Jared Diamond

A világ tegnapig

MIT TANULHATUNK A RÉGI TÁRSADALMAKTÓL?

A fordítás a következő kiadás alapján készült: The World until Yesterday.

What can we learn from traditional societies?

VIKING, Published by the Penguin Group, 2012.

Copyright © Jared Diamond, 2012. All rights reserved.

Copyright © Hungarian translation, Vassy Zoltán, 2013

ISBN 978-963-279-796-0

Témakör: történelem, ökológia Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős vezető: Votisky Zsuzsa Felelős szerkesztő: Laik Eszter Szakmailag ellenőrizte: Igaz Levente Műszaki szerkesztő: Pintér Zoltán A borítót Paul Gauguin Ia Orana Maria (Üdvözlégy Mária) című művének felhasználásával Tóth Norbert tervezte.

Készült a Multiszolg Bt. nyomdájában Felelős vezető: Kajtor Bálint

Meg Taylornak,

barátságunk évtizedeiért,

és azért, hogy betekintést engedett

egy másik világba is.

ELŐSZÓ

JELENET EGY REPÜLŐTÉREN

Az indulási csarnok – Miért tanulmányozzuk a hagymányos társadalmakat? – Államok – A hagyományos társadalom típusai – Megközelítési módok, okok és források – Nagy témáról kis könyv – A könyv felépítése

Az indulási csarnok

2006. április 30-a van. Egy reptér indulási csarnokában állok, markolva a bőröndöm fogantyúját. Körülöttem a többiek szintén valamelyik reggeli járathoz csekkolnak be. Ismerős színtér: utasok százai táskákkal, dobozokkal, hátizsákokkal és karonülő gyerekekkel. Párhuzamos sorokban araszolnak a pultok felé, ahol egyenruhás reptéri alkalmazottak várják őket a számítógépek mellett. A tömegben elvegyülve más egyenruhások is láthatók, pilótáktól és utaskísérőktől kezdve hordárokon át két rendőrig, akiknek nincs egyéb feladatuk, mint hogy jól észrevehetők legyenek. Minden poggyász átvilágításon esik át, megkapja a maga azonosító cetlijét, és eltűnik a futószalagon, remélhetőleg szándékolt végcélja felé. A csarnok szemközti fala mentén újságosstandok és büfék sorakoznak, és aztán természetesen van néhány falióra, telefon, pénzkiadó automata, mozgólépcsők a felső szintre, szóval minden, ami ilyen helyeken lenni szokott. Az utasfelvételt végzők szorgosan gépelnek komputerük és bankkártyakezelő készülékük billentyűzetén, az utasok pedig szokásos keverékét mutatják a türelmes vagy türelmetlen várakozásnak, némi kimerültségnek és érzelmes vagy könnyedén viccelődő búcsúzkodásnak. Az ablaksoron át időnként feltűnik egy repülőgép, lassú siklásban a kifutópályához. Magam a pulthoz érve mosolyogva nyújtom útvonaltervemet a szintén mosolygó hölgy felé, akit azelőtt sose láttam, és valószínűleg többet nem is fogok látni; ő cserébe egy másik papírdarabbal engedélyt ad rá, hogy több száz kilométert repüljek olyan helyre, ahol nem ismer senki, de azért eszükbe sem jut, hogy jövetelemet kifogásolják.

Ami először feltűnik egy amerikai, európai vagy ázsiai utasnak ezen az ismerős színtéren, az a tömeg összetétele: pár turistán kívül a többiek mind új-guineaiak. Ahogy az itt-ott lengedező nemzeti zászló is az, fekete-vörös-arany színeivel és benne paradicsommadárral a Dél Keresztje csillagkép ábrája mellett. A pulton lévő felirat pedig nem American Airlines vagy British Airways, hanem Air Niugini. Ezután már talán nem meglepő a sok egzotikus célállomás, mint Wapenamanda, Goroka, Kikori, Kundiawa vagy Wewak. Igen, ezen a reggelen Port Moresbyben vagyok, Pápua Új-Guinea fővárosában.

Akinek van némi fogalma Új-Guinea történelméről – én először 1964-ben jártam itt, mikor még ausztrálok igazgatták –, annak ez a modern reptéri környezet nemcsak ismerős, hanem egyszersmind meglepő, sőt megindító. Bennem elkerülhetetlenül felmerülnek az első, 1931-ben készült fotók a sziget belsejének „felfedezéséről”: egy szinte megközelíthetetlen hegyvidéken falvakat találtak, és bennük több millió, még mindig kőeszközöket használó embert. Ezek a felföldiek, ahogy őket elnevezték, évezredekig éltek viszonylagos elszigeteltségben, szinte semmit nem tudva a távolabbi világról. Az első európaiakat rémült bámulattal fogadták. (30-31. kép) Ha az akkor lefényképezett arcokról képzeletben letörlöm ezt a természetes reakciót, itt látom őket magam körül 2006-ban mint utast, pilótát, rendőrt és mosolygó felvételi hivatalnokot. No persze egyénileg nem azonosak, de nagyon hasonlítanak rájuk, és ez vagy az az útitársam lehet akár valamelyikük gyereke vagy unokája is.

Egy szembetűnő különbség az öltözékükben van: a maiak hozzám hasonlóan inget és rövidnadrágot vagy szoknyát viselnek, esetleg baseballsapkával kiegészítve, felföldi elődeik pedig egy fűszoknyától, a vállukon átvetett hálós szatyortól és hajukban pár madártolltól eltekintve meztelenek voltak. Nem látható, de szintén lényeges változás, hogy egy vagy két nemzedék – és a reptéren nyüzsgők közül sokaknak saját élete – alatt megtanultak írni-olvasni, számítógépet kezelni, légi járművön utazni. Könnyen lehetnek itt olyanok, akik mindezt egész törzsükből elsőként teszik. Imént beszéltem egy pilótával, aki a nagyapját vezette kézenfogva az utasfelvétel felé, és elmondta nekem, hogy az öreg most ül először repülőgépre. A generációs távolság jelképének éreztem mind az unoka magától értetődő önbizalmát, mind a nagyapa ‘31-es fotókra emlékeztető megrökönyödését. Hetven éve a Felföld lakói nem ismerték a mai technika itt látható vívmányait: órát, telefont, bankkártyát, mozgólépcsőt és így tovább. Nemcsak írni nem tudtak, de nem használtak pénzt, fémeket, nem jártak iskolába és nem igazgatta őket központi kormány. Ha a közelmúlt történelme nem bizonyítaná, hogy mégis eljutottak onnan idáig, kétségbe vonhatnánk, hogy ekkora változás lehetséges egyetlen nemzedék alatt.

A figyelmes szemlélő más különbségeket is észrevesz Port Moresby 2006-os, a többi modern reptérhez hasonló színtere és a Felföldet először bejáró európaiak 1931-es fotói között. Ma itt nagyobb arányban fordulnak elő ősz hajú, idős emberek, akik akkoriban nem éltek volna ilyen sokáig. Továbbá ezek az új-guineaiak, akiket egy idegen először eléggé egyformának lát – sötét bőr, göndör haj –, alaposabban megfigyelve jól elkülöníthető típusokat jelenítenek meg: vannak magas termetű, keskeny arcú és ritkás szakállú alföldiek a déli partvidékről, alacsonyabb, szakállasabb és szélesebb arcú felföldiek, végül olyanok a kisebb szigetekről és az északi part mellől, akik inkább ázsiainak néznek ki (1., 13., 26., 30-32. kép). Ezt a három típust egy helyen látni 1931-ben képtelenség lett volna. Hasonló a helyzet a nyelvekkel: a reptéri hangzavarban több tucat helyi nyelv előfordul, egy csoportjukban a kínaihoz hasonlóan a hangmagasság is információt hordoz – ezeket hívjuk tonális nyelveknek –, míg e sajátosság hiányzik a pápua dialektusokból, és mellettük jelen van az ausztronéz nyelvcsalád néhány tagja a maga viszonylag egyszerű szótagjainak és mássalhangzóinak készletével. 1931-ben szintén sok nyelv létezett itt, de külön-külön, mindegyik egy kis területre korlátozódva, és a törzsek csakis a saját nyelvüket használták. Ma főleg az angol és a tók piszin (amit új-melanéznek vagy pidzsin-angolnak[1] is neveznek) közvetít a különféle törzsbeliek között, ezt hallani például a reptér felvételi pultjainál, de nem ritkán az utasok magánbeszélgetéseiben is.

Kevésbé örvendetes különbség, hogy ezek az új-guineaiak korántsem olyan szikár és csupa izom alkatúak, mint elődeik, akik között a fotókon egyetlen túlsúlyos sem található. Itt bizony van néhány amerikai stílusú sörpocak, kitüremkedve az alkalmasint csinos népi díszítésű öv fölé. Ha az utasok orvosait megkérdezhetném róluk, biztos hallanék cukorbetegségről, magas vérnyomásról, szívrendellenességekről, az agy vérellátásának zavarairól és rákról. Mindez egy nemzedékkel ezelőtt Új-Guineában gyakorlatilag ismeretlen volt.

Mai világunkban természetesnek vesszük, hogy idegenek ennyire közel tolonganak egymáshoz, ahogy ebben a csarnokban, anélkül, hogy másodpercenként kitörne egy verekedés. Bezzeg régen, ha csak ketten találkoztak két különböző törzsből! Ilyen eleve ritkán fordult elő, de amikor mégis, akkor valószínűleg egyik sem ment tovább sértetlenül. Igaz, két rendőr itt is posztol, hogy biztosítsa a nyugalmat, de ritkán van szükség rájuk: a nyugalom magától fennmarad, mert az emberek tudják, hogy nem kell támadástól félniük. Ők már eleget éltek olyan társadalomban, ahol a hatóságra számítani lehet, ha egy konfliktus erőszakossá válik. 1931-ben nem létezett sem rendőrség, sem másfajta rendfenntartó kormányszerv. Akkor egy átlagos új-guineai számára több mint kockázatos lett volna elhagyni szülőhelye húsz kilométeres körzetét, ma pedig mondjuk egy gorokai bátran elutazhat a 107 kilométerrel nyugatabbra lévő Wapenamandába vagy még messzebbre, tudva, hogy ott nem ölik meg tüstént, mint idegent. Én Los Angelesből érkeztem ide Port Moresbybe; utazásom nagyjából tízezer kilométere több százszor nagyobb távolság, mint amit egy hajdani felföldi összesen megtett egész élete során.

Összefoglalva: Új-Guinea Felföldjének lakói a legutóbbi 75 évben nagyobb változáson száguldottak át, mint a világ többi része több ezer év alatt. Egyénenként a folyamat még gyorsabb is lehetett, például némelyik barátom mindössze tíz évvel megismerkedésünk előtt még kőbaltát faragott, és részt vett hagyományos stílusú háborúban két törzs között. Ma az ipari országok polgárainak magától értetődnek a reptér 2006-ban látható vonásai: fémek, feliratok, gépek, repülés mesterséges tárgyakon, rendőrség és központi kormány, túlsúlyos emberek, együttlét idegenekkel félelem nélkül, heterogén lakosság és így tovább. Pedig az emberiség történelmében mindez viszonylag új. Hiányzott annak a nagyjából hatmillió évnek a legnagyobb részében, ami eltelt az előember és a csimpánzzal közös ősünk útjának szétválása óta. A modern élet kellékei mindössze 11 000 éve kezdtek megjelenni, és akkor is csak a világ egyes részein.

Így Új-Guinea[2] bizonyos tekintetben ablak arra az emberi világra, amely evolúciónk hatmillió évének időskáláján egészen tegnapig létezett. (Azért csak „bizonyos tekintetben”, mert a Felföld a régmúltat már 1931-es felfedezésekor sem őrizte abszolút hűségesen.) Utóbbi 75 évének minden változását átélte a többi társadalom is, csak hamarabb és sokkal fokozatosabban. Persze a „fokozatosabb” relatív jelző: még akik a modern fejlődésnek a legkorábban indultak neki, azok is kevesebb mint 11 000 éve tették ezt, ami a 6 millió évhez képest elenyésző. Társadalmainkról általánosan kijelenthetjük, hogy közelmúltjukra jellemző volt a mély és gyors változás.

Miért tanulmányozzuk a hagyományos[3] társadalmakat?

Más szóval, miért találjuk őket olyan érdekfeszítőnek? Részben bizonyára azért, mert sokban hasonlók hozzánk és bizonyos tulajdonságaikat jól értjük, miközben több szempontból egészen eltérőek és rejtélyesek. Amikor 1964-ben először látogattam Új-Guineába 26 évesen, főleg az emberek különbözősége tűnt fel: másképp néznek ki, mint az amerikaiak, más nyelvet beszélnek, más az öltözékük és a viselkedésük. Miután azonban több tucatszor jártam a sziget számos részén egy és öt hónap közötti tanulmányutakon, az egzotikus benyomás elhalványult, és előtérbe kerültek embervoltunk közös alapjai. Hosszú beszélgetéseink alatt gyakran nevettünk ugyanazokon a tréfákon, ugyanúgy érdekelt mindnyájunkat a gyereknevelés, a szex, a finom ételek és a sport, ugyanúgy érintett a gyász, bizonyos események alkalmából együtt derültünk, izgultunk, dühöngtünk vagy ijedtünk meg. Még a nyelvünkben is találtunk hasonlóságokat. Noha az első új-guineai nyelv, amit megtanultam, a fore, nem rokon az indoeurópaiakkal, és szókincse számomra teljesen ismeretlen volt, a nyelvtana nem annyira: a fore igeragozás a némethez hasonló, a kettős elöljárók a szlovénhez, a névutók rendszere a finnhez, és az „ott” helyhatározó éppúgy más közelre és távolra mutatva, mint a latinban.

A hasonlóságok egy ideig arra a meggyőződésre késztettek, hogy „az emberek alapvetően mindenütt egyformák”. Aztán rájöttem, hogy ez is túlzás, legalábbis ha az alapvetőnek tartott jellemzők körét nem szűkítjük le irreálisan. Új-guineai barátaim egy része például egész másképp számol (vizuális leképezéssel elvont számok helyett), más módon választ feleséget vagy férjet, másképp bánik szüleivel és gyerekeivel, másképp értékeli a veszélyt és más fogalma van a barátságról. Szóval, hasonlítunk és különbözünk egyaránt, és mindkettőt épp eléggé ahhoz, hogy egymás számára izgalmasak legyünk – és így nekem, mint tudósnak, izgalmas legyen a társadalom, amelyben ezek a barátaim élnek.

További ok az érdeklődésre az a tény, hogy a hagyományos társadalmakban saját múltunk van jelen. Elődeink több tízezer évig éltek nagyjából úgy, mint ők, és nem sokkal ezelőtt hagytak fel a közös életmóddal. A vadászat és a gyűjtögetés csak kb. 11 000 éve adta át helyét a mezőgazdaságnak, az első fémeszközök kb. 7000 éve készültek, az első állam és az első írott szöveg mindössze kb. 5400 éves. A „modern” életfeltételek az emberi történelemnek csupán egy töredékét jellemzik, azt sem mindenütt; az összes mai társadalom sokkal tovább volt hagyományos, mint modern. Mi természetesnek vesszük, hogy az élelmiszer egy távoli gazdaságból kerül a boltba és onnan hozzánk, nem kell naponta szó szerint „megkeresnünk” vagy pláne legyilkolnunk; hogy szerszámaink fémből vannak, nem fából és csontból; hogy tudunk írni és olvasni; és hogy biztonságunkra szükség esetén bíróság, rendőrség és hadsereg vigyáz egy állami kormány felügyelete alatt. De már e (többnyire) kellemes körülmények se mind álltak fenn akár saját dédnagyszüleink idejében, amikor például sok gyerek írástudatlan maradt. Nagyon is új dolgok ezek, és bolygónkon még mindig több milliárd embertársunk részben hagyományos módon él.

Sőt, a modern ipari társadalmakon belül szintén működnek hagyományos mechanizmusok. A fejlett világ sok falusi körzetében, mint például abban a montanai völgyben, ahol feleségemmel és fiaimmal nyári vakációinkat töltjük, számos jogi konfliktust a régi módon, megegyezéssel oldanak meg, nem mennek vele a bíróságra. Ahogy máshol a városi bűnözőbandák sem, helyette tárgyalnak, vesztegetnek, fenyegetnek vagy háborúznak. Európai barátaim, akik az 1950-es években falun nőttek fel, gyerekkoruk emlékeit mesélve eszembe juttatják az új-guineai falvakat: mindenki mindenkit ismer, tudja, hogy a többiek mikor mivel foglalatoskodnak és erről véleményt is alkot, a házastársak egy-két kilométeren belülről választódnak ki, a legtöbben egész életüket ugyanazon a településen vagy közvetlen környékén töltik (kivéve a háborúba vitt fiatal férfiakat), és a vitás kérdéseknek olyan módon kell megoldódniuk, hogy a további együttélést ne tegyék lehetetlenné a vitapartnerek között. A tegnap világa tehát nem törlődött el egészen, átadva helyét a mai újnak: egy része velünk él továbbra is, ami szintén indokolja, hogy törekedjünk minél jobban megérteni.

Ahogy az egyes fejezetekben látni fogjuk, a hagyományos társadalmak sok tulajdonságuk szerint messze változatosabbak, mint modern ipari utódaik és mai szomszédaik. A modernek normarendszere jócskán eltávolodott már tőlük valamelyik véglet felé. Például néhány hagyományos társadalom az öregekkel meglehetősen kegyetlenül bánik, míg mások sokkal elviselhetőbb életet biztosítanak nekik; az ipari társadalmak a pozitív véglethez vannak közelebb. Az emberi természetet vizsgáló pszichológusok legtöbbször mégis a kultúrák spektrumának csak egy keskeny és nem tipikus szeletéből általánosítanak. Egy 2008-ban végzett felmérés szerint a vezető pszichológiai folyóiratok cikkei 96%-ban a nyugatosodott ipari országokból érkeztek (Észak-Amerika, Európa, Ausztrália, Új-Zéland és Izrael), közülük is 68%-uk az Amerikai Egyesült Államokból, és vizsgálati mintájuk 80%-ukban pszichológia szakos egyetemi hallgatókból, vagyis még saját társadalmukon belül is egy speciális csoportból állt. Mint Joseph Henrich, Stephen Heine és Ara Norenzayan társadalomkutatók kifejezték, az emberi pszichológiáról szerzett tudásunk zöme az angol WEIRD betűszóval jellemezhető: Western (nyugati), Educated (tanult), Industrialized (iparosodott), Rich (gazdag) és Democratic (demokratikus). A jelzők sorrendje nyilván nem véletlen: „weird” angolul furcsát, szokatlant jelent. És valóban, a vizsgálatok alanyai minden bizonnyal furcsa szerzetnek tűnnének a legtöbb nem nyugatosodott (és nem tanult stb.) embercsoportban. Ha a pszichológusok az egész emberiséget vizsgálnák, rengeteg változatot térképezhetnének fel aszerint, hogy milyen a vizuális észlelésük, igazság-és büntetésfogalmuk, hajlamuk az együttműködésre és az alkalmazkodásra, térbeli tájékozódásuk, énképük, döntési mechanizmusuk, gondolkodásuk analitikus vagy egészleges jellege, az élőlények működéséről és az emberek erkölcsi viselkedéséről alkotott elképzelésük. A reális általánosításhoz nyilván sok más emberfajtát, többek között a hagyományos társadalmak lakóit is tanulmányozni kellene az amerikai pszichológushallgatókon kívül.

A hagyományos társadalmak azonban nemcsak tudományos, hanem gyakorlati szempontból is tanulságosak lehetnek, akár az átlagember számára. Hiszen természetes kísérletek ezreit valósítják meg arról, hogy miképp lehet egy társadalmat felépíteni, olyan megoldásokkal a felmerülő problémák sokaságára, amelyek eltérnek a modern WEIRD megoldásoktól. Látni fogjuk, hogy tőlük például a gyereknevelésben, az idősekről való gondoskodásban, az egészség megőrzésében, a beszédstílusban, a szabadidő eltöltésében és a vitás kérdések elrendezésében számos ötletet kaphatunk a fejlett világ tipikus gyakorlatának javítására, bármilyen meghökkentő is – nekem mindenesetre az volt –, hogy ők valamit jobban csinálnak. Bár mindjárt kevésbé meghökkentő, ha tudatosítjuk: a modern embernek ma nem ugyanolyan körülmények között kell élnie, amelyek között teste és viselkedésmódja kialakult, vagyis amelyekhez az evolúció során alkalmazkodott.

Ugyanakkor hiba lenne az ellenkező végletbe esnünk, romantikusan csodálva a múltat és sóvárogva az akkori „egyszerűség” után. A hagyományos társadalmak életének számos elemét igencsak szívesen nélkülözzük – ilyen például bizonyos újszülöttek megölése, nemkülönben a „haszontalan” öregeké, vagy az időről időre fellépő éhínség, környezeti katasztrófa és járvány, a nagy gyermekhalandóság, a fizikai támadás folyamatos veszélye. A hagyományos társadalmak ismerete nemcsak a modern gyakorlat javításában segíthet, hanem abban is, hogy saját társadalmunk előnyeit jobban észrevegyük és értékeljük.

Államok

A hagyományos társadalmak szervezeti felépítése sokféle, és nagyon különbözik az állammal és központi kormánnyal rendelkező társadalmakétól.

A legtöbb modern államot sok millióan lakják, vagy akár milliárdnál is többen, mint a két legnépesebbet, Indiát és Kínát. A lista másik végén lévő, óceániai Naurut és Tuvalut is több mint tízezren. (A Vatikánt mindössze kb. egyezren, de ez a Rómán belül fekvő állam annyiban kivétel, hogy minden anyagi szükségletét kívülről szerzi be.) A múlt államainak népessége szintén néhány tízezer és néhány millió közötti volt. A nagy népességszám alapján megérthetjük szervezetüket, önfenntartásuk módját és egyáltalán a létezésük indokait. Az önfenntartás legfontosabb eleme az élelemszerzés, amit az államok tipikusan földműveléssel és állattenyésztéssel oldanak meg, nem pedig gyűjtögetéssel és vadászattal. Akik egy hektár szántóföldön, legelőn vagy gyümölcsösben pontosan a nekik szükséges növényeket és állatokat tartják, sokkal több élelemhez jutnak, mint akik csupán egy hektár erdő vad (és többnyire ehetetlen) élőlényei közül válogathatnak. Már pusztán emiatt is képtelen volt bármelyik vadászó-gyűjtögető társadalom élelmezni olyan sűrű népességet, amely egy állam hivatalnokseregét ellátta volna. Ahol létezett vagy létezik az állam szervezete, ott az élelmet viszonylag kevesen termelik, az erősen gépesített mai gazdaságokban például nem többen az ország lakóinak 2%-ánál; a többiek ipart űznek, kereskednek, igazgatnak stb., és azt a többletet eszik, ami a gazdaságokból kikerül az ott dolgozó kisebbség szükségletén felül.

Az államok nagy népességéből az is következik, hogy az állampolgárok többnyire nem ismerik egymást. Még a csöpp Tuvalu 10 000 lakója sem, hát még Kínában az 1 400 000 000. Hogy tehát az idegenek érintkezése ne fajuljon állandó erőszakos konfliktussá, szükség van rendőrségre, törvényekre és erkölcsi szabályrendszerre, amiket egy kis létszámú csoportban kellően pótol a személyes ismeretség.

Végül, ha a társadalom legalább 10 000 fős, lehetetlen úgy döntéseket hozni és azokat szervezetten végrehajtani, hogy előtte mindenki leül egy nagy fa alá, és sorra kifejti a véleményét, nemkülönben később a végrehajtás alatt is, ha annak szükségét érzi. Kellenek vezetők, akik döntenek, végrehajtók, akik a döntést átültetik a gyakorlatba, és hivatalnokok, akik az egészet adminisztrálják. Egy mai anarchista, aki állam és bürokrácia nélküli világról álmodozik, a fenti okból nem tehet mást, mint hogy keres magának egy őserdei hordát vagy törzset, ahol mindenki mindenkinek ismerőse, és nemhogy király, de elnök, titkár és jegyző sincs.

