú ékkövek.

És középen hevenyészve egy kis tisztáson áll egy ketrec, benne egyszerű matrac és tányéron lerágott csirkecsontok, félig teli vizeskancsó és egy vödörnyi emberi ürülék mellett a világok két legértékesebb gyereke.

58

EPHRAIM

FÉLVÉR ÉS PENGEARC

A ketrechez rohanok. Nedves, vizeletszagú levegő vág az arcomba, a helyiségnek nem a szellőzés az erőssége. A Herceget a földre lököm, és alaposan szemügyre veszem a ketrecben kuksoló fiút és lányt. Lassan ismét elérnek hozzám a külvilág zajai.

– Halihó, aprócska emberkék, talán rémlik, ki vagyok.

– Te Szindikátus-söprelék – köp ki a lábam elé a kislány.

– Nana, hát hogy fogadjuk a megmentőnket?! Anyukád küldött értetek.

– Az én anyám… – kezdi a fiú.

– Talán halkan beszélek? – jut el az agyamig, hogy tényleg elég nehezen érthető, amit mondok. A földre köpöm a véres rongydarabot, a bőrömből is jócskán ráragadt már, nem túl guszta látvány.

– Ha anyám küldött, hol az Oroszlántestőrség? – szegezi nekem a fiú a kérdést. – És a Telemanusok?

– A Citadellában fényesítik a páncéljukat, öcsi. Vagy épp kiverik maguknak. Honnan tudjam, mit művelnek éppen?

– Zsoldos vagy?

– Egy fenét vagyok – hajolok a ketrec zárjához, de mielőtt még kinyitnám az ajtót, elkapom a lány pillantását. – Egy csónakban evezünk, kislány. Ha szeretnétek még viszontlátni a szüleiteket, kis nyavalyások, akkor teszitek, amit mondok. Különben mindhármunkat meghámoznak, mint valami szottyadt hagymát – hadarom, aztán várom a választ. – Ez az a rész, amikor ti bólintotok.

Erre mind a ketten bólintanak. Először a fiú, utána a kislány.

– Helyes.

Kinyitom a ketrec ajtaját. A pisztolyommal változatlanul a Herceget tartom sakkban. A kislány már kint is van, a fiú sokkal óvatosabb. Körülnéz, figyelmes, talán csapdát sejdít. Sokkal kifinomultabb és tudományosabb elme, mint a kislány. Vele szót lehet majd érteni. Akkor valami hideget érzek a hátamban. Hátrapillantok, hát a kislány máris egy beretvát szegez nekem. Biztos a kupacból emelte el. Szinte kinevetem, annyira murisan fest a hatalmas fegyver az apró kezecskéjében, de annak, ami a lány szemében villan, a fele sem tréfa. Ha nem tudnám, kik a kibaszott őrült szülei, csak legyintenék rá, hogy úgyse meri, de így… sátáni gyermek.

– Ügyes, kis hölgy. Szúrd csak le a felmentő sereget – lépek el a beretvától. De nem tágít, araszol velem, és a gerincemnek nyomja a hideg pengét. A fiúra pillantok: – Megmondanád a barátnődnek, hogy ne baszakodjon? Ezzel csak az időnket fecséreljük.

– Igaza van, Electra.

A lány elhúzza a kardot, közben ügyel rá, hogy a karomat azért megvágja. De legalább leengedi a fegyvert.

– A picsába, mintha még nem véreznék eléggé.

– Ez az előleg – feleli. Aztán keresgélni kezd a beretvák között, kipróbál néhányat, míg végül egyet megfelelőnek ítél, és a fiúnak adja. A srác szakértően forgatja meg a markában. Micsoda kis hadurak, villan az agyamba.

– A kimeneti pont? – néz akkor rám a fiú, mint valami miniatűr katona.

– Két emelettel feljebb van egy jacht egy magándokkban – mutatom nekik a kulcsot. – De nyilván van egy nagyobb parkoló is, ahol több járművet is találnánk, csakhogy ott nagy eséllyel hemzsegnek a maffiózók.

– Hemzsegnek azok már mindenütt – jegyzi meg epésen a Herceg. – Mozgó hullák vagytok.

– Igaza van – morogja a lány. – Rohadt nagy lármát csaptál odakinn.

– Talán kifelé hangszigetelt a helyiség – felelem reménykedve.

– A széfajtón át is behallatszott, Szürke.

– Hogy hívnak? – kérdi a fiú.

– Engem? – kacagok nagyot. – Ephraimnak, kérlek.

A kezét nyújtja. Csak szórakozik velem a kis félvér, de a pillantása mindent meghazudtolóan komoly. Megrázom hát a kezét. Azért nevetgélek közben, még ha meg is lep a tenyere durvasága. Nem egy elpuhult kéz ez, nem gyerekkéz. És nincs rajta kasztjel.

– Pax vagyok – mondja. – Telemanusék életben vannak? És a személyzet?

– Gőzöm sincs – vágom rá, és felrántom a Herceget a földről. – Felséged lesz az élő pajzsunk – igazgatom el a köntösét. A két beretvával felszerelt gyerek közé állítom. Most összehúzza magát a kis féreg, de kétszer is sunyin rám támadott már. Sokkal törékenyebbnek hittem, azt gondoltam, egyetlen legyintésemre elporlad majd, mint valami virág szirmai. – Tartsátok szemmel. Ha ugrálna, szúrjátok meg.

– Megsebesítsük, vagy végleg ártalmatlanítsuk? – kérdi a kislány szakértelemmel.

– Azt a vérveretest. Csak ügyeljetek rá, te törpe pszichopata.

A fiú nagyon elcsendesedik, és egészen komorba fordul a képe, ahogy meglátja az előtérben a vérontást. A kislány meg sem rezzen, csak engem figyel türelmetlenül, miközben egy nagy táskát próbálok megrakni ékkövekkel és kötvényekkel. Belefájdul a szívem, hogy mi mindent vagyok kénytelen itt hagyni. Napokat el tudnék itt nézelődni. Cyra áramkörei kisültek volna ebben a kincsesbányában.

– Mit művelsz már? – szól rám a kislány.

– Bocs, nekem ez amolyan betegség – zárom be a dugig megtömött táskát, és vetem a vállamra. Legszívesebben egy beretvát is elvinnék még emlékbe, de borsódzik a hátam ettől a mocsok fegyvertől. Inkább egy ősi, vasgyűrűt vágok zsebre, háromfejű sárkány acsarog rajta. Már épp indulnék, amikor a szemem sarkából ismerős kék és sárga villanást érzékelek. Egy festmény.

Képtelenség.

– Gyere már, Szürke, húzzunk innen!

Eleresztem a lány nógatását a fülem mellett, és sietősen félrehajigálom a kupac tetejéről a többi milliós kincset, mire végre megtalálom a kis méretű olajfestményt. Hitetelenkedve nevetem el magamat, ahogy eredetiben is szemügyre veszem Dalí szörnyeteg képét: a rikító színekkel megfestett lágy óralapokat, amelyek fonnyadva csorognak alá faágról, barna polcról. La persistencia de la memoria. Hirtelen tudatosodik bennem, hogy véresek az ujjaim.

– Szürke! – üvölt rám a lány.

Megtörlöm a kezemet, óvatosan felnyitom a keret hátulját, és kicsúsztatom belőle a vásznat. Szakértő, finom mozdulatokkal feltekerem, és a táskába dugom. Kicsit felvillanyozódtam, megkönnyebbedett a lelkem. Megyek a gyerekek után.

– Egyszer kivizsgáltam egy kárigényt ennek a festménynek az ügyében. Azt állították, hogy odaveszett egy tűzben – kacarászok. – Már akkor tudtam, hogy kamu az egész.

– Még ilyenkor is csak a lopáson jár az eszed? – mér végig fintorogva a lány. – Undorító vagy.

– Csönd legyen, Pengearc – kapom el a Herceg köntösének a gallérját, és taszigálom kifelé a széf előteréből. – Mindenki szorosan mögöttem. Ha bárki közelítene, szúrjátok tökön. Értve vagyok?

Bólintanak. A fiú a koncentráció szobra. Kicsit belesápadt a hullák látványába, de mostanra összeszedte magát, már indulatosan szegi le a fejét. Az álla pont olyan határozott, mint az apjáé, de a kezében remeg a túlságosan is nagy beretva. Bármennyire is igyekszik adni a félelmetes Arató félelmetes ivadékát, azért csak egy megrettent fiúcska még.

– Készen álltok, szörnyecskék? – kérdem, mire másodszor is bólintanak. A csukott duplaajtóra nézek, érzem, ahogy szivárog át rajta felém a kint ránk váró rettenet. – Induljunk.

Kinyitjuk. Féltucatnyi fegyver üvölt fel. Az ajtó fája remegve forgácsolódik szét a golyó-és energiazáporban. Visszacsukom az ajtót, lekuporodom a gyerekekkel együtt, a Herceget az ölembe rántom.

– Vak barmok! – üvöltöm ki az ajtón át. – Itt van velem a Hercegetek! – Nem jön semmi válasz. – Kukkants már ki – mondom a lánynak.

– Mi van? – mered rám.

– Te vagy a legkisebb veszteség. Nézz ki, és jelentsd, mit látsz.

– Cseszd meg.

– Pazar – rántom fel az ölemből a Herceget, és emelem fel, hogy kilásson a résen. Aztán vissza is húzom egyből. – Mit láttál?

– Baszódj meg.

– Hát senki sem hajlandó együttműködni?

– Majd én – mondja Pax, de mielőtt még megmoccanhatna, a kislány lenyomja a földre, és ő maga kukkant ki egy nagyobb golyó ütötte lyukon.

– Négy merészebb Obszidián, hat Szürke és három Barna. Hat EFC-37-es puska, két GR-19-es pisztoly, két Sasmar PR-117, egy Vulcan 8k impulzusÖköl. A többit nem láttam rendesen.

– Szóval te nem babázni szoktál, mi? – meredek rá.

– Tényleg ez volt a terved? – csattan fel. – Mégis, milyen terv ez?

– Háp-háp-háp. Ti keveredtetek gyerekrablásba, seggfej – váltok tartást, és tolom a pisztolyomat a Herceg fejéhez. – Mondd nekik, hogy ne lőjenek.

– Ne lőjetek.

– Jó, csak hangosabban.

De csak villogtatja konokul a szemeit, mintha még mindig ő lenne a helyzet ura. Megmarkolom a köntösén át a tökeit, és megcsavargatom.

– Ne lőjetek! A Hercegetek vagyok! Ne lőjetek!

Nagy merészen kipillantok én is a folyosóra. Csak úgy hemzsegnek odakinn a brutál barmok. Most épp zavarodottan néznek egymásra.

– Mondd nekik, hogy fegyvert a földre.

– Fegyvert a földre!

Megint kikukkantok.

– Nocsak, nem semmi! – füttyentek, mert mindenki engedelmeskedik. – Kimegyünk.

Felállítom a Herceget, aztán mögötte én is felemelkedem. Pajzs gyanánt tartom magam előtt, a pisztolyt változatlanul a fejének nyomom, a nyakát a másik karommal szorítom. Kisasszézunk az ajtón, bár kicsit nehézkesen megy, hiszen előbb kénytelen vagyok a lábammal kirúgni, mert a nagy lövöldözésben az egyik szárny zsanérja félig kiszakadt, és az ajtó a keretbe szorult. A gyerekek a nyomomban.

– No, ez így egy kissé kínos – fordulok szemközt a seregnyi bér-és kéjgyilkossal. Van, aki a porköpenyét viseli, mások azonban határozottan az ágyból ugrottak ki a nagy kavarodásban. A fegyvereik a földön hevernek. – Úgy lesz, hogy most szépen elhátráltok. A folyosó végéig. Ott mindenki hasra. Ha bárki is csak csúnyán néz, golyót röpítek a drága Herceg agyába. Kristálytiszta voltam?

Az emberek a Hercegre bámulnak.

– Tegyétek, amit mond – sziszegi a Rózsa.

A maffiózók elhátrálnak, és lehasalnak a padlóra. Négy Obszidián is van közöttük, azokat tartom szemmel leginkább. Gorgó azonban nincs itt. Kínos. Gyorsan tesszük a dolgunk: Pax felkap egy kisebb plazmapisztolyt, de a lány csak elfintorodik, ő marad a beretvánál. Szorosan a sarkamban maradnak, ahogy eliszkolunk a lifthez. Electra a beretva makolatával nyomja meg a hívógombot. Pax pisztolya hirtelen elsül, hogy már megint majd’ belesüketülök. A mennyezetről zuhog a nyakunkba az anyag.

– Ez meg mi a halál volt, Félvér?! – üvöltöm.

– Az egyik nyúlt valamiért.

– Akkor őt lődd le, ne a plafont!

A lift csilingel a hátunk mögött. Behátrálunk a fülkébe. A Herceg halk tébollyal kacarászik magában, de értelmes hozzászólása nincs az eseményekhez. A gyerekek persze halálra vannak rémülve, még az az undok kislány is.

– Adok egy szakmai tanácsot – pillantok a fiúra. – Ha úgy alakulna, hogy cseszhetjük, először a csajt puffantsd le, aztán magadat – mondom. A fiú a pisztolyára mered, a lány rám, meglehetősen ellenségesen. – Csak segíteni próbálok.

A Herceg szintjén se vár bennünket senki. Pedig mostanra mindenkinek tudnia kell, hogy mi az ábra. És Gorgóra határozottan számítottam. Gyorsan vágunk át az üres folyosókon, be a Herceg lakosztályába. A vacsoránk még mindig az asztalon. Ahogy elhúzunk mellette, Electra belemarkol a polipba, és teletömi a száját. Kijutunk a belső udvarra, keresztülkocogunk a fehér kaviccsal felhintett parkocskán, a fehér angyalfák kavarognak a szélben. Már a Herceg csilivili CR-17-es Lódarazsa előtt állunk. Szindikátusnak még mindig semmi jele. Valami bűzlik. A Herceggel az épület felé fedezem magamat, ekkor azonban megvilágosodom.

– A hajóban vannak – szalad ki a számon a felismerés. – Neee…

Pax azonban éppen megnyomja az ajtó nyitógombját, az ajtó pedig szisszenve siklik fel. Odabenn sötét. Senki sem veti ránk magát. Visszanézek az épületre, onnan sem akar senki a nyomunkba eredni. És most villan valami fémes. Három emelettel felettünk a táblaüveg ablak mögött megpillantom Gorgó sápatag pofáját egy hatalmas puskacső szomszédságában. Még egy apró villanás. Az ablak kiszakad. És most döbbenek rá, miért is somolygott olyan rejtélyesen Gorgó, amikor a Herceg emberének neveztem. Valami forró kalapácsként csapódik a mellkasomba. Hirtelen csend borul mindenre, egyetlen pontba összpontosul a világ. Nem értek semmit, ahogy lassan hátralendül a testem, a Herceget is rántom magammal. Mintha lassú táncban keringenénk. Hátralépek egyet, próbálom behúzni magammal a Herceget a hajóba. A sarkam elakad, elveszítem az egyensúlyt, és hanyatt vágódom, a Herceg pedig rám esik. A tarkóját látom egészen közelről, és az ég egy falatját, miközben beszívom a haja illatát. Kiküzdöm magam alóla. Valami kattogó zajt hallat. Letolom magamról, a hasamra gördülök, hogy feltápászkodjam. Képtelenség. Nem tudok felállni. A jobb karomban nincs elég erő. Nem tart meg.

– Segíts… – sóhajtom halkan a távolból, nem értem, miért nem tudok felállni. – Segít…

Azt sem tudom, kitől próbálok segítséget kérni. Kezeket érzek a hónom alatt. A fiú próbál felnyalábolni, de majdnem lerántom őt is.

– Hagyd ott! – sikoltja a lány.

– Gyere! – kiáltja a fülembe a fiú.