Mint látni fogjuk, néhány hagyományos társadalom elég népes ahhoz, hogy általános funkciójú hivatalnokokra legyen szüksége. A még népesebb államoknak azonban ez nem elég: náluk mind a lakosok, mind a törvények elég sokan vannak ahhoz, hogy a hivatalnoksereg feladat szerint specializálódjon, továbbá több alá-és fölérendelt rétegből tevődjön össze. Így például vannak adószedők, közlekedésfelügyelők, rendőrök, de még az éttermek higiéniáját felügyelő ellenőrök is. Egy-egy hivatalon belül pedig a hierarchia egész piramisa főnökökből és beosztottakból. Az adóhivatal legalsó szintjén egyesek a bevallások konkrét feldolgozását végzik, közvetlen felettesük őket irányítja – náluk reklamálhatunk, ha a kivetett adót sokalljuk –, ezt a felettest a hivatalvezető irányítja; a körzeti irodák munkáját pedig összehangolja egy országos központ a maga saját hierarchiájával. (Mindezt itt egyszerűsítve foglaltam össze, a valóságban még több szint létezik.) Franz Kafka leír egy képzeletbeli hivatali rendszert A kastély című regényében, amit nyilvánvalóan lakóhelye, a korabeli Habsburg-birodalom inspirált a maga áttekinthetetlen bürokráciájával; esti olvasmányként ez a regény nekem már okozott izzasztó rémálmokat, de tisztában vagyok azzal, hogy hasonlókhoz sok polgártársamnak nem kell Kafkát olvasnia, bőven elég saját tapasztalata a valóságos bürokráciáról. És mégis: tetszik vagy nem, ezt az árat meg kell fizetnünk szervezett államunkért. Mindezidáig egyetlen utópistának sem sikerült olyan államot kitalálnia, amely működhetett volna legalább néhány hivatalnok (azaz latin szóval bürokrata) nélkül.

Mint ahogy valószínűleg az a jól ismert tény is szükségszerű, hogy az állampolgárok nem egyenlők sem politikai, sem gazdasági, sem társadalmi pozíciójuk szerint. Ez így van még a skandináv demokráciákban is, ahol az egyenlőségre a leginkább törekszenek. Az államnak kell néhány politikai vezető, aki rendeleteket ad ki vagy törvényeket hoz, és kell sokkal több közember, aki a rendeleteket végrehajtja és a törvényeket betartja. Maguk a közemberek is a munkamegosztásban más és más szerepet töltenek be (paraszt, ügyvéd, takarítónő, bolti eladó, polgármester stb.), és szerepük egyrészt egyenlőtlen jövedelmet, másrészt egyenlőtlen társadalmi tekintélyt biztosít nekik. Az államon belüli egyenlőség idealista programjai egytől egyig kudarcba fulladtak – mint például Karl Marxé, akinek meghirdetett kommunizmusában „mindenki a képességei szerint termel, és a megtermelt javakból mindenki a szükségletei szerint részesedik”.

Az élelemtermelés kezdetéig, azaz kb. időszámítás előtt 9000-ig nem létezhetett állam, sőt, még utána sem addig, amíg egyes helyeken elég nagy és elég sűrű népesség alakult ki. Az első állam a Közel-Keleten, a Termékeny Félhold területén jött létre i. e. 3400 körül, majd a következő pár ezer év folyamán követték hasonlók Kínában, Mexikóban, az Andokban, Madagaszkáron és másutt. Ma a világ térképe mindenütt államokat mutat, kivéve a Déli-sarkvidéket, és még az is fel van osztva – részben ugyan átfedésekkel és vitatott határokkal – hét állam között.

A hagyományos társadalmak típusai

Magukon az államokon belül azonban ma is van számos nagy terület, ahol az állami irányítás nem, vagy igen korlátozottan érvényesül, és a helyén egyszerűbb, hagyományos politikai rendszer működik. E könyvben a hagyományos és az államilag szervezett társadalmak különbségeit vesszük számba; mivel azonban a hagyományos társadalmak nem mind egyformák, a további elemzéshez mindenekelőtt érdemes rendszerezni és osztályozni őket.

Bár minden emberi társadalom egyszeri és megismételhetetlen, léteznek bennük közös mintázatok, amelyek lehetővé teszik az általánosítást. Hasonló trendeket figyelhetünk meg legalább a következő négy területen: népességszám, a megélhetés módja, politikai központosítottság és társadalmi rétegeződés. Ahogy nő a lakosok száma és a népsűrűség, az élelem és más szükséges javak termelése egyre intenzívebbé válik. Egy önellátó tanyasi parasztcsalád hektáronként több élelmet állít elő, mint a vadászó-gyűjtögetők kis nomád csoportja, és még többet egy modern állam sűrűn lakott vidékének farmere, öntözött földön a maga gépeivel. Ezzel a fejlődéssel párhuzamosan a politikai döntéseket egyre centralizáltabban hozzák, a vadászó-gyűjtögetők személyes megbeszéléseitől egészen az állami vezető testületek hierarchiájáig. Közben nő a társadalmi rétegezettség foka: a vadászó-gyűjtögető csoportokban még mindenki egyenlő, amit távolról sem állíthatunk a nagy és központilag irányított államokról.

A fenti négy terület párhuzama nem teljesen merev, egy társadalmat jellemezhet intenzívebb gazdálkodás, erősebb centralizáció vagy bonyolultabb rétegezettség, mint ugyanolyan népes másokat. Ezzel együtt azonban az általános kép alapján érdemes típusokat felállítanunk. A feladat hasonló ahhoz, ami a fejlődéslélektan kutatói előtt áll, amikor a gyerekkort szakaszokra osztják: noha minden gyerek egyedi, fejlődésében érvényesül sok közös tendencia. Például a háromévesek mind nagyjából egyformán térnek el a hatévesektől, még ha az átmenet fokozatos is köztük, és ha vannak is különbségek mindkét korosztályon belül. Ezért a pszichológiában hasznosnak bizonyulnak olyan kategóriák, mint „újszülött”, „csecsemő”, „óvodáskorú” és így tovább.

Ugyanígy járnak el a társadalomkutatók, azzal a járulékos komplikációval, hogy a társadalom változásai megfordíthatók, míg az ember életkori változásai nem. Egy négyéves gyerek sose lesz már hároméves, de egy mezőgazdálkodó falu lakói visszatérhetnek a vadászó-gyűjtögető életmódra, például ha a termést elviszi az aszály. A fejlődéslélektanban a legszélesebb csecsemő – gyerek – serdülő – felnőtt kategóriákkal szinte mindenki egyetért; ezzel szemben a társadalomtudomány művelői többféle kategóriarendszert alkalmaznak, némelyek pedig a kategorizálást kerek perec ellenzik. Én ebben a könyvben Elmer Service rendszerét fogom alkalmazni, amely a társadalmat négy típusra osztja népességszám, központosítottság és rétegezettség szerint: horda, törzs, fejedelemség[4] és állam. Ez a rendszer már 50 éves, és azóta születtek újabbak, de nagy előnye, hogy egyszerű, és egyszavas kategóriáit könnyű megjegyezni. Ne feledjük el azonban, hogy mind a négy kategória sok és sokféle társadalmat foglal össze, amelyek többé-kevésbé fontos szempontok szerint egymástól is különböznek.

A legkisebb létszámú és legegyszerűbb szerkezetű társadalom Service rendszerében a horda, mindössze pár tucat személyből áll, akik többsége néhány nagycsaládhoz tartozik. (Nagycsalád a férj, feleség, gyerekeik, szüleik, testvéreik és unokatestvéreik együtt lakó csoportja.) Hordában élt és él a legtöbb nomád vadászó-gyűjtögető, valamint néhány földművelő a kis népsűrűségű területeken. A horda tagjai elegendő kevesen vannak ahhoz, hogy mindnyájan jól ismerjék egymást, csoportos döntéseik személyes megbeszéléssel születnek, nincsenek formális vezetőik és specializált gazdasági funkcióik. Társadalomtudományi szempontból jellemző rájuk a viszonylagos egyenlőség és demokrácia: a tagok alig különböznek egymástól „vagyon” (ami eleve nem lehet több néhány személyes használati tárgynál) és politikai befolyás szerint. Az egyéni képességek miatt fellépő, spontán egyenlőtlenségeket tompítja a javak megosztásának kiterjedt szokása, amely ezekben a csoportokban általános.

Amennyire a régészet eredményeiből megállapítható, a legutóbbi pár tízezer év előtt minden ember hordákban élt, és a legtöbben még később is körülbelül 11 000 évvel ezelőttig. Mikor az európaiak Kolumbusz 1492-es első útjával nekiláttak felfedezni a bolygót, még mindig hordák kószáltak csaknem egész Ausztráliában és az északi sarkkör vidékén, plusz a két Amerika és Fekete-Afrika kis termőképességű sivatagi és őserdei környezetében. A maiak közül én leginkább az afrikai Kalahári-sivatag !kung[5] népével, Dél-Amerika acsé és szirionó indiánjaival, a Bengáli-öböl Andamán szigetcsoportjának bennszülötteivel, a közép-afrikai pigmeusokkal és Peru kertgazdaságokat művelő macsiguenga indiánjaival fogok foglalkozni. A legutóbbiakat kivéve ezek mind vadászó-gyűjtögetők.

A hordákból fokozatosan összeállhat egy több száz emberből álló, bonyolultabb szerkezetű társadalom, a törzs. A törzs tipikusan még elég kicsi ahhoz, hogy benne mindenki mindenkit ismerjen személyesen. Például a néhai középiskolámba mintegy kétszázan jártunk, és én mindnek tudtam a nevét; de ez lehetetlen lett volna ott, ahol a feleségem tanult több ezer diákkal együtt. Néhány száz ember több tucat családot jelent, amelyek gyakran szerveződnek rokonsági csoportokba, az úgynevezett klánokba. A klánok tagjai alkalmanként feleséget vagy férjet választhatnak egy másik klánból. A nagyobb létszám eltartására a törzsnek a hordánál több élelemre van szüksége viszonylag kis területen, ezért rendszerint földművelőkből és/vagy állattenyésztőkből áll. Vadászó-gyűjtögetők társadalma csak kivételesen termékeny környezetben fejlődik törzzsé, mint például az ainuk a japán szigeteken vagy az indiánok Amerika északnyugati partvidékén. A törzs általában letelepedett életmódot folytat, legalább az év nagy részében közel a kertjeihez, legelőihez vagy halgazdaságaihoz. Kivétel egyebek között Közép-Ázsia néhány pásztortörzse, ők állataikkal az évszakok szerint vándorolnak föl-le a hegyekben mindig oda, ahol legjobban nő a fű.

Más szempontokból a törzs egy nagy hordára emlékeztet – például abban, hogy tagjai egyenjogúak, a munkamegosztás kezdetleges, a politikai vezetés gyenge, nincsenek hivatalnokok és a döntéseket személyes megbeszéléseken hozzák. Új-Guineában tanúja voltam falugyűléseknek, ahol több százan ültek a földön, és mielőtt valamiben megegyeztek, mind sorra kifejtették a véleményüket. Néhány törzsben létezik amolyan vezetőféle „nagy ember”, aki azonban kizárólag meggyőzéssel és személyiségének súlyával irányít, nem formális tekintéllyel. A 3. fejezetben példát látunk majd egy Gutelu nevű „nagy ember” hatalmának korlátozottságára olyan helyzetben, amikor törzse, az új-guineai dani törzs, háborúban állt; a tagok az ő szándéka ellenére mészárlást rendeztek egy másik törzs soraiban, ami egy fontos szövetség felbomlásához vezetett. Régészeti leletek, mint például jelentős települések maradványai azt mutatják, hogy egyes területeken a törzsi szerveződés jelen van legalább 13 000 éve. Új-Guinea és Amazónia bizonyos részein pedig még a közelmúltban is általános volt. Ebben a könyvben a következő törzsekről lesz szó: alaszkai injupiat eszkimók[6], dél-amerikai janomamó indiánok, afganisztáni kirgizek, a Csendes-óceán Új-Britannia szigetein élő kaulongok, valamint Új-Guineából a dani, a daribi és a fore törzs.

A szervezeti komplexitás következő lépcsőfoka, a fejedelemség, már több ezer tagot számlál. Létfeltétele a viszonylag hatékony élelemtermelés, amelynek többlettermékét részben tárolni kell, részben elosztani a nem termelők – például a főnökök, azok családja és hivatalnokai – között. A történelem ismert fejedelemségei mind állandó falvakból és tanyákból álltak, jelentékeny tárolási kapacitással, nagy többségükben földműveléssel és legeltető állattenyésztéssel; vadászó-gyűjtögetők csupán a Föld legtermékenyebb részein jutottak el idáig, mint például a floridai kalúsza vagy a dél-kaliforniai csumas fejedelemség területén.

Sok ezer embert már képtelenség személyesen ismerni, és a döntéshozás sem történhet az egész társadalom közvetlen részvételével. Ezért a fejedelemségnek a hordához és a törzshez képest két új feladattal kell szembenéznie. Egyrészt meg kell oldani idegenek találkozását anélkül, hogy rögtön harcba keveredjenek: a tagoknak valahogy ahhoz hasonlóan kell egymáshoz viszonyulniuk, mintha rokonok volnának. Ezt tipikusan „eszmei rokonsággal” érik el, vagyis közös ideológiával, ami politikai és vallási azonosságtudatot ad nekik. Az ideológiát gyakran a főnök feltételezett isteni eredetéből vezetik le. A másik megoldandó feladat a döntéshozatal, végtelenbe nyúló viták helyett gyors és ütőképes módon. A főnökség intézménye erre is jó: a főnök a maga elismert tekintélyével és az erőszak alkalmazásának monopóliumával képes olyan döntéseket hozni, amelyeket a többiek jó eséllyel elfogadnak. Őt már segítik hivatalnokok, egyelőre szakosodás nélkül bármire felhasználható módon, akik adót hajtanak be, elrendezik a vitás kérdéseket, és minden adminisztratív feladatot ellátnak, amivel a főnök személyesen megbízza őket. Itt még nincs külön adószedő, bíró, egészségügyi ellenőr stb., mint az államokban, és nincs hierarchia a hivatalnokok csapatán belül.

(Közbevetőleg felhívom a figyelmet egy félreértésre, ami a történelem ismeretterjesztő irodalmában igen gyakran előfordul. A hagyományos társadalmakat sok szerző megkülönböztetés nélkül törzsnek nevezi, holott sokuk a valóságban fejedelemség volt, és a tudományos irodalomban természetesen így is szerepel. Jól ismert példa erre számos indián „törzs” Észak-Amerika keleti partvidékéről: ezeket igazi, vagyis hatalommal rendelkező főnök vezette, volt vallásuk és szájhagyomány útján fenntartott eredetmítoszuk, ami eszmeileg összetartotta őket.)

A fejedelemségekben született egy gazdasági innováció, az újraelosztás. A javak közvetlen cseréje helyett azokat a főnök gyűjteti össze, majd nagy részüket kiosztja az őt szolgáló katonák, papok és mesteremberek között. Ez a rendszer tehát első formája az új intézményeket fenntartó adózásnak. A begyűjtött élelem egy része visszajut a közemberekhez, akiket a főnök erkölcsi kötelessége ellátni éhínség idején, és amikor öntöző-vagy emlékműveket építtet velük.

Ugyanakkor a fejedelemségek az intézményesített egyenlőtlenségnek is úttörői voltak. A családfákat ugyan már néhány törzsben számon tartották, de az öröklődés csak most vált fontossá. Mindenekelőtt a főnök családjában, amely a társadalmi ranglétra tetején helyezkedett el, alatta a közemberekkel és legalul a rabszolgákkal. A Hawaii-szigeteken nem kevesebb, mint nyolc közbülső kaszt is létezett. Az előkelő családoknak a főnök adójövedelméből az átlagosnál több élelem, jobb ház és díszesebb ruházat jutott.

Mindebből következik, hogy régészetileg a fejedelemségeket fel lehet ismerni néha igencsak monumentális építményeikből, nemkülönben sírjaik egyenlőtlen berendezéséből. A főnököt, rokonait és tisztviselőit viszonylag tágas sírokba temették, és testük mellé luxuscikkeket helyeztek, mint például türkiz ékszereket vagy áldozatként leölt lovat, szemben a köznép dísztelen sírjaival. Ilyen jelekből a régészek arra következtetnek, hogy a fejedelemség társadalmi formája i. e. 5500 körül jelent meg. A modern időkben, közvetlenül mielőtt az állami kormányzás világszerte általánossá vált volna, fejedelemségek sokfelé léteztek Polinéziában, Fekete-Afrika (a kontinens Szaharától délre eső területe) nagy részén, valamint Észak-, Közép-és Dél-Amerikának azokon a termékenyebb vidékein, amelyek nem álltak valamelyik mexikói vagy andoki állam fennhatósága alatt. A továbbiakban az új-guineai Mailu-és Trobriand-szigetek, illetve az észak-amerikai kalúsza és csumas indiánok fejedelemségével fogok foglalkozni.

Az államok kb. i. e. 3400-től kezdve összeolvadással vagy hódítással alakultak ki fejedelemségekből. Megnőtt népességük gyakran több etnikai csoportból állt. Hivatalnokaik már szakosodottak és hierarchikusan rétegezettek voltak. Rendelkeztek állandó hadsereggel, gazdaságukban munkamegosztás érvényesült, megjelent bennük a városi életmód. Ezek és más változások vezettek ahhoz a társadalomtípushoz, amely ma csaknem kizárólagos a földön.

Ha egy társadalomtudós időgépbe ülhetne, amely elröpítené akárhová i. e. 9000 előtt, mindenütt vadászó-gyűjtögetőket találna, hordákban és talán néhány törzsben, fémeszközök, írás-olvasás, központi kormány és gazdasági specializáció nélkül. Ha i. sz. 1400-ban kötne ki, amikor az európaiak a többi földrészen terjeszkedni kezdtek, csak a még mindig vadászó-gyűjtögető Ausztráliában találkozna kizárólag hordákkal és kevés számú törzzsel. Államok borítanák Eurázsia fő részét, Észak-Afrikát, Dél-Amerikában az Andok zömét, Nyugat-Indonézia legnagyobb szigeteit, valamint bizonyos területeket Mexikóban és Nyugat-Afrikában. Az Andokon kívüli Dél-Amerika, egész Észak-Amerika, Új-Guinea, az Északi-sarkvidék és a csendes-óceáni szigetek lakói még hordákban, törzsekben és fejedelemségekben élnének. Ma az Antarktiszon kívül egész bolygónk legalább névlegesen államokra oszlik; a hatékony állami kormányzást a 20. században már csak Új-Guinea és Amazónia viszonylag nagy területeire nem sikerült kiterjeszteni.

Miközben a hordától az államig folyamatosan nőtt a népesség, erősödött a politikai szervezettség és intenzívebb lett az élelmiszer termelése, egyéb párhuzamos trendek is érvényesültek. Ahogy bonyolódott a technika, az írás és a fémeszközök egyre nélkülözhetetlenebbekké váltak, erősödött az egyének gazdasági szakosodása és egyenlőtlensége, változott a hadviselés és a vallás gyakorlata. (Ez utóbbiakról részletesen szólok majd a 3-4., illetve a 9. fejezetben.) A hordáktól az államokhoz vezető fejlődés nem volt sem egyenletes, sem szükségszerű, sem visszafordíthatatlan, de egymással összefüggő tendenciái – kiváltképp a gyors népesedés, a centralizáció és a fegyverek javulása – rendszerint képessé tették az államokat, hogy egyszerűbb berendezkedésű szomszédaikat leigázzák, bekebelezzék, elűzzék földjükről vagy akár teljesen kiirtsák. Ezért a modern idők hordái és törzsei visszaszorultak a kevéssé vonzó vagy nehezen hozzáférhető helyekre, mint amilyen a Kalahári-sivatag (!kungok), az egyenlítői Afrika őserdői (pigmeusok), az Amazonas medencéje (indiánok) és Új-Guinea (új-guineai őslakók).

Miért élnek a különböző vidékek lakói különböző típusú társadalmakban? Mivel magyarázható például, hogy 1492-ben, amikor Kolumbusz először szelte át az Atlanti-óceánt, az eurázsiaiak nagy részét már állami kormány igazgatta, írásbeliséggel, fémszerszámokkal, intenzív mezőgazdasággal és állandó hadsereggel, miközben máshol sok embertársuknak még fogalma sem volt a civilizációnak ezekről a jellegzetességeiről? Az ausztrál bennszülöttek, csakúgy, mint Afrikában a !kung és a pigmeus nép életmódja még rengeteg elemét őrizte az i. e. 9000 előttinek.

A régebben általános és ma sem ritka hiedelem szerint az egyenlőtlen fejlődést részben az intelligencia biológiai különbsége okozza, részben a munkához való eltérő viszony: az európaiak intelligensebbek, biológiailag fejlettebbek és szorgalmasabbak, míg az ausztrál és új-guineai őslakók meg a többi hordában és törzsben élő nép tagjai butábbak, primitívebbek és kevésbé törekvőek. Ezt a véleményt azonban semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. Tipikus körbenforgó logikán alapul, miszerint a kezdetleges munkaeszközök és szervezési módszerek primitív életmódhoz vezetnek, a primitív életmód nem kedvez a szellemi fejlődésnek, az alacsony szellemi szint pedig nem teszi lehetővé az eszközök és módszerek fejlődését. Pedig valamikor az európaiak is álltak ezen a szinten, ők mitől lettek mégis okosabbak?

Mai magyarázatunk szerint a különbségek oka alapvetően az eltérő környezet. A politikai centralizáció és a társadalmi rétegeződés motorja a népsűrűség növekedése volt, azt pedig a földművelő és állattenyésztő gazdálkodás, közelebbről a növények és állatok háziasítása tette lehetővé. Csakhogy háziasításra elég kevés vadnövény-és állatfaj alkalmas, és azok a világ pár tucat körzetére koncentrálódtak: az ottani társadalmaknak ilyenformán döntő kezdeti előnyük volt abban, hogy többletterméket állítsanak elő. Ahogy Háborúk, járványok, technikák című könyvemben részletesen leírtam, Európa szerencséjét a „Termékeny félhold” nevű régió közelsége jelentette, ahol a legértékesebb háziasítható növény-és állatfajok éltek. A mai hagyományos társadalmak lakói biológiailag már akkor sem különböztek az európaiaktól, csak az ő környezetükből ezek a fajok hiányoztak.

Megközelítési módok, okok és források

Badarság lenne azonban azt képzelni, hogy egy társadalom minden jellemző vonását előre megjósolhatjuk anyagi feltételei alapján. Gondoljunk például a francia és a német nép kulturális és politikai különbségeire: ezek nyilván nem következnek egyenesen a két ország földrajzi környezetéből, amely esetükben igen hasonló a világ sok környezettípusán belül.

A társadalmak közti különbségek megértésére a kutatók többféle megközelítési módot alkalmaznak. Mindegyik jól használható bizonyos jelenségekhez, míg másokhoz nem. Az előző alfejezet az evolúciós szemléletet illusztrálta, amellyel mindenekelőtt a társadalmak általános tulajdonságait vesszük szemügyre, és azok változásaira a népesség növekedése vagy csökkenése alapján következtetünk. Ha pedig a változásokat módunk van megfigyelni, a népesség alakulásával hozzuk összefüggésbe őket. Az evolúciós megközelítési módot kiegészíti az a gondolat, hogy a társadalom bizonyos vonásai adaptívak, vagyis általuk a társadalom alkalmazkodik saját anyagi feltételeihez, fizikai és emberi környezetéhez – többek között épp ahhoz, hogy hányan és milyen sűrűn lakják. Például minden sok ezer fős társadalomnak szüksége van vezetőkre, ugyanakkor pont ők tudnak annyi élelmet előállítani, hogy a vezetőket eltartsák. Ezzel a megközelítési móddal általános szabályokat ismerhetünk fel az időbeli változások értelmezésére az adott környezeti feltételek függvényében.

Egy másik, az előzővel homlokegyenest ellenkező megközelítés minden társadalmat egyedinek tekint, amely csak rá jellemző történelme során a környezetből nem következő kulturális gyakorlatot és hitrendszert alakít ki. A seregnyi példa közül hadd említsek most egy olyat – később is előkerül majd a könyvben –, amely szembetűnően független a környezeti feltételektől. Új-Guinea keleti szomszédján, Új-Britannia szigetén él a kis létszámú kaulong nép, sok másik mellett a sziget vízválasztójától délre. Régebben náluk dívott az özveggyé vált nők rituális megfojtása, amire férje halálakor maga a nő szólította fel a sógorait, vagy azok hiányában saját fiát. Nem külső kényszerből, és nem akarata ellenére: a kaulong nők úgy nőttek fel, hogy ezt a szokást ismerték és elfogadták. Egyetlen kutató sem állítja, hogy az özvegygyilkosság adaptív, azaz valamilyen módon használ a társadalomnak vagy akár a meggyilkolt özvegy és rokonsága génjeinek. A környezetben sincs semmi nyoma annak, hogy pont itt volna inkább előnyös, mint például a sziget északi oldalán, vagy a déli oldal egyéb részein. Magam Új-Britanniában és egész Új-Guineában egyetlen más népről tudok, amely gyakorolja ezt a szokást, a szengszengekről, ezek azonban a kaulongok szomszédai és rokonai. Ésszerűen csak arra gondolhatunk, hogy itt egy történelmi véletlenként kialakult jelenségről van szó, amelynek eredetét nem ismerjük, de amelyet, ha esetleg létezett is szélesebb körben, máshonnan a természetes szelekció már régen kiküszöbölt, lévén a társadalomra káros. Egyébként 1957 táján a kaulongok is felhagytak vele, bár inkább külső nyomásra, mint önként. Azt hiszem, előnytelen és környezetfüggetlen jelenségre hasonló (csak talán kevésbé szélsőséges) példát minden társadalomban találhatunk.

Bizonyos kulturális jelenségek az előzőnél nagyobb területen is általánosak lehetnek, szintén függetlenül a természeti körülményektől. Európában például csaknem kizárólag egyistenhitű vallások és nem-tonális nyelvek találhatók, ellentétben Kínával és a vele szomszédos délkelet-ázsiai országokkal. Minden vallás és nyelv eredetét viszonylag jól ismerjük, nemkülönben elterjedésének történetét is, de sem az egyik, sem a másik ismeretanyag nem magyarázza meg, hogy mondjuk a tonális nyelvek miért nem feleltek meg az európaiaknak, vagy az egyistenhit a délkelet-ázsiaiaknak. A kultúra elemei kétféle módon terjedhetnek: vagy költöző emberek viszik őket magukkal, mint nyelvüket és vallásukat az európaiak Amerikába és Ausztráliába, vagy átveszi őket egy nép másoktól, mint a nyugati ruházkodást a mai japánok vagy a szusievés divatját a mai amerikaiak. De nyilvánvaló, hogy egyik folyamatra sincs számottevő hatással a fizikai környezet.

Az oksági magyarázatok egy másik rendszerezési szempontja, amely ebben a könyvben gyakran érvényesül majd, a különbségtétel közvetlen és végső okok között. Megértésére képzeljünk el egy válni készülő házaspárt a pszichoterapeuta rendelőjében. „Mi vitte rá Önöket – kérdi a terapeuta –, hogy 20 év együttélés után egyszer csak válásra gondoljanak?” A férj válasza: „Engem az, hogy a minap fejbevágott egy nehéz üvegpalackkal. Egy ilyen erőszakos feleséggel nem tudok tovább élni.” Az affért a feleség elismeri válóoknak, a pszichológus viszont gyanakszik, hogy ez csak a közvetlen ok lehet: egy boldog házasságban nemigen fordulhatott volna elő, szóval bizonyára vannak köztük mélyebb konfliktusok is. Firtatására a feleség kiböki: „Elegem volt a nőügyeiből, azért ütöttem meg.” Mire a férj: „Igaz, sokat nőztem, de miért? Mert a feleségem egy hideg, számító perszóna, akivel lehetetlenség igazi bensőséges viszonyt kialakítani.” A terápiában aztán kiderül, hogy az asszony azért hideg és számító (ha tényleg az), mert gyerekkorában nem szerették. A férfi pedig azért nem tud ebbe belenyugodni, mert… És így tovább.

Már ebből az elnagyolt példázatból is kiderülhetett, hogy amikor egy helyzet vagy esemény okát keressük, eléggé megkapargatva okok egész láncolata tárul fel. Egymáshoz képest felismerhetünk viszonylag közvetlenebb vagy végsőbb okokat. Például egy törzsi háború (lásd a 4. fejezetet) közvetlen oka az lehet, hogy valaki egy másik törzs tagjától ellop egy disznót, azzal indokolva, hogy annak unokatestvére vett egyszer egy disznót az ő apjától, de nem fizette ki. Világos azonban, hogy ez a kéttagú okláncolat nem szükségképp robbant ki háborút; mint kiderül, a végső ok az, hogy a vidéken súlyos aszály van, egy csomó állat elpusztult, és mindkét törzs szűkölködik élelemben.

Ami a hagyományos társadalmakról szóló információ forrásait illeti, azok némileg önkényesen négy típusba sorolhatók; a típusok részben átfedik egymást, és mindegyiknek éppúgy vannak előnyei, mint hátrányai.

Az első és általam is legtöbbet használt forrás társadalomkutatók és biológusok beszámolója, akik meglátogatták az illető társadalmat, hogy ott élve tanulmányozzanak egy-egy konkrét jelenségkört. E módszer korlátja abban áll, hogy mire egy ilyen látogatás lehetségessé válik, a társadalom már „pacifikálva van”, azaz megszokta az idegeneket, beilleszkedett egy állami struktúrába, előzőleg megtizedelték a kontaktussal járó járványok, szóval az eredeti életmódja jelentősen megváltozott. A változások lehántására szolgál a második módszer: rendszerint még van mód olyan öregek kikérdezésére a múltról, akik őrzik az írástudatlansággal együtt járó szájhagyományt, így a több nemzedékkel előbbi viszonyok valamennyire rekonstruálhatók. A harmadik módszer szintén a múltat próbálja felderíteni hajdani utazók, kereskedők, katonák és misszionáriusok beszámolói alapján, akik a kapcsolatfelvételben megelőzték a kutatókat. Bár ők természetesen nem jártak el olyan szisztematikusan és tudományos igénnyel, mint a terepmunkára kiképzett tudósok, és kevesebb figyelmet fordítottak a mennyiségi részletekre, ám az általuk leírtak reálisabban tükrözik a törzsi társadalom eredeti viszonyait. Végül az írás és az európaiakkal való érintkezés előtti régmúltról csupán a negyedik forrás áll rendelkezésünkre: a tárgyi maradványok. Ezek régészeti feltárásából és elemzéséből kell a társadalmi viszonyokra következtetni, ami a részletek (például nevek és személyes indítékok) ismerete nélkül szükségképp bizonytalanabb, mint az első három forrás esetében.

Az általam felhasznált források jegyzéke megtalálható a „További olvasmányok” szakaszban a könyv végén. Az ott közölt ismeretanyag elsősorban kutatóknak lehet jól használható, de böngészését ajánlom azoknak a laikus olvasóknak is, akiket egy-egy témakör a szokásosnál jobban érdekel.

Nagy témáról kis könyv

Tárgyunk elvben felöleli az elmúlt 11 000 év minden hagyományos társadalmának teljes kultúráját. Ennyit azonban én biztos nem lennék képes megírni, és valószínűleg Önök sem elolvasni; e merőben gyakorlati okból válogatásra fanyalodunk. A kultúra témakörei közül kilencet emeltem ki, amelyek a hagyományos társadalmak megértésének különféle módjait nagyjából bemutatják.

Két témában – környezeti veszélyek kezelése és gyereknevelés – magánemberként is érdemes elmélyednünk, mert ezekből talán átvehetjük saját használatra a hagyományos társadalmak néhány gyakorlati megoldását. Az én saját életmódomat és döntéseimet mindenesetre ezen a két területen befolyásolták legjobban a „vadak” közt szerzett tapasztalatok. Másik három téma – az öregekkel való bánásmód, a nyelvek (beleértve a többnyelvűséget) és az egészséges életstílus – egyes elemei tanulsággal szolgálhatnak egyéni életünkben, de ezen kívül megszívlelendő modellek lehetnek a társadalom egésze számára. Egy téma – a vitás kérdések békés eldöntése – inkább társadalmilag releváns, mint egyénileg. Mindegyikre érvényes azonban, hogy semmilyen szokást sem lehet mechanikusan átvenni, bármilyen hasznosnak és értelmesnek találjuk is; például ha egy mai család be akarná vezetni a hagyományos társadalmak gyereknevelési gyakorlatát, hamar konfliktusba keveredne a környezetével, ahol az összes többi szülő a mai modern társadalomban elfogadott gyakorlatot követi.

A vallásokról szóló, 9. fejezetről nem tételezem fel, hogy hatására bárki vagy bármely csoport átvesz egy törzsi vallást. Más szempontból azonban hasznos lehet. Életünk során a legtöbben átélünk olyan időszakot vagy időszakokat, amikor a vallással kapcsolatban komoly kérdések merülnek fel bennünk; ilyenkor segíthet, hogy tudunk egyet-mást a történelemben létezett számos vallás társadalmi szerepéről és értelméről. Végül pedig két fejezet a hadviselés nekünk már szokatlan módjait mutatja be, remélhetőleg azzal az eredménnyel, hogy a modern állam által nyújtott biztonságot Önök jobban értékelik majd. (Kár most dühösen felhorkanni, és Hiroshimára meg a szögesdrótokra gondolva elzárkózni a modern háborúk „előnyeinek” tudomásul vétele elől; ez a téma komplikáltabb, mint amilyennek első pillantásra tűnik.)

A témák közül kimaradnak a társadalom életének olyan fontos területei, mint a művészetek, a világ megismerésének módjai, a gasztronómia, a nemek közötti és a rokonsági viszonyok, a nyelv vitatott hatása az észlelésre és a gondolkodásra (Sapir-Whorf-hipotézis[7]), az irodalom, a házasság, a szexualitás, és bizonyára még ebből a felsorolásból is kihagytam valamit. Minderről számos kitűnő könyvben lehet olvasni, más nézőpontokból és más szemlélettel.

A konkrét társadalmak kiválasztásában inkább a viszonylag kis létszámúakra, azaz a hordákra és a törzsekre koncentráltam, kevésbé a fejedelemségekre és a születőfélben lévő államokra. Az előbbiek ugyanis jobban különböznek tőlünk, tehát megismerésükből többet tanulhatunk. De még közülük is érdemes volt kiválasztanom néhány tucatot, hogy rájuk vissza-visszatérve bemutathassam őket aránylag részletesen és átfogóan (1-12. kép). Remélem, így láthatóvá válnak az egyes területek – pl. gyereknevelés, az öregekkel való bánásmód, környezeti veszélyek, konfliktusfeloldás – összefüggései egy-egy társadalmon belül.

1. ábra. A könyvben gyakran említett népcsoportok elhelyezkedésének térképe[8]

Új-Guinea és a szomszédos szigetek. 1 = dani. 2 = fajú. 3 = daribi. 4 = enga. 5 = fore. 6 = csembaga maring. 7 = hinihon. 8 = Mailu-szigetiek. 9 = Trobriand-szigetiek. 10 = kaulong.

Ausztrália. 11 = ngarinjin. 12 = jolngu. 13 = sandbeach. 14 = juválijáj. 15 = kunáj. 16 = pitjantjatjara. 17 = wiil és minong.

Eurázsia. 18 = agta. 19 = ainu. 20 = Andamán-szigetiek. 21 = kirgiz. 22 = nganaszan.

Afrika. 23 = hadza. 24 = !kung. 25 = nuer. 26 = afrikai pigmeus (mbuti, aka). 27 = turkana.

Észak-Amerika. 28 = kalúsza. 29 = felföldi csumas. 30 = szigeti csumas. 31 = injupiat. 32 = alaszkai, északnyugati eszkimó. 33 = a Nagy Medence sosonjai. 34 = az északnyugati part indiánjai.

Dél-Amerika. 35 = acsé. 36 = macsiguenga. 37 = piraha. 38 = szirionó. 39 = janomamó.

Néhányan talán úgy érzik majd, hogy aránytalanul sokat foglalkozom Új-Guineával és a csendes-óceáni szigetekkel. Ez kétségtelenül így van, és nem ok nélkül. Egyrészt ezeket ismerem a legjobban, mivel a leghosszabb ideig éltem náluk. Másrészt, ami fontosabb, Új-Guinea valóban színhelye a kulturális sokféleség aránytalanul széles spektrumának. A világ kb. 7000 nyelve közül 1000 itt található. Itt él a legtöbb népcsoport még mindig állami közigazgatás nélkül, és ugyancsak a legtöbb olyan, amelyre az állami közigazgatás csak nemrég terjedt ki. Új-Guinea hagyományos társadalmai rendkívül sokfélék: nomád vadászó-gyűjtögetők, a part és a kisebb szigetek tengerjárói, alföldi szágó-specialisták, hegyvidéki kertművelők és sertéstenyésztők. Létszámuk pár tucattól 200 000-ig terjed. Más kutatókra támaszkodva azonban sok egyéb társadalom is terítékre kerül az összes lakott földrészről.

Szintén a terjedelemre és a vele járó költségre tekintettel nincsenek lábjegyzetek az információforrás jelzésére. Ehelyett a szükséges hivatkozásokat mind a „További olvasnivalók” részbe gyűjtöttem össze, és a könyv nyomtatott változata ezek közül is csupán az általános és az Előszót érintő műveket tartalmazza. Az 1-11. fejezet és az Utószó forrásmunkáit a szabadon hozzáférhető http://www.jareddiamondbooks .com weboldalról lehet letölteni. Bár a „További olvasnivalók” rész valószínűleg sokkal hosszabb, mint amire a legtöbben számítanak, így sem teljes; az egyes fejezetekhez a klasszikusnak tekintett műveken kívül csak azokat válogattam össze, amelyek az illető fejezet témája iránt érdeklődőket kiváltképp érdekelhetik.

A könyv felépítése

A 11 fejezet öt nagyobb egységből áll. Az első, amely egyetlen fejezetet tartalmaz, mintegy berendezi a színteret a továbbiakhoz annak bemutatásával, ahogy a hagyományos társadalmak felosztják a rendelkezésükre álló teret egymás között. Módszerük ugyanis számunkra nem magától értetődő: előfordulnak a szomszédokat teljesen kizáró, éles határok, mint a modern államokban, de az egyes csoportok gyakran adnak át kölcsönös jogokat a területükön végezhető bizonyos tevékenységekre. Teljes átjárhatóság azonban sehol nincs. A „nem közénk valók” három típusba sorolódnak: ismert barátaink, ismert ellenségeink, és ismeretlenek, akiket célszerű potenciális ellenségként kezelni. Mindezek eredményeként a hagyományos társadalom tagjai mit sem tudnak a lakóhelyüktől távoli világról.

A második rész három fejezete a konfliktusok megoldását taglalja. Központi kormány és jogrend hiányában a kisléptékű társadalmak alapvetően kétféle stratégiát követnek, egy békésebbet és egy erőszakosabbat. Az elsőt (2. fejezet) konkrét esettel szemléltetem, amely egy új-guineai gyerek véletlen megölésével indult, és a szülők meg a tettes ismerőseinek tárgyalása után megegyezéssel zárult a fizetendő kárpótlásról. Az ilyenkor folyó, szó szerint békéltető tárgyalásokon nem azt kell eldönteni, hogy ki a hibás, hanem azt kell elérni, hogy a társadalom tagjainak helyreálljon a normális kapcsolata, amelynek révén továbbra is együttműködhetnek vagy legalább nem lesznek ellenségei egymásnak. Jól látszik az ellentét a modern államok gyakorlatával: itt a jog és a törvény közvetít idegen felek között, akik később soha nem fognak találkozni és érzelmileg ellenségek maradnak. A rendezési folyamat lassú, célja mindenekelőtt annak megállapítása, hogy ki cselekedett helyesen és ki helytelenül, és mindezt komplikálják az állam saját érdekei, amelyek nem szükségképp esnek egybe a károsult érdekeivel. Ahol már működik állam, ott jogrendszerre természetesen szükség van; a hagyományos konfliktusfeloldó stratégia békés típusának azonban lehet néhány olyan eleme, amelyet talán hasznos lenne az állami jogrendszerbe beépíteni.

Ha a békés megoldás nem sikerül, elkerülhetetlen a harc, mivel nincs olyan politikai vezető vagy testület, amely rendelkezne az erőszak alkalmazásának monopóliumával. A bosszú pedig ellenbosszút szül, ami néha gyilkosságok sok évig tartó sorozatához vezet. A rövid 3. fejezetben elmesélek egy hagyományos, néhány tucat emberre kiterjedő háborút az új-guineai Felföld dani törzsei között. A hosszabb 4. fejezet pedig összefoglalóan bemutatja a világszerte tipikus hagyományos hadviselés sajátosságait. Mint látni fogjuk, ezek eléggé különböznek a modern állami hadviselés sajátosságaitól. Megpróbálom majd kideríteni, hogy a törzsi háborúkban miért olyan nagy az áldozatok száma a résztvevők számához képest, és a háború miért gyakoribb egyes helyeken, mint másutt.

A harmadik rész az emberi élet két végpontjával foglalkozik, a gyerekkorral (5. fejezet) és az öregkorral (6. fejezet). A hagyományos gyerekgondozás és nevelés módszerei széles skálát ölelnek fel a szigorúan korlátozó véglettől a mindent megengedő végletig, amely utóbbi közelebb áll a legtöbb modern társadalom gyakorlatához. A hagyományos módszerek egy részét biztos sokan szimpátiával, míg más részüket rémült elutasítással fogadják; a konfliktusfeloldáshoz hasonlóan itt is felmerül a kérdés, hogy vajon a szimpatikus elemek bevonhatók lennének-e saját gyereknevelési eszköztárunkba.

Idős tagjait néhány hagyományos társadalom, különösen a nomádok és a nehéz körülmények közt élők, kénytelen elhanyagolni, néha fizikailag magára hagyni vagy akár megölni. De olyanok is vannak, amelyek kielégítőbb és produktívabb életet biztosítanak nekik, mint a legtöbben a nyugatosodottak közül. A változatosság mögött tetten érhetők környezeti tényezők, az általános értékrend, az uralkodó szabályrendszer és az idősek saját befolyása vagy hasznossága. Modern társadalmunkban a meghosszabbodott élettartam és a tapasztalat leértékelődése gyakran tragikus következményekkel jár, a fellelhető pozitív példákat tehát érdemes tudatosítanunk.

A 4. részben környezeti veszélyekről és a rájuk adott reakciókról lesz szó. Három idevágó új-guineai élményemmel kezdem (7. fejezet), melyekből sokat tanultam ottani barátaim bölcs szemléletéről a veszélyekkel és kivédésükkel kapcsolatosan. Rájuk egy sajátos, minden apró jelre odafigyelő óvatosság jellemző, saját kifejezésemmel a „konstruktív paranoia”. Ezek a jelek egyenként szinte soha nem utalnak valós veszélyre, de mivel egy ember élettartama alatt sok ezerszer ismétlődnek, néha igen; és ha rutinszerűen elhanyagoljuk őket, ilyenkor bizony megjárjuk. Az ő szemléletüknek lényeges eleme, hogy egyetlen „baleset” sem véletlen balszerencse, mindennek oka van, és emiatt a lehetséges okokra éberen figyelnünk kell. Hogy a hagyományos társadalmak lakóira miféle tipikus veszélyek leselkednek, azt írja le a 8. fejezet, együtt a veszély elkerülésének bevett szokásaival. Általánosítva kiderül majd, hogy veszélyfogalmunk és a veszélyre adott sok reakciónk több szempontból igencsak ésszerűtlen.

Az utolsó, 5. rész életünkben központi és ma gyorsan változó témákat ölel fel, a vallást, a nyelvi sokféleséget és az egészséget. A vallás (9. fejezet), mint kizárólag az emberre jellemző jelenség, összefügg a 7. és 8. fejezetben tárgyalt veszélyekkel, amennyiben a veszélyek forrásának állandó nyomozása egyik tényezője lehetett a vallás eredetének. Mivel csaknem minden társadalomnak volt és van vallása, nyilván fontos funkciókat tölt be, függetlenül konkrét tételeinek igazságtartalmától. Egyes funkcióinak relatív fontossága azonban a társadalmak fejlődésével változott; érdekes kérdés például, hogy a most következő évtizedekben vajon mely funkciói kerülnek majd előtérbe.

A nyelv (10. fejezet) szintén kizárólag az ember tulajdonsága, sokak szerint a leglényegesebb megkülönböztető jegyünk az (egyéb) állatokhoz képest. A hagyományos vadászó-gyűjtögető társadalmak többségében egy-egy nyelvet mindössze néhány százan vagy néhány ezren beszélnek, de ők jellemzően nemcsak a sajátjukat, hanem szomszédaikét is. Ma Amerikában a többségi felfogás a többnyelvűséget károsnak tartja, feltételezve, hogy a gyerekekben gátolja az anyanyelv elsajátítását, nemkülönben a bevándorlók beilleszkedését. A legújabb kutatások szerint azonban élethosszig tartó előnyökkel is jár. Mindenesetre annyi kétségtelen, hogy a kis nyelvek napjainkban eltűnőfélben vannak, és ha ez a gyors tendencia folytatódik, száz éven belül 95%-uk holt vagy haldokló nyelv lesz. Hogy ez jó vagy rossz, azon éppúgy lehet vitatkozni, mint a többnyelvűség előnyein és hátrányain; jó néhányan szívesen élnének egy olyan világban, ahol mindenki ugyanazt a nyelvet beszéli, míg mások a társadalom, és az egyének számára egyaránt értéknek tartják a nyelvek sokféleségét.

Az utolsó (11.) fejezet témájának szintén közvetlen gyakorlati jelentősége lehet. A modern államokban a legtöbben olyan betegségektől halnak meg – cukorbetegség, magas vérnyomás, szívinfarktus, rák stb. –, amelyek a hagyományos társadalmakban ritkák vagy teljesen ismeretlenek, de a nyugati életforma átvétele után megjelennek pár évtizeden belül. Életmódunkban tehát a betegségek kialakulását elősegítik bizonyos kockázati tényezők, és ezeket jó lenne csökkenteni. Két példát mutatok erre, a magas vérnyomást és a 2-es típusú cukorbetegséget. Mindkettő olyan génekkel függ össze, amelyek a hagyományos életmód mellett előnyösek voltak, ma azonban hátrányosak egészen az életveszélyig. Néhányan már felfigyeltek erre, és a szokásaikon változtatva kimutathatóan meghosszabbították élettartamukat és javították életük minőségét. Ma már kijelenthetjük: akit ilyen betegség öl meg, mintegy „saját engedélyével” teszi.

Az Utószó lekerekíti az előszó reptéri jelenetét Los Angeles repterének jelenetével, amely hasonló hatással volt rám. Több hónapos új-guineai tartózkodás után érkeztem oda, vagyis haza otthonos Amerikámba, és a hirtelen mindenfelől rám tapadó modern világ éppúgy meghökkentett, ahogy teheti ezt Afrika vagy Új-Guinea „igazi” lakóival, mikor Nyugatra látogatnak. Los Angeles és a trópusi dzsungel drasztikus különbségei ellenére a tegnapig létezett világ nagy része még él a testünkben és a társadalmunkban; a nagy változás mindössze 11 000 éve kezdődött, és akkor sem mindenütt, Új-Guinea tengerpartján például néhány évtizede, belső részein és Amazóniában pedig majd csak ezután fog. Mi, akik egy modern állam keretei között nőttünk fel, életkörülményeinket természetesnek vesszük, ezért hatnak ránk sokkolóan a hagyományos társadalmak életkörülményei. Ne lepődjünk meg tehát, ha ez fordítva is így van.