Megfeszítem a lábaimat, tolom magam, és a karjába kapaszkodva botladozom befelé a hajóba. Minden egyes tántorgó lépéssel jobb egy kicsit. A Herceg a fehér kavicson hever, lassan elvérzik. A lány szétvetett lábakkal áll a rámpán, és a plazmaPisztollyal tüzel felfelé a harmadik szintre. Az ablaknak, amelyet Gorgó szétlőtt, már nyoma sincs sehol, a kerete is szétforgácsolódott. De az Obszidián ott van, és lő. Ez a golyó a bal fülcimpámat viszi le, aztán belefúródik a rámpába. Bebukom az ajtón, fedezékben vagyok. El kell innen húzni!

– Fel kell szállnunk! – mondom.

A fiúval a nyomomban a pilótafülkébe botladozom, belezuhanok a pilótaülésbe, felmérem a műszereket, billentyűket. Bedugom a helyére a kulcsot, elfordítom. A műszerfal kivilágosodik.

– Üdvöz légy, Éteri Fenség! – duruzsolja a hajó.

Megnyomom az indítógombot. A Lódarázs kettős ionhajtóműve életre kel.

– Zárd az ajtót! – üvölti a lány. – Zárd be azt a vérveretes ajtót!

Még mindig kissé kábultan keresem a rámpazáró gombot. Nem találom. A fiú átnyúl előttem a másodpilóta székéből, megnyom valamit. Érzem, ahogy a hajó rámpája visszahúzódik. A fiú kérdez valamit. Belenézek bambán a képébe.

– Hmm?

– Tudod vezetni?

– Még jó, hogy tudom – nyúlok a botkormányhoz, bekapcsolom, és a Lódarázs elemelkedik a felszállópályáról. Tolom előre a kart, a főhajtómű rákapcsol, és már ki is lövünk az épülettől, belevetjük magunkat az endümióni légtérbe.

– Azt a vérveretest! – lihegi mögöttünk a lány, ahogy a torony kezd zsugorodni a hátunk mögött. – Ez tiszta téboly volt.

– Jól vagy, Electra? – kérdi tőle Pax. A lány biccent.

– A Herceg meghalt? – kérdezem most én tőle.

– Tudja a pokol – vonja meg a vállát.

– Hova viszel bennünket? – érdeklődik a fiú.

– Vissza Hüperiónba. Nagyjából egyórányi repülés. A fele útra összeszervezhetek egy találkát anyuci embereivel. A Szindikátus nyilván követi ezt az izét, de ha nincsenek katonai gépeik, képtelenek elkapni egy Lódarazsat. Amíg a levegőben vagyunk, nem érhet baj, és csak anyucinál raklak le benneteket a földre.

– Kérjünk a helyi rendőrségtől segítséget – javasolja a nagyokos fiúcska.

– Jó, és közben imádkozzunk, hogy ne legyenek a Szindikátus zsebében. Nem az van, hogy a te szüleid zsenik?

– De. Azok is.

– Akkor nyilván nem öröklődik – morgom. Elég furcsán méregetnek. – Mi van? Összecsokiztam az arcom?

– Jól vagy? – kérdi végül a fiú.

– Prímán.

– Prímán? – kérdez vissza.

– Röhej – mondja a lány. – Kicsit sem festesz jól. Inkább úgy, mint aki mindjárt elpatkol.

– Te egy örök optimista vagy, igaz?

Az eddig csak a jobb mellkasomat égető fájdalom lassan terjedni kezd, míg végül elviselhetetlenné válik. Az egész mellkasom összerándul. Valami nedves, forró izé csorog az odalamon, már az alsóneműmet is átáztatta. Ahogy lepillantok, apró lyukat látok az öltönyömön. Beledugom az ujjamat, éles fájdalom hasít a sebembe. Az ujjam csupa vér, ahogy kihúzom, a mellbimbóimtól lefelé hirtelen jeges borzongás dermeszti le minden sejtemet egészen a lábujjaimig. Mintha jéggel teli kádban ülnék.

– Hajaj. Meglőttek – nyögöm. Gondolom, keresztülment a Hercegen, és bennem állt meg. Most egyértelmű már, hogy csakis így történhetett, még ha a pillanat hevében nem is értettem, mi a fene van velem.

– Máskor is lőttek már meg? – érdeklődik Pax gondterhelten.

– Nem kifejezetten. Gratulálok, tanúi lehettetek, ahogy elveszítem a szüzességemet – mondom kocogó fogakkal.

A fájdalom pillanatról pillanatra rémesebb. Lenézek a sebre. Azt hittem, gyorsabban jön a sokk. A Fiakkal harcolva nem egyszer nézhettem végig, ahogy Aranyak halnak bele egy comblövésbe, mert elfolyt a vérük. Mások meg, akik a képükbe kapták a golyót vagy az impulzust, azóta is vígan élnek félpofával. Egyszer egy Vörös még egy órán át harcolt, miután a fél karját letépte egy gránát. Utána mondjuk meghalt, de akkor is. Mindenki másmilyen. Halvány büszkeség melengeti a lelkem.

De a rémület gyorsan felemészti.

Elég ronda a seb, és a hátamon nincs kimeneti nyílás. Már az ujjvégeim is hidegek. A fogaim kocognak, és a fájdalom elképzelhetetlen méretet ölt. Endümión gyártelepei felett repülünk, ahol a lunai csata igen hatékony rombolást végzett annak idején, és Quicksilver sem sietett a renoválásokkal. A gyerekekre nézek, akik egymás között beszélgetnek. Nem tudom, látják-e, mennyire súlyos a sebem. Átcsusszanok jobbra, a műszerfal melletti holoKijelzőhöz, beütöm Holiday számát. Szinte azonnal felveszi. Mellette ott áll az Uralkodó és még többen mások is.

– Ephraim… – sóhajt fel megkönnyebbülten. – Sikerült…

– Itt vannak – mondom, és tágítom a kameranézetet, hogy a teljes fülkebelsőt láthassák.

– Pax! – hallom az Uralkodó majdnem megbicsakló hangját. A kellemetlenül szimmetrikus Arany szemek könnyben úsznak.

– Itt vagyok, anyám.

– Bántottak?

– Nem – lódítja. – Jól vagyok.

Az Uralkodó félrefordul, oldalra szól valakinek:

– Hívd Victrát, mondd meg neki, hogy Electra életben van.

– Ha értesítjük, megtámadja a Szindikátust.

– Ezzel tisztában vagyok. Hol vannak, Ephraim? – fordul vissza a kamerához. – Küldje el a koordinátákat, és indítom az embereimet.

– Nem én. Nem kockáztatom, hogy börtönbe dugjon. Engedje el Volgát, és ha tudom, hogy ő is biztonságban van, majd lerakom a srácokat egy tetőn, ahol az emberei összeszedhetik őket.

– Nem ebben egyeztünk meg.

– Kurvára ezt dobta a gép.

– Nagyon vérzel… – szólal meg a hátam mögött Electra. – Úgyis le fogunk zuhanni.

– Előbb bízom magam egy Sárga klinikára valami ótvaros sikátorban, mint hogy adjak egy Arany szavára.

– A Citadellába megyünk – mondja most Pax.

– Talán rosszul hallottad… – fordulok felé, csak hogy egy beretva hegyét érzem centikre a jobb szemgolyómtól. Vívóállásban áll.

– Engedelmeskedj, polgártárs. Vagy kénytelen leszek hirtelenjében megtanulni repülőt vezetni.

59

LYRIA

MEGBOCSÁTÁS

A Citadella egyik erkélyéről nézem, ahogy a sárkánySzárnyak kék és vörös fényekkel felemelkednek az éjszakába, és Hüperión irányába távoznak.

A gyerekek biztonságban vannak. Ephraim is. Meglep a saját megkönnyebbülésem. Mármint, hogy ő is túlélte. Soha nem voltam az a megbocsátó alkat, de ezt az alakot valahogy sajnálom. Átérzem a fájdalmát. És láttam rajta a rémületet, amikor meglátta azt az Obszidiánt a börtönben. Ugyanolyan férfi, mint az apám meg a bátyáim, egytől egyig rideg helyen nőttek fel, ebben a béna Köztársaságban kénytelenek élni valahogyan, ahol az érzelmek soha nem számítottak. Hogy velünk mi lett a bányák után. Hogy vele mi lett. Pont annyira utálom őt, amennyire saját magamat. Jó, ezt talán nem kellene megbocsátásnak hívni, de többre sajna nem futja.

És persze csak mert neki vacak, és mert neki fáj, még nem kell másokon levernie.

Ez már csakis rajta múlik.

Holiday mellettem áll, kemény vonásain neheztelés ül. Az Uralkodó kivonta a küldetésből, ő itt maradt velem a Citadellában. Úgy indokolta, hogy Holiday már negyvennyolc órája talpon van, de még nekem is leesett, hogy a valós indok az, hogy Ephraim a sógora. Kemény asszony, benne tényleg nincs megbocsátás. Vajon mindig ilyen durva volt?

– Szerinted milyenek az esélyei? – teszem fel a kérdést.

Először azt gondolom, nem hallotta a kérdést, mert a fülhallgatóján át a pilóták beszélgetését és a repülésirányítást figyeli, de aztán kiderül, hogy csak nem törődik velem.

– Nem szoktam fogadni és latolgatni – szólal meg valamivel később mégis.

– Nyilván. Világos.

– Ephraim nem fog meghalni.

– Áldott, vagy mi? A Völgy felkentje?

– Nem, nem áldott – mondja tétován. – Arész Fiaival volt régen. Velünk harcolt. Miután a testvérem meghalt, akkor állt be közénk – mondja lassan, mint valami robot. – Eleinte nem a terepen, csak az eszmét hirdette, de később skalpvadász is volt. Hamarabb, mint hogy a Lune-Ház elesett volna. Sőt, még az trójai csata előtt. Amikor még a Társadalom ügynökei uralták ezt a holdat, ő olyan embereket csempészett ide, mint te. Meg én. Megtanította őket harcolni. Túlélni, hogy legalább egy részét visszavehessék annak, amit elvettek tőlük. Miután a Lunát elfoglalta a Lázadás, azt a küldetést kapta, hogy vadásszon le egy Aranyat Endümiónban, aki lankadatlanul orvtámadásokat szervezett. De csapda volt. A szeme láttára vallatták az embereit, élve nyúzták meg őket, és neki végig kellett néznie. Mire odaértünk, már csak őt tudtuk megmenteni. Az Aranyat a nyúzókéssel a kezében fogtuk el – hallgat el egy pillanatra. Láthatóan nem szívesen emlékszik vissza. – Csakhogy… az Arany olyasmiket tudott, ami fontos volt az Uralkodónak, és az információiért cserébe kegyelmet kapott. Ephraim ezután azt is végignézte, hogy az Arany, aki megnyúzta a barátait, szabadon elsétálhat – pillant most rám Holiday. – A lényeg, hogy Ephraim szeretne meghalni, de nem tud. Ez az ő átka.

– Ezért fogtátok el az Obszidiánt – bólintok. – Mert már nem tudná végignézni egy újabb barátja halálát.

– Értek hozzá, hogyan okozzak fájdalmat – vonja meg a vállát Holiday.

Nincs megbánás a szemében. Olyan, mintha kovából és vasból lenne, mint aki így jött világra, amilyen most, mert ilyen volt mindig is, mint akinek se anyja, se apja, se múltja, se jövője. Sokkal inkább ásó vagy balta, mint nő. Ha van is ennél több benne, előttem soha nem mutatja ki.

– És mit tesz ez a lelkeddel?

Nem válaszol azonnal.

Aztán kelet felé bök az ujjával, a Citadella területének túlsó végében emelkedő Új Fórum irányába. A kupolás épület haloványan magasodik a fák fölé, mint egy behavazott domb. Szöges ellentéte a néhai Társadalom Piramisának.

– Szép, igaz? – kérdi, és én bólintok. Egy ideig csak nézi. – Szerinted azt tiszta kezek építették?

Amikor később visszamegyünk a terembe az Uralkodóhoz, épp Theodorával és Daxóval beszélget elmélyülten. Kerülöm az Aranyat és a Rózsaszínt is, még mindig sajog a csuklóm a kínzástól. Az asztal feletti holoTérképen látszik, ahogy a testőrség halad a menekülő, lopott jármű megadott pályája felé. Az Uralkodó higgadtan figyeli a beszélgetés alatt, de érzem, hogy mennyire feszült. A szeme véreres és táskás. Az asztalon kávéscsészék és ételmaradékok. Egy Arany vajon mennyi ideig bírja alvás nélkül?

– …képtelenség, hogy egyedül tette – mondja épp Daxo Theodorának. Ahogy meglát Holiday oldalán, elharapja a mondatot.

– Folytasd – szól rá az Uralkodó.

– A Szindikátusnak megvan az embere – folytatja amaz kicsit bizonytalanul. – Azt javaslom, hogy amíg nem járunk a végére, ne hozzuk a Szenátus előtt nyilvánosságra az ügyet. A kémeim reggelre szállítják a neveket. A hétvégére a fejeket is.

– Theodora? – fordul az öregasszony felé az Uralkodó.

– Tudod, mit gondolok. Minél tovább titkoljuk az ügyet a Szenátus előtt, annál inkább elszakadunk a saját hitvallásunktól. A tisztaságtól és nyilvánosságtól, amit ígértél. Caraval Szenátor már többször is firtatta, hogy mi ez a megnövekedett forgalom a város felett.

– Szerintem butaság volna eléjük állni, mielőtt még a fiamat magam mellett tudnám – mondja lassan az Uralkodó. – Nem fogom azt hallgatni, hogy egy anya képtelen egy birodalmat igazgatni, míg a fiát veszélyben tudja. Elhiteltelenítenek, és még a szavazás előtt leléptetnek. És most, hogy Caraval meg a Rezek már nem állnak mellettünk, hét–hat-ra veszíteni fogunk. Csakis az én vétóm állíthatja meg ezt a nevetséges békefolyamatot.

– És kit raknának a helyedbe? – kérdi Theodora.

– A Szenátus szavazna. A következő választásokig többségi szóval irányítana – felel az Uralkodó helyett Daxo.

– Míg ki nem derül pontosan, hogy ki áll a háttérben, azt fogják mondani, hogy csak trükk az egész, hogy a szavazást késleltessük…

– Én már tudom, ki tette – vág a szavába az Uralkodó. Theodora és Daxo zavartan pillant egymásra. – A Szindikátust is felbérelte valaki. A kérdés, hogy ki? Ki nyerhet itt a legtöbbet? – teszi fel a nagy kérdést. De válasz nem érkezik senkitől. – A Hamu Lovagja. A Légióinkat képtelen legyőzni, ezért a Szenátusunkat próbálja elkapni. Darrow-nak igaza volt. Azért történt mindez, mert gyenge voltam és fáradt. Nem lett volna szabad hagynom, hogy a Vox elüldözze.

Azzal a figyelmét ismét a holó felé fordítja, és az oldalán lágyan dobolva az ujjaival nézi, ahogy a fia hajója lassan araszol Hüperión felé.

– Lyria – szólal most meg. A szeme az enyémbe mélyed, de ezúttal nem hajtok előtte fejet, állom a tekintetét. Most csap le rám a bárd, tudom. De a hangszíne váratlan. – Súlyos hibát követtél el, te lány. Olyasmit, ami után nem maradhatnál sem az én, sem pedig bárki más szolgálatában. De nélküled soha nem találtuk volna meg ezt a Volgát és… – vet egy gyors pillantást Holiday-re – …Ephraimot. A fiam hamarosan ismét velem lesz, de csakis azért, mert bátor voltál, és vállaltad, amit tettél. És most nekem is vállalnom kell azokat a hibákat, amiket én vétettem.

Hogy is érthetné meg, mekkora ára volt az én életemben ezeknek a hibáknak? Alig néhány napra veszítette el a fiát, és máris azt gondolja, hogy tudja. De a sarat soha nem ismeri meg. A legyeket.

– Elveszítetted a családodat – folytatja. – Bíztál a Köztársaságban, de mi megszegtük az ígéretünket – na, és itt jön a váratlan fordulat. Mert letérdel előttem, lesüti a szemét. – Nem érdemlem meg, tudom, és nem is kötelező megtenned, ha nem vagy képes rá, de én azért megkérdezem: meg tudsz nekünk bocsátani? Megbocsátasz nekem, hogy nem voltam ennél többre képes?