A hagyományos társadalmak az emberi élet szerveződésének sok ezer évig tartó, természetes kísérletét jelentik. Mégpedig az egyetlent, ami rendelkezésünkre áll, és amiből tanulhatunk, hiszen ismétlésre nincs mód. A tanulságok egy része arra int, hogy saját mai társadalmunkat jobban megbecsüljük, mert kiküszöbölte a hagyományos életmód sok nemkívánatos elemét. Más elemek eltűnését viszont fájlaljuk, illetve ha itt-ott még nem tűntek el, irigységünket váltják ki. Ilyen lehet például jó néhány civilizációs betegség hiánya, a békéltető konfliktusfeloldás, a gyerekekkel és az öregekkel való bánásmód egyes megoldásai, a veszélyekkel szembeni érzékenység „konstruktív paranoiája” vagy az általános többnyelvűség.

Annyit ettől a könyvtől mindenképp remélek, hogy a miénktől nagyon eltérő társadalmak megismerése Önöket éppúgy felvillanyozza, mint engem. Ezentúl előfordulhat, hogy levonnak tanulságokat saját életük vagy akár egész társadalmuk gazdagításához.

ELSŐ RÉSZ

A TERÜLET FELOSZTÁSA

1. fejezet

BARÁTOK, ELLENSÉGEK,

IDEGENEK ÉS KERESKEDŐK

A határ – Kölcsönösen tiltott területek – Nem kizárólagos földhasználat – Barátok, ellenségek és idegenek – Első találkozások – Kereskedelem és kereskedők – Piacgazdaság – A kereskedelem hagyományos formái – Hagyományos kereskedelmi cikkek – Ki mivel kereskedik? – Apró nemzetek

A határ

Ma a világ nagy részén a legtöbb ország polgára szabadon utazgathat, nemkülönben saját országán belül. Egy-egy határon átlépve vagy elég megmutatni az útlevelünket, vagy vízum is kell (34. kép), de az előtte könnyen beszerezhető. A közutakat engedély nélkül használhatjuk, sőt bizonyos országokban néhány magánutat hasonlóképp: a svéd földtulajdonosok például megtilthatják a belépést termőföldjeikre és kertjeikbe, de erdőikbe nem. Mi több, ezeken a szabadon hozzáférhető helyeken nap mint nap találkozunk idegenekkel bármi komplikáció nélkül.

Mindezt a nem kevés jogot és lehetőséget adottnak vesszük, sose gondolva arra, hogy régen szinte mindenütt elképzelhetetlenek voltak, és a világ egyes részen ma is azok. Hogy mennyire, azt mindjárt illusztrálni fogom Új-Guinea egyik hegyi falujában szerzett tapasztalataimmal. A területhez való hozzáférés ottani feltételei alapot adnak a későbbiek megértéséhez, amikor majd háborúról és békéről, gyerekkorról és öregkorról, környezeti veszélyekről és a hagyományos társadalmak sok egyéb specialitásáról lesz szó.

A faluba azért mentem, hogy összeírjam a mellette délen elnyúló hegy madarait. Második napomon néhány falubeli felajánlotta, hogy egy kijárt ösvényen felvezet a gerincre, ahol sátrat verhetek. Az ösvény előbb kertek alján kanyargott, majd beért az őserdőbe, és fenn egy T alakú elágazásnál ért véget. Közben másfél óra kapaszkodás után elhaladtunk egy szemlátomást gazdátlan, benőtt kert és benne egy düledező kunyhó mellett.

Az elágazástól jól karban tartott utacska indult jobb felé, végig a gerincen, azt követtük még pár száz méteren át. Itt aztán tábort verhettem kissé lejjebb, az északi, vagyis új barátaim falujára néző oldalon. Délre a talaj enyhébben lejtett egy vízmosásig, ahonnan patak csobogását lehetett hallani. Igazán kellemes hely volt, és szakmailag is kifogástalan, mert magasabban feküdt a környezeténél, tehát madármegfigyelésre ideális. A közeli patakból vizet hozhattam ivásra és főzésre, benne magában pedig moshattam és fürödhettem. Rögtön javasoltam is kísérőimnek, hogy másnap felhozom a holmijaimat, és néhány napig itt maradok; két embert kértem közülük arra, hogy tartsanak velem, tájékoztassanak a megfigyelendő madarak tulajdonságairól, és tartsák rendben a tábort.

Mindaddig készségesen bólogattak, míg a velem tartó két emberre került a sor. Akkor heves fejrázogatás közben kijelentették, hogy annyi ide nem elég, mert ez a hely igen veszélyes. Sokan kellenek, méghozzá fegyveresen! Más se hiányzik, jutott eszembe rögtön, mint egy csomó jókedvű új-guineai az elkerülhetetlen lármázásával, hogy minden madarat elriasszon… Ebben az idillikusan ártatlan rengetegben ugyan mi lehet veszélyes?

Mint pillanatok múlva kiderült, a szomszéd falvak lakói a gerinc déli oldalán. Barátaim „folyómentieknek” hívták őket, és nekik, „hegyieknek”, ellenségei voltak. Általában nem nyíltan harcoltak, hanem méreggel és gonosz varázslattal, de néha nyíllal is: például így ölték meg egy fiatal falubeli dédapját, mikor az a kertjében szunyókált a falutól kissé távolabb. Az eseményre a velünk lévő legidősebb ember még jól emlékezett gyerekkorából, felidézve, ahogy hazahozták a holttestet a belőle kiálló nyílvesszőkkel, és aztán jajveszékeltek körülötte, ő pedig félt.

Kérdeztem, van-e akkor „jogom” a gerincen sátrat verni? A válasz nem volt teljesen egyértelmű: elvben a gerinc képezte a határt az északi hegyiek és a déli folyómentiek között, de az utóbbiak bizonyos mértékig jogot formáltak az északi oldalra is. Az elhagyott házat és kertet, amit idefelé jövet láttam, ők telepítették oda, hogy demonstrálják fennhatóságukat, sikertelenül. Mivel korábban már értek kellemetlen meglepetések, tudtam, hogy Új-Guineában a földtulajdon igen komolyan veendő; no meg függetlenül az én véleményemtől, barátaim úgyis csak erős kísérettel hagynak itt táborozni. De azért egy kicsit alkudoztam velük: ők tizenkét fegyverest ajánlottak, én kértem hetet, megegyeztünk valahol középen, aztán mikor a tábor elkészült, húszat számoltam össze. Mármint húsz íjas-nyilas férfit, plusz az asszonyaikat, mert ugye valakinek főzni is kellett, vizet hozni, meg tűzifát gyűjteni, miközben ők rendületlenül őrt állnak.

Arra pedig nyomatékosan figyelmeztettek, hogy a déli lejtőre be ne tegyem a lábam. Ha ott elkapnak mint illetéktelen behatolót, nagy bajban leszek, nagyon nagy bajban, még ha csupán madármegfigyelés céljából tettem is. A hívogatóan csobogó patak szintén hiába van ott, nekünk tabu. Az asszonyok se hordhatnak onnan vizet; az nemcsak birtokháborítás lenne, hanem egyúttal értékes anyag eltulajdonítása, amiért fizetni kell. Már ha a dolog egyáltalán elrendezhető békés úton. Nincs mese, naponta a faluból hozzák majd a vizet húszliteres kannáikban, föl az 500 méter magas emelkedőn.

A sátorverés utáni második nap ketten visszamentünk az ösvény T elágazásához, hogy az onnan tovább menő, benőtt gerincutat megtisztítsuk. Kísérőm nem aggódott az ellenség miatt: addig biztonságban lehetünk felőlük, amíg nem térünk le a gerincről délnek, ami eszünk ágában sem volt. Egyszer csak emberi hangok hallatszottak a patak felől, mint hamar kiderült, közeledőben. Folyómentiek! Jöttek föl, mégpedig nagyjából a T elágazás irányába; ha elérnek odáig, megtalálják a frissen kipucolt ösvényszakaszt, és azon elindulva nemsokára minket. Hirtelen már nem volt olyan biztos, hogy a gerincen tartózkodásunkat jogszerűnek fogják tartani… Izgatottan figyeltem egyre tisztábban kivehető hangjukat, aláfestve az erős szívveréssel a fülemben. Az irányból ítélve tényleg felmentek a gerincig, ahogy számítottunk rá. Na most, merre tovább? Néhány másodperc múlva jött a megkönnyebbülés: a hangok halkulni kezdtek. Megúsztuk! De mi ez? A folyópartiak nem saját területükre indultak vissza, hanem egyenesen le a „mi” falunk felé! Talán rajtaütés készül? Ahhoz kevesen vannak, és óvatlanul hangos beszédük sem efféle szándékra utal…

Csak ekkor figyeltem fel arra, hogy társamban mindezek a fejlemények jóval kisebb aggodalmat váltottak ki, egy ideje igazából alig figyelt rájuk. Aztán meg is magyarázta: minden rendben, ezek a tengerhez tartanak kereskedni, és közben átmennek a területünkön. Joguk van hozzá, megengedjük nekik. Nem térhetnek le az ösvényről, nem vadászhatnak, nem vághatnak ki fát, egyszóval nem nyúlhatnak semmihez, ami a miénk, de az áthaladás oké. Ahogy tovább magyarázott, kezdtem rájönni, hogy a két csoport viszonya komplikáltabb, mint amilyennek először hittem. Ellenségek, de még mennyire; előfordul harc, néha akár emberöléssel, ugyanakkor például nemrég két folyómenti férfi a hegyiek közül választott feleséget, majd át is települt hozzájuk, és jelenleg mindkettő ott él. Olyan háború dúl itt, amelynek normális állapota a fegyverszünet: bizonyos dolgok közmegegyezéssel megengedettek egymás területén, más dolgok tilosak, és van egy bizonytalan közbülső, vitatott tartomány, mint amit például megtestesít az elhagyott tanya a hegyoldalon.

Utána egy darabig nem hallottunk ellenséges hangokat, és egyikükkel sem találkoztunk személyesen; még nem tudtam, hogy néznek ki. De ahhoz a falujuk elég közel volt, hogy a második nap egy dobszó idehallatsszon belőle, épp akkor, mikor a másik irányból a mieinktől szűrődött fel némi kiabálás. Egy hegyi vezetővel sétáltam a táborunk felé, gyermetegen tréfálkozva arról, hogy ha ott elkapnánk egy folyómentit, mi mindent tennénk vele. Az utolsó kanyarnál, mielőtt a sátrakat megpillantottuk volna, a vezető megtorpant, elhallgatott, szájára tette egy ujját, és idesúgta nekem: „Psszt! Folyómentiek!”

A táborban néhány ismerős falunkbelin kívül hat folyómentit találtunk, három férfit, két nőt és egy gyereket. Nem is látszottak olyan szörnyetegeknek, ahogy spontán képzeltem, szabványos új-guineaiak voltak, akár a mieink. A két nő és a gyerek kiváltképp nem keltett félelmetes benyomást. A férfiaknál volt ugyan íj és nyílköteg, ahogy a hegyieknél is, de hétköznapi pólóingjük és egyéb ruhadarabjaik szerint nem álltak háborúban. A beszélgetés hangneme szintén barátságosnak és feszültségmentesnek tűnt. Mint megtudtuk, a tenger felé tartva kötelességüknek érezték meglátogatni minket, feltehetőleg azért, hogy biztosítsanak békés szándékukról.

Egy-egy ilyen látogatás szemlátomást megszokott elemét alkotta a hegyiek és a folyómentiek bonyolult viszonyának, amelybe sok minden belefért: emberölés fegyverrel, méreggel vagy hitük szerint varázslattal, kölcsönösen megengedett cselekmények (például áthaladás a területen a tengerhez és alkalmankénti találkozók), más cselekmények tiltása (fagyűjtés az erdőből, vízkivétel a folyóból stb.), néha erőszakká fajuló ellentét (például az elhagyott kunyhó és kert ügyében), vegyes házasság néhány nemzedékenként, vagyis nagyjából olyan gyakran, mint a gyilkosság. Mindez olyan emberek között, akiket én nem láttam fizikailag különbözőnek, akik megértették egymás rokonnyelvét, de akik a másikat kölcsönösen gonosz állati szörnyetegeknek és saját legádázabb ellenségüknek tartották.

Kölcsönösen tiltott területek

Elméletileg a területi viszony két szomszéd nép között bármi lehet a teljes belépési tilalomtól a teljesen szabad járás-kelésig. A gyakorlatban valószínűleg egyik véglet sem valósul meg. Hegyi barátaim és folyómenti „ellenségeim” közelebb állnak a teljes tilalomhoz: saját területükre és az ott található javakra mindketten abszolút jogot formálnak, a másiknak csak áthaladást és időnkénti beházasodást engednek meg. Ehhez hasonlóan jár el még jó néhány hagyományos társadalom, például Új-Guinea nyugati részén a Baliem-völgyi danik (1. kép), az északnyugat-alaszkai injupiatok, az Észak-Japánban élő ainuk, a jolhbu törzs Ausztrália Arnhem-földjén, Kaliforniában az Owens-völgyi soson indiánok, vagy a janomamó indiánok Brazíliában és Venezuelában. Az egyes dani csoportok öntözött és gondosan művelt földjeit például elválasztja egymástól egy „senkiföldje”, amit mindketten megfigyelés alatt tartanak tíz méter magas őrtornyok láncolatából a saját területükön. A tornyok tetején foglal helyet egy-egy megfigyelő, aki támadás esetén figyelmeztetni tudja lent várakozó társait (13. kép).

Egy másik példa: az alaszkai injupiatok (9. kép) tíz csoportja mind saját területtel rendelkezett, és rutinszerűen megölték azt az idegen csoportbelit, akit engedély nélkül elkaptak maguknál, hacsak nem tudta igazolni a velük való rokonságát. Az illetéktelen behatoló legtöbbször vadász volt, aki vagy rénszarvasok üldözése közben tévedt át a határon, vagy a tengeren fókák után járva leszakadt vele a jégmező egy darabja, és tilos helyen sodorta partra az ár. Kiváltképp az utóbbi eset lehet kegyetlenül igazságtalan számunkra: az a szegény fókavadász nem tehetett arról, hogy odasodródott, a peches jégszakadás után könnyen megfulladhatott volna, és mikor szerencséjére mégis sikerült partot érnie, bunkósbotokkal vártak rá. De hát náluk ez volt a szabály. Néha azonban még az injupiatok is megengedték a látogatást valami konkrét céllal, mint például részvétel a nagy nyári vásáron, vagy utazás a területükön át egy távolabbi csoporttal kereskedni vagy háborúzni.

A szinte kizárólagos területhasználatnak van négy feltétele, amelyek például a daniknál és az injupiatoknál jól azonosíthatók. Először, a csoport létszámának elég nagynak kell lennie, hogy egyes tagjai rendszeres határőrséget láthassanak el, felmentve az élelem beszerzésének feladata alól. Másodszor, a környezetnek elég termékenynek kell lennie ahhoz, hogy a csoportok a legtöbb vagy az összes szükségletüket ki tudják elégíteni saját területükön belül. Harmadszor, rendelkezniük kell olyan értékes javakkal vagy erőforrásokkal, amelyeket érdemes megvédeni akár az életük árán; ilyenek lehetnek például a kertek és gyümölcsösök, halastavak, duzzasztógátak, öntözőcsatornák, szóval mindaz, ami csak sok munkával készíthető el. Végül negyedszer, a tagság összetételének viszonylag állandónak kell maradnia, kevés keveredéssel a szomszédok között; ez alól a leggyakoribb kivétel a beházasodás egy másik csoportba, ami egyébként a két nem közül inkább a nőkre jellemző.

Új-guineai hegylakó barátaim egész évben művelik termékeny kertjeiket, ahol disznótartással is foglalkoznak, és időről időre kiirtanak egy darab erdőt újabb kertek telepítéséhez. Az erdő és a kert hagyományosan megadta a családoknak mindazt, amire szükségük volt. A nyugatabbra élő danik még több munkát fektettek be a területükbe, mert ők öntöző és vízlevezető csatornák kiterjedt hálózatát is fenntartották. Az injupiatok és az ainuk ugyan nem foglalkoztak mezőgazdasággal, de élőhelyük önmagában igen gazdag volt, a tengerben ehető puhatestűekkel, halakkal, fókákkal és bálnákkal, a parton pedig édesvízi halak tömegével, víziszárnyasokkal és szárazföldi emlősökkel, akárcsak az arnhem-földi jolnguk. Az Owens-völgy vadászó-gyűjtögető soson indiánjai azért érhettek el aránylag nagy népsűrűséget, mert a bőséges csapadék lehetővé tette számukra, hogy a nagy maghozamú fűfélék és ehető magvú fenyők termését növeljék a terület öntözésével; fenyveseik és öntözőműveik tehát rászolgáltak a védelemre. Ugyanez volt a helyzet a janomamó indiánoknál, akiknek fő tápláléka barackpálma-és banánültetvényeken termett.

Ahol a lakosság nagy és sűrű, mint az új-guineai danik és a szudáni nuerek esetében, ott a csoportok több szintbe rendeződnek. Bizonyos értelemben mindnek saját területe van, emlékeztetve a modern államok ismerős lakás – város – megye – ország felépítésére. A nuer nép (7. kép) például kb. 200 000 főből áll, összesen közel 80 000 km^2 területen, de azon belül 7000 és 42 000 fő közötti törzsekre oszlik, és az egyes törzsek szintén tovább strukturálódnak három szinten altörzsekre, le az 50-700 fős falvakig, amelyeket 8-30 km távolság választ el. Minél kisebb egységeket veszünk szemügyre, annál kevesebb határ-és egyéb vitát észlelünk közöttük, és annál több szándékot azok gyors és békés rendezésére. A szomszéd dinkákkal szemben például minden nuer altörzs nagyjából egyformán viselkedik: rendszeresen rajtukütnek, elragadják az állataikat, megölik a férfiakat meg a nők és gyerekek egy részét, és foglyul ejtik a többit. Más nuer altörzsekkel viszont még akkor sem bánnak ilyen kegyetlenül, amikor szórványosan állatokat rabolnak tőlük: „mindössze” pár férfit ölnek meg, a nőket és gyerekeket békén hagyják.

Nem kizárólagos földhasználat

A területviszonyok másik véglete, amikor a szomszédos csoport tagjainak minden megengedett, szintén bizonyos körülmények között alakul ki. Ezek a körülmények érthető módon pont ellentétei az előzőknek. Először, a csoportok létszáma kicsi, és tagjai a területükön szétszórtan élnek, így nem tudnának rendszeresen őrjáratozni, és az illetéktelen behatolókat legfeljebb véletlenül vennék észre. Ha például a csoport egyetlen családból áll, a férfi nyilván nem ülhet egész nap tétlenül egy őrtoronyban, mint a daniknál. Másodszor, a környezet kevéssé termékeny, erőforrásai ritkák és kiszámíthatatlanok: bizonyos időszakokban vagy rossz időjárású években úgyis szükség lenne elkalandozni másokhoz néhány létfontosságú dolog beszerzéséért. Harmadszor, az aránylag értéktelen terület védelmében nem érdemes senkinek az életét kockáztatnia, támadás esetén a csoport akkor jár el ésszerűen, ha máshova költözik. Végül a terület védelme akkor sem szükségszerű, ha a létszám változó, és a szomszédokkal nagy a keveredés; minek zárnának ki elvből egy olyan csoportot, amelynek fele tagsága a gyakorlatban nap mint nap hozzájuk látogat vagy akár huzamosabban köztük él.

Mint említettem azonban, a végletek ritkák, bizonyos korlátozások még a fenti körülmények között is érvényesülnek. Minden csoportnak van egy törzsterülete, ami elismerten csak az övé. Éles határ a szomszédok között nincs, de törzsterületétől távolodva a csoport fennhatósága egyre gyengül, miközben azért az idegenektől rendszerint elvárják, hogy az ott tartózkodáshoz engedélyt kérjenek. Ezt viszont könnyen megkapják és sokféle célra, különösen a nehéz időkben, amikor kevés az élelem vagy a víz. Mivel az engedékenység kölcsönös, a rendszer mindenkinek előnyére szolgál.

A nem kizárólagos földhasználat részletesen tanulmányozott példája a !kung vadászó-gyűjtögetőké (6. kép) a Kalahári-sivatag Nyae Nyae körzetében (Namíbia). 1950 körül a !kungok népe 19 hordából állt, hordánként átlagosan 42 fővel 260 és 650 km^2 közötti területen, amit n!ore-nak hívtak. Az egyes n!orék határa eléggé elmosódott volt: ahogy az antropológusok és informátoraik mentek együtt a következő csoport tábora felé, az informátorok egyre bizonytalanabbak lettek, és nem mindig tudtak megegyezni abban, hogy épp kinek a területét tapossák. Őrtornyoknak vagy a határon húzódó ösvényeknek nyomuk sem volt.

A !kungok élőhelyén az erőforrások megosztása egyrészt szükséges, másrészt lehetséges. Szükséges, mivel elsősorban a vizet a természet igen szűkösen méri nekik, minden horda az idejének nagy részét egy-egy vízlelőhely közelében tölti. Egyes évek alatt olyan kevés eső esik, hogy a száraz évszakban sok vízlelőhely kiszárad. Például a vizsgálat idején az egész !kung területen mindössze kettő volt használható folyamatosan, három csak bizonyos években, öt a száraz évszakokban rendszertelenül, és 50 minden évben rendszeresen kimerült. Ezért egy-egy működő lelőhelynél akár kétszázan is összegyűlhetnek a tulajdonosok engedélyével, mikor nekik már nincs vizük. Viszonzásképp ők is beengednek másokat például élelemért, mikor abban aránylag bővelkednek. Badarság volna tehát kizárólagos jogot formálni egy területre, amelyből esetleg eltűnik a víz, és így hasznavehetetlenné válik. Hasonlóképp, bizonyos erőforrások időszakonkénti bősége lehetővé teszi azok megosztását: ugyancsak értelmetlen volna kizárni a lehetséges szövetségeseket és későbbi segítségnyújtókat, ha az illető erőforrásból úgyis több van a kelleténél. Náluk elsősorban a fő táplálékukat képező mongongodió jön szóba, amely néha káprázatos bőségben terem, valamint a vadbab és a dinnye.

A Nyae Nyae körzeten belül feltehetőleg mindenütt szabadon lehet vadászni. A saját n!orekon kívül is, ott azonban ha a vadász egy „otthon lévővel” találkozik, meg kell ajándékoznia a húsból. A körzet határain túlra az általános engedmény nem terjed ki. Egymás területét a szomszédos hordák más célokra is általában használhatják, például vízvételre, dió, bab és dinnye szedésére, de ezekhez engedélyt kell kérniük, és elvárják tőlük a későbbi viszonzást. Engedély hiányában könnyen kitör némi csetepaté. Minél távolibb horda tagjai érkeznek, annál inkább be kell tartaniuk a szabályt, tartózkodási idejük annál rövidebb lehet, és a számuk is annál korlátozottabb. Aki pedig senkivel sincs vérrokonságban vagy házasságból eredő kapcsolatban a n!ore gazdái közül, az egyáltalán nem léphet be oda. Láthatjuk tehát, hogy a „szabad hozzáférés” nem jelent abszolút szabadságot.

Ahol a föld és a rajta lévő erőforrások használata feltételekhez kötött, ott létezik tulajdon és tulajdonos. Kié a n!ore a !kungok társadalmában? A válasz: a horda k’ausi nevű, egy vagy több tagjáé. A k’ausi vagy a legöregebbek törzsgárdája, vagy az a személy, aki leszármazottja a legrégebben ott élőknek.

A hordák összetétele napról napra változik: látogatók jönnek-mennek a rokonaikhoz vagy élelmet és vizet szerezni, egyesek másik hordához csatlakoznak, egy-egy újonnan házasodott férfi akár évtizedekre letelepszik a feleség hordájában egész addigi családjával (azaz szüleivel meg esetleges előző feleségével és gyerekeivel) együtt. Sok !kung több időt tölt eredeti hordáján kívül, mint belül. Egy átlagos évben 13%-uk változtat lakóhelyet, 35%-uk pedig nagyjából ugyanannyit tartózkodik két vagy három táborban. Így aztán mindenki tudja, hogy a közeli hordák részben saját „földijeiből” állnak; vagyis nem gonosz szörnyetegek, mint az én új-guineai barátaim folyómenti szomszédai, akikkel szemben kötelező a mindig óvatos gyanakvás. Szó se lehet róla, hogy illetéktelen behatolónak tekintsük saját testvéreinket, unokatestvéreinket, felnőtt gyerekeinket vagy öreg szüleinket, nem igaz?

A nem kizárólagos földhasználat másik érdekes példája az észak-amerikai Nagy-Medence soson indiánjaié. Ők ugyanahhoz a nyelvcsaládhoz tartoznak, mint az Owens-völgyi sosonok, akiket a kizárólagos földhasználat példájaként már említettem. Természeti körülményeik azonban erősen különböznek: míg az Owens-völgy elég csapadékot kap az öntözéses gazdálkodáshoz – érdemes tehát szigorúan védeni –, a Nagy-Medence sivatagos vidék, télen nagyon hideg, erőforrásai szegényesek és kiszámíthatatlanok. Az itteni sosonok népsűrűsége kb. 40 km^2-ként egy fő. Az év legnagyobb részében családjaik külön-külön tanyáznak, csak télre állnak össze 5-10 családos csoportokba egy-egy forrás vagy magtermő fenyőliget mellett. A közös antilop-és nyúlvadászatokon néha részt vesz több család, de ekkor is legfeljebb csak 15. Egyértelműen kijelölt saját területet nem tartanak fenn, az egyes családok élőhelyei, például a fenyőligetek, megegyezéses alapon más családoknak is rendelkezésére állnak. A megegyezésen kívüli gyűjtögetőket viszont kőzáporral elűzik. A többi ehető növényre és állatra szintén rugalmas és nem-kizárólagos hozzáférési jogok érvényesek.

A terület feletti felügyelet minimumát a perui macsiguenga és a bolíviai szirionó indiánok trópusi erdőiben találjuk. Amikor az antropológusok tanulmányozták őket, a macsiguengák kis népsűrűségű kertészkedők voltak, bizonyára erősen megritkulva az európaiak által behurcolt betegségek és a „gumiláz” korszakának tömeggyilkosságai miatt. De élőhelyükön a mezőgazdaság eleve kevés embert tud eltartani. Részben megtartották vadászó-gyűjtögető életmódjukat, emellett folytattak égetéses földművelést, néhány évenként továbbvándorolva a föld kimerülése után. Néhány családból álló csoportjaiknak „hivatalosan” nem volt saját területük, minden macsiguenga minden erdőt és folyót használhatott. A valóságban bizonyos távolságot önként tartottak egymástól. Ugyanez volt a helyzet a szirionó indiánoknál Allan Holmberg vizsgálatai szerint: az ő 60-80 fős, döntően vadászó-gyűjtögető hordáik időlegesen szintén foglalkoztak mezőgazdasággal, és kerülték azokat a vidékeket, ahol rábukkantak egy másik horda ösvényeire.

Látjuk tehát, hogy a területhez való hozzáférés hagyományos módjai széles spektrumot ölelnek fel. Ebbe azonban nem tartozik bele az az abszolút szabadság, amivel a mai amerikaiak és európaiak közlekedhetnek az Egyesült Államokon, illetve az Európai Unión belül, és útlevéllel meg itt-ott vízummal sok más országban is. (2001 ominózus szeptember 11-éje óta ugyan a Világkereskedelmi Központ elleni terrortámadás kiváltott bizonyos korlátozó rendszabályokat, mint például az utazásból kizárt személyek listája vagy a repülőtéri poggyászvizsgálat.) A modern utazási szabadságot azonban felfoghatjuk a hagyományos rendszer kiterjesztésének: az engedélyek és a tilalmak ott személyesen ismert egyénekre vonatkoztak, ma pedig egész államokra. Saját államunkon belül úgy kezeljük egymást, mint hajdani hordatársainkat, más államok polgárait pedig személytől függetlenül aszerint, hogy az illető állammal milyen viszonyt tartunk fenn.

Barátok, ellenségek és idegenek

A hagyományos társadalmakban minden ember alapvetően három kategóriába sorolódik: barát, ellenség vagy idegen.

„Barát” az, aki vagy a mi hordánk (illetve falunk) tagja, vagy olyan szomszédé, amellyel pillanatnyilag békében élünk. Őket természetesen mind ismerjük. „Ellenség” olyan szomszédos horda (illetve falu) tagja, amellyel pillanatnyilag háborúskodunk, vagy legalábbis haragban vagyunk. Ezeknek is ismerjük azonban legalább a nevét, és sokukat látásból is: találkoztunk velük a jóvátételi tárgyalásokon, vagy akkor, mikor még a barátaink voltak, vagy mikor a csoportjukkal menyasszonyt – ritkábban vőlegényt – cseréltünk. Ez utóbbira példa az a két folyómenti, akik hegyi barátaim falujába házasodtak be.

Aki a fenti két kategória egyikébe sem tartozik, az „idegen”. Nem ismerjük, olyan távolabbi hordából való, amellyel igen kevés kapcsolatunk van, ha van egyáltalán. Ilyenekkel egy kisléptékű társadalom tagjai ritkán vagy épp sohasem találkoznak, mert öngyilkossággal érne fel elkószálniuk messze a határon túlra, ahol se rokonuk, se ismerősük nincs. Ha egy idegen feltűnik a saját területünkön, ésszerű veszélyesnek tartanunk: mi más célja lehetne, mint hogy kémkedjen egy későbbi közös rajtaütés vagy rablás szándékával, vagy épp ő maga raboljon tőlünk értékes nyersanyagot vagy nőt!

Néhány száz fős csoportokban mindenki ismeri mindenkinek a nevét, arcát, családi és rokonsági viszonyait. A szövetséges szomszédokkal együtt a potenciális „barátok” száma ezernél is több lehet; ők arcról már nem mind ismertek, de hírből biztosan. Ilyen körülmények között mi történik, ha valahol egy területhatár közelében ismeretlenek találkoznak? Aki egyedül van többekkel szemben, az nyilván elmenekül. Sőt, biztos, ami biztos alapon ez akkor is valószínű, ha ketten pillantják meg egymást aránylag messziről, és látszik, hogy erőviszonyuk nagyjából kiegyenlített (például két felnőtt férfi az illető, nem pedig férfi és nő vagy gyerek). Probléma akkor áll elő, ha hirtelen találják szemtől szembe magukat az erdőben, mikor már túl késő csendben lelépniük. Ekkor a helyzet tipikus megoldási kísérlete az, hogy leülnek tárgyalni: felsorolják rokonaikat és barátaikat abból a célból, hogy legalább egy közöset találjanak, ami felmentené őket a harc kötelezettsége alól. Az ilyen tárgyalás eltart akár órákig, hiszen ezernél több „barát” jöhet szóba. Ha aztán a keresés mégis eredménytelen, nem búcsúzhatnak el azzal, hogy „Örültem a szerencsének, viszlát”; ekkor mindkettő kénytelen a másikat rossz szándékú betolakodónak tekinteni, és ennek megfelelően viselkedni vele.

A Nyae Nyae körzet központi !kung nyelvjárását beszélők egymást jũ/wầsi-nak hívják, amiből a jũ személyt jelent, wầ jót, tisztességest, tisztát, egyszóval ártalmatlant, si pedig a többesszám jele. Gyakori rokonlátogatások révén a Nyae Nyae 19 hordájában mind az ezer körüli !kung személyesen ismeri egymást, tehát ők mindnyájan jũ/wầsi. Ezzel ellentétes értelmű a jũ/dole, amelyben a dole értelme természetszerűleg rossz, furcsa, ártalmas. Így nevezik a fehér embereket, a bantu feketéket, továbbá azokat a távol élő !kungokat, akik ugyanezt a dialektust beszélik ugyan, de ismeretlenek. Mint minden kisléptékű társadalom tagjai, a !kungok zsigerből ellenségesek az idegenekkel; ha ketten találkoznak, és nem találnak még távoli közös rokont vagy közvetett ismerőst sem, akkor több mint illik elzavarniuk vagy megölniük egymást.

Egy példa: Lorna Marshall antropológus megkért egy Gao nevű !kung férfit, hogy a Nyao Nyaón kívül, de nem túl messze fekvő Khadum helységben valamit intézzen el neki. Azelőtt Gao sose járt ott, és a földijei közül is csak kevesen. A khadumiak először jũ/dole-nak bélyegezték őt, és már kezdett meleg lenni a helyzete, mikor közölte velük, hogy tudomása szerint egy itteni ember az ő apjával azonos nevet visel, egy másiknak pedig a testvére ugyanúgy Gao, mint ő. Ezt a Gaót szerencsére ismerték, és a légkör egycsapásra felengedett: „Szóval te Gao !gun!á-ja vagy!” (!gun!a = rokon.) Akkor aztán odaülhetett a tábortüzükhöz, és még étellel is megkínálták.

Hasonló kategóriákat használnak a paraguayi acsé indiánok (10. kép). Amikor először találkoztak európaiakkal – történetesen konfliktus nélkül –, kb. 700 emberre tehető népük 15-70 fős hordákban élt, és a hordák négy szorosan összetartó, 30-500 fős csoportot alkottak. A saját csoportbeliek megjelölése irondy volt („mieink” vagy „testvérek”), a másik három csoportbelieké pedig irolla.

Modern társadalmainkban, ahol szabadon utazhatunk országon belül és nagyrészt kívül is, barátságaink egyéni szimpátián alapulnak, nem azon, hogy milyen csoportba tartozunk. Élethosszig hűséges cimboráink egy részével együtt jártunk iskolába, másokat később a munkahelyünkön ismertünk meg, olyan is akad, akivel valamelyik utazáson akadtunk össze, de mind azért lett a barátunk, mert szívesen vagyunk vele együtt, és vannak közös érdeklődési területeink. Hogy ő ezen kívül barlangászkodik, mi pedig a madármegfigyelés szenvedélyének hódolunk, az kevésbé lényeges, mint ahogy az is, hogy nem ugyanaz a vallásunk, vagy hogy nem mindig szavazunk ugyanarra az elnökjelöltre. A barátság személyes jellege számunkra olyan evidens, hogy el sem tudjuk képzelni másképp. Pedig például az apró új-guineai népeknél másképp van – én évekig nem vettem észre, míg rá nem ébresztett egy véletlen esemény.

Mint rendesen, madármegfigyelésen voltam a Déli-Felföldön, ahol tábort vertünk Yabu nevű állandó segítőmmel. Ő a Központi-Felföldről származott. Falujára a kormány gyakorlati hatásköre csak nagyjából egy évtizeddel azelőtt terjedt ki, lakói addig a többi törzzsel háborúskodva ősi életmódjukat folytatták. Táborunkban gyakran meglátogatott bennünket Jim, szintén a Központi Felföld egyik városkájának brit tanárembere. Yabuval igen jól kijöttek, hosszú történeteket meséltek egymásnak az életükről, egy-egy tréfa nyomán a kacagásuktól zengett az erdő. (Csak remélhettem, hogy a madarak is élvezik.) Munkánk végeztével Yabu hazaindult, mégpedig repülővel Jim városáig, majd gyalog, mert a faluja nem volt onnan messze. Jim az utolsó találkozásukon meghívta, hogy ha már úgyis a városukban jár, látogasson el hozzájuk; mondanom sem kell, számomra ez teljesen természetes volt barátok között.

No de mi történt? Mikor szóba hoztam a látogatást, Yabu csodálkozva, sőt némi megütközéssel nézett rám: „Jimet meglátogatni? Minek? Ha valami munkát adna, akkor igen, de csak úgy?” „Pedig azt hittem, összebarátkoztatok” – mondtam én. Mire ő megfellebbezhetetlen evidenciával: „Semmi értelme nem lenne, hogy időt töltsek ott, pusztán a »barátság« kedvéért!” (Mindez tók piszin, azaz pidzsin angol nyelven zajlott; „pusztán a barátság kedvéért” az én szabad fordításom arra, hogy „bilong pren nating”.) Ekkor jöttem rá, milyen elhamarkodott általánosítás a modern nyugati szemléletet a világ egészéről feltételeznünk.

Persze azért ne túlozzunk, a barátság két szemlélete nem különbözik végletesen. Egyrészt a kisléptékű társadalmak tagjai az övéik közül is inkább rokonszenveznek egyesekkel, mint másokkal, másrészt a nyugati hatás következtében a szemléletük máris változik, többek között a barátságról. De azért véleményem szerint Jim meghívása és Yabu visszautasítása jellemző arra, ahogy a barátságot nagy átlagban felfogják a modern, illetve a hagyományos társadalmakban. És még egy pontosítás: Yabu esetében nem pusztán arról van szó, hogy egy európaival másképp viselkedik, mint egy honfitársával vagy törzstársával. Idézem az iménti sztoriról egy új-guineai barátom megjegyzését, aki otthon és nálunk egyaránt jól eligazodik: „Új-Guineában nem látogatjuk egymást konkrét cél nélkül. Ha pedig egy új ismerőssel jól eltöltjük az időt mondjuk egy hétig, attól még nem kerülünk baráti viszonyba vele.” A nagyléptékű nyugati társadalmakban a rengeteg választási lehetőség és a gyakori helyváltoztatás több alkalmat ad – és több igényt is kelt – arra, hogy kapcsolataink inkább személyes kötődésen alapuljanak, mint rokonságon, házasságon és születési helyünk földrajzi közelségén.

Ahol egy társadalomban sok millió ember él együtt egy hierarchikus szerkezetű fejedelemség vagy állam keretében, ott idegenekkel találkozni teljesen normális és biztonságos esemény. Jómagam, amikor átsétálok Los Angelesben a Kaliforniai Egyetem épületei között vagy akár a város utcáin, félelem nélkül testközelbe kerülök több száz embertársammal, akiket addig soha nem láttam, és valószínűleg soha nem is fogok látni. Az pedig még valószínűtlenebb, hogy azonosíthatóan a rokonaim lennének. Az efféle magabiztos közöny csírái már jelen vannak olyan hagyományos társadalmakban, amelyek népessége jóval átlag feletti e kategórián belül. Például már említettem a szudáni nuereket: ők körülbelül kétszázezren vannak, társadalmuk a falvaktól a törzsekig több szintre tagolódik, és természetesen kizárt, hogy a (körülbelül) 199 999 többit bármelyikük ismerje. Politikailag gyengén szervezettek, falufőnökeik reális hatalma kicsi – erről majd többet írok a 2. fejezetben –, de rendelkeznek bizonyos etnikai tudattal, amely mindnyájukban közös. E. E. Evans-Pritchard antropológus szavaival: „Két nuer között, bárhol születtek és még ha nem is egymás ismerősei, országukon kívül találkozva azonnal létrejön egyfajta baráti kapcsolat. Egy nuer egy másik nuer szemében sose számít úgy külföldinek, ahogy egy dinka vagy egy siluk. Összeköti őket etnikai felsőbbrendűségük érzése, ami együtt jár a többi etnikum lenézésével. Közös nyelvük és közös értékrendjük alapján pedig jól megértik egymást.”

A kisebb hagyományos társadalmakkal összevetve tehát a nuerek az idegeneket kevésbé érzik veszélyesnek, a hozzájuk való viszonyuk inkább semleges vagy potenciálisan akár barátságos – feltéve, hogy az illető szintén nuer. A nem nuerek közül a dinkákat megtámadják, a többieken csak lekicsinylően átnéznek. A még nagyobb, piacgazdasággal bíró társadalmakban pedig az idegennek már kifejezetten pozitív értéke van, mert lehet belőle üzleti partner, vásárló, beszállító, munkaadó, szóval olyasvalaki, aki a hasznunkra válik.

Első találkozások

A kisléptékű hagyományos társadalmak világa igen szűk. Az emberek kizárólag saját törzsterületüket ismerik, közvetlen szomszédaikról még aránylag sokat tudnak kölcsönös látogatások és általában a békében intenzív kapcsolat révén, de a második szomszédok már idegenek nekik. Nem csoda: mikor egy közvetlen szomszéddal háborúban állnak, lehetetlen élve átjutni a területükön, mikor pedig békében, akkor jó eséllyel azok háborúznak saját további szomszédjukkal. Ráadásul a béke és háború viszonyai gyorsan és kiszámíthatatlanul változnak, a gyanútlan látogató bármikor egy konfliktus közepén találhatja magát.

Példának Új-Guineából egy Karl Heider, Johan Broekhuijse és Peter Matthiessen által leírt incidenst idézek, amely a Baliem-völgyben történt 1961. augusztus 25-én. A Baliem-völgy a dani törzsek hazája, több tucat törzsi szövetséggel, melyek közül kettő, a Gutelu és a Widaia szövetség ellenséges viszonyban állt egymással. Egy harmadik szövetség, az Asuk-Balek, a Guteluból vált ki, és telepedett le a Baliem folyó partján, mint pillanatnyilag a Widaia támogatója. Ebből négy férfi látogatóba ment a Guteluhoz tartozó Abulopak faluba; nem aggódtak különösebben, mert kettejüknek rokona élt ott. Amit pechjükre nem tudtak: a Widaia emberei nemrég megöltek két Gutelu-belit, akiket azóta még nem sikerült megbosszulni, és a Gutelu szövetségben nagy volt a felháborodás. Ők négyen remek alkalmat szolgáltattak a guteluknak arra, hogy ha már a vérbosszúhoz widaiát nem találtak, haragjukat kitöltsék legalább négy szövetségesükön. Az a kettő kimagyarázta magát, akinek rokona volt Abulopakban, de a másik kettőre rátámadtak annak rendje és módja szerint. Egyiknek sikerült elmenekülnie, a másik elbújt egy kunyhó padlásterében, de felfedezték, levonszolták onnan, és átdöfködték lándzsáikkal. Utána kitört az örömujjongás, egy sáros ösvényen elgyalogoltak a táncterükre, magukkal cipelve a súlyosan sebesült ellenséget, aki nemsokára meghalt. Akkor aztán hajnalig vigadtak a tetem körül, majd bedobták egy öntözőcsatornába, és füvet hánytak rá. Reggel azért a két „rokon” asuk-balek engedélyt kapott, hogy kiszedje onnan. Ez a történet jól illusztrálja, hogy az új-guineaiak paranoiába hajló óvatossága bizony indokolt, amikor elhagyják saját területüket. Erről a „konstruktív paranoiáról” a 7. fejezetben még írok bővebben is.

A helyismeret földrajzi kiterjedése és a tipikus utazási távolság természetszerűleg kicsi a nagy népsűrűségű és állandó környezetű részeken, mint például Új-Guinea felföldjén, és nagyobb ott, ahol a környezet ugyan stabil, de kevesen laknak, mint Új-Guinea alföldjein vagy a pigmeusok afrikai esőerdőiben. A legnagyobb pedig a sivatagokban és az északi sarkkörön túli szárazföldeken, mert ott egy-egy emberre sok négyzetméter jut, tehát egyrészt a felségterületek nem lógnak egymásba, másrészt muszáj sokat vándorolni az erőforrásokért. Az Andamán-szigetek bennszülöttei például semmit nem tudnak a tőlük 30-40 kilométernél messzebb lakó törzsekről. A dugumi danik Baliem-völgye ugyan a hegycsúcsokról csaknem teljesen belátható, de felkeresni bármelyikük csak egy töredékét tudja, mert szétszabdalják a háborúskodó csoportok határai. Az aka pigmeusok az élőhelyüktől 35 kilométeren belül lévő települések felében jártak már, a 70 kilométeren belülieknek pedig a negyedében. Hogy e számokat a kellő perspektívában lássák, elmondom, hogy mikor az 1950-es és 60-as években Angliában laktam, sok vidéki angol egész életét szülőfalujában vagy annak közvetlen közelében élte le, kivéve mikor az első vagy a második világháborúban katonaként a tengerentúlra vitték.

Közvetett kapcsolatok távolabbi vidékekkel a hagyományos társadalmakban is léteznek. Új-Guinea sűrűn lakott központi részein például nem sokkal ezelőttig senki se látta még az óceánt (ami tőlük 80-200 kilométerre van), sőt, nem is hallott róla, de azért tengeri kagylók héját használták, mert eljutott hozzájuk kereskedelem útján. Hasonlóképp, mint az európaiak ideérkeztétől kezdve az igen sokra becsült acélfejszék. Csakhogy ezekkel a tárgyakkal kizárólag a közvetlen szomszédok kereskedtek, a parttól távol élők sok lépésen át szerezték be őket, és a velük szükségképp együtt terjedő információ közben megváltozott. Akár az ismert „telefonos” gyerekjátékban, ahol az első súg egy szót a második fülébe, az tovább súgja a harmadiknak, és így tovább; a sor végét elérve és hangosan kimondva, aztán lesz nagy kacagás, mert ez a szó már a felismerhetetlenségig különbözik az eredetitől.

Az információs bezártság az európai gyarmatosítók, felfedezők, kereskedők és hittérítők érkezésével ért véget, mégpedig rendszerint egy csapásra. (A „csapás” más szempontból gyakran szó szerint is értendő.) Ma a Földön alig van érintetlen hagyományos társadalom, legfeljebb Új-Guinea legtávolibb völgyeiben és Dél-Amerika trópusi részén. A külső világ létezéséről azonban ők is tudnak, mert látják a felettük elhúzó repülőket, és eljutnak hozzájuk hírek a közeli, már „felfedezett” csoportoktól. Mikor például én az 1990-es években Új-Guinea nyugati hegyeiben jártam, házigazdáim – őket pár évtizeddel előbb a hollandok fedezték fel – hírt adtak egy tőlük északra élő csoportról, akiknél még sose járt misszionárius vagy más európai. (A misszionáriusok rendszerint óvatosan előre küldenek valakit érdeklődni a fogadókészség iránt, mielőtt kitennék magukat egy esetleges támadásnak.) Elég nyilvánvaló, hogy mikor ezek a házigazdáim érintkeztek a még „vad” északiakkal, a hírek cseréje kölcsönös volt, tehát azok is hallottak rólunk.

A helyzet egész más volt közvetlenül Kolumbusz 1492-es útja után. Akkor az Európától távol élő népeket az első érintkezés teljesen váratlanul érte, hiszen még nem volt se repülőgép, se közvetett híradás. Ez a fajta esemény a világtörténelemben utoljára Új-Guinea felföldjén következett be 1930 és 1950 között: ausztrál és holland őrjáratok, katonai előörsök, bányászati felmérők és kutató-biológusok egyszerre milliós népességű felföldire bukkantak abszolút váratlanul. Pedig a sziget partvidékét európaiak már vagy 400 éve látogatták, sőt, néhányan le is telepedtek ott; a belső részekre azonban csak egy darabig jutottak el, gyalogosan vagy a folyók partközeli, még nem túl zuhatagos szakaszain. Létezésükre a felföldiek 1930 után kezdhettek gyanakodni, amikor az első néhány repülőgép megjelent felettük. A legsűrűbben lakott Baliem-völgy kb. 100 000 lakóját például 1938. június 23-án fedezte fel egy állatokat és növényeket kutató expedíció, amelyet Richard Archbold olajmágnás finanszírozott és vezetett részben a holland gyarmati kormány, részben a New York-i Természettudományi Múzeum képviseletében. Képzelhetjük Archbold és társainak meghökkenését, mikor gépükből a várt sziklaszirtes, erdős és lakatlan táj helyett széles és lapos völgyre tekintettek le, ami sűrűn be volt pöttyözve falvakkal és behálózva öntözőcsatornákkal, mintha csak Hollandia felett repültek volna.