Hogy én bocsássak meg neki?

Nem is értem. Ahogy a tanácsadói sem, látom az arcukon a zavarodottságot. Ugyanazt, amit én is érzek. Arany hajfonatai éppen a szemem magasságába esnek, közelről látom az elszabadult, kósza hajszálakat. Érzem a leheletén a kávé és olaj illatát. Hallom, ahogy a száján át beszívja a levegőt, megtelik a tüdeje oxigénnel, aztán halkan sípolva kiáramlik az orrán, a vállai süllyednek, emelkednek. Hatalma lehámlott róla, pucér lélekkel térdepel előttem. Egyszerű asszony. Egy anya, akinek mindenkinél több gyermeke van. Talán mégis ismerős neki a fájdalom, amit érzek. Korábban szabadságharcos volt. Katona. Könnyű erről megfeledkezni. Pedig volt dolga neki is a sárral, és szerintem most felidéződtek benne ezek az emlékek.

Hiába is próbálnám erős marokkal tartani a szívemben a dühöt, a kicsinyességet meg a fájdalmamat. Már csak az az érzés tölt el, hogy segítsek neki megóvni az enyémhez hasonló családokat. És azzal, hogy felhagyok a harag babusgatásával, nem gyalázom meg Ava és Tiran meg a gyerekek emlékét. Sőt, ez is tisztelgés az emlékük előtt. Hosszú idő óta először ébred ismét remény bennem.

Remegő kézzel érintem meg a fejét.

Feláll.

– Köszönöm – mondja, és csak bólintani tudok, mert képtelenség, hogy megfogalmazzam, ami bennem kavarog. Nem akarok butaságokat összehordani. – Vihar fenyegeti a Köztársaságot – mondja halkan. – Most csapott meg bennünket az első szele. És a későbbiekben is fontos szerep jut még neked.

– Mit tehetnék én a Köztársaságért?

– Hallasd a hangodat. Amikor majd a Szenátus elé állok, szükségem lesz a tanúságtételedre. Életeket menthetünk meg vele. És igazságot szolgáltathatunk azokkal szemben, akik emögött állnak. Segítesz nekem, Lagalosi Lyria?

– Ha szavadat adod, hogy Liamről mindig gondoskodtok, és a szemét is megműtik, hogy végre lásson. Mert tudom, hogy létezik erre operáció, csak nekem nincsen rá pénzem.

– Most alkudozni próbálsz? – pillant le rám mosolyogva.

– Ha te nem segítesz rajta, akkor én sem állok melléd.

– Legyen hát. Megegyeztünk.

A markomba köpök, és felé nyújtom. Meghökkenten néz le rám, de aztán megrázza.

Utána Holiday kivezet a teremből, de én még az ajtóból visszafordulok.

– Esetleg… meglátogathatnám Kavaxot?

– Nem – rázza meg a fejét az Uralkodó. – Nem tartom túl jó ötletnek.

Bólintok, és Holiday nyomában elhagyom a helyiséget. A szobám ajtajában megállok, felnézek rá.

– Megmondanád Liamnek, hogy jól vagyok? Biztosan aggódik értem.

– Azt mondtuk neki, hogy Kavax megbízásából kellett elutaznod. Nem aggódott.

– Az jó. Hozzá elmehetek, ugye? Nem beszélek neki erről az egészről. Egy szót sem.

– Sajnálom, de már az is épp elég kockázatos volt, hogy Ephraimhoz odaengedtünk. Nem akarok több biztonsági kockázatot vállalni – jelenti ki együttérzés nélkül. Aztán a csalódottságomat látva nagyot sóhajt. – És ahhoz mit szólnál, ha esetleg a nevedben vinnék neki egy kis cukorkát vagy süteményt? Az könnyítene a lelkeden?

– Megtennéd?

– Mi a kedvence? – kérdi némi vállvonogatással.

– A csoki.

– Rendben.

Csak állok előtte, várakozón nézek fel a szürke képébe.

– Most meg mi van még? Meg is öleljelek, vagy mi? Gyerünk, befelé – nyomja meg az ajtón a zárat, amely sziszegve visszacsusszan a falba.

– Persze – lépek be. – Köszönöm a… – De már sziszeg is megint az ajtó, és már csak a lapját látom, belülről. – Kibaszott Szürkék – morgom magamban.

Nem valami elegáns szoba, elég szűkös, de tiszta, és fürdőszobája is van. Kimerülten nyitom meg a zuhanyt, és mire gőzölögni kezd a víz, már le is rúgtam magamról a kölcsönruhákat, csak a vállkötésemmel ügyetlenkedem hosszasabban. Aztán beállok végre a zuhany alá. A forró víz alatt azon filózok, hogy milyen végtelenül szerencsés vagyok, hogy élve megúsztam. És hogy végre menekülnöm sem kell.

Büszke lennél rám, Ava. Te is, anyu. És még többet is tehetek. Segíthetek az Uralkodónak tisztázni ezt az ügyet, elfogni ezeket a mocskokat. Mondjuk a családomat nem a Szindikátus ölte meg. Bárhogyan alakul is ez itt, a Vörös Ököl mészárosai még mindig szabadon garázdálkodhatnak. És ez egyáltalán nem igazságos.

Elzárom a vizet, és addig állok a forró levegőáramoltató előtt, míg meg nem száradok. Ahogy kinyitom a szememet, fehér cipőcskéket látok magam előtt a padlón, olyat, amilyet a szolgák hordanak errefelé. A tekintetem felfut a lábakon, harmincas Barna nő arcába nézek bele. Két hatalmas anyajegye van, kampós orra és kócos haja. Pisztolyt fog rám. A végén hosszú injekcióstű, amelyet épp most húz ki a mellemből. Egyet lépek felé, akkor csúszik ki alólam a lábam, de azt már nem érzem, ahogy a padlóra zuhanok. Forog és elködösül körülöttem a világ. A nő kezét látom utoljára, ahogy megpaskolja az arcomat.

– Halihó, áruló. A Barca-Ház üdvözletét küldi.

60

DARROW

HAMUT A HAMUNAK

Apolloniusszal és Sevróval áttörünk az erőd őrségén, hogy a Hamu Lovagját becserkésszük. A belső védelem már elhanyagolható, úgy tűnik, a nagy erőket kivezényelték Apollonius serege ellen, szerették volna megakadályozni, hogy földet érhessenek a szigeten. Ez a része nem sikerült, ráadásul a rendszer szíve is védtelen maradt. Vagy mi vagyunk így hárman igen meggyőzőek. A fölényünk töretlen, levágunk még három Arany testőrt, és máris a gravLifteknél találjuk magunkat. Itt kettéválunk, próbáljuk hatékonyabbá tenni a keresést. Mi ketten Sevróval megyünk balra, Apollonius jobbra.

Nem kell hosszasan kutakodnunk.

– Ez lesz az – áll meg egy arannyal bevont duplaajtó előtt Sevro elégedetten.

– Pecsétesekre is számíthatunk odabenn – figyelmeztetem. – Jobb volna bevárni Apolloniust.

– Újabban a seggedet is ő törli ki? – kérdi Sevro, majd berúgja az ajtókat. – Meghoztuk a számlát, Kamu Lovag!

Néma csend.

A fehér meszelt falakon dekadens virágstukkó fut körbe, de ezzel véget is ér a pompa, maga a helyiség akár egy barlang, olyan tágas, és sehol semmi berendezés a nyitott teraszajtón át éppen a tengerre néző magányos baldachinos ágyat leszámítva. Az ablakon túl halványan látszik az impulzusPajzs lágy remegése. Az ágy körül végtagokként dudorodó, kuporgó alakok sorakoznak. Első pillantásra lovagoknak vélem őket, de ahogy a külső helyiségből beeső fénynyalábban jobban szemügyre veszem a formákat, akkor fogom fel, hogy nem élő, emberi alakokat látok, hanem gépeket. Villogó kijelzőjű orvosi berendezéseket.

Hálóinges, idős Rózsaszín asszony és két másik Barna szolga áll sorfalat piszkavasakkal felfegyverkezve, hogy védjék az ágyban fekvő alakot. A Barnák fülsüketítő üvöltéssel lendülnek támadásba, megpróbáljuk ártalmatlanítani őket, nem akarunk komolyabb sérüléseket okozni a fémökleinkkel. Már csak az ágy végében visongó Rózsaszín maradt.

– Ne! – sipítja. – Takarodjatok innen!

Elrángatom az ágy közeléből, Sevro óvatosan kerüli meg.

– Szörnyetegek – köp az arcomba az asszony. – Átkozott szörnyetegek!

Miközben tíz körömmel esik neki a fémpáncélzatomnak, addig Sevro hátulról finoman fejbe vágja. Sikerül elkapnom, mielőtt ájultan a földre zuhanna.

A halál bűze üli meg a helyiséget a nyitott ablak dacára is. Sevro sápadtan tépi le a rúdról a selyemfüggönyt.

– Darrow… – hebegi elszörnyedve.

Egy óriás maradványai bújnak meg a takarók alatt. Amikor Augustus Lándzsásaként először találkoztam a Hamu Lovagjával, két méternél is magasabb volt, termete vetekedett a Telemanusokéval. Akkoriban múlt el százéves, és mégis friss volt, és csupa élet-meg tetterő. Az évek során ismétlődő összecsapásaink alkalmával sem érzékeltem nála változást, a háború korai szakaszában többször láthattuk őt személyesen is, csak az utolsó években szorítkozott a Magból sugárzott holoAdásokra, ahol az arca mit sem öregedett. De az már csak ügyes cselfogások eredménye lehetett. Végre világossá válik, miért rejtőzködik mindenki elől a tengertől ölelt citadellája falai mögött.

A valaha volt óriás alig harmadára esett össze.

Áttetsző csontváz csak. A karjai összezsugorodtak, a bőr szottyadtan lóg a csontokon, az izma elenyészett. A néhai ónixfeketén ragyogó bőr most pikkelyesen fehérlik, hámlik és valami lé szivárog belőle a kötéseibe. Valaha ragyogó szemei beestek immár tar kopasz koponyájába, a bőre szárazon feszül rá, mint ótvaros pikkelyréteg. Az ágya mellett álló gépekhez drótok és csövek kapcsolják, ezeken át mossák a vérét, távolítják el az váladékait és táplálják. Mintha belülről emésztette volna fel valami.

– Nocsak… ki kopogtatott be hozzám – mormolja. A sárga fertőzéstől foltos szeme minden rosszindulat és gyűlölet nélkül pihen rajtam. Az ágy melletti holoKivetítőn figyeli a csatát. – Azt hittem, a Saudok jöttek el, hogy végre visszaszerezzék a bolygójukat. De már látom, hogy mégiscsak úgy ér minden véget, ahogy kell. Farkasokkal.

Nincs harag a beszédében. Egyedül a hangja ismerős, a régi büszke, dacos és mélyen zengő hang, hiába, hogy ebből az összeaszott testből jön. Mintha nyári égzengés érkezne megkopott papírlámpásból.

Tíz éven át voltunk ellenfelek. Soha véget nem érő párbajban táncoltuk körbe egymás nyomában a világokat. Ezer tájon követett csapás ellencsapást, először a Luna acél és üveg térképén, utána a Föld és a Mars síkságain és tengerein, a Mag egein, végül pedig a Merkúr homoksávján, ahol elfoglaltam tőle a bolygót, ám ő megroppantotta a seregemet. És most egyetlen pillanatba párlódik le az a tágas univerzum és milliónyi összecsapás, erre a világvégi kis szigeten ásító kis helyiségre, erre a betegszobára, és őrjítően értelmét veszti minden.

– Nem erre számítottatok? – kérdi mosolyogva.

– Egyszerűen csapjuk le a fejét – javasolja Sevro.

– Még nem.

– Mire várunk? Küldjük már a férgekhez ezt a szarcsimbókot!

– Még nem! – csattanok fel. Sevro idegesen járkál az ágy körül.

– Éppen az lettél, amire számítottam – folytatja lassan a Hamu Lovagja. – A civilizációk megsemmisítői igen gyakran emlékeztetnek az alapítóikra – mondja, aztán egy csövön át megnedvesíti a száját, és groteszkül harákol egy sort. – Bocsáss meg nekem, Darrow, hogy nem figyeltem fel rád korábban, amikor még az a fiú voltál, aki felforgatta az Intézetet. Micsoda világban élhetnénk ma, ha akkor alaposan kinyitom a szememet, és észreveszlek. Most már kinyitottam, és látlak. Igen. És látom, hogy hatalmas vagy.

Csodálat zeng a hangjában. Az ismerős csodálata. Hányan érthetnék meg ezt a férfit? Hányan ismerik az érzést, amikor milliókat kell egyetlen paranccsal halálba küldeni? Nagyot nyelek. Az iránta érzett, olthatatlannak hitt gyűlöletemet elcsitította a látvány, amivé lett, és a félelmem, hogy rám is ez a gyalázatos vég vár.

Nem ilyennek képzeltem utolsó összecsapásunkat.

– Mi történt veled? – teszem fel a kérdést – Mióta vagy ilyen állapotban?

De elereszti a füle mellett a kérdést, az arcomat fürkészi: – Látom, megtartottad a Sebhelyedet. És a szemeidet. Mi maradt hát benned a Vörösből?

– Amiatt ne aggódj. Maradt épp elég.

– Ó, persze – sóhajt fel halkan –, bizonyára mindenki ezt mondogatja magában háború idején. – A hangja reszelősen akadozik, megszívja hát megint a vízcsövet. – Hogy egyszer véget ér, és akkorra is marad még bőven abból a régi emberből, aki volt. Az apából. A testvérből. A szeretőből. Mi azonban tudjuk, hogy ez csak önámítás és hazugság. Igaz, Darrow? A háború a győzőket falja fel utolsóként.

A szavai rám telepszenek, a szívem elnehezül. Bár mondhatnám, hogy én más vagyok, hogy én igenis túlélem ezt a háborút. De nem mondom, mert érzem, ahogy az a kisfiú bennem napról napra egyre gyengébb, lassan semmivé foszlik. Az a könnyű lélek, aki valaha Lykos bányáinak járataiban szaladgált, aki Eóval osztotta meg az ágyát, már azon a napon pusztulni kezdett, amikor könnytelenül végignézte az apja akasztását.

– Nekem ez sem nagy ár, ha cserébe elpusztíthatlak.

– Igen, ez is a Vörös genetikai örökséged. Ez a vágyódás, ez a késztetés, hogy feláldozzátok magatokat. Ti vagytok a bátor úttörők. Akik egyre csak ásnak és dolgoznak, akár meg is halnak az emberiségért. Hogy zöldbe borítsák a Marsot. Tökéletes rabszolgának terveztünk benneteket. És az is vagy, Darrow. Rabszolga, aki számos gazdát szolgál. Hiába cseréled ki a szemedet, hiába teszel szert Sebhelyre, rombolod le a birodalmunkat. Hiába, mert azon nem változtathatsz, aki vagy. Ami a lényeged. Hogy rabszolga vagy.

Odakinn bombák robbannak. Sevro a sarokba köp, kezdi elveszíteni a türelmét.

– Lorn azt mondta, hogy valaha a legjobb barátja voltál – mondom. – Hogy valaha csodálatra méltó férfi voltál. Még Rhea előtt. Mielőtt hamuval koronáztad meg fejedet.

– Rhea észszerű áldozat volt. Hatvanmillió élet a tizennyolc milliárd békességéért cserébe – zárja össze aszott ajkait. – Szerinted Lorn mit tett volna veled, ha tudja, mi vagy? Tényleg azt gondolod, hogy melléd állt volna?

– Nem. Azt gondolom, hogy kivágta volna a szívemet.

Lehet, hogy a Társadalomnak hátat fordított, de a bukását képtelen lett volna elfogadni. Zajt hallok az ajtó irányából – Apollonius lép be a terembe, egymagában. A Hamu Lovagjának pillantása gyűlölettől sötétül el. Apollonius azonban közel sem lepődik meg annyira az ő állapotán, mint várható lenne.