A felföldieknek és az európaiaknak ezt az utolsó tömeges találkozását három figyelemre méltó könyv ismerteti. Az első érintkezés (First Contact), Bob Connolly és Robin Anderson tollából, leírja három bányászjárőr, Michael Leahy, Michael Dwyer és Daniel Leahy útját, amikor Új-Guinea keleti részén először hatoltak be a sűrűn lakott felföldi völgyekbe. (Luteránus hittérítők a Felföld legkeletibb csücskét már az 1920-as években elérték.) Egy másik könyv Michael Lehay saját beszámolója, a Felderítő utak Új-Guinea Felföldjén 1931 és 1935 között (Explorations into Highland New Guinea 1930-1935). A harmadik Bill Gammage Égi utazókja (The Sky Travellers), amely az ausztrál kormány által kiküldött, Jim Taylor és John Black vezette járőr útjáról szól a Felföld nyugati részén 1938-39-ben. Mindkét expedíció számos fotót készített, Michael Leahy pedig filmepizódokat is. Kár, hogy ezekből nincs módom néhányat idemásolni: az új-guineai arcok rémült kifejezése minden szónál többet mondana az első találkozás döbbenetéről (30-31. kép).

Az első és a harmadik könyvben szerepelnek interjúk olyan új-guineaiakkal, akik az eseményt még gyerekként élték át, és emlékeztek rá 50 évvel később. Ahogy mi amerikaiak sose fogjuk elfelejteni, hogy épp mit csináltunk történelmünk három legtraumatikusabb epizódjának időpontjában – japán támadás Pearl Harbornál 1941. december 7-én, Kennedy elnök meggyilkolása 1963. november 22-én, és a Világkereskedelmi Központ ikertornyai elleni terrortámadás 2001. szeptember 11-én –, úgy néhány 60 évesnél idősebb új-guineai is pontosan vissza tudja idézni saját élményét a Leahy-Dwyer-őrjárat fehér embereinek megpillantásakor. Idézek egyiküktől: „Az a két idős férfi – rájuk mutat – akkor nőtlen fiatalember volt. Még nem is borotválkoztak. Szóval jöttek a fehérek… Úgy megijedtem tőlük, hogy gondolkodni se tudtam, csak bőgtem megállíthatatlanul. Apám a kezemnél fogva odébb húzott, elbújtunk a magas kunáj fűben. Aztán ő felállva kikukucskált a fehérekre… Mikor elmentek, mindenki leült, és fantáziálni kezdett róluk. Hiszen a fehérekről semmit se tudtunk, és távoli helyeket egyikünk se látott még. Csak a hegyeknek ezt az oldalát ismertük, és úgy gondoltuk, hogy rajtunk kívül nincs élő ember. Hitünk szerint, aki meghalt, az kifehéredett bőrrel átlépte a »másvilág« határát, ami mögött a holtak tanyáznak. Így sokan azt mondták: »Ó, ezek az idegenek nem e világról valók. Ne öljük meg őket – a rokonaink. Haláluk után fehér bőrrel visszajöttek hozzánk.«”

Fura kinézetű látogatóikat az új-guineaiak természetesen megpróbálták beilleszteni saját világképük kategóriáiba. Ilyesféle kérdéseket tettek fel: Emberek ezek vajon? Miért jöttek ide? Mit akarnak? Gyakran tekintették őket „égieknek”, akik hasonlítanak hozzájuk, ugyanúgy kereskednek, szeretkeznek, háborúznak, de az eget lakják és halhatatlanok. Onnan látogatnak néha ide fehér vagy vörös bőrű emberalakban. Az első találkozást követően tüzetesen vizsgálták a viselkedésüket, és mindazt, amit a táborukban maguk után hagytak; ami a leginkább képes volt meggyőzni őket az idegenek ember voltáról, az az ürülékük volt, mivel nagyon hasonlított a sajátjukhoz. No és a fiatal lányok, akiket felajánlottak nekik szexpartnerül, később arról számoltak be, hogy mind a nemi szerveik, mint azok használati módja gyakorlatilag azonos az új-guineai férfiakéval.

Kereskedelem és kereskedők

A területvédelmen, az erőforrások megosztásán és a háborúkon kívül a szomszéd hagyományos társadalmak további kapcsolattípusa a kereskedelem. Bonyolult kidolgozottságát akkor kezdtem értékelni, amikor madármegfigyelésen jártam a szintén új-guineai Vitiaz-szoros 16 szigetén. Ezeket a szigeteket nagyrészt erdő borítja, a kevés falu különálló házai nyílt közös területre néznek. De volt egy kivétel: Malai. Itt hirtelen mintha New York Manhattan városrészének miniatűr változatába kerültem volna. A szorosan egymás mellé zsúfolt, kétemeletes faházak, oldalukkal majdnem összeérve, a szokásos kunyhókhoz képest úgy néztek ki, mint a felhőkarcolók. A tengernél nagy fatörzskenuk sorakoztak partra húzva, akár egy forgalmas amerikai vagy európai yachtkikötőben, ahol már minden hely foglalt. No és a házak előtt annyi ember járt-kelt, amennyit ekkora helyen sehol másutt nem láttam. Az 1963-as népszavazáskor Malainak 448 lakosa volt, amivel ha elosztjuk kb. 1300 négyzetméteres területét, 3400 fő/km^2 jön ki; ez nagyobb, mint Európában bárhol, hiszen ott még Hollandia népsűrűsége is „mindösssze” 2460 fő/km^2.

Ez a település a messze földön híres sziasszi kereskedők otthona volt. A „messze földön” itt nemcsak nyomatékosító jelző: a sziasszik tényleg eljutottak akár 500 kilométerre, vitorlás kenuikon disznókkal, kutyákkal, cserépedényekkel, gyöngyökkel, obszidiánnal és sokféle egyéb áruval. Nélkülözhetetlen tárgyakat és luxuscikkeket egyaránt szállítottak, és miközben távoli szigetek igényeit kiszolgálták, cserével beszerezték saját élelmüket. Sőt, óceániai mértékkel mérve hatalmas vagyonra – azaz rengeteg disznóra – tettek szert. Ha például valaki egy kenun elindult Malairól disznókkal, az aránylag közeli Umboiban ezek mindegyikét becserélte 10 csomag szágóra, utána Új-Guinea főszigetének Sio Village falujában a 10 csomag szágót 100 edényre, végül a 100 edényt Új-Britanniában 10 disznóra, 900%-os nyereséggel térhetett haza. (Otthon aztán a nyereség egy részét nagy közös lakoma keretében mindjárt elfogyasztották.) Az ilyen utak állomásain pénzt sehol sem használtak. A maximum 18 méter hosszú és 2 méter tőkemélységű, kétárbocos sziasszi kenuk, melyeket kb. két tonnával lehetett megterhelni, a fából készült vitorláshajók körében technikai mesterműveknek tekinthetők (32. kép).

Régészeti adatokból látszik, hogy jégkorszaki elődeink már több tízezer évvel ezelőtt foglalkoztak kereskedelemmel. A pleisztocén kor Európájának crô-magnoni lelőhelyein éppúgy találtak a Baltikumból származó borostyánt, mint a Földközi-tengerben nőtt kagylóhéjat. De nyilvánvalóan több tízezer kilométert tett meg sok egyéb áru is, például a kőszerszámok anyagának kiváltképp alkalmas obszidián, kova, jáspis és néhány más kemény kőzet. A mai hagyományos társadalmak között alig akad önellátó, mint a szibériai nganaszan rénszarvastenyésztők vagy az Allan Holmberg által tanulmányozott, bolíviai szirionó indiánok; hasonlóképp volt a régi időkben, importra a hagyományos társadalmak többsége mindig támaszkodott, akár a fejlettebbek. Mint később látni fogjuk, még azok is kereskedtek, akik tulajdonképpen meg tudtak volna élni anélkül.

A kisléptékű hagyományos társadalmak kereskedelme nagyrészt a közvetlen szomszédokra korlátozódott, mert az időnkénti háborúk veszélyessé tették az áthaladást idegen területeken. Még a messze elkenuzó sziasszik is óvatosan csak olyan falvakat látogattak, amelyekkel már volt stabil kereskedelmi kapcsolatuk. Ha egy vihar vagy árboctörés miatt máshol vetődtek partra, illetéktelen behatolóként nagy valószínűséggel megölték őket, rakományukat pedig elkobozták; nem volt szempont, hogy ösztönözzék jövőbeli látogatásaikat.

A hagyományos kereskedelem több szempontból különbözött a modern társadalmakétól, ahol az emberek üzletben és pénzzel vásárolnak. Ma elképzelhetetlen például úgy autót venni, hogy a vevő nem fizet és hitelszerződést sem ír alá, az eladó pedig bízik egy későbbi arányos viszonzásban. Pedig ez a módszer sokáig általánosnak számított. A hagyományos kereskedelem néhány sajátossága azonban ismerős a modern világban is, mindenekelőtt az, hogy az áruk nagy százaléka inkább eszmei, mint gyakorlati értékkel bír – egy híres divatházból való ruha vagy egy feltűnő arany ékszer nemcsak annyival drágább, amennyivel kényelmesebb vagy szebb. A kétfajta kereskedelem hasonlóságai és különbségei jól áttekinthetők, ha elképzeljük: a mi piacgazdaságunkból mi mindenre csodálkozhat rá egy épp „felfedezett” bennszülött mondjuk Új-Guinea Felföldjéről, mikor először néz szét a már valamennyire nyugatosodott part menti városokban.

Piacgazdaság

Először talán a pénz tűnne fel neki. Ellentétben az ő csereáruikkal, a pénznek nincs saját hasznossági értéke (33. kép), de még csak esztétikai vagy státuszjelző értéke sem, mint mondjuk egy díszes sziasszi edénynek. Kizárólag arra való, hogy elköltsék, azaz beszerezzenek rajta valami mást. Ráadásul nem állíthatja elő akárki, akinek megvan hozzá a kellő kézügyessége, mint egy hagyományos edényt vagy nyakláncot: aki a fejlett világban mégis megteszi, azt börtönbe csukják hamisításért.

A hagyományos barterüzlet, vagyis árucsere pénz közvetítése nélkül, a modern társadalmakban is létezik, csak ritkábban. Hasonlóképp a hagyományos társadalmak némelyike használ olyan tárgyakat, amelyek funkcionálisan hasonlók a pénzhez: más tárgyakra általánosan becserélhetők egy megegyezés szerinti értéken. Ilyen az új-britanniai kaulongoknál az aranyajkú kagyló héja, az új-guineai Felföldön a kauricsigáé, a mikronéziai Yap-szigeten egyfajta nagy kőkorong, a Vitiaz-szoros szigetein a speciálisan kifaragott fatál. A Felföldön és a Vitiaz-szorosban a kauricsiga, illetve a fatál fontos szerepet játszik például a menyasszony vásárlásakor, amennyiben egy adott mennyiségüknek a vételárban mindenképp szerepelniük kell más javak mellett. Ez a fajta „pénz” azonban egyrészt nem költhető el bármire (például túl értékes ahhoz, hogy az ebéd édeskrumpliját rajta vegyék meg), másrészt mint luxuscikk önmagában is használatos. Bezzeg mi amerikaiak a százdolláros bankjegyeinket (már akinek van) jól elrejtve a tárcánkban hordjuk, nem parádézunk velük zsinórra fűzve a nyakunk körül.

Ráadásul mi a vásárlás alkalmával kinyilvánítottan cserélünk – árut pénzre –, nem pedig kölcsönös ajándékot adunk. Ez a csere majdnem mindig az áru átvételekor esedékes, és a pénzbeli ár későbbi fizetés esetén is szigorúan meg van határozva. Mikor például részletre veszünk új autót, ami nálunk Amerikában bevett szokás, mindkét fél tudja, hogy mikor mennyit fog adni, illetve kapni. Képzeljük el, hogy az eladó csak úgy átengedi a kocsit arra számítva, hogy a vevő majd egyszer fizet ugyanakkora értékű, egyelőre meghatározatlan áruval… Mi egy ilyen eljárást képtelenségnek tartunk, pedig sok hagyományos társadalomban pont ez a normális.

Piaci műveleteink harmadik „furcsa” sajátossága, hogy a vevő egy közvetítő személlyel, a kereskedővel vagy kereskedelmi alkalmazottal bonyolítja le, nem magával az eladóval. És nem is saját vagy az eladó otthonának közelében, hanem egy speciális, az ilyen műveletekre kijelölt helyen, a boltban. Az egyszerűbb, közvetítés nélküli aktus csak a kereskedelem legalsó szintjén fordul elő, például a használt autók piacán, ahol a vevő újság-vagy internetes hirdetésre házhoz megy. A másik véglet az államok közötti kereskedelem – például fegyvereké, kőolajé és más nyersanyagoké –, amely már teljesen személytelen: akik a szerződést aláírják, csupán országukat képviselik.

Nálunk minden tranzakciós forma esetén jellemző, hogy az eladó és a vevő nincs egymással személyes kapcsolatban magán a tranzakción kívül. Könnyen lehet, hogy azelőtt sose találkoztak, később se fognak, és döntően az ügylet tárgyai (az áru és a pénz) érdeklik őket, nem a mögöttük lévő ember. Még amikor ketten rendszeresen kötnek üzletet, például egy háziasszony hetenként ugyanattól a piaci kofától vásárol, számukra akkor is elsősorban az üzlet számít, személyes viszonyuk kevésbé. Ez nekünk természetes, de a kisléptékű hagyományos társadalmakban messze nem az: ott a két érintett kapcsolata szinte mindig hosszú távra szól, és számukra maguk a kicserélt tárgyak gyakran alig fontosak ahhoz képest, hogy általuk ezt a kapcsolatot újra meg újra megerősítik.

A piacgazdaság negyedik sajátossága összefügg a harmadikkal. A legtöbb professzionális kereskedelmi egység folyamatosan üzemel, vagy legalábbis gyakran és rendszeresen. A boltok minden nap kinyitnak, kivéve legfeljebb a vasárnapokat és az ünnepeket, a falusi piacok pedig tipikusan a hétnek mindig ugyanazon a napján, például szerda délelőttönként. Ehhez képest a hagyományos társadalmak legtöbb kereskedelmi aktusa ritkán és szórványosan fordul elő, évenként vagy akár többévenként egyszer.

Ami viszont a hagyományos és a modern kereskedelemben közös: az áruk széles spektrumát kezeli, a mindennapi élethez szükségesektől a luxuscikkekig. Adunk-veszünk ennivalót, meleg ruhát, szerszámot és gépet ugyanúgy, mint ékszert és tévékészüléket. A két kategória között van aztán egy átmeneti sáv olyan holmikkal, amik szükségesek, de egyúttal státuszjelzőként luxuscikkek is. Például mikor Ms. Smith egy 2000 dolláros, Gucci márkájú bőrtáskával megy vásárolni, a táska valószínűleg többet ér, mint amit vesz bele. Ne ítéljünk azonban elhamarkodottan: a közvetlenül „haszontalan” luxus közvetve mégis hasznot hajt, mivel tekintélyt jelez és szerez. A tekintély pedig maga után von üzleti lehetőségeket, kívánatos férjet vagy feleséget, és egyáltalán: azt a biztonságos életérzést, hogy az ember megtalálta helyét a világban. Ahogy a crô-magnoni leletek bizonyítják, a kereskedelmi áruk több hasznossági szintje már több tízezer évvel ezelőtt létezett: vadászatra kiválóan alkalmas obszidián dárdahegyek cseréltek például gazdát átlátszó kvarcból finoman kimunkált nyílhegyek, kagylóhéjak és borostyán ékszerek ellenében, amely utóbbiak szemlátomást tisztán dekorációs célt szolgáltak. A crô-magnoni Zumba vagy Gogó bizonyára éppúgy nem kockáztatta gyönyörű kvarc nyílhegyének sérülését egy igazi vadászaton, ahogy Ms. Smith sem az olajtól ragadós halpiacra megy Gucci-táskájával.

Végül van a modern kereskedelemnek egy sajátossága, ami részben közös a hagyományos kereskedelemmel, de az utóbbiban kiegészíti egy nálunk csaknem ismeretlen jelenség. Mi azért vásárolunk, mert valamire szükségünk van, amit nem tudunk magunk előállítani, és attól vásároljuk, aki viszont tudja. Például egy tipikus városlakó nem termel almát, tehát elmegy érte a piacra vagy a boltba; az almatermelő farmer pedig olyan szaktudást vesz igénybe az orvostól vagy az ügyvédtől, amellyel maga nem rendelkezik. Az almatermelők nem vásárolnak almát egymástól, és ha az orvos kislányának begyullad a torka, nem viszi el egy másik orvoshoz. Nos, ez annyiban így van a hagyományos társadalmakban is, hogy a hiányzó szükségletet kereskedelemmel szerzik be: egy jól megmunkálható kőfajta például így jut el olyan vidékekre, ahol nem bányásszák, vagy egy tengerjárásra alkalmas fatörzskenut megvesznek olyan falvakban, ahol a készítéséhez nem értenek. De a vásárlásnak ezen kívül fontos szempontja, hogy erősítse a társadalmi kapcsolatot vevő és eladó között. Ezért ott az almatermelők igenis üzletelnek egymással, azaz termékeikkel kölcsönösen megajándékozgatják egymást, és ha lennének profi orvosok vagy ügyvédek, bizonyára hasonlóan járnának el.

A kereskedelem hagyományos formái

A modern kereskedelem jellemzése során összehasonlításként már röviden utaltam a hagyományos kereskedelem néhány vonására is. Most lássuk ezeket részletesebben és megvilágítva példákkal.

Noha bizonyos esetekben a hagyományos adásvételi aktus egy lépésben zajlik le, vagyis szimultán árucserével, máskor az egyik fél ajándékát a másiknak csak később, előre meghatározatlan időpontban kell ugyanakkora értékű ajándékkal viszonoznia. Az egylépéses változat tipikus többek között az Andamán-szigeteken (4. kép), ahol egy-egy csoport meghív magához egy vagy több másikat, részben nagy közös lakomára, részben csereberére. A több napig tartó programon minden látogató „eladja” magával hozott áruját, ami lehet íj, nyíl, bárd, kosár, agyag stb., azaz a vendéglátók egyikét megajándékozza vele. Visszautasítani nem szabad, és természetesen adni kell érte valami mást, ami nagyjából ugyanannyit ér. A vendég néha kerek perec megmondja, mit kíván viszonzásul, de ez ritka kivétel. Ha véleménye szerint mégse kap eleget, akkor könnyen méregbe gurulhat kiszámíthatatlan következményekkel, szóval jó, ha az áruk értékviszonyait mindenki alaposan ismeri.

A dél-amerikai janomamó indiánoknál (12. kép) a vásár szintén meghívásos lakomán zajlik, és szintén csere formájában, de ott a kapott dolgokat nem rögtön, hanem a következő lakomán viszonozzák. Mégpedig kötelezően valami mással, emiatt aztán sokáig számon van tartva, ki mit kapott. Ez a rendszer azért kiváltképp praktikus, mert önfenntartó: a szomszéd falvak lakóinak remek indokot szolgáltat a rendszeres lakmározásra együtt, hiszen mindig van néhány adós, akinek le kell rónia a tartozását.

Az északnyugat-alaszkai eszkimók, a Fülöp-szigeteki agták (3. kép), a Trobriand-szigetek lakói és a !kungok körében mindenkinek állandó cserepartnerei vannak. Számuk az eszkimóknál egy és hat között változik. Az agta és az afrikai pigmeus vadászó-gyűjtögetők stabil kereskedelmi kapcsolatot ápolnak hozzájuk közeli mezőgazdálkodó családokkal, és ezek a kapcsolatok nemzedékről nemzedékre öröklődnek. Amikor egy Trobriand-szigeteki vándorkereskedő a kenujával kiköt egy szigeten, ott mindig ugyanazt a partnert keresi fel, ajándékot ad neki, majd felszedi a viszontajándékot egy évvel később a következő útján. A !kungok hxaro nevű, nagy távolságokra kiterjedő rendszere egyedülálló abban, hogy minden kereskedő több tucat partnerrel folytat árucserét, és egy-egy ajándék adása és viszonzása között tipikusan több hónap vagy év telik el.

Kik ezek a kereskedők, milyen gyakran és milyen körülmények között kötik üzleteiket? A kisléptékű társadalmakban gyakorlatilag mindenki kereskedik. A mienkhez hasonló hivatásosak a nagy fejedelemségekben és a korai államokban jelennek meg, együtt a gazdasági szerepek specializációjával. Róluk az első dokumentumokat az írás közel-keleti kezdeteinek idejéből, azaz négy-ötezer évvel ezelőttről találjuk. Egy másik modern jelenség, aminek vannak előzményei az egyszerűbb társadalmakban, nem más, mint egész közösségek szakosodása a kereskedelemre. Ilyen a sziasszik „felhőkarcolós” települése a Malai-szigeten, ami engem úgy elbűvölt: az ő életterük túl kicsi ahhoz, hogy kielégítően ellássa őket élelemmel, ezért szükségleteik egy részét ipar és kereskedelem útján szerzik be. A Malai-sziget a mai Szingapúr modelljének tekinthető.

A hagyományos kereskedelem sokféle formában működik, és aktusai sokféle gyakoriságúak. Legegyszerűbb szintje a !kungok és a danik csereberéje a szomszéd hordáknál, illetve falvaknál tett látogatásokon. A mai kirakodóvásárokra és bolhapiacokra emlékeztetnek az Új-Guinea északkeleti partján élő siók rendszertelenül tartott vásárai, amelyeken a sziget belsejéből érkezőkkel cserélnek árut. Pár tucat sio leül sorban a földre, szemben velük egy-egy vendég, majd az utóbbi felajánl 3-7 kiló tarót[9] és édesburgonyát, sio partnere pedig értékben ugyanannyinak ítélt kókuszdiót és főzőedényt. A Trobriand-szigeteki kenus kereskedők ugyanilyen vásárokat tartanak az általuk felkeresett szigeteken, ahol a hasznos javak (étel, kő, edények, tálak) barterrendszerben kelnek el, a luxuscikkek (kagyló héjból készült nyakláncok és karkötők) pedig közvetlen ajándékcsere útján. Az Andamán-szigetek hordái és a janomamó indián falvak rendszertelen időközönként találkoznak szomszédaikkal abból a célból, hogy közösen jól megtömjék a bendőjüket és egyúttal megajándékozzák egymást. Északnyugat-Alaszka eszkimói nyári vásárokat és téli lakomákat tartanak; mindkettőn egy-két hétig olyan csoportok is elüldögélnek békésen összekeveredve, amelyek az év többi részében esküdt ellenségek. A kenus kereskedelem specialistái, mint a sziasszik, a Trobriand-szigetiek, Délkelet-Új-Guinea Mailu szigetének lakói és az indonéz makasszanok – akik Észak-Ausztráliába járnak át a kínai levesekhez igen kelendő trepang, azaz szárított tengeri uborka beszerzésére – egész kereskedőbrigádokat küldenek minden évben akár több ezer kilométer távolságra is.

Hagyományos kereskedelmi cikkek

Ami az árukat illeti, az ember hajlamos mindenekelőtt két osztályba sorolni őket: a hasznosakra (étel, szerszám stb.) és a haszontalanokra (kauricsiga, gyémántgyűrű stb.). Ez a két kategória azonban rögtön elmosódik, mihelyt alkalmazni próbáljuk. Ahogy Frank Knight közgazdász írta: „A társadalmi és gazdasági közbeszédet megrontó abszurd félreértések legrosszabbika talán az a gondolat, hogy emberi szinten van értelme a hasznosságot a biológiai vagy fizikai túlélés alapján értelmezni.” Például egy BMW autó kétségkívül luxus és státusszimbólum, de azért a tulajdonosa bevásárlóútra is elmehet vele, és az általa sugallt társadalmi helyzet mind az üzleti, mind a magánéletében komoly előnnyel jár. Ugyanez érvényes egy csinosan kifaragott sziasszi fatálra, amiben körbekínálják a lakomák zöldségeit, ugyanakkor azonban mint a jómód jelzője a Vitiaz-szoros körzetében nélkülözhetetlen a feleségvásárláshoz. A disznó, pontosabban a sok disznó, messze a legértékesebb státusszimbólum egész Új-Guineában; innen Thomas Harding megjegyzése, miszerint „a disznó legkevésbé fontos használati módja, hogy megeszik”.