– Ó, látom, a Hamu Lovagja végre szó szerint értendő.

Leül az ágy végébe, felhajtja a takarót a csontvázlábakról. Ciccegve tapogatja meg a comb hámló bőrét, még egy száraz bőrpikkelyt is letép onnan, és a páncélzata fémujjaival szórakozottan elmorzsolgatja.

– Fájt a marása?

– Te voltál hát? – mormolja a Hamu Lovagja. – Atalantia nem hitt nekem.

– Még a tengerek mélyéből is elérnek idáig a fogaim – vonja meg a vállát Apollonius. – Nemesen szolgáltalak. Nem csaltam, nem ügyeskedtem. Te azonban elárultál engem, hogy meglophass. Saját véremet fordítottad ellenem. És ez, jóember, nagy hiba volt.

Hideg rémület kúszik a tagjaimba, lassan elhátrálok a közeléből. Sevro ráfogja az impulzusÖklét.

– Tudtad, hogy ilyen állapotban van, és nem mondtad – mérem végig.

– Te rohadék – sziszegi Sevro.

– A Gondnok nem csak paradicsomot meg szajhákat vett nekem – mosolyog Apollonius elégedetten.

– Hulla vagy, seggfej – mondja Sevro, de a ravaszt nem húzza meg.

– Honnan tudhattam volna, hogy célt értem? – kérdi Apollonius ártatlanul. – De most nagy örömömre szolgál az eredmény.

A Hamu Lovagja megpróbálja leköpni, de semmi kis nyálával csak a saját állát mocskolja be.

– A bosszú miatt képes vagy a saját fajtád felett is megkongatni a vészharangot, te korcs?

– Az én fajtám? – áll fel Apollonius. – Nem uram, ez nem az én fajtám, én külön fajtába tartozom.

– Mikor? – markolom meg a torkát. – Mikor művelted ezt?

– Három évvel ezelőtt – nyögi, és láthatóan nem örül, hogy torkon ragadtam. – Már nem vagyunk szövetségesek?

Azzal kirántja magát, és hátralép, a nyakát masszírozza. Sevro szinte beleszédül a fordulatba.

Három éve. Három éve ilyen már… Innen nem irányíthatta a flottáit a Merkúron. Az időeltolódás mellett képtelenség lett volna a csapatait irányítani. Akkor viszont hogy állhattak nekünk ellen olyan sokáig? Ki vezette őket? Ki a felelős az új stratégiáért? Ki lehetett valójában a holo mögött ott a parancsnoki hídon, akivel többtucatnyi alkalommal szót váltottunk?

– Igen – reccsen a Hamu Lovagjának hangja, mintha belelátna a fejembe. – Átjár már a rémület, rabszolga? Hogy tudod, feleslegesen fáradtál idáig, és hagytad magára a családodat, a Köztársaságodat? És léptél szövetségre ezzel a féreggel, hogy egy napjai végét élő vénemberrel végezz?

Próbálok nem üvölteni, de érzem, hogy zuhanok. Micsoda pazarlás, micsoda felfoghatatlan pazarlás.

– Ki volt az? – kérdezem.

A Hamu Lovagja Apolloniusra pillant.

– Ki más lett volna?! Egyetlen megmaradt lányom.

– Atalantia – súgom.

– Utolsó Fúriám – mosolyog büszkén. – Elpusztítottad az otthonát. Megölted a nővéreit. És most eljöttél, hogy elvedd tőle az apját is. Könnyed, vidám kisleány volt, szíve szerint a békét kereste volna, Darrow, de te nem hagytál neki választást. Csak a háborút – gúnyolódik.

– Mindezt a semmiért – mormolja Sevro maga elé. – A semmiért öltük meg Wulfgart. Eljöttünk idáig, a semmiért. Darrow…

Nem tudom, mit mondjak.

– Most hol van Atalantia? – kérdi Apollonius.

– Messze – legyint a Hamu Lovagja. – Ő eszelte ki a béketárgyalást. Arra számított, hogy majd feloszlatod a Szenátust, és a kezedbe veszed a hatalmat. De te inkább eljöttél. Okosabb lett volna, ha a flottádhoz indulsz, Darrow.

Túlságosan is kevés hajó volt a bolygó körül. Azt gondoltam, hogy a túloldalon vannak. Már tudom, mekkorát tévedtem.

– Az nem lehet – mondom. – Észleltük volna őket.

– Tíz éve a háború ködéből csaptál le a Lunára – mosolyodik el. – Most ő fog a semmiből lecsapni a hadaidra a Merkúrnál. Megcsappant az erejük, mert… összeugrottál a Szenátusotokkal. És most az a kevés is elpusztul. Ahogy a felszínen hagyott híres sereged is.

A szívem mélyén érzem, hogy igaza van, hiszen túlságosan is szép volna, ha az ő pusztulásával egyszerűen csak vége szakadna ennek a borzalomnak. Márpedig ha Atalantia elindult a Merkúr felé, ha elpusztítja a köztársasági seregeket, akkor a háború nem érhet véget. Éppen hogy újrakezdődik. Körbe-körbe, mindig ugyanaz. És nem tudom, kibír-e még egy ilyen csapást a Köztársaság. Én tehetek mindenről. Nem lett volna szabad megindítanom az Acélesőt. De én gőgből és büszkeségből cselekedtem, és az esővel a nyakunkba szakadt minden, a teljes épület is ránk dől lassan. Elhagytam a családomat, megöltem Wulfgart, és eljöttem idáig a semmiért.

A Hamu Lovagja a legkisebb elégedettség jele nélkül figyeli, ahogy mindez tudatosul bennem. Nincs már öröm a végnapjaiban. Semmi kegyetlen élvezet. Csak a végső kimerültség.

– Értesítenünk kell Oriont és Virginiát, hogy Atalantia mire készül – motyogom bénultan. – Mennünk kell.

– Gondolod, elmondtam volna, ha változtathatnál bármin is?

– Szólnunk kell nekik, Darrow… – szólal meg most Sevro.

– Átszeltétek a végtelen feketeséget, idejöttetek – folytatja a Hamu Lovagja –, mert azt gondoltátok, hogy képesek lesztek megölni engem, és aztán hazatérhettek a családotokhoz. De már nincs hazatérés. Nincs Köztársaság. Nincs családotok…

– Nincs családunk… – visszhangzom.

– Hogy mondod? – lép egyet felé Sevro.

– Hátrahagytátok a gyerekeiteket. Nem igaz?

Sevro ráveti magát, elkapja a torkát.

– Mi a fenéről magyarázol?

A Hamu Lovagja centikről mosolyog bele az arcába.

– Végül úgy jártok ti is, mint én. A háborúnak adtam a gyermekeimet. És most már ti is.

Sevro keze elernyed.

– A lányodat és a fiadat – fordul most felém –, elrabolták.

Nem.

Az ujjaim a rothadó férfi ágyának lábát markolják. Érzem, ahogy kattan bennem valami. Az az alaktalan rémület száll meg, amit a legförtelmesebb rémálomból riadva érez a szívében az ember, ami valóságában mutatja meg a világot, ahol semmi öncsalás nem leplezi a kietlenséget és ridegséget. Sötét, üres szél fütyül a lelkemben, tudom, hogy végem. Hátrahagytam a fiamat.

– Hazudsz – suttogja Sevro.

Mindketten a saját külön rémálmunkba süppedünk bele, magába szippant a sötétség, a felfoghatatlan és a hihetetlen. Egy haldokló bosszúja ez. Csakis az lehet. Másképpen nem lehetséges.

– Hazudsz – ismétli Sevro falfehéren.

De nem hazudik. Túlságosan is elégedett ahhoz a képe.

– Te tetted?

– Bár úgy lenne. De nem. Közületek valónak a műve.

– Ki tette?

A Hamu Lovagja egy darabig csak bámul rám, aztán a ragyogó tenger felé fordítja kolosszális fejét, tekintete követi rég elillant lelke nyomát.

– Lornnak igaza volt – suttogja rekedtesen –, a számlát a végén nyújtják be.

– Ki rabolta el a fiamat? – üvöltöm. – Kicsoda?

Sevro állati ordítással taszít félre, és kezdi az acélöklével püfölni az összeaszott arcot. Addig üti, míg csuklóig ázik már a vérben, és a Hamu Lovagjának szétrongyolódott a képe. Próbálom lerángatni róla, csakhogy engem is állon csap. De még így sem eresztem, tartom, míg levegő után kapkod zihálva. Aztán ellök magától, és beretvát ránt.

– Élve kell – kiáltom. – Meg kell tudnunk mindent.

Halk pukkanás hallatszik, a Hamu Lovagjának felhabzik a szája, majd oldalra kipottyan a lepedőre egy műfog. Apollonius felveszi, megszagolja.

– Méreg.

– Ki lopta el a gyerekemet? – ragadom meg a két vállát. – Áruld el!

Felvonja rothadt ínyéről az ajkait, úgy vigyorog.

– Nem fogja elárulni – jegyzi meg Apollonius.

– De attól még nem lesz gyors a halála – hörgi Sevro.

– A félvérrel értek egyet – mondja Apollonius, és felkap valamit az egyik orvosi műszer tetejéről. Fertőtlenítő spré, amivel bizonyára a nővérkék takarítanak. Elvesz egy gyertyát az ágy mellől.

– Ne… – kerekedik el rémülten a Hamu Lovagjának a szeme. A nyelve akadozik a méregtől.

– Apollonius… – indul a kezem, de Sevro ellök.

– Égjen a mocsok – sziszegi.

– Arató? – pillant rám Apollonius.

Mélységes mély bennem a bánat.

Megöltem Wulfgart.

Szétziláltam a családomat.

Elvesztettem a fiamat.

Emiatt az oszló rabszolgatartó miatt.

– Égjen.

– Ne! – próbál meg felkelni ágyából a Hamu Lovagja. – Állítsd meg!

– Hamut a hamunak – szegezi rá a sprét Apollonius. – Port a pornak.

Permetezni kezdi a fertőtlenítő folyadékot a Hamu Lovagjára, vékony vegyszerhártya borítja be a testét. Aztán az ágyra hajítja a gyertyát, és ahogy a tűz belobbantja az alkoholt, kék lángok csapnak fel.

A Hamu Lovagja felsikolt. A tűz mohón ropogtatja bőre száraz pikkelyeit, a test úgy vergődik a lángok közt, mint valami döglődő sáska, a bőre összezsugorodik és felforrósodik, a hasához és karjához csatlakozó csövek megmerevednek, olvadni kezdenek, és az ágy mellett sorakozó műszereket egyre köztelebb húzzák a tűzhöz.

Apollonius vidám elégtétellel szemléli a látványt. Szemében táncol a pokol visszfénye, őrült árnyakat vet az arcára. Sevro mellett állok, és az elégedettség halovány árnya sem érinti meg a lelkem, csakis üresség kong bennem. Minden barátom és a családom a háború pofájába vetettem, az én döntéseim a felelősek mindenért.

A lángoknál is kegyetlenebb és élesebb fogakkal marcangol belülről a szorongás és a félelem.

Ahogy a Hamu Lovagja kileheli a lelkét, ugyanazzal az elveszettséggel fordulok el ágyától, mint amivel tizenhét évvel ezelőtt az akasztófához léptem oda, hogy a hurokba dugjam a fejemet. Akkor egyetlen vágyam volt csupán: hogy apa legyek. És most már a fiam is odalett.

61

LYSANDER

HOLDÚR

Az iói Aranyak fővárosának, a dicső Napsírnak Igazságcsarnokában elhal minden lárma, ahogy Romulus au Raa lép a terembe. Méltóságteljes némasággal lépked szürke, durva kelméből készült kimonójában. A hozzá hűségesek kísérik: a torz Marius, az ősöreg Pandora és még néhány elpusztíthatatlan Prétor, ősz veteránok. Csak a fiatalabb generációk nem képviseltetik magukat körülötte, ami igazán feltűnő. A korombeliek. A Lázadás utáni idők csodás ifjai, az új reménységek mind Seraphina és a Portaposói meg a Ganümédész, a Kallisztó és az Európé nemes kapitányai körül gyülekeznek a széksorok magasában. Ott ülnek egyenes háttal a Szaturnusz és az Uránusz holdjairól érkezett küldöttségek is.

Az Igazságcsarnok sötét ékkő. Fekete, polírozott kőfalai csillogva verik vissza a fényt a háromszög alakú padlatról, ahonnan nyugati, északi és déli irányban emelkedik lépcsősor az ülések mentén. A mennyezet elkeskenyedve nyúlik a magasba, és formál piramist, amelynek fém borítja csúcsát. A keleti szárnyon fehér márványpódiumon trónol a tizenkét Olümposzi Lovag keresztbe vetett lábakkal. Mind a titulusukhoz illő köpönyeget borítja a vállára. Diomédészé viharszürke, Hélioszé ragyogó fehér. Mögöttük aranyhegyű márványpiramis lebeg. A vénséges Igazság a piramistól jobbra foglal helyet szilfa trónusán. Az ifjú Szerencse, akit már a párbajon is láttam, mellette ül a csontszékén. Egyikük emlékezik, a másik jövőt ígér.

Az üdvözlő áldást és a jogok szokásos ismertetését követően Romulus és hívei a padlaton helyezkednek el vékony párnákon. Romulus a többiek előtt, különállón helyezkedik el. Héliosz au Lux, az Arabus Lovag császári sólyomként mered elő köpönyege csuklyája alól, a nyaka nyúlánk, és hosszú, fehér, acélcsattal összefogott végű bajszát nem számítva a teljes koponyája tarkopasz. Jobbján Diomédész. Balján teknőcszerű, nagy szemű nő a Harag Lovagjának jelvényével.

– Romulus, a Perem Birodalom Uralkodója, a Raa-Ház feje – kezd bele őszinte csengésű, zengő hangján Héliosz –, vádlód, Dido au Raa vádjai alapján állsz most az Olümposzi Tanács színe előtt pártatlan meghallgatáson.

Dido egymagában ül a tanács alatt fekete köpenyében. Veszedelmes vállakozás a tanácsnál bevádolni valakit. Ha ugyanis Dido vádjait hamisnak ítélik, azt a sorsot kell elszenvednie, ami a megvádolt személy osztályrésze lett volna. Drákói törvények.

– Tárd elénk vádjaidat, vádló.

Dido határozott egyszerűséggel húzza ki magát.

– Első vád: háború idején tanúsított súlyos hanyagság – mondja, de az Olümposziak hiába várják a folytatást, már vissza is ereszkedik a helyére.

A tömegben sustorgás indul. Tehát nem hozakodik elő az árulás vádjával. Ahogy ígérte. Mindenkit félrevezetett. Ha majd a férje kénytelen lesz lemondani a hatalomról, vagy legalábbis vele együtt gyakorolni, majd akkor szilárdítja meg helyzetét. Hallom, ahogy két férfi mellettem egész más véleményt fejt ki.

– Micsoda aljas gyávaság, hogy nem hozakodik elő az árulás vádjával – mondja az egyik.

– Nepotizmus. Hiszen tudnia kellett. Romulus biztosan tudta.

– Nem vádolod őt árulással? – harsan Héliosz hangja, mire ismét nagy csend támad mindenütt.

– Nem – válaszol egyszerűen Dido, és szemét le nem venné a férjéről.

– Legyen hát. Felkérem a vádlót, hogy sorakoztassa fel bizonyítékait és tanúit, amelyekkel a háború idején tanúsított súlyos hanyagság vádját alátámasztja.

– Az első bizonyítékomat már láthattátok és hallhattátok korábban – mondja, és mindenki előtt ismét levetíti a holót, amelyet Seraphina csempészett haza, és Arató csalását mutatja be. Néma csend. Romulus rezzenéstelenül ül a földön, nézi, ahogy a feje felett semmivé porladnak a kikötők, fürdik a robbanások villódzó fényében.