Mindezen kifogásokkal együtt a kereskedelem áruit érdemes kategóriákba osztanunk, ahelyett, hogy megkülönböztetés nélkül, ömlesztve tárgyalnánk őket. Az 1.1. táblázaton 13 kisléptékű társadalom áruféleségei szerepelnek négy kategóriába sorolva: közvetlenül hasznos dolgok (amelyek szükségesek a mindennapi élethez), ezeken belül megkülönböztetve a nyersanyagokat és a készített tárgyakat; azután díszítő és luxuscikkek; végül olyan tárgyak, amelyek használhatók ugyan, de státuszjelző voltuk teszi őket igazán értékessé. Az utóbbiakra példa saját modern világunkból egy márkás kasmírkabát, ami semmivel sem kényelmesebb és melegebb olcsó műszálas megfelelőjénél, csak sokkal többe kerül.

1.1. táblázat. Néhány hagyományos társadalom kereskedelmi cikkei

HASZNOS CIKKEK

ÁTMENETIEK

LUXUSCIKKEK

nyersanyagok

készített tárgyak

Crô-Magnon (Kőkorszakbeli Európa)

kő

kagylóhéj, okkerfesték, borostyán

Daribik

(Új-Guinea)

só

csiszolt kőbalták

madártoll

Danik

(Új-Guinea)

só, kő, fa

fejsze, penge, fakéreg rost

színezett hálók, díszített nyilak

kagylóhéjak

Engák

(Új-Guinea)

só, kő, fa, bambusz, nád

fakéreg, fonal

disznók

kagylóhéj, madártoll, faolaj, okkerfesték, dob

Trobriand-szigetek

(Új-Guinea)

kő, hal, jamszgyökér

szágó

edény, tárolóedények

kagylóhéj nyaklánc és -karkötő

Sziasszik

(Új-Guinea)

obszidián, taró

szágó, háló, edény, nyíl, kenu

edények, disznók, kutyák, matracok

disznó-, kutyafog, festék, okker, gyöngy, bételdió, dohány

Kalúszák (Észak-Amerika)

edények, fóka, bálnahús

kagylóhéj, cápafog

Kamcsatkaiak (Szibéria)

hús, gomba, szőrme, állati belsőség, bőr

Afrikaiak Pigmeusok

hús, gomba, vas, méz, kerti termékek

háló, fém dárdahegy, íj

edény

dohány, alkohol

!Kungok (Afrika)

hús, vas, méz, szőrme, bőr

fémedény, agyagedény

nyílhegy, ruha

dohány, pipa, nyaklánc, gyöngy

Andamán-szigetek (Ázsia)

vas, fa, méz, (edény) agyag

halászhorog, kötél, nyíl, kosár

kagylóhéj, festék, bételdió

Jolnguk (Ausztrália)

fémfejsze, kés, horog, szeg, dárda, kenu, ruha, cikádadió kenyér

trepang

héjak, teknőspáncél, dohány, alkohol

Északi lejtői Eszkimók (Alaszka)

kő, szőrme, uszadékfa, fókaolaj, bálnabőr és -zsír

facsónak, csónakmerevítő bordák, pemmikán

fatermékek, kőtárgyak, táska

elefántcsont

Ahogy a táblázatból látszik, bizonyos nyersanyagokkal a világ sok hagyományos társadalma kereskedett: szerszám és fegyver készítésére alkalmas kövek (újabban fémek), só, gyapjú, állati bőr és szőrme, szurok tömítéshez és agyag edényekhez. A készített tárgyak között általános volt a szerszám, fegyver, kosár és más tárolóeszköz, fonal, kötél, táska, háló, ruhafélék és sütött vagy főzött étel (például kenyér, szágó vagy pemmikán, azaz szárított hús és aszalt gyümölcspép keveréke). A dekorációs és luxuscélú tárgyak, néha természetes formában, de gyakrabban feldolgozva, hosszú listát tesznek ki: madártoll, puhatestű állatok és teknősök páncélja önmagában vagy mint nyak-, illetve karpánt, borostyán, kutya-, disznó-és cápafog, elefánt-és rozmáragyar, gyöngy, festékek és alapanyagaik (pl. okker vagy fekete mangán-oxid), növényi olaj, élénkítőszerek (dohány, alkohol, bételdió). 2000 éve Ázsia specializált távolsági kereskedői Új-Guineából paradicsommadarak tollát szállították Kínába, amelyek onnan tovább kerülhettek nyugat felé egészen Perzsiáig vagy Törökországig. A hasznos, de még inkább státuszjelző áruk néhány tipikus példája: disznó, tengeri uborka, fűszerek, más presztízsételek (a mai kaviár akkori megfelelői), szépen megmunkált cserépedények, íjak és nyilak, végül díszes táskák, ruhafélék és szőnyegek.

A táblázatból hiányzik két további fontos kategória, amit az emberek adnak-vesznek, de általában nem számítjuk kereskedelmi árunak: a munka és a házastárs. Afrikai esőerdők pigmeusai (8. kép) időszakosan dolgoznak bantu farmereknek, újabban néhány !kung szintén bantu pásztoroknak, a Fülöp-szigetek erdőlakó agta negritói pedig az ottani többségi etnikum gazdálkodóinak. Munkájukkal kiegészítik azokat a vadászott és gyűjtögetett árukat, amelyekkel szomszédaiknak fizetnek vasért, kerti termékekért és tejért. Házastársakat a legtöbb szomszéd nép cserél egymással, vagy egyidejűleg (én adom az én húgomat, te a tiédet), vagy időben elválasztva (én adom az én húgomat most, te a tiédet később, mikor elég idős lesz hozzá). A pigmeusok és a bantuk között ez a művelet gyakorlatilag egyirányú: pigmeus nők mennek feleségül bantu férfiakhoz, fordítva nem.

És hogy kik kereskednek? Néhány példa a teljesség igénye nélkül: Új-Guineában a daribik, akik kis sűrűségben a sokkal lakottabb felföldi völgyek szélső erdőiben élnek, a náluk közönséges paradicsommadarak tollait cserélik el sóra és csiszolt kőbaltákra a felföldiekkel. A pigmeusok a maguk erdei otthonából a bantu mezőgazdálkodóknak mézet, vadállatok húsát és gombákat adnak kertben termesztett zöldségért és gyümölcsért, edényekért, vasért, dohányért és alkoholért. A Vitiaz-szoros szigetlakói disznóagyart, kutyát, szágót, bételdiót, gyöngyöt, obszidiánt és vörös okkerfestéket exportálnak a szárazföldre, ahonnan cserébe disznó, kutyafog, taró, dohány, edények, hálószatyrok, íjak, nyilak és fekete festék érkezik hozzájuk. Észak-Alaszkában a partvidéki eszkimók fő árucikkei: fókaolaj tüzelőanyagnak és élelemnek, fóka-és rozmárbőr, bálnahólyag, rozmáragyar, uszadékfa, fából készült kajak, kerámia és táskák; ezekért a kontinensen beljebb lakóktól rénszarvasok bőrét, lábcsontját és agancsát kapják, valamint farkasok és egyéb emlősállatok prémjét, tömítőszurkot, ehető bogyókat és pemmikánt.

Ki mivel kereskedik?

A világon mind a legtöbb nyersanyag, mind a végtermékké alakításukhoz szükséges szakértelem egyenetlenül oszlik el. Az Egyesült Államok például vezető exportőre az alapélelmiszereknek és a repülőgépeknek, mert mindkettőből többet képes előállítani saját szükségleténél. Kőolajat viszont importál, mert abból nem termel eleget; ebből más országoknak (mint pl. Szaúd-Arábia) van több, mint amennyit ők maguk felhasználnak. A nyersanyagok és a szakértelem egyenetlen eloszlása a hagyományos kereskedelem nagy részéhez, bár nem az egészhez, szintén jellemző hátteret ad.

Amikor két szomszéd nép különböző jellegű környezetben él, melyekben különböző nyersanyagok találhatók, kézenfekvő, hogy cserekereskedelem alakul ki közöttük. Tipikus példa a tengerpart és a szárazföld belseje: ahogy az alaszkai eszkimókról írtam két bekezdéssel ezelőtt, a part mentiek leginkább tengeri állatokhoz – halak, puhatestűek, vízi emlősök – jutnak hozzá, a szárazföld belsejében lakók pedig kertet művelhetnek, erdőben vadászhatnak és gyűjtögethetnek.

Azonos környezetű szomszédok között is előfordul, hogy egyikük véletlenül rendelkezik valamilyen speciális és aránylag ritka erőforrással. Ilyen például a só vagy egy hasznos kőzet. A dugumi danik területén például van egy sós vizű tó, az Iluekaima, ami az egész környéket ellátja sóval; ugyanitt a Nogolo-medencében található az egyetlen kőfejtő, amelyben kőbalta és bárd készítésére alkalmas kőzetet bányásznak. A Csendes-óceán délnyugati részén a vulkanikus eredetű, igen élesre kifaragható obszidián főleg Új-Britannia Talasea szigetén fordul elő, innen szállítják mindenhova egy 6-7000 kilométer átmérőjű körön belül, a több mint 2000 kilométerre nyugatra fekvő Borneótól a nagyjából ugyanilyen messze keletre fekvő Fidzsiig.

Végül két nép erőforrásai különbözhetnek eltérő megélhetési stratégiájuk miatt. A vadászó-gyűjtögetők a világon sokfelé húst, mézet, gyantát és más erdei termékeket kínálnak fel a hozzájuk közeli mezőgazdálkodóknak, cserébe szántóföldön és kertekben termeszthető, növényi élelmiszerekért. Ilyen kapcsolatot ápoltak többek között az USA délnyugati részén élt bölényvadászok a pueblo parasztokkal, a Maláj-félsziget szemang vadászai a gazdálkodó malájokkal, Indiában számos vadásznép a szomszédos földművelőkkel, vagy ahogy már említettem, az afrikai pigmeusok a bantukkal és az agták a Fülöp-szigetiekkel. Hasonló viszony létesült sokfelé Ázsiában és Afrikában pásztorok és földművelők, illetve pásztorok és vadászó-gyűjtögetők között.

A hagyományos kereskedelem, hasonlóan modern utódjához, gyakran összefügg a szakértelem egyenlőtlen eloszlásával. Jó példa erre a Mailu-sziget Új-Guinea délnyugati partja mentén, amelynek lakóiról elég sokat tudunk Bronislaw Malinowski etnográfus kutatásai nyomán. Nekik sokáig monopóliumuk volt egyrészt cserépedények, másrészt tengerjáró kenuk gyártásában. A fazekasság eredetileg dívott Új-Guinea főszigetén is, de a mailuiak feltaláltak egy módszert, amivel vékonyabb, finomabb szerkezetű és stílusban szabványos edényeket lehetett készíteni. Ez nekik azért volt előnyös, mert azonos mennyiségű agyagból így több termék jött ki, a szárítás és égetés ideje lerövidült, és közben csökkent a repedezés veszélye. A felhasználók számára az előny szintén nyilvánvaló: az új edényekben az étel gyorsabban főtt meg, és kevesebb tüzelő kellett hozzá. Nem csoda, hogy a régi típusokat kiszorították a piacról. Ugyanakkor a Mailu-szigetieknek a kenukészítésbe módjuk volt jobban beletanulni, mint a csak partközelben lapátolgató főszigetieknek, így új edényeiket sokkal messzebbre elszállíthatták. Hasonló monopóliumot élveztek ezer éve a kínai porcelán-és papírkészítők, míg gyártási titkaik ki nem szivárogtak, és termékeiket külföldön le nem utánozták. Ma, az ipari kémkedés és a könnyen terjedő információ korában, a monopóliumokat nehéz hosszú ideig fenntartani. Az Amerikai Egyesült Államok például mindössze négy évig volt egyedül birtokában atombombának (amit nem exportált), napjainkban pedig Európával közösen monopolizálja az igen nagy sugárhajtású repülőgépek gyártását (amiket viszont exportál, ha tud).

A hagyományos kereskedelem egy típusa az úgynevezett konvencionális monopólium, aminek modern világunkban nemigen akad megfelelője: ez akkor áll elő, ha valamit egy nép önállóan be tudna szerezni vagy elő tudna állítani, mégis inkább mástól vásárolja meg. Döntésének fő indítéka rendszerint az, hogy a kereskedelmi kapcsolat fennmaradjon. A dugumi danik például a Jalemo körzet lakóitól bonyolult horgokkal ellátott, díszes nyílhegyeket vesznek, meg olyan hálószatyrokat, amelyekbe fényes orchideaszálak vannak beleszőve. Nyílhegyet és szatyrot ők maguk is készítenek, de azokat nem díszítik. A jalemói díszítést gyerekjáték volna lemásolniuk, de ők ragaszkodnak az importhoz. Hogy miért, azt annak fényében érthetjük meg, hogy a jalemóiaktól más dolgokat is vesznek, cserébe az általuk kínált sóért: erdei termékeket, amelyekből Jalemóban sokkal több van, mint saját élőhelyükön, de a termésük nem egyenletes. Így mikor épp nincs belőlük elég eladnivaló, a jalemóiak mégis megkapják a sójukat, ezúttal nyílhegyekért és szatyrokért. A „konvencionális monopólium” elfogadása a danik oldaláról pedig azért előnyös, mert a szokásos sóadagot olyankor is el tudják adni, amikor Jalemóból momentán kevesebb erdei termék kell nekik.

Még kidolgozottabb konvencionális monopóliumok érvényesülnek a brazíliai és a venezuelai janomamó, illetve a brazíliai xingu indiánok között. Minden janomamó falu önellátó lehetne, de nem az. Ehelyett néhány termék gyártására specializálódnak, és azokkal ellátják szövetségeseiket; ilyen például a nyílhegy, nyíltartó, kosár, íj, agyagedény, pamutfonál, kutya, hallucinogén anyag és függőágy. Hasonlóképp, a xingu falvak íjat, kerámiatárgyakat, sót, héjból készült pántokat és dárdákat exportálnak. Aki azt hiszi, hogy a legtöbb janomamó nem lenne képes maga elkészíteni például az ő durván megmunkált és díszítetlen cserépedényeiket, annak elmondok egy megtörtént esetet Mömariböwei-teri faluból. Az ottaniak sokáig egy velük szövetséges falu, Möwaraöba-teri edényeit vásárolták. Ha valaki megkérdezte, miért, szenvedélyesen bizonygatták neki, hogy ők nem értenek az edénykészítéshez, valaha ugyan értettek hozzá, de rég elfelejtették, és a földjükön amúgy sincs elég jó minőségű agyag. Aztán egy háború megbontotta a két falu szövetségét, úgyhogy a Mömariböwei-teriek nem tudtak több edényt venni Möwaraöba-teriből. Csodák csodája, egyszerre „eszükbe jutott”, hogy tudtak ők fazekaskodni a saját agyagukból, és még a szakmai fogásokra is visszaemlékeztek. Szóval nem szükségből folyamodtak importhoz, hanem hogy a másik faluval való politikai szövetséget karbantartsák.

Ez az indíték még világosabb a !kungoknál, akik előszeretettel kereskednek nyílvesszőkkel. Mindnyájan készítenek maguknak is, és mind egyformát, mégis szívesebben használják a mástól beszerzettet. Richard Lee antropológus megkérdezett négy !kung férfit, hogy honnan való a náluk lévő 13-19 nyíl; közülük egynek volt saját gyártmánya az összes, egy másiknak ilyen csak kettő, tizenegyet négy cserepartnertől kapott, a további kettő pedig saját készítésű nyilat nem is hordott magánál.

A hagyományos kereskedelem tehát társadalmi és politikai funkciót is betölt gazdasági funkcióján kívül: az áruk anyagi használhatóságuk mellett közrejátszanak személyes és csoportviszonyok alakításában. Legfontosabb másodlagos hatásuk valószínűleg az, hogy erősítik a szövetséget és kölcsönös lekötelezettséget, amire aztán szükség esetén számítani lehet. Északnyugat-Alaszka eszkimói körében íratlan szabály, hogy a kereskedelmi partnerek alkalomadtán segítik egymást: ha például valahol éhínség tör ki, áldozatainak joguk van letelepedni egy szerencsésebb környéken lakó partnerüknél. Az agta vadászok, akik egymással vagy Fülöp-szigeteki földművelőkkel kereskednek, a pontos tartozásokat nem is tartják számon, hanem mindig annak adnak többet, akinek arra nagyobb szüksége van, feltételezve, hogy a cserearány kisebb-nagyobb ingadozásai hosszú távon kiegyenlítődnek. Válsághelyzetben mindegyikük hajlandó jelentős áldozatra, hogy ne veszítsen el egy partnert, aki momentán nem tud fizetni mondjuk egy költséges esküvő, temetés, tájfun, rossz termés vagy sikertelen vadászat miatt. A folyton háborúskodó janomamók számára a kereskedelem által fenntartott szövetség nyilvánvalóan értékesebb, mint maguk az elcserélt edények vagy függőágyak – még ha valószínűleg nem is találnánk olyan janomamót, aki ezt nyíltan kimondaná.

A részvétel bizonyos kereskedelmi hálózatokban és ünnepségeiken – mint amilyen például a Trobriand-szigetek Kula társasága, Új-Guinea felföldjének „Tee” nevű, az enga nép által fenntartott ceremoniális csereciklusa, vagy a sziasszik távolsági hálózata, központjában a felhőkarcolós Malai-szigettel – egyúttal státuszjelzővé is vált a társadalmon belül. Első pillantásra csacsiságnak tűnhet, hogy például egy sziasszi kereskedő hónapokon át bolyong kenujával a veszélyes tengereken csak azért, hogy év végén az ünneplő tömeg előtt annyi disznóhúst tömhessen magába, amennyit bír. De vajon mit szólna ő ahhoz a „természetes” amerikai életstílushoz, amelyben az átlagpolgár reggeltől estig egy helyben ülve utasításokat hajt végre szorgalmasan, hogy aztán a hét végén elbüszkélkedhessen a gyémántjaival vagy a divatos sportautójával?

Apró nemzetek

Láthatjuk, hogy a múlt hagyományos társadalmai, nemkülönben amelyek ma is léteznek, hasonlók egy-egy miniatűr nemzethez. Saját területet tartottak fenn, vagy legalábbis annak egy belső törzsrészét, látogatókat fogadtak más nemzetektől – de nem megkülönböztetés nélkül –, lakói maguk is látogatóba mentek másokhoz, határaikat néhányan éppolyan határozottan meghúzták, védték és ellenőrizték, mint a modern nemzetek. Sokkal kevésbé ismerték azonban a külső világot, televízió, mobiltelefon és internet nélkül. Élesebben megkülönböztették egymástól barátaikat, ellenségeiket és az indifferens idegeneket, mint akár a mai észak-koreaiak. Néha más nemzetből választottak házastársat. Szintén kereskedtek, de üzleti kapcsolataikban a mienknél nagyobb szerepet játszottak politikai és társadalmi szempontok.

A következő három fejezet arról szól, hogy ezek a hagyományos „miniállamok” hogyan tartották fenn egymás között a békét, és ha ez nem sikerült, hogyan háborúztak.

MÁSODIK RÉSZ

HÁBORÚ ÉS BÉKE

2. fejezet

KÁRTÉRÍTÉS EGY GYERMEK MEGÖLÉSÉÉRT

Egy baleset – A gyászszertartás – Mi történt volna, ha…? – Mit tett az állam – Kártérítés Új-Guineában – Élethosszig tartó viszonyok – Más nemállami társadalmak – Az állam hatásköre – Polgári jog az államban – A polgári jog hiányosságai – Állami büntetőjog – Helyreállító igazságszolgáltatás – Előnyök és azok ára

Egy baleset

Pápua Új-Guineában, a száraz évszak vége felé, egy késő délutánon elütötte egy teherautó a helyi iskola Billy nevű tanulóját. Épp kiszállt az iskola minibuszából, és az út túloldalán várta őt nagybátyja, Genjimp. Billy rögtön futni kezdett felé, de sajnos nem a busz előtt, ahol a szembe jövő autósok látták volna, hanem mögötte; így aztán Malo, aki egy helyi kisvállalkozás sofőrjeként a kollégáit vitte haza teherautón, csak akkor pillantotta meg, amikor már nem tudott lefékezni. Az ütközés a fején találta el Billyt, majd feldobta a levegőbe. Genjimp azonnal kórházba vitte, de a fiú súlyos fejsérülésébe nemsokára belehalt.

Az Egyesült Államokban ilyenkor a sofőrnek kötelező a helyszínen maradnia, amíg a rendőrség megérkezik; ha nem így tesz, a cserbenhagyás bűntettét követi el. Pápua Új-Guineában viszont, hasonlóan néhány más országhoz, a törvény és az általános elvárás egyaránt az, hogy késlekedés nélkül hajtson a legközelebbi rendőrőrsre. Különben nagyon valószínű, hogy a dühös helybeliek kirángatnák a kocsijából, és addig vernék, amíg van benne élet. Akkor is, ha a balesetért az áldozat volt a hibás. Esetünkben Malo és utasai helyzetét még nehezítette, hogy más etnikumhoz tartoztak, mint a környék lakói, ami Pápua Új-Guineában eleve komoly feszültségforrás. Malo egy közeli faluban lakott, vagyis a Felföldön, a helyiek viszont többségükben messze a síkságról költöztek ide, ahol munkahelyet találtak. Ha Malo segíteni próbál az elütött fiún, ezért könnyen a saját életével fizethetett volna, de esetleg még az utasai is. Neki azonban volt annyi lélekjelenléte, hogy azonnal a rendőrségre vegye az irányt; az utasokat saját érdekükben átmenetileg rögtön bezárták a fogdába, őt magát pedig hazavitték a falujába, ahonnan aztán ki se tette a lábát több hónapig.

Az ezután következő események jól illusztrálják, hogyan szolgáltatnak igazságot egymásnak az új-guineaiak, békés úton a maguk hagyományos módján, nem véve igénybe a távoli állam és jogrendszer mechanizmusait. Az ehhez hasonló eljárások valószínűleg az egész emberi előtörténetet végigkísérték, mielőtt átadták helyüket az állam törvényeinek, bíróságainak, jogi és rendfenntartó szerveinek kb. 5400 évvel ezelőttől napjainkig. Billy és Malo történetét a következő fejezetben majd szembeállítjuk egy másik történettel, amely az övéktől gyökeresen különböző stratégiára példa: vérbosszúra a megegyezés helyett, háborúra a béke helyett. Függően a körülményektől és az érintett felek beállítottságától, a hagyományos társadalmak konfliktusai alapvetően vagy az egyik, vagy a másik módon oldódnak meg.

A békés folyamat kulcsfogalma a „kártérítés”. Mint látni fogjuk, ez a szó félrevezető; természetesen nem lehet pénzzel vagy más anyagi javakkal megtéríteni azt a kárt, amit egy gyermek halála okoz. Új-Guineában nem is ez a cél, és ők a maguk tók piszin nyelvén nem is így fejezik ki. Sori moninak hívják, ami az angol sorry money, azaz körülbelül sajnálópénz pidzsin változata, és az eset fölötti közös bánatra, egyúttal bocsánatkérésre utal. A Billy halálát követő, hagyományos kártérítést Malo munkaadója, Gideon cégvezető szervezte meg. Mint rögtön kiderül majd, az igazságszolgáltatás itteni mechanizmusai alapvetően eltérnek a nálunk szokásos állami mechanizmusoktól. Magam úgy érzem, hogy bár az állami változat nagy előnyökkel jár az állampolgárok közti konfliktusok megoldásában, különösen ha a felek egymásnak idegenek, a hagyományos változat nekünk is tanulságos lehet olyan esetekben, amikor ismerősökről van szó, akik az eset után a kapcsolatukat kénytelenek továbbra is fenntartani. Mint például két vagy több szomszéd, üzleti partnerek, elvált szülők közös gyerekkel, vagy az örökségen összekülönbözött testvérek.