A második bizonyíték Romulus saját beszélgetése Darrow-val, amelyet a trójai csata során rögzített a sisakja kamerája, és ami eddig zárolt felvételnek minősült. Füst borította folyosón áll, körülötte haldoklók vergődnek a földön, a vértje csupa vér, mellette Arany és Obszidián páncélosok. Tombol a tűzharc, a két fia, Diomédész és Aineiasz fedezi, miközben kétségbeesetten kér segítséget Aratótól. Arcát rémület torzítja.

– Figyelj rám, Darrow. A Kolosszus röppályát váltott, és már a Ganümédész felé tart…

– A kikötőket célozza. Nincs hajód, amely közbeavatkozhatna? – hallatszik az Arató hangja.

– Nincs, senki sincs arra. Ha Octavia nem győzhet, akkor elpusztítja, amit ér. A dokkok a népem jövője. Mindenáron el kell foglalnod a parancsnoki hidat, és megakadályoznod…

– Megteszem, amit tehetek – érkeznek Darrow utolsó szavai.

– Köszönöm. És sok szerencsét. Első egység, hozzám!

A kommunikációnak vége, már azt látjuk, ahogy Romulus a fiaival együtt tovább rohamoz. Vakító villanás, és felszakad mellettük a hajó burkolata. Aineiaszt, Romulus legidősebb fiát felnyársalja egy repesz, és kiszippantja az űr vákuuma. Itt vége a felvételnek.

Romulus ünnepélyes némasággal nézi a műsort.

Mert még egy utolsó felvételt elindítanak, ez a trójai csata végét lezáró béke megkötése utáni beszélgetés megint csak közte és Darrow közt. Romulus a Ganümédészi Akasztó térről jelentkezik be, Darrow a hajójáról. Arcaik a levegőben lebegnek.

– Megkaptad hát a függetlenséget, ahogy ígértem – mondja Darrow.

Romulus feldúlt arccal ül a földön, jobb csonkja fehér kötésben.

– Te pedig a hajóidat – mondja nagyon halkan, szinte élettelenül. – De ezzel még nem fogod tudni legyőzni a Magot. A Hamu Lovagja várni fog rád.

– Remélem is. Terveim vannak a gazdája számára.

– A Marsra indulsz? – kérdi némi hallgatást követően Romulus.

– Meglehet – feleli rá gúnyosan a Vörös, míg Romulus tartja magát a katonai udvariasság higgadságához. Most veszítette el a fiát, a fél karját, és akkor még a fenséges kikötőkről nem is esett szó. Micsoda Arany.

– Valamit azért különösnek vélek ebben a csatában – szólal meg most jegesen. – Az embereim egyetlen hajón sem találtak öt megatonnánál nagyobb atomtöltetet. Minden állításoddal ellentétben. A bizonyítékaiddal ellentétben.

– Az én embereim viszont többre is bukkantak azokon a hajókon, amelyeket mi foglaltunk el. Ha kétségeid volnának, várlak a fedélzeten. Nincs abban semmi meglepő, hogy a Kolosszuson szállították, hiszen Roque volt a seregek főparancsnoka, szoros ellenőrzése alatt akarta tudni a fegyvert. Nagy szerencse, hogy sikerült elfoglalnom… – itt némi recsegés nyomja el a hangot –, …végezetül. A dokkokat újra lehet építeni. Az életeket nem – toldja meg mintegy fenyegetésképpen.

– Valóban voltak tölteteik?

– Gondolod, kockáztatnám az enyéim jövőjét egy hazugsággal? – mosolyog kegyetlenül a Rabszolgakirály. – A holdjaid biztonságban vannak. Mostantól a saját óhajod szerint alakítod a jövőtöket, Romulus – szűkül keskeny réssé a szeme. – Ajándék lónak pedig ne nézd a fogát.

– Úgy is van – morogja Romulus, majd súlyosan hallgat egy sort, hogy magába nyelje haragját, tűrje a Rabszolgakirály gúnyolódásait. – Szeretném, ha a flottád a nap vége előtt elhagyná birodalmunkat.

– Három nap kell, hogy túlélők után átkutassuk a törmeléket – tagadja meg a másik szemtelenül a kérést. – Csak utána indulunk.

– Legyen. A hajóim elkísérnek benneteket a megbeszélt határvonalig. Ha a főhajód átlépett az Aszteroidaövbe, nem térhet vissza soha többé. Ha csak egyetlen hajód megsérti a tilalmat, az háborút jelent közted és köztem.

– Nem felejtem el.

– Ajánlom is. Add át üdvözletemet a Magban. Én is átadom a tiédet Arész Fiainak, akiket hátrahagytál.

A beszélgetésnek vége, de Romulus képe továbbra is ott lebeg előttünk. Most megborzong, lefoszlik róla a nyugalom és visszafogottság, egy röpke pillanatra teljes összetörtségében látjuk. Azután vége a felvételnek.

Dido le nem veszi a szemét a férjéről, most is osztoznak a fiuk elvesztése felett érzett közös gyászban.

– A Rabszolgakirály tetteinek hamisságával szembesülvén egyértelműen alaposabb vizsgálatokat kellett volna elrendelnie. Nemcsak az Uralkodó atomfenyegetésének kérdésében, hanem a Rabszolgakirály trójai csata előtt és alatt véghez vitt tettei igazságtartalmának szempontjából is. A tanács felvetette kivizsgálások lehetőségét a férjem sietősen levette a napirendről. Nem gondolom, hogy ismerte volna a dokkok pusztulásának sötét igazságát – mondja Dido, hogy csitítsa a Ganümédész Aranyainak dühét, akik a kikötőket építtették, és végignézték a pusztulását, s akiknek a romok a fejükre hulltak. – De attól még jogosan állíthatom, hogy nagyobb erőfeszítéseket kellett volna tennie az igazság felderítésére. És most Seraphina au Raát szólítom elétek.

Seraphina lejön a lépcsőn, megáll Dido és Romulus között.

– Miután megszerezted a kikötők elpusztítását elénk táró bizonyíték holóját és hazatértél, letartóztattak téged az Uralkodó fegyveresei?

– Igen. És ez rendjén is volt így.

– Eléjük tártad, milyen természetű információ került a birtokodba?

– Nem.

– Elismerte egyszer is Romulus előtted, hogy ismeri az igazságot a dokkok elpusztításával kapcsolatban?

– Nem – pillant az apjára Seraphina. – Az ellenem tett lépései és ezek titokban tartása arra szolgált, hogy engem óvjon a Pax Solaris megszegése miatt kirótt halálbüntetéstől. A szerető apa tette volt, nem a ravaszkodó államférfié. Tudta, hogy az Öbölben jártam. Arról nincs tudomásom, hogy az okát is ismerte-e az utamnak. De azzal tisztában volt, hogy a Holdtanács elé kellene állítania.

– Úgy véled, vétkes hanyagságban?

– Nem az én feladatom ezt megítélni.

– Köszönöm, Aureált.

Seraphina zárásképpen a szívére szorítja öklét, azután visszatér barátai körébe.

– Azért szorítkoznak korlátok közé vádjaim – zárja beszédét Dido –, mert míg meggyőződésem, hogy a férjem helytelenül cselekedett, amikor nem indított kivizsgálást bizonyos kérdésekben, nem gondolom, hogy bizonyítékok támasztanák alá, hogy bármit is eltitkolt volna a tanács elől. Nem hiszem, hogy bárki is jogosan nevezhetné őt árulónak.

Egy ganümédészi bekiabálja egyet nem értését, de Dido zavartalanul folytatja.

– Ezért csak azt kérem, hogy mondjon le uralkodói státuszáról.

Azzal visszaül helyére.

– Romulus – szólal meg Héliosz. – Vitatod a vádakat?

– Nem vitatom – áll fel Romulus.

– Nem kívánsz a vádakat cáfoló bizonyítékokat bemutatni?

– Nem kívánok. A hanyagság vádjában bűnös vagyok.

Bólogatás. Nemes válasz, amilyet egy Acélos Aranytól várni lehet. A Lunán ez a tárgyalás évekig elhúzódott volna, végeláthatatlan beadványok, felszólalások és többraktárnyi bizonyíték meg persze Rezes ügyvédseregek perlekedtek volna. Mire véget ér, az érintettek fele rég halott, vagy legalábbis a rokonságát rabolták el és küldték vissza testrészekre szabdalva. A nagyanyám a földig perzselte volna a kormányt is, de a hatalmat semmi áron ki nem eresztette volna a kezei közül.

Lett volna mit tanulnia ettől a férfitől.

Diomédész úgy fest az emelvényen, mint aki épp most emelte ki a fejét a hurokból. Az apját megfosztják ugyan az uralkodói széktől, de a küszöbön álló háború miatt börtönbe úgysem kerülhet. Nagy eséllyel maga Romulus vezeti majd a Háza seregeit a csatába Dido irányítása alatt. Tiszta csoda.

Ekkor azonban a háttérből, az Olümposzi Lovagok sora mögül törékeny harangocska zúzza össze a gondosan kieszelt tervet. A tanács egy emberként fordítja a harangszó irányába a fejét. Szerencse, ez az alig tízesztendős leány mezítláb magasodik a széke előtt, kezében aprócska acélcsengettyű. Fehér szeme bátran mered a rettenetes háziasszonyra. Dido zavartan komorodik el. Seraphina a barátaival sutyorog. Érzem a fejünkre hulló csapás előszelét. Süvöltve merül fel emlékeim közül néhai oktatóm, Hieronymus kántálása az ősrégi rítusokról, a leléptetés szabályairól. Sokan sietősen feledkeznek meg a Fehérekről az Olümposziak árnyékában, pedig nemcsak látványelemként vannak jelen a hasonló tárgyalásokon: az ítéletet nem ők hozzák, ugyanakkor ősi hatalmuk van. Innen ered a „hacsak nem fordul a szerencse” kifejezés.

Héliosz magához inti a kislányt, aki súg valamit a fülébe. A Lovag arca megkeményedik. A lány visszatér székéhez, és a lovagok már maguk között tárgyalják meg a felvetést. Bármi hangzik is el, Diomédész már halálsápadt. Felsandítok Seraphinára, még sorokkal lejjebb is érzékelem zaklatottságát. Diomédész a fejét rázza, ahogy két másik fiatalabb Lovag is. A Halál Lovagja, egy idősebb nő, a sor széléről Hélioszhoz siet, ingerülten döf ujjával a levegőbe. Az ifjaknak láthatóan nem kedvére való, amit magyaráz, ám ahogy Héliosz enged, kénytelenek ők is megadni magukat az érvek előtt, és lassan mindegyik bólint.

Héliosz rendre inti a termet.

– Megvitattuk a kérdést, és a következő megegyezésre jutottunk: noha igen ritkán történik hasonló, a Sors istennőinek mégis jogukban áll adott esetben az Állam nevében új vádakkal illetni a vádlottat. Nem szolgál örömünkre, mégis meg kell tennünk. Mi, az Olümposzi Lovagok kénytelenek vagyunk Romulus au Raát az árulás főbűnével megvádolni.

Elszabadul a pokol. Páratlan Sebhelyesek ugranak fel. Dido őrjöng.

– Én nem vádolom ezzel!

– Az nem számít – feleli Héliosz.

– Ez az én tárgyalásom. Az én vádjaim számítanak!

– A Sorsoknak előjoga, hogy egyéb vádakat is támasszanak. Ezt magad is tudod. Ülj le hát.

– Diomédész…

– A tanács döntött, anyám – feleli Diomédész. Úgy néz ki, mint aki mindjárt elájul. – Ne tiltakozz.

Dido tombolva ül vissza a székre, rémülten pillantgat a férjére. Az árulás büntetése halál.

Romulus emberei őrjöngenek, egyedül ő maga várja rezzenéstelen türelemmel Héliosz további szavait.

– A Sorsok ugyan előállhatnak új vádakkal, de bizonyítékokat nem mutathatnak be. Ezért hát egyszerű az elbírálás, és ezt jegyzőkönyvben is rögzítjük, hogy senkiben se maradjon utána neheztelés, ami kikezdhetné Birodalmunk alapjait ezekben a nehéz időkben. Szerencsénk bölcsen és jogosan élt a jogával. Nyissunk hát tiszta lappal, és egy népként nézzünk a jövőbe – fordul sóhajtva Romulushoz. – Nehezen szánom rá magam, barátom, hogy megsértselek, de köt a hivatalom.

– Természetesen.

– Két egyszerű kérdés csak, két egyszerű válaszra vár, és már túl is vagyunk rajta. Volt róla tudomásod, hogy Lykosi Darrow pusztította el dokkjainkat? Eltitkoltad ezt előlünk? Igen vagy nem?

Romulus arcán ugyanaz a nyugalom ül, mint amikor a beretváját szerelte szét első találkozásunkkor. Lassan emelkedik fel párnájáról, megmaradt karjával eligazgatja a kimonóját, hogy ránctalanul simuljon a hátára. A tanácsra emeli a tekintetét, majd a feleségére pillant, de mintha nem is látná őket, a távolba mered, messze, a semmibe.

– Romulus… – suttogja Dido, hiszen ismerheti férje jellemét –, ne…

– Igen – mondja ki az Uralkodó. – Tudomásom volt róla, és eltitkoltam.

Ismét darabokra hullik a terem feszes némasága. Egyszerre hördül fel és zendít rá a tömeg és Dido, csak Romulus kísérete és a tanács hallgat. Diomédész lesújtva ül. Seraphina úgy néz körbe, mint akinek fogalma sincsen róla, hol jár.

– Nem gondolta komolyan – sziszegi Dido. – Nem mondja komolyan. Ezt a kérdést töröljétek a jegyzőkönyvből, hívjatok össze új tárgyalást erre a vádpontra.

– Nem tehetem – mondja Héliosz holtsápadtan.

– Koholt vádakkal illeti önmagát – kiáltozik Dido. – Hazudik. Nincs is bizonyítéka, és a feltételezés nem tudás. Mindenki látta a felvételt. Találgatózni lehetett ugyan, de bizonyosságra jutni belőle semmiképpen. Csakis a hanyagsága bizonyítható. Mondd meg neki, Diomédész…

– Saját maga ismerte el, anyám – ingatja tehetetlenül a fejét a fia.

– A francba a beismerésével, fiam. Ő az apád. Ő a vérveretes Romulus au Raa!

Beleszakad a szívem, ahogy fűhöz-fához folyamodik, mintha fuldokló volna, akinek már sehonnan sem jöhet segítség. Én is hasonló elveszettséget érzek.

– Dido – szólal meg a háta mögül Romulus. – Kérlek.

A nő indulatosan perdül felé, az arcán a tagadás vibrál, ám ahogy belenéz abba a higgadt tekintetbe, lassan megérti, hogy nem tehet semmit, innen már nincs visszaút. A távolból is látom, ahogy hirtelen egész testében megborzong, és rádöbben, hogy visszavonhatatlanul darabokra hullott minden, az élete, a családja, és csakis önmagát okolhatja érte.

– Mondd meg nekik, hogy hazudsz – suttogja. – Hogy gyanítottad, de tudni nem tudtad biztosan.

– De igen, biztosan tudtam – hajtja le a fejét Romulus. – Tudtam, mert a holót, amiért elküldted Seraphinát, először nekem ajánlották fel.

– Hogyan?

Romulus úgy néz fel a tanácsra, mint aki már elbúcsúzott ettől a világtól.

– Felajánlották nekem, hogy megvegyem. Az ajánlatban több képet is elküldtek, én pedig a Perem területére hívtam az üzletkötőket. A becsületemet adva adtam nekik találkát az Enceladus mentén, kértem, hozzák magukkal a felvételt is. Harcisólyommal repültem a megbeszélt helyre, és megöltem őket, porrá égettem a hajójukat is. De mint látjuk, természetesen maradt másolat a felvételből.

– Egymagad tetted? – pillant Héliosz Pandorára.

– Romulus au Raa vagyok – mosolyog szomorkásan a volt Uralkodó. – Felmerülhet bennetek a kérdés, hogy miért cselekedtem így. És most miért ismerem be önként előttetek, amikor pedig az életembe kerül ez a vallomás. Amennyire tőlem tellett, életem minden napját büszke becsülettel éltem. Ezt a titkot azonban túlságosan is régóta cipeltem. És ahogy az apám mondaná, mit ér a becsület igazság nélkül? A becsület nem az, amit mondunk. Hanem az, amit teszünk.

Jéghideg kő akad a torkomon. Seraphinát figyelem. Megszakad a szíve. Az arcán könnyek csorognak.

– Elvek mentén éljük az életünket. Én megszegtem ezt az elvet, még ha jogos indokokkal tettem is. Az nem számít. Álljon ez előttetek intő példaként. Hazudtam, mert tudtam, hogy ha látjátok, mit tett a Rabszolgakirály a dokkokkal, akkor semmissé kell nyilvánítanunk a békét, és hadba kell szállnunk. Hiszem, hogy a háborúban mind elpusztulunk. A Perem és a Mag egyaránt. Megsemmisül minden, amit a Színek együttes erőből felépítettek. Minden, amit eddig védelmezni próbáltunk. A Társadalom öröksége végleg eltűnik. Nem azért, mert gyengék vagyunk, és nem is azért, mert esendőek a parancsnokaink. Hanem azért, mert egy olyan vallás ellen indulnánk, amelynek az istene él. Jelenleg halandó, kezeit szabályok kötik és a szövetségei törékenyek. De ha a Mars vagy a Luna ellen csatába repülnénk, minden Szín összefogna. Egységes áradattá olvadnának, és a jelenleg még halandó vezérük újra hadistenükké válna. És ha netán ő elhullana, a helyébe egy másik lépne, és az ő helyébe megint másik és még újabb. Túl kevesen vagyunk. Túlságosan is becsületesek vagyunk. Épp olyan bizonyos, hogy ezt a háborút elveszítenénk, mint amilyen biztos, hogy én most meghalok. Érezzétek hát át a halálomat. Legyen az én életem az utolsó veszteség, nem pedig az első egy olyan harcban, amely elvette már az apám, a lányom, a fiam életét. És most elnyeli az enyémet is.

Seraphina sírva fakad. Dido lecsüggeszti a fejét, a teste összeroskad. A saját, Cassius halála felett érzett gyászom tükörképét látom rajtuk. Tragikus végignézni, ahogy egy embert a saját természete ránt a pusztulásba, főképpen, ha ez a természet olyan kifinomult és nemes, mint Romulusé.

Héliosz feláll. A hangja nem erősebb a fák susogásánál:

– Romulus au Raa, az ellened felhozott vádakban bűnösnek találtattál. Őrök, fogjátok le az elítéltet, és készítsétek fel, hogy visszatérjen poraiba.

62

LYSANDER

ACÉLOS ARANY

Fagyott kéndűne magasán köszön el gyermekeitől a Holdurak körében Romulus au Raa. Csak Raák jelentek meg. Fogalmam sincsen, engem miért hoztak magukkal. KrillMaszkomban és szkoroÖltönyömben szélről figyelem az eseményeket. Romulus épp a még gyermek Paleron homlokához szorítja homlokát. A kisfiú zokog. A könnyek az orcájára fagynak. Romulus most Marius előtt áll meg, lemondón préselik össze fejüket.

– Bocsáss meg anyádnak. Szolgáld dicsőséggel a Peremet, hogy büszke lehessek rád – mondja neki.

– Ahogy kívánod, apám.

Aztán Marius már hűvösen lesi, mint lép oda Diomédészhez is. A Lovag úgy néz le apjára, mint egy óriás bébi, aki minden bizonyosság dacára még mindig reménykedik, hogy az apja csodát tesz, és minden jóra fordul.

– Annyira sajnálom, apám – motyogja, és zokogásban tör ki. Romulus határozottan a vállára teszi a kezét. – Cserben hagytalak.

– Nem. Nem lett volna szabad ebbe bevonnom téged. Nagy szerencse azonban, hogy olyan férfit nevezhetek a fiamnak, amilyen te vagy. Most még nem érted, milyen nagy megtiszteltetés ez, de egy napon, ha gyermekeid lesznek, és csak egy is akad közöttük, aki olyan drága a szívednek, mint te nekem, tudni fogod, milyen áldott volt az életem. Kövesd továbbra is, amit a szíved diktál, bármi áron is.

Elköszönnek egymástól, és most Seraphinán a sor. Bűntudat és gyász marcangolja a szívét.

– Én lobogó szentem – nyomja a homlokához a magáét Romulus.

– Nem kell meghalnod – tolja el magától Seraphina.

– Ha meghalok, a Perem kettészakad. Te talán megbocsátasz nekem, de hogy várhatnám el ugyanezt a Codovanoktól? Azoktól a Ganümédészen, akik akár csak egyetlen fiukat, lányukat is elveszítették akkor? Az én hazugságom fosztotta meg őket az igazságtételtől. Remélem, ezzel lehűthetjük forrongó vérüket. Ám… ha mégis hadba menne a Perem, egységesen kell a háborúba szállnia.

Seraphina nem felel. Romulus megérinti az arcát.

– Ugyanaz a szellem lángol benned, mint valaha a bátyámban. Ne hagyd, hogy elemésszen, ahogy őt. Nem kell semmit bizonyítanod. A mások szemében szerzett dicsőség nem számít – mondja, és a szívére teszi kezét –, ami idebenn van, az a lényeg. Mindig csak a saját lelkiismereted vezessen, csakis annak dicsőségéért cselekedj. És a családodéért. – A szeme körül ezer ráncba húzódik a bőr, ahogy a maszk alatt elmosolyodik. – Egy napon majd rájössz, miért tettem mindezt.

– Soha nem fogom megérteni.

Romulus hiába próbálja magához ölelni, Seraphina ellöki magától, és Diomédész kiabálhat utána, ő csak megy le a dűnéről dacosan. Romulus hosszan néz utána. Didóhoz nem megy oda, és az anyjához sem mehet, mert ő inkább nem jött el végignézni a fia halálát. Hozzám lép.

– Raa uram – hajtom meg mélyen előtte a fejemet.

– Akadnak olyanok, akik szerint nekem kellene előtted meghajtanom a fejemet, Silenius örököse.

– A legtöbben meghaltak már közülük. És én csak egy vendég vagyok a házadban.

– Milyen igaz – mondja, majd int, hogy kövessem, hogy néhány lépéssel eltávolodjunk a családjától.

Jeges szél kavarog körülöttünk, szemetet csapkod a foncsorozott védőszemüvegünkhöz. A maszk átmelegíti a levegőt, mielőtt beszippantanánk.

– Nem értik, miért hoztalak téged ide – pillant hátra Romulus a családjára.

– De nem csak ők vannak ezzel így.

– Nagyon hasonlítasz édesanyádra – mér végig megmaradt fél szemével.

– Ismerted őt?

– Nem túl jól.

Észreveszi, ahogy egy távolabbi dűne pereméről bennünket leső Seraphina felé pillantok.

– Miért akartad, hogy én is itt legyek, uram?

– Még mindig van esély, hogy ezt a háborút megállítsuk, Lysander. A kitörését talán már nem akadályozhatjuk meg, félő, hogy ahhoz túlságosan is forronganak a kedélyek. A halálom sem lesz elegendő, hogy megakadályozzuk. De azt talán elkerülhetjük, hogy mindannyiunkat elpusztítson. A Lázadás előtt erőnk titka nem a testünkben vagy a hajóinkban rejlett. Hanem az egységünkben. Réges-rég a te felmenőd, Silenius au Lune, és az én ősöm, Akari au Raa egymás szövetségese volt. Egyikük a jogar, másikuk a kard. Ők hívták életre a Pax Solarist. Ők rázták le a Föld igáját. Olyan döntés előtt állsz, amely a távoli jövendőben élőkre is hatással lehet majd. Választhatsz, hogy tovább menekülsz-e, mint ahogy eddig tetted, vagy a múltban élt nagy őseid visszhangjává válsz – mondja feldúltan, a hangja egészen elfúl a pillanat hevében. Szeme égi kút, halandó teste sem korlátozhatja pillantása erejét. Kezét a vállamra teszi. – Megmentetted a lányomat. Megtennéd, hogy ezúttal a világainkat mented meg?

Válaszra sem vár, bár úgysem találnám meg döbbenetemben a megfelelő szavakat. Visszaballag a családjához, hogy feleségétől is búcsút vegyen. Kérése rám nehezedik. Az első lépést már megtettem, amikor figyelmen kívül hagytam Cassius utolsó kívánságát. A másodikat, amikor elárultam Gaiát. Van erőm továbbhaladni? Elbírom az örökségem terhét?

Nézem, ahogy Romulus mindenkitől elköszön. Olyan szerelemmel néz Didóra, amit fel sem foghatok. Soha nem ismertem az övékéhez hasonló szenvedélyt. Seraphina még mindig magában ücsörög, én meg azon tűnődöm, vajon mit érezhetett Romulus, amikor Didót a Vénuszon első ízben megpillantotta. Ha ennyire szereti, hogy lehetett ereje úgy dönteni, hogy elszakad tőle? Tényleg csakis a vegytiszta becsület okán? Engem elszakítottak a családomtól, és el sem tudom képzelni, egy férfi, aki apa és férj is egyben, hogy tarthat többre bármit is a szeretetnél.

De valami ébredezni kezd a lelkemben. A vágy, hogy magam is hozzá hasonlóan nemessé váljak. Hogy tiszteljem az emlékét, még ha alig ismertem is őt.

– Az elmúlt tíz esztendőben egyre csak a férfit kerestem, akihez hozzámentem – hallom nagy fülelve Dido hangját a kavargó szélben. – Végre viszontláthatom. Az ifjú Holdurat, aki egy egész várost felperzselt a gyöngypartról származó lányért. A Merész Romulus. És Numidéi Dido. Micsoda pár voltak ők ketten. Micsoda véget értek.

– Nem – súgja neki Romulus. – Ez nem a vég. Még meg sem ismertelek, már szerettelek. És szeretni is foglak, míg csak el nem pusztul a Nap. És ha az is bekövetkezik, a sötétben szeretlek tovább. Isten veled, feleségem.

Közelebb lép hozzá. Leveszi maszkját, és visszatartja lélegzetét, hogy ne szívja be a mérgező levegőt. Gyöngéden leoldja Dido arcáról az övét, és egy utolsó csókban egyesülnek. Gőzölögve száll fel a pára ajkaikról. Akkor Romulus hátralép tőle, elhajítja a maszkot, és elindul lefelé a dűne oldalában. Seraphina még mindig a távolból figyeli. Úgy érzem, nem helyes, hogy most egymagában maradjon, és azon kapom magam, hogy felé tartok a dermedt kénmezőn. Szó nélkül hagyja, hogy mellé üljek, és együtt nézzük végig apja utolsó lépéseit.

A Fehér Igazság és két Obszidián segédje figyelő tekintetétől kísérve veszi le bakancsait. A köntösét. A szkoroÖltönyt. Minden alsóruházatot, míg végül meztelenül és sápadtan áll a sárga talajon. Nyolcvan lépést kell megtennie a fagyott pusztaságban, hogy elérje őse, Házának alapítója, Akari au Raa sírhelyét. A Sárkánysír gigászi fekete, szárnyas szörnyet formázó obeliszk a sziklaormon. Összegörnyedt, fagyott tetemek hevernek a szikla alatt, a sírdombon mindenfelé – elaggott vagy épp szégyenben maradt, esetleg büntetést elszenvedő Raák sora jött ide meghalni, hogy utolsó lépéseikkel tisztelegjenek a saját és őseik ereje előtt. Eddig mindössze négyen voltak képesek bejutni a Sárkánysírba. Romulus is közéjük próbál kerülni. A dicső halottak közé.

Mínusz száz Celsius-foknál is hidegebb van. A hidegtől rángva fordul felénk, nem rejteget már semmit. A mellkasa sebhelyes, sápadt, hasa lapos és izmos. Bordái kiállnak. Megmaradt karja szívósan izmos, de ahogy a szél süvít a kietlen tájon, már kezd lilulni. Haja kioldva lobog a feje körül, míg bele nem fagy a nedvesség.

Felüvölt.

– Ió gyermeke vagyok. A Por fia.

Utolsó lehelete gőzölögve szakad fel torkából, minden kijelentésekor a mellkasára csap, rózsás nyomot hagyva mellkasán.

– Raa sárkánya vagyok. Acélos Arany. Te légy a tanúm, Akari!

Aztán még magában suttog valamit.

Megfordul, és elindul halála felé. A vállai büszkék, kihúzza magát, fejét előreszegezi a jeges, mérges égbe. Talpa alatt recsegnek a fagyott kénkristályok, felsebzik bőrét. A tizedik lépéstől kezdve véres nyomot rajzol minden egyes lépése. A huszadiknál már egész testében remeg.

– Huszonkilenc – számolja suttogva Seraphina apja lépéseit. Romulus a karját magához szorítja, így próbálja őrizni teste melegét a rettenetes holdon.

– Harminckettő.

A gerince meggörbed.

– Harminchét.

A haja állattetemként lóg a nyakába, teljesen összefagyott már.

– Negyvenöt.

Teste oldalra billen, és ahogy meginog, elvéti az irányt, már nem egyenesen a sír felé menetel.

– Ötven.

Térdre zuhan. Paleron felzokog az anyja mellett. Dido rezzenéstelenül néz előre. Szempillájára dér rakódik. Romulus feltápászkodik. A térdéből ömlik a vére, ráfagy a lába szárára, de az akarata törhetetlen, egyre csak vánszorog előre. Egyik lépés a másik után. Lábai már vörösek és megfeketedtek. A talpára ráfagyott a vér, akár valami cipőtalp.

– Hatvan – erősödik fel Seraphina hangja, mert annyira kívánja apja dicsőségét. – Hatvannégy.

Nem fog megállni. Mindennel elbír az akarata. A hosszú évek alatt felhalmozódott fájdalom mind ebbe az utolsó próbába összpontosul most, hogy megmutassa a holdnak, hogy minden borzalma ellenére is végsőkig az uralma alatt tartja.

– Hatvannyolc.

Érzem, már én is akarom, hogy elég ereje legyen.

– Hetven.

Újabb lehetetlenül nehéz lépést tesz meg, fel a dűne oldalán. De a lába elárulja. Tíz lépésre a sírtól zuhan a földre, a fejét beveri, és elnyúlik hanyatt. Elfeketedett keze hiába kaparja a talajt. A szájából pára gomolyog. De egy karral nem fogja tudni feltornázni magát. Még egyszer, utoljára nekiveselkedik. Hiába. Nem tud felállni. És már nem is mozdul. Alázatos ősei között az ő fehér testére is kérget von a fagy. Népének legnagyobbja tízlépésnyire fekszik a dicsőséges Aranyaktól, akik elérték a sírboltot.

– Pulvis et umbra sumus – suttogja Seraphina, de csak én hallom. Alattunk zokog a család. A hold vonít, sűrűsödik a sötétség, amikor a Raák hátrahagyják atyjukat, és mint a por, a szél szárnyán kelnek útra, hogy elnyelje őket a fogyatkozó szürkület.

63

LYSANDER

LUX EX TENEBRIS

Dido a kénsivatagra néző ablak mellett ül roskatag sámliján. Odakinn tiszta a táj. Karjai ernyedten lógnak a szék karfáján, nagy, dühös szemei a múltba révednek, még ha tekintete a pusztaságban vész is el. Bánat, büszkeség, indulat és erény keveréke ez az asszony, akit most mindenekelőtt a vesztesége határoz meg.

– Mit akarsz, Lune? – kérdezi, ahogy Seraphina kíséretében a szobába lépek, felém sem fordul.

– Együttérzek veled bánatodban – mondom, de mint aki meg sem hallja, rám se néz. Idegesen pillantok Seraphinára, tisztában vagyok vele, mennyire nem kívánatos a gyász perceiben, óráiban a jelenlétem. Ő is hidegen, ellenségesen pillant vissza rám. – Romulus a legnemesebb jellemek egyike volt.