A gyászszertartás

Mivel félő volt, hogy Billy klántársai a cég többi alkalmazottjára is kiterjesztik bosszúvágyukat, a baleset másnapján Gideon mindnyájuknak szabadságot adott. Ő egyedül ment be a lakásától pár száz méterre lévő irodájába, amit a kapunál őrök védtek; ezeket utasította, hogy ne engedjenek be idegent, kiváltképp alföldieket. Mégis már reggel arra lett figyelmes, nem kis ijedelemmel, hogy három hatalmas szál ember áll az iroda ablaka előtt, akik a kinézésük alapján félreérthetetlenül az alföldről valók.

Első gondolata az volt, hogy most vagy rájuk mosolyog, vagy elszalad. De rögtön eszébe jutott: a lakása itt van a szomszédban, benne a feleségével és gyerekeivel, úgyhogy a menekülés legfeljebb a saját életét mentheti meg. Maradt tehát a mosoly. Az ablakhoz lépett, és annak tudatában nyitotta ki, hogy ez akár élete utolsó cselekedete lehet; szerencséjére azonban a „látogatók” visszamosolyogtak. Egyikük, aki később a halott fiú apjának bizonyult, megszólalt: „Bemehetek Önhöz, hogy elbeszélgessünk?” (Tók piszin nyelven, ami fő közvetítője az érintkezésnek Új-Guinea törzsei és etnikumai között, a kérdés így hangzott: „Inap mi kam inszait long opisz bilong ju na jumi tok-tok?” Aki tud angolul, felismerhet bizonyos kifejezéseket, mint például inszait = inside, opisz bilong yu = office belonging to you, vagy jumi tok-tok = you and me talk.)

Gideon bólintott, visszament az iroda ajtajához, kinyitotta, majd beengedte és hellyel kínálta a férfit. Petinek hívták. Ahhoz képest, hogy a fiát előző nap megölték, és ő most szemben állt a gyilkos munkaadójával, imponálóan higgadt, mondhatni udvarias volt. Leült, egy ideig csendben várakoztak. Aztán Peti azt mondta: „Értjük, hogy baleset történt, és maguk semmit sem tettek szándékosan. Nem akarunk gondot okozni. Csak azt kérjük, hogy járuljanak hozzá a fiam temetéséhez. Kell némi pénz és étel a rokonok ellátására, akik részt vesznek a ceremónián.” Gideon kifejezte részvétét egész vállalata nevében, és tett egy kissé homályos ígéretet arra, hogy a kérésnek eleget tesz. Még aznap délután elkezdte összevásárolni a halotti tor fő kellékeit, úgymint rizst, húskonzerveket, cukrot és kávét. A boltban véletlenül ismét találkozott Petivel, és találkozásuk most is zökkenőmentesen zajlott le.

Másnap Gideon megbeszélést tartott a vállalat egy idősebb dolgozójával, Yagheannal, aki ugyan egy másik körzetből származott, de a jóvátételi tárgyalások menetéről voltak tapasztalatai. Lebonyolításukat el is vállalta. A harmadik napon az összes alkalmazott részvételével gyűlést tartottak a helyzet és a teendők áttekintésére. Mindenki attól tartott, hogy az áldozat tágabb rokonsága az apa és a közvetlen család higgadt magatartásával együtt is erőszakra ragadtatja magát. Felbátorodva Petivel való békés találkozásain Gideon először be akart menni személyesen az alföldiek falujába, hogy ott megkeresse a család házát, és hivatalosan bocsánatot kérjen (tók szori, azaz talk sorry); azt remélte, így ők talán megnyugtatják a többi rokont is. Yaghean szerint azonban ez túl korai lett volna. „Félő, hogy az alföldi közösségben az indulatok még túl erősek. Végig kell mennünk az elvárt kártérítési folyamaton. Most egy semleges megbízott menjen oda, például én. És még nekem is először azzal a körzeti tanácstaggal érdemes találkoznom, akihez a falu tartozik, nem magukkal a falubeliekkel. Azokkal majd az illető tanácstag beszél, a jóvátétel menetét ő is jól ismeri. A hivatalos tók szori-nak akkor jön el az ideje, miután az egész ceremónia rendben lezajlott.”

Így is történt. A negyedik napon Yaghean, a tanácstag, Billy családja és a tágabb rokonság összeült a továbbiakat megbeszélni. Yaghean erről elég szűkszavúan számolt be Gideonnak, de a lényeg egyértelmű volt: a család továbbra is tartózkodik az erőszaktól, bár néhány falubeli még mindig igencsak fel van dúlva, mert nagyon szerették Billyt. A cég által fizetendő kártérítés összege megegyezésük szerint 1000 kina (ami kb. 300 dollárnak felel meg), és a halotti torhoz még több enni-és innivalóra van szükség, mint amennyit Gideon először vett.

A gyászszertartást a következő, azaz a baleset utáni ötödik napon tartották meg, pontosan azzal a programmal, amit a szokás előír. Gideon, Yaghean és – Malo kivételével – Gideon alkalmazottjai bementek a faluba a cég autóján. Leparkolás után gyalog átvágtak a falu egy részén a család házáig, amit elértek inzultus nélkül. Új-Guineában a hagyományos gyászszertartás mindig fedett helyen megy végbe; most erre a célra egy nagy ponyvát húztak fel. Ahogy Gideonék megérkeztek, a halott fiú egyik nagybátyja megmutatta helyüket a ponyva alatt, és aztán a többi résztvevő is odatelepedett.

Először egy idősebb rokon beszélt, megköszönte a látogatást, és sajnálkozott Billy halála fölött, majd Gideon, Yaghean és Malo többi munkatársa következett. Ahogy Gideon elmondta nekem, szörnyű rosszul érezte magát. „Abban az időben nekem is kicsi gyerekeim voltak. Olyan mélyen átéreztem a család fájdalmát, hogy sírnom kellett. Mondtam is nekik, hogy amikor a gyászukat elképzelem, az olyan érzés, mintha a saját fiamat vesztettem volna el. Azt is mondtam, hogy a pénz és az étel, amit adok, semmi egy gyerek életéhez képest.”

A ceremónia további eseményeit is tőle idézem: „Ezután Peti beszélt, Billy apja. Igen egyszerűen, könnyek között. Elismerte, hogy Billy halála baleset volt, nem vádolt senkit. Megköszönte a részvétünket, és biztosított arról, hogy atyafiai nem fognak nehézségeket okozni nekünk. Majd felemelte Billy fényképét, és azt mondta: »Hiányozni fog mindnyájunknak«. A fiú néhány nagybátyja szintén felállt, hozzánk fordulva megismételték, hogy nem haragszanak ránk, elégedettek a viselkedésünkkel és a kártérítéssel, amit kaptak tőlünk. Mindenki könnyezett, az egész család, én és a kollégáim is.”

A magukkal hozott ételt személyesen nyújtották át a következő szavak kíséretében: „Azért adjuk, hogy segítse magukat nehéz időszakukban.” (Ez volt a tók szori.) Egyszerű, itt mindennapi étel volt, főleg édesburgonya és más zöldségfélék. A beszédeket követően fogyasztották el, majd sokan kezet fogtak egymással. Kérdeztem Gideont, hogy össze is ölelkeztek-e, például ő és Billy apja, de azt felelte, hogy nem, az összejövetel hivatalos jellegű volt, eléggé kötött programmal. Hasonlót még ezzel együtt sem tudtam elképzelni Amerikában vagy más nyugati társadalomban: a megölt fiú családja és a véletlen gyilkos barátai együtt esznek és együtt sírnak a gyászszertartáson, pár nappal a haláleset után. Nálunk a család per indítását latolgatná, a másik oldal pedig ennek tudatában ügyvéddel és a biztosító szakértőjével konzultálna, hogy az esetleges perre felkészüljön.

Mi történt volna, ha…?

Ahogy Billy apja és a rokonai is elismerték, Malo nem akarta megölni Billyt. Őt és Gideont megkérdeztem, mi történt volna, ha szándékosan teszi, vagy legalábbis bizonyítottan gondatlanságból.

Mindkettőjük szerint még ekkor is lett volna esély a békés rendezésre, csak sokkal kisebb. Billy rokonsága kevésbé lett volna hajlandó megvárni a jóvátételi tárgyalásokat, vagy azokon elfogadni a felajánlott fizetséget. Ez esetben rögtön nekiláttak volna a szokásos „viszontgyilkosságnak”. Elsősorban magát Malót akarták volna megölni; ha ez nem sikerül, valakit a családjából; ha ez sem jön össze, egy távoli rokonát; végül mindezek hiányában valakit abból a klánból, amelyhez tartozik. Amennyiben a tárgyalások ilyenkor is sikerre vezetnek, a kártérítés összege lesz sokkal nagyobb, Malo becslése szerint legalább öt disznó plusz 10 000 kina (kb. 3500 dollár), a halotti torra pedig több és változatosabb étel, az édesburgonyán kívül például banán, taró, szágó, kerti zöldségek és szárított hal.

Arra az esetre is rákérdeztem, amikor valakit nem egy vállalati sofőr üt el a vállalat autójával, hanem egy magánember magánautóval. Mint kiderült, Malo esetében ekkor a jóvátételt egy saját idősebb rokona, például egy nagybácsi szervezte volna meg, a fizetség pedig egész falujára hárult volna, beleértve más klánok tagjait. Így Malo mindnyájuknak tartozott volna a későbbi visszafizetéssel, nemkülönben a szervezőknek a munkájukért. Ha a visszafizetés előtt esetleg meghal, adóssága a családjára és a klánjára száll át. Maga a jóvátételi folyamat azonban nagyjából ugyanígy ment volna végbe mindettől függetlenül.

Mit tett az állam

Pápua Új-Guinea állam részéről a hatóság Billy rokonainak érzelmeivel ugyan nem törődött, de azért Malóval szemben felhozták azt a vádat, hogy veszélyesen vezetett. Hiába tanúskodott mellette a jelen lévő Genjimp (mint emlékezhetünk, ő várta unokaöccsét az út szélén), a bíróságon gyorshajtási ügyet kezdeményeztek. Malónak rendszeresen be kellett mennie a rendőrségre különféle kihallgatásokra. Közben végig a falujában maradt, még mindig tartva néhány fiatalabb és forrófejűbb alföldi bosszújától, a többi falubeliek pedig készenlétben álltak arra, hogy szükség esetén megvédjék.

A második kihallgatáson bevonták a jogosítványát, és kötelezték heti kétszeri megjelenésre a rendőrségen. Minden alkalommal legalább fél napot kellett ott várakoznia. Jogosítvány hiányában az állását elvesztette. Az első bírósági tárgyalást a baleset után másfél évvel későbbre tűzték ki, ezalatt munkanélküliként továbbra is a faluban lakott.

A tárgyalást három hónappal elhalasztották, mivel a bírónak más dolga volt. Ugyanez történt az elhalasztott tárgyaláson, majd újabb három hónappal később a harmadikon szintén. Nem részletezem, két és fél évvel később az ügy eljutott a bíró elé. Ekkor azonban a beidézett rendőrségi megbízott nem jelent meg, aminek következtében a bíró az ügyet befejezettnek nyilvánította. Aki mindebből azt a következtetést vonja le, hogy Pápua Új-Guinea igazságszolgáltatási rendszere egyedülállóan impotens, azzal csak halkan közlöm, hogy egy jóbarátom chicagói ügye a közelmúltban gyakorlatilag ugyanígy zajlott le, és ugyanezzel az eredménnyel.

Kártérítés Új-Guineában

A Billy és Malo történetével szemléltetett, hagyományos jóvátételi folyamat célja, hogy a konfliktust gyorsan és békésen rendezze, kibékítse az érintetteket, és helyreállítsa korábbi viszonyukat. Gondolom, nekünk is egyszerűnek, természetesnek és vonzónak tűnik. Észre kell vennünk azonban, hogy mennyire más, mint saját állami igazságszolgáltatásunk. Az állam, amikor polgárainak igazságot szolgáltat vitás ügyeikben, saját érdekét követi, amely nem szükségképpen esik egybe az érintett felek érdekével. Új-Guineában sokáig nem volt államilag szentesített jog, kormány és centralizált politikai rendszer, sem pedig hivatásos vezetők, adminisztrátorok és bírók, akik döntéseket hoznak, és rendelkeznek az erőszak alkalmazásának monopóliumával. Itt a hagyományos igazságszolgáltatás afféle „csináld magad” módján a rendezést magukra az érintettekre bízta, és sok esetben így tesz ma is. A békés jóvátétel csak egyike a két lehetőségnek, ami itt tipikus; a másik a bosszú (lásd majd a harmadik és a negyedik fejezetet), az erőszak eszkalációjával sorozatos ellenbosszúkig és végül akár a háborúig.

A hagyományos jóvátételi folyamatot az a lényeges tény határozza meg – és teszi eltérővé a konfliktusok nyugati megoldásától –, hogy a résztvevők csaknem mindig ismerik egymást személyesen, vagy legalábbis tudnak egymás családjáról, és arról, hogy az illető család melyik klánhoz tartozik. Ha például valakinek a disznója elkóborol az erdőben, és megöli egy szomszéd falubeli, a disznó tulajdonosa talán nem ismeri a tettest, de ismer másokat a klánjából, és neki is bizonyára hallotta már a nevét. Ez azért van, mert a hagyományos Új-Guinea kis létszámú közösségekből tevődött össze, amelyek néhány tucat vagy néhány száz főből álltak, és életmódjuk erősen helyhez kötött volt: a legtöbb ember ugyanott élte le egész életét, legfeljebb kis távolságra költözött el valami különleges céllal, például hogy megházasodjon vagy csatlakozzon a rokonaihoz. Teljesen idegenekkel ritkán vagy épp soha nem volt alkalom találkozni. Ezzel szemben a nyugati vagy nyugatosodott országokban sok millióan alkotunk közös társadalmat, így természetesen folyton-folyvást össze kell futnunk ismeretlenekkel. Még olyan ritkán lakott falusias vidéken is – mint például a montanai Nagy Lyuk nevű medence, kamaszkorom nyári vakációinak színtere –, ahol a helybeliek mind ismerik egymást, rendszeresen felbukkan egy-egy idegen, mondjuk aki átutazóban megáll tankolni a benzinkútnál. Ezen kívül mi aránylag gyakran távolodunk el eredeti lakóhelyünktől, dolgozni, üdülni vagy csak világot látni, úgyhogy életünk során ismételten új és új ismeretségekre teszünk szert.

Így aztán, ha egy modern állam polgárai kapcsolatba kerülnek egymással, két autó közötti koccanástól milliós üzleti együttműködésig, nagy valószínűséggel ez az első és utolsó alkalom, amikor közük van egymáshoz. Nekem például egész életemben három civil bírósági ügyem volt – egy asztalossal, egy vízmedence-építővel és egy ingatlanügynökkel –, de előtte nem ismertem őket, és azóta sem hallottam róluk. A hagyományos Új-Guineában viszont éppilyen valószínű, hogy a későbbi rendszeres találkozásokat még akkor sem kerülhetnék el, ha akarnák. Ha egyazon falu két lakójáról van szó, pontosan ez a helyzet. De még ha két különböző faluban, viszonylag távol laknak is (mint például a peches elkóborolt disznó imént említett történetében), annyi mindenképp közös érdekük, hogy ne kelljen tartaniuk a másik haragjától. Ezért a hagyományos jóvátétel fő célja az előző viszony helyreállítása, legyen bár ez nem több, mint az indulat nélküli közöny.

Az új-guineaiak számára a viszony helyreállításának kulcseleme, hogy elismerik és tisztelik egymás érzéseit, megnyitva ezzel az utat a harag meghaladására, már amennyire az lehetséges az adott körülmények között. Az ilyenkor fizetett „kártérítés” neve annyiban félrevezető, hogy fő funkciója jelképes: aki fizet, az saját anyagi veszteségével mintegy részt vállal a sértett fél veszteségében, ezzel is kinyilvánítva, hogy átérzi azt. Billy és Malo esetében Peti, a fiú apja, igazából azért tartotta fontosnak a jóvátételt Malótól és vállalatától, mert az utóbbiak így bizonyították részvételüket a gyászban. Gideon ugyanezt fejezte ki a szertartáson mondott szavaival: a fizetett pénz és étel „semmi egy gyerek életéhez képest”, mindössze a tók szori kifejezésének módja, aminek révén a család fájdalmát megosztják.

A hagyományos Új-Guineában a viszony helyreállítása mellett lényegtelen az a nyugati szempont, hogy ki volt a hibás. Ezt nekünk nehéz felfogni, valahogy természetellenesnek érezzük. Legalábbis én magam nagyon elcsodálkoztam, amikor először kerültem szembe egy törzsi viszály ilyen logikájú megoldásával. A viszály akkor már több évtizede tartott goti barátaim klánja és négy másik klán között; Pius nevű barátom apját és bátyját megölték, és a klán legtöbb tagjának el kellett menekülnie szülőföldjéről a szomszéd faluban lakó szövetségeseikhez, hogy az életüket megmentsék. Visszatérésükhöz csupán 33 évvel később enyhült meg eléggé a helyzet. Három évvel ezután a goti faluban tárgyalásokkal egybekötött békéltető ünnepséget tartottak, hogy a rajtaütések és ellen-rajtaütések véres sorozatának egyszer s mindenkorra véget vessenek. Ezen az ünnepségen, ahogy Pius elmesélte nekem, a gotik kártérítést fizettek disznókban és más javakban korábbi támadóiknak.

Először azt hittem, rosszul értem. „Ti fizettetek nekik? Hiszen ők ölték meg többek között az apádat meg a bátyádat, és ők üldöztek el benneteket a faluból!” Igen, de nem ez a lényeg, felelt Pius. A célunk nem a fizetség önmagában, és az sem, hogy a számlát kiegyenlítsük. Célunk a megbékélés. Ellenségeinknek szintén vannak sérelmeik, mi is jó párszor behatoltunk a területükre, néhányat mi is megöltünk közülük. Most lehetővé akarjuk tenni, hogy mi, gotik, nyugodtan élhessünk saját falunkban.

A tárgyalássorozat vége az lett, hogy mindkét fél elégedettnek nyilvánította magát: a másik négy klán elfogadta a kártérítést, egyúttal elismerte a gotik jogát hagyományos területükre. Ezután remélhetőleg egyiküknek sem kell tartania a másik támadásától. Boldogan élhetnek, amíg… Nos, ki látja a jövőt? Amíg, mondjuk, egy másik peches malac el nem kóborol, és aztán máshol kerül a cserépkondérba, mint ahova való.

Élethosszig tartó viszonyok

A hagyományos új-guineai társadalmakban az emberi viszonyok fontosabbak, mint nálunk Nyugaton. Ezért mi nehezen fogjuk fel, hogy az ő konfliktusaik hajlamosak távoli hatásokat kifejteni a közvetlenül érintetteken túl. Számunkra képtelenség, hogy ha egy klántag disznója feldúl egy kertet, ami egy másik klán tagjának tulajdona, ez a két klán között háborút indíthat el. Pedig egy ilyen eset a Felföldön nem számít meglepetésnek. Az új-guineaiak általában élethosszig fenntartják azokat a kapcsolatokat, amelyekbe beleszülettek, és ezek a kapcsolatok egyrészt sok más ember támogatását biztosítják nekik, másrészt sok emberrel szemben kötelezettségeket rónak rájuk. (Hosszú távú kapcsolataink természetesen nekünk is vannak, de a mieink sokkal változékonyabbak, és a mi társadalmunk értékeli az egyén igényét új kapcsolatok kialakítására.) Így ott a kártérítést nemcsak a vitás esemény résztvevői fizetik, illetve kapják, mint például Billy sztorijában az ő és Malo családja, hanem távoli rokonaik is, továbbá Malo munkatársai; ezek hiányában pedig klánjának gyakorlatilag minden tagja. Vagy például egy válás érinti a férj rokonságát, amely a házasságkötéskor fizetett árat most visszaköveteli, nemkülönben a feleségét, amelynek viszont fizetnie kell. Nem beszélve mindkettőjük klánjáról, hiszen a szövetségük erősödött a házasság következtében, amelynek megszűnése értelemszerűen veszélyezteti azt.

A modern társadalmakban, és az Egyesült Államokban különösen, a hangsúly inkább az egyéneken van, mint a közösségi hálózatokon. Mi nemcsak megengedjük, hanem egyenesen bátorítjuk az egyén törekvését arra, hogy másokkal szemben előnybe kerüljön. Sok üzleti tranzakciónkban saját profitunkat akarjuk maximálni, tekintet nélkül a másik fél érzelmeire, akinek ezzel veszteséget okozunk. Még a gyerekeink is rendszerint versenyszerű játékokat játszanak, ahol van győztes és vesztes. Ezzel szemben a hagyományos új-guineai társadalomban a játék inkább az együttműködésről szól, mint a rivalizálásról.

Jane Goodale antropológus megfigyelte és leírta egy gyerekcsoport játékát az új-britanniai kaulongok között. A csoportnak adtak annyi banánt, hogy mindenkinek pontosan egy jusson, de a banánok sokféle méretűek voltak. Ahelyett, hogy versengés kezdődött volna a nagyobbakért, minden gyerek kettéosztott egyet-egyet két egyenlő részre, és a két rész közül az egyiket megette, a másikat elcserélte egy másik gyerek fél banánjával. A megmaradt résszel azután ugyanígy jártak el, és ez ment öt cikluson át, míg végül mindenki megette a neki jutott egy harminckettedet is. Az egész játékkal szemlátomást azt gyakorolták, hogy miképpen osztozhatnak a javakon, ahelyett, hogy egyéni előnyre törekednének.

Egy másik példának saját magam voltam tanúja Új-Guineában. Pár hónapig dolgozott nekem egy szorgalmas és ambiciózus tizenéves fiú, Mafuk. Megkérdeztem tőle, mire költi a fizetését majd. Vesz belőle egy varrógépet, felelte, és ruhajavító műhelyt nyit, annak jövedelméből pedig saját lakást szerez. Mint kiderült azonban, ezt a tervet a rokonai egyáltalán nem nézték jó szemmel. Önzésnek bélyegezték, mivel Mafuk várható megrendelői természetszerűleg a saját falujából kerültek volna ki, azok ruháit pedig ingyen illett volna megvarrnia. Hagyományaik szerint közeli ismerőseitől az ember nem fogad el pénzt a munkájáért. Ehelyett számíthat a viszontsegítségükre életének legváltozatosabb helyzeteiben, például amikor Mafuk majd megnősül, összeadják neki a menyasszony vételárát.

Ehhez hasonlóan a gaboni aranybányászoknak több mint illik megosztani aranyban és pénzben szerzett keresményüket minden rokonukkal és barátjukkal. Ha ezt nem teszik meg, rájuk uszítanak egy varázslót, aki hitük szerint elintézi, hogy megkapják a rendszerint végzetes vérzéssel járó ebolalázat. Vagy amikor az Új-Guineából Ausztráliába vagy Amerikába visszatérő misszionáriusok beadják gyerekeiket a nyugati típusú iskolába, a gyerekek legnehezebb problémája a beilleszkedés új társaik közé, akik sokkal versengőbbek és kevésbé együttműködők, mint előző új-guineai pajtásaik. Személyesen ők mondták nekem, hogy szégyellik magukat, amikor vetélkedő játékban vesznek részt, meg egyáltalán amikor kitűnnek valamiben a többiek közül.

Más nemállami társadalmak

Az a fajta jóvátételes kiegyezés