– Mit tudsz te a férjemről? – csattan fel élesen.

– Eleget megtudtam róla abból, amit a halála előtt mondott nekem.

– Nem ebből a korból való volt. Példátlan mintaképe fajtájának, életét a Hódítók eszméinek mentén élte dicsőségben, büszkeségben. Soha senki sem érhet a nyomába. És most… micsoda veszteség – ingatja a fejét. – Zárd hát nyelvedet a szádba, fiam, és hagyj magamra fájdalmammal.

– Csatlakozni akarok háborútokhoz – mondom ki kertelés nélkül.

A távoli horizonton fémes hamut köpő vulkánt figyeli.

– Seregünkben nincs hely egy Lune számára – mondja ki megvetően helyette Seraphina.

– Eddig talán nem volt, de most, kérlek benneteket, tegyetek velem kivételt.

– Mi hasznom volna belőled, Lysander au Lune? – teszi fel a kérdést Dido. – Át tudod talán szelni a dűnék pusztaságát, mint a Porjáróink? Képes vagy viharban is megtartani a magas égben egy harcisólymot? Vagy csillagÖltönyben Acélesőben zuhogni barátaiddal, akik egyre-másra vesznek oda melletted? – horkan fel. – Sebhelyed nincsen. Csak elméleteket, játékokat ismersz. Palotában nevelkedtél, királynak szántak. Márpedig egy királyság nélküli királynál nincs nyomorultabb lény.

– Nem vagyok király.

– Akkor mi vagy?

Mi is vagyok? Több mint egy évtizede gyötröm magam a kérdéssel.

Mióta nagyanyám meghalt, életemben kevés bizonyosság maradt. Nézőként szemléltem a folyton változó, áramló világokat, minden mozgott a talpam alatt. Szilárd alapot soha nem érezhettem. A bizonytalanság és a félelem töltötte be a horizontomat. Saját szívem rejtelmeit nem ismertem. De bármennyire is állhatatlan körülöttem a világ, lelkem sziklaszilárd talapzata megnyílt előttem, tisztán látom immár életem, a félelem elhagyta véremet. Csak mert a nagyanyám zsarnok volt, nem válok feltétlenül én is azzá.

Magam előtt látom azokat az arcokat, akiket sorsukra hagytam a Vindabonán.

Szükségük lett volna valakire, aki megóvja őket. Egy pásztorra.

Már tudom, ki vagyok, vagy legalábbis, hogy ki szeretnék lenni. Ez a felismerés feléleszti bennem az életemet eddig formáló lelkek emlékét, előhívja apám szellemét, a nyugalmát, Aja szerető szívét, a nagyanyám éles elméjét, Cassius becsületét, sőt, a csontjaimban érzem már anyám halvány szívdobbanásait is. Tudom, hogy Romulus bölcsen szólt, és furcsa módon a szívem mély bugyraiban korábbról is ismertem már ezt a bölcsességet.

– Nem vagyok birodalmak örököse, emberek legyőzője – kezdem lassan. – De születésem jogán engem is megillet az, ami titeket. Ugyanaz az örökségünk. Azért teremtettünk, mert a Föld összeroppant, mert az emberiség törzsi harcok káoszában morzsolódott fel. A káosz az ember természete, az Aranyak álma viszont a rend. Bennünket pásztornak hívott életre a világ. Hogy különbözőségünk közepette egyesítsünk mindenkit. Romulus mondta ezt nekem útravalóul, és igaza volt.

Seraphina döbbenten bámul rám, tiltakozása az ajkára fagyott.

– Zsarnoknak nevezted a nagyanyámat. Az is volt. De én nem ő vagyok. Ahogy nem is Aja vagyok, sem pedig a keresztapám. Acélos Arany vagyok.

Dido lassan fordul felém, tekintete megpihen rajtam.

– Míg a seregeidet és flottáidat egyesíted, hogy harcba szállj a Lázadással, add mellém legjobbjaid századát, hogy a Magba repüljek, és megkeressem a keresztapámat. Elmondom neki, hogy a Perem harcolni fog, hogy a múlt bűneit el kell felejtenünk, és hogy szövetségre kívánsz lépni vele, hogy együtt szálljatok szembe Aratóval, és az Aranyak ismét összefogjanak a rendért. Mert ha karddal kell megteremteni a békét, akkor azt a kardot csakis együtt forgathatjuk.

Némaság fogadja szavaimat. Dido feláll székéből, fenségesen magasodik fölém. A szeme összeszűkül, és kemény, gyász marta arca mosolyra húzódik.

64

EPHRAIM

SÁSKA KIRÁLYNŐ

Ahogy a repülési zóna legfelső sávjában manőverezek a szürke város felett, szabályosan ráborulok a műszerfalra. Electra ül a másodpilóta székében, a beretváját lankadatlanul rám szegezi. Naná, hogy a kis mocskok értenek az elsősegély rejtelmeihez, húsTapasszal megfoltoztak, Pax bekötözte a mellkasomon a sebet, de ez persze csak ideig-óráig tart össze. Mielőbb rendes dokik kellenek, meg vér, különben nekem annyi. De inkább vérzek el ezen a hajón, mint valami börtöncellában. Mintha ez rajtam múlna… a Mindenevőm ott figyel Electra ölében, nem is tudom, esetleg egy zuhanóbombázó manőverrel becsapódhatnék a leszállópályán, és a zavart kihasználva kereket oldhatnék.

– Milyen messze vagyunk? – kérdi Pax.

– A köztársasági fogadóbizottság még egy húszasra van – mondom, miközben a háztetőket lesem a mélyben meg az alattunk áramló forgalmat. Ki tudja, akár itt is elcsíphet bennünket a Szindikátus.

– Túl fogod élni szerinted? – kérdi Electra.

– Honnan a fenéből tudjam, nem vagyok én Sárga.

– Érzed a kezedet?

– Nem – felelem, mire hátrapillant Paxra. – Ne rá pislogj, Pengearc. Inkább repülök ájultan, mint hogy egy Lódarázs kormányát átadjam egy… – Éles fájdalom rántja össze a testem, elfintorodom. – …egy kölyöknek.

– LégMocival szoktam repülni – tiltakozik a fiú.

– Csakhogy ez nem légMoci, kölyök.

Jeges izzadságban fürdik a testem. Megtörlöm az arcomat, bárcsak itt lenne mellettem Volga. Nélküle meztelennek érzem magam, végig annak éreztem, a Herceg társaságában meg pláne.

– Az a fény micsoda? – bök a kommunikációs kijelző felé Electra.

– Bejövő üzenet – feleli Pax. – Talán anya az.

Megnyitja a csatornát, és egy arczavaró torzította, orr nélküli ábrázat bomlik ki a pilóta-és a másodpilóta ülése között. A pixelek kavarognak, mint valami sáskaraj, míg végül fejjé állnak össze, amelyen feketén tátongó üregek a szemek és a száj, és fölötte szellemkorona ágai hajladoznak.

– Ephraim ti Horn – reszeli a testetlen Szindikátusi Királynő hangja a hajó mikrofonján. Megfagy a kevéske megmaradt vérem.

A srácok is teljesen ledermednek, van annyi gógyijuk, hogy tudják, mitől kell megijedni.

– Na, hadd találjam ki, te vagy az a királynő ribanc – mondom erőtlenül.

– Visszahozod hozzám a gyerekeket.

– Hogyne, természetesen. És cserébe kapok a Vénuszon egy csendes kis szigetecskét, csak tőled csak nekem, plusz egy hadseregnyi Rózsaszínt, akik naphosszat színes koktélokat hordanak elém kókuszdióhéjban. Nem egy rossz élet, mi? – röhögök bele a szellemképbe. – Ne, várj, kitalálom: három szigetet szeretnél adni. Na, hát baszd meg a szigeteidet. Baszd meg magadat. Nem félek a haláltól, tőled meg aztán végképp nem félek. Ephraim voltam.

Zárom a kommunikációt, de a hologram nem engedelmeskedik. Az üres szemgödrök meredten bámulnak rám a pixelhadból.

– A Herceg tőlem kapta ezt a hajót – recsegi az árnyarc. – A hajó most is az enyém. Te is az enyém vagy. Hamarosan élőben is találkozunk, már amíg még elmondhatod ezt magadról. Viszlát, tolvaj.

A hajó hirtelen befékez, Pax elveszíti a hátam mögött az egyensúlyát, nekicsapódik a műszerfalnak. A testemet erősen visszarántja a biztonsági öv.

– Mi történik? – kérdi Pax, ahogy feltápászkodik. A homloka felrepedt.

– Megfordul a hajó… – suttogom.

– Megyünk vissza a Szindikátushoz… – mondja ki Pax.

– Hát akkor ne hagyd! – üvölti Electra.

– Jó ötlet! Hogy nem jutott magamtól eszembe nekem is visszafordulni! – csattanok fel. A kormányt már nem tudom irányítani. A kiszolgáló elektronikus rendszer is halott. – Távirányítanak bennünket. Meghalt a kommunikációs rendszerünk – hadarom száraz szájjal. Hiába kutatom vadul a lehetőségeinket, nem tudom felülírni az irányítást, mert kézi irányítás nem lehetséges. A hajó vezérlőrendszere erre lett kódolva. – Nem fognak tudni időben elérni bennünket. A köztársaságiak… – motyogom. Valami szindikátusi leszállón raknak bennünket földre, és a világ akkor hallott felőlünk utoljára és pont. Csakhogy ezzel nem ér majd véget. Évekig eltart majd a móka. De mi lesz akkor Volgával?

– Csessze meg mindenki – tápászkodom fel támolyogva. Pax elkapja a karomat, de továbbra sem találom az egyensúlyomat, imbolygok, próbálok kiszállni a körhintából. – Köszi.

– Most mit fogsz tenni? – szegezi nekem Electra.

– Valami rohadt nagy ostobaságot – mondom, mire a biztonsági övéhez kap. – Maradsz a helyeden, Pengearc.

Elkapom Pax gallérját, lenyomom az ülésbe.

– Csatoljátok be magatokat, mind a ketten.

Értetlenül pislognak egymásra, de azért becsatolják magukat a pilóta és másodpilóta helyére. A falba kapaszkodva hátrabotorkálok a hajó farába.

– Hol a francban lehetsz? – tépem fel az ajtókat, tárom ki a szekrényeket. Kaviárt meg pezsgőt elég gyorsan találok, nem is keveset. Étkészlet is akad szép számban. Ne már! Kezd elsötétülni a világ, egyszer elnyúlok a földön, szerencsére épp ott van a beépített étkezőgarnitúra párnázata. Keresem a zoladonadagolómat a zsebemben. Leejtem a földre, felveszem. Három tablettát is a számba hajítok, szétrágom. Elektromos gyönyörűség száguld végig az idegpályáimon, egy az egyben nullázza a mellkasomat tépő fájdalmat. Nagy nehezen lábra állok, és a beszállórámpa mellett végül csak megtalálom, amit kerestem: diófa burkolatú szekrényben ott lapul a fegyverraktár. ImpulzusFegyverek és csinos kis golyószórók arzenálja alatt habtáskában egy rakás hőgránát figyel. Valaki felkacag. Én vagyok az. Kirángatom a gránátokat, a mellemhez szorítom őket, és a hajó legvégébe, a meghajtók felé araszolok. Egy hűtőegység mellé halmozom őket a földre. Nagyot sóhajtok.

– Ez most azért nem lesz semmi.

Az egyik gránáton harminc másodpercre állítom az időzítőt, és nevetve hajítom vissza a testvérkéi közé. Aztán rohanok vissza oda, ahonnan jöttem. Mármint megpróbálok rohanni a gumilábaimon, tolom magam előre, a karjaimmal meg a falon húzom, egyre csak haladnék, de leginkább gondolatban sikerül. Közben visszaszámolok. Azért sikerül elérnem a pilótafülkét, magunkra zárom az ajtót, és a pilóták mögött a fal melletti ülésre rogyok. Pax és Electra csak bámul, ahogy becsatolom magamat. Jupiter az égben, add, hogy legyen nekem is légzsákom.

– Mit műveltél? – kérdi Pax.

– Már mondtam, valami kolosszális ostobaságot. Négy, három, vészhelyzet!

A szemük elkerekedik, de reflexből szorítják is le a fejüket az ölükbe.

Fülsüketítő robaj hallatszik a hajó végéből.

A pilótafülke ajtaja berobban. A hajó oldalra dől, és pörögve adja át magát a zuhanásnak, ahogy a gravitációs tolóerők kimúlnak alattunk. Kőként hullunk alá a városra, az égbolt egybeolvad a város szürkeségével. Ahogy a Sakál egy hatalmas kráterének csontvázpusztítása felé zuhanunk, képtelen vagyok megállni, csak kacagok és kacagok veszettül.

Tudtam én, hogy egyirányú jegyet kell váltanom…

65

DARROW

SZAKÍTÁS

Kongó burok vagyok. Elhagyjuk a Hamu Lovagjának erődítményét.

A Vonítók a torony magasában trónoló leszállópályán várakoznak, a Nesszosz a Hamu Lovagjának hajója mellett útra készen áll. Colloway csatavert sárkánySzárnya a hátán pihen a dokkban. Lent a mélyben, a sziget távoli peremén Apollonius erői vívják nekikeseredett küzdelmüket a Hamu Lovagjának seregeivel. A mi sebesültjeinket és halottainkat már beszállítottuk, de még nem ismerem pontosan a veszteségeinket. Öröm az nincs, a Hamu Lovagjának halála senkit sem dob fel, hiszen látják a képünket. És hamarosan Paxról és Electráról is értesülnek, meg Atalantia flottájáról, hogy mindannyiunkat megvezettek. Hamarosan mindenki épp olyan sápadtra halványul, mint Sevro. Rhonna megsemmisül.

– Nem lehet – leheli. – Marhaság az egész. Virginia vigyázott rá. Tudom. Megszívatott benneteket az a mocsok.

– A Társadalom sárkánySzárny-flottája nyolc percre van – jelenti Kavics. – Pokolira húznunk kell innen, ha nem akarunk megütközni velük. Ha most elstartolunk, jelenlegi állás szerint négy hét múlva a Lunán lehetünk.

Nem is nagyon hallom, mit magyaráz. A lelkem távol jár. Bárcsak visszamehetnék az időben, bárcsak soha ne jöttem volna erre a reményvesztett bolygóra. Csak arra tudok gondolni, hogy a fiamat ölelem. Hogy megvédem ezektől a világoktól. Soha többé nem hagyom el. Él még egyáltalán? Érezném, ha meghalt volna? Megfordul velem a világ, szememet könnyek égetik. Sevrón is elhatalmasodik a téboly, őrjöngve rohangál a leszállón, és a Vonítókat hajtja, hogy induljunk végre.

De a lábaim felmondták a szolgálatot. Képtelenség.

– Mit csinálsz, Darrow? – mormolja Kavics a fülembe.

Sevro a rámpa tetejéről fordul hátra, lenéz rám.

– Nem megyek – mondom ki, és közben érzem, ahogy a lelkem elhagyja testem üres vázát. Sevro megvetően mér végig. – Nem megyek vissza a Lunára.

– Mi a fenéről beszélsz, főnök? – esik nekem Colloway. – Elkapták a srácodat. Vissza kell mennünk.

Kavics lép mellém, a vállamra teszi a kezét. Vér száradt rá, nagy valószínűséggel a férje vére.

– Ez csak a sokk, fel kell szállnod a hajóra.

– Bármi történt is, már rég vége – mondom. – Ha elrabolták, Musztáng ugyanúgy ki tudja szabadítani, ahogy én. Ha meghalt… akkor én sem tehetek semmit.

A hangom, akár egy halálraítélté, még én is hallom. Pax. Most is látom a tekintetét, ahogy figyeli, hogy emelkedem fel Wulfgar teteme mellől. A motorja kulcsa lehúz, mázsás a súlya a nyakamban, épp csak talpon tudok maradni.

– Ne mondj ilyet, Darrow – kérlel Kavics.

– Musztángnak szüksége van rád – lép mellém Thraxa is. Ő is sajátjaként szereti a fiamat, ahogy az egész családjuk. Miért nem voltak mellette? Hol voltak akkor? Miért nem vigyáztak rá? – Az egész családodnak szüksége van rád.

A feleségemre gondolok. Ezt nem fogja tudni átvészelni, a Szenátus azt fogja mondani, hogy ilyen állapotban nem uralkodhat. Lehet, hogy mostanra már le is mondatták. Összeomlott az élet, amit magam mögött hagytam, és az én öklöm mérte az építményre az első csapást. Aki elrabolta a gyerekemet, csakis azért tette, hogy engem és a feleségemet megsebezzen. Az a tökéletes, ártatlan fiú a mi bűneinkért lakol.

A halál halált hoz, halált hoz, halált.

Hány fiát veszítette el Lorn? Négyet?

Én döntöttem, és most beleroppanok, hogy a saját akaratomból hagytam hátra az apaságot. A fiamat és a feleségemet. Mindkettejüket cserben hagytam, amikor helyettük, a családom helyett a Lázadást választottam. És most már annak is pengeélen táncol a sorsa. Az Orion talán már oda. A tíz év alatt egybekovácsolt flottánk talán már szemétként lebeg az űr mélyén.

A bennem élő Vörös fiú szíve szerint rohanna haza a családjához.

De én képtelen vagyok.

Jól mondta a Hamu Lovagja. Nem maradt már bennem semmi abból a Vörösből, a kötelesség fogságában vergődöm. Mint Lorn. Mint maga Magnus. Vagy Octavia hajdan. Kamaszokként képtelenek voltunk megérteni őket Sevróval. De most, hogy férfivá váltunk, mi is olyanokká lettünk, mint ők voltak.

– A seregemnek szüksége van rám – jelentem ki. – Lehet, hogy Atalantia már megsemmisítette a flottánkat, és az embereink csapdába estek a Merkúron. Férjek és feleségek. Kilencmillióan sínylődnek a város pajzsa alatt. Ki fogják végezni őket, ahogy Arész Fiait a Peremen. Ahogy a bányák Vöröseit. De őket én vittem oda, nem hagyhatom el őket.

– A gyerekedet elhagyhatod? – jön le végül Sevro a rámpáról, és áll meg előttem. A Vonítók elhátrálnak a közelünkből. – Engem ellophatsz az enyéimtől?

– Azt sem tudjuk, hogy élnek-e még egyáltalán.

– Fogd be – hörgi. Az ökleibe szorul tehetetlen fájdalma, látom, hogy remeg mind a kettő. – Cseszd meg, hányszor veled tartottam? Hányszor bíztam benned? Pedig tévedtél. És nem hallgattál rám, senkire. De akkor is melletted álltam. Mint valami kiskutya, úgy loholtam utánad. És most a lányomat… – csuklik el a hangja –, az én kicsikémet…

– Annyira sajnálom, Sevro. Sajnálom.

– Te is apa vagy!

– Nem kérem, hogy gyere velem.

– Megnyugodhatsz, nem is megyek.

– Vidd a Nesszoszt, csatlakozz Victrához és Musztánghoz, mentsétek meg a gyerekeinket.

– És te hogy jutsz le a bolygóról?

A Hamu Lovagjának hajójára pillantok.

– Ha a Merkúron vagy a Vénuszon nem tudok fordítani a dolgok menetén, célba veszik a Lunát és a Marsot. Készítsétek elő a védelmünket – sorolom. Sevrót már nem érdekli, indul vissza a Nesszoszra. – Sevro… – kiáltom, de meg sem áll. – Sevro…

Elnyeli őt a hajónk, csak a neve visszhangja remeg a levegőben.

Túl halkan, túl későn.

Egymagam vagyok a Hamu Lovagjának hajójában. Nyomasztanak a kopár falak. A pilótaülésben végzem a repülési előkészületeket, amikor zajt hallok a hátam mögül. Megfordulok, Alexandar vezeti fel a rámpámon a Mélysírból kiszabadított Arany foglyokat. Colloway, Nyelvetlen, Thraxa és Rhonna követi a seregletet, felszereléseket, táskákat cipelnek, csillagÖltönyük horpadt és füstölög. Az egyikük leviszi a rabokat a raktérbe, hogy elzárja őket.

– Sevro szerint még jól jöhetnek – mondja magyarázatul Thraxa.

– Ez az én helyem – táncol mellém füstölőpálcával a szájában Colloway.

Felállok, az utastérben téblábolok, amikor a rámpa aljában magányos, véres alakot pillantok meg.

– Apollonius.

– Még mindig ketyeg az óra – ütögeti meg a homlokát.

Nagy reményvesztettségünkben egészen megfeledkeztünk róla. Az összekarcolt kargépemre nézek, előrántom a programot: már csak tíz perc maradt, aztán robban a feje.

– Állod a szavadat? – teszi fel a kérdést.

Végigmérem. Nincs benne semmi, amiért ne volna kár. Egy gyilkos, aki történetesen megmentette az életemet. De a sok rossz, ami ma velünk történt, csakis a saját tévedéseim, a büszkeségem és a sunyiságom eredménye.

– Ma igen – állítom le a bombát. – A Vénusz a tiéd, ha el tudod foglalni.

– És a túszok? A Carthii és Saud család tagjai, akiket nekem ígértél?

– Úgy alakult, hogy nekünk nagyobb szükségünk van rájuk.

És már csukom is az ajtót, emelkedik a rámpa. Ahogy még egyszer és utoljára visszanézek, csupán a dühödten álló Apolloniust látom.

Senki sem szól semmit, amikor visszatérek az utastérbe. Colloway elstartol, követjük a Nesszoszt. A fregattunk dübörögve szedi le az üldözésünkre induló ellenséges sárkánySzárnyakat, aztán Colloway hadar valamit a hadihajókról, amelyek a bolygó körüli pályán lesnek ránk. A rendszerben hallom, ahogy Sevro nekiesik a Társadalom Prétorainak, a fogdánkban őrzött túszok képeit küldözgeti nekik, hogy ne lőjenek. Ez volt a terv. És most már a helyzet keserű iróniája is tudatosul bennem: a saját gyerekeinket siratjuk, miközben a vénuszi Aranyak ivadékait túszként visszük magunkkal, és zsarolunk velük magunknak szabad utat. Micsoda fintora a sorsnak: csak azért nem lőnek bennünket szitává ezek a vénuszi hadvezérek, mert a vérükért aggódnak, mert szülők ők is, ahogy mi. Nem lőnek, és azon tűnődöm, hogy fordított helyzetben, én mit tennék? Tüzet nyitnék?

Nem köszönök el Sevrótól, Bohóctól és Kavicstól, akik egy életen át mellettem álltak. Azt hiszik, beleszerettem a saját legendámba, hogy a természet forgószelének tartom magam, ahogy a mítosz mondja. Pedig tudom, hogy ez mind csak mese. A körülöttem lévők összesűrűsödött ereje kristályosodott ki bennem, Ragnar, Fitchner, Lorn, Eo és Sevro szelleme hajtott.

És most egy világ választ el tőlük a néma csend burkában, mert egy részük meghalt, másik részük pedig hazatér a fiamhoz, miközben én ismét a háború felé száguldok. Csak néhány rongyos Vonító maradt mellettem, egy vén rab meg egy alig húszéves lány.

Elveszettnek érzem magam. De közben a semmiből, ami egyre tágul köztem és a barátaim között, egy másik érzés is bekúszik a szívembe. Valami, amit jó ideje elfelejtettem már. A Hamu Lovagja azt állította, hogy nem ő rabolta el a gyerekemet. De a szándéka akkor is világos. Palira akart venni Atalantiával, arra számítottak, hogy ha ezt megtudom, fejvesztve rohanok majd haza, hogy a fiamat megmentsem. És sorsára hagyom a hadseregemet, az embereimet, a flottát. Azt azonban egyikük sem vette számításba, hogy micsoda erőket ébresztenek fel.

Leveszem a nyakamból a láncot, amelyen a Paxtól kapott slusszkulcs lóg. Elrakom a táskámba. Az apa egy időre most háttérbe húzódik, és visszatér Arató. Átadja magát a régi haragnak.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Eleinte nem voltam biztos benne, hogy visszatérjek-e a Vörös lázadás világába. Nem a munkától fáztam, bár munka van vele, az egyszer biztos. Nem is attól, hogy merre kanyarodhat tovább a történet. Egészen más okok tartóztattak.

Egy magában álló könyv könnyű kiruccanás. Egy efféle sorozat azonban már komoly kapcsolat író és olvasó között. Az olvasó az írónak engedi át ideje egy részét, képzeletét átadja a trilógia világának. És aki megveszi ezt a könyvet is, az ismét rám bízza magát.

Elsősorban is az olvasóimnak jár hát a köszönet a bizalomért. Amellyel semmiképpen sem bánok könnyű kézzel, nem fogok visszaélni vele később sem, amikor mélyen elmerülünk a világunkban.

Köszönet mindenkinek az idejéért, a leveléért, e-mailjéért, gondolataiért, amelyek segítettek új életet lehelni Darrow világának megpihent lelkébe, és elérték, hogy visszavágyjak a Mars szélfútta alagútjaiba, az Ió fagyott kénpusztaságaira és a Luna rohanó, nyüzsgő sétányaira.

Olvasók nélkül ez a világ csak egy bús bértollnok sápatag képzelgése lehetne.

És akkor jöjjön néhány személyre szóló köszönőszó. Elő a dobokat és a harsonákat.

Szívből jövő hátbaveregetés és hatalmas köszönet jár a Del Rey csapatának. Merész vállalkozás volt ismét belezuhanni a Vörös lázadás hasadékába, de veletek a hátamban könnyedén sétáltam be a főbejáraton.

Köszönet Hannah Bowmannek az ötletelős ebédekért és hogy az első haemantuszrügy kibomlása óta hisz bennem. Mike Braffnak a szerkesztői bravúrokért meg a heherészésért, amikor csak kiszalad a számon, hogy „Űrvikingek!”. Nincs is nálad jobb barát és munkatárs.

Köszönöm Tricia Narwaninak a herkulesi erőfeszítéseket, hogy tartsam a tempót, meg persze azt is, hogy kibogozta a göcsörtös családfáimat. David Moench, Emily Isayeff, Julie Leung – ha ti nem vagytok, hiába gépelnék, míg világ a világ, senki nem olvasná a szavaimat. Köszönöm a fáradhatatlanságotokat, hogy vittétek előre a Vörös lázadást, és az megtalálhatta az olvasók szívéhez vezető utat. Köszönöm még egyszer Scott Shannonnek, Keith Claytonnek és Gina Centrellónak, hogy hittek a sorozatban. Én mondom, Keith, lesz még összeomlás a Halálos iramban letölthetők tematikus mezején.

Noha ebben a felvonásban sokkal többet titkolóztam, azért a háttérben meghúzódó barátaim nélkül ez a könyv sem jöhetett volna össze.

Köszi, Josh Crook az állandó ihletet és a kitartó barátságodat meg az együttműködést, még ha néha kiégetem is a szőnyeget, és ezzel borzolom az idegvégződéseidet. Neked, Eric Olsen a fertőzően burjánzó lelkesedésedet, a végtelen álmaidat és hogy bemutattál a páratlan Olsen klánnak. Babar Peerzada, örök hálám, hogy a burpeek és deadliftek és háztetői sztorizgatások hírhedt módszerével kigyötörted belőlem a stresszt. Tamara Price-nak a szeretetéért, megértéséért és hogy bízott benne, hogy képes leszek kimondani a szavakat, amelyek örökre összekötik őt Jarrettel. Jarrettnek meg a lankadatlan nagylelkűségét köszönöm, és hogy minden alkalommal, ha bemutat valakinek, elhangzik a szájából a fordulat, hogy „a New York Times híres-neves szerzője, Pierce Brown”. Hála a Phillips családnak, hogy telefonon gondoskodott mentális épségemről. Max Carvernek, hogy tébolyomban is mellettem volt. Madison Ainleynek a WWW forevermore-ért. Jake és Ruth Bloomnak csendes bölcsességükért, belátásukért és a végtelen LA-béli gasztronómiai kalandozásokért.

Köszönöm neked, Lily Robinson, hogy mindenkinél szorosabban álltál mellettem ennek a könyvnek az első oldalától az utolsóig, követtél még a dél-tengeri szigetekig is. Tűröd tébolyomat, ringatod szívemet, és kitöltöd álmaimat.

És köszönöm minden szerzőnek, aki segített megküzdeni a sokelbeszélős szörnyeteggel: Scott Siglernek, Justin Croninnek és Terry Brooksnak. Meg azoknak az íróknak, akiknek gigászi vállán mindannyian állunk: Robert Heinleinnak, Frank Herbertnek, Dan Simmonsnak, George R. R. Martinnek, Bernard Cornwellnek és J. K. Rowlingnak.

És végül, de semmiképpen sem utolsósorban köszönöm a családomnak. A húgomnak, Blairnek, kitartó hűségéért és hogy oly sokat tett Arész Fiai nevében. Lesz még itt fordulat bőven, drágám. És persze a szüleimnek is köszönöm, hogy mindig sziklaszilárd alapot jelentettek az életemben, hogy volt miből merítenem, miről írnom, álmodoznom, volt mit megélnem. Örök forrásom vagytok, tőletek nyerem a szeretetet, vidámságot, hitet, változatlanul tőletek tanulom, hogyan is kell élni. Gratulálok a harminchét évnyi szerelemhez és házassághoz, legyen még harminchét ugyanilyen közös évetek.

És most viszlát, drága olvasóm! Jupiter segédletével hamarosan találkozunk!

A SZERZŐRŐL

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kulimunkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. 2014 végén az olvasók szavazatai alapján elnyerte vele a legnagyobb nemzetközi könyves közösségi oldal, a Goodreads díját a legjobb elsőkönyves szerző kategóriában. Ezt követően jelent meg az Arany háború című folytatás, ami megismételte az első rész sikerét, sőt, jócskán túl is szárnyalta. Brown ismét elnyert érte egy Goodreads-díjat, ezúttal a legjobb sci-fi kategóriában. A trilógia befejező része Hajnalcsillag címmel jelent meg, ami újabb Goodreads-díjat nyert a legjobb sci-fi kategóriában.

Miközben az egész világ arra kíváncsi, hogy fognak-e filmet forgatni a könyvekből, Brown új ciklusba kezdett: A káosz évei című regényében tovább meséli Darrow küzdelmét, ráadásul ezúttal több új szereplő nézőpontján keresztül is követhetjük a történetet.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vörös lázadás

Arany háború

Hajnalcsillag

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

IMPRESSZUM

SZEREPLŐK

PROLÓGUS: A Merkúr eleste

ELSŐ RÉSZ Szél

1 Darrow

2 Darrow

3 Darrow

4 Lyria

5 Lyria

6 Ephraim

7 Ephraim

8 Lysander

9 Lysander

10 Darrow

11 Darrow

12 Lyria

13 Lyria

14 Ephraim

15 Lysander

16 Darrow

17 Lyria

18 Ephraim

19 Ephraim

20 Lysander

21 Darrow

MÁSODIK RÉSZ Az árny

22 Lysander

23 Lyria

24 Ephraim

25 Lysander

26 Lysander

27 Darrow

28 Darrow

29 Lyria

30 Darrow

31 Ephraim

32 Lysander

33 Lysander

34 Darrow

35 Könnycsepp az ajtóban

36 Vacsora a sárkányokkal

37 Lysander

38 Lysander

39 Ephraim

HARMADIK RÉSZ Por

40 Lysander

41 Lysander

42 Ephraim

43 Lyria

44 Lyria

45 Darrow

46 Darrow

47 Lysander

48 Lysander

49 Lyria

50 Lyria

51 Ephraim

52 Darrow

53 Darrow

54 Darrow

55 Lysander

56 Lysander

57 Ephraim

58 Ephraim

59 Lyria

60 Darrow

61 Lysander

62 Lysander

63 Lysander

64 Ephraim

65 Darrow

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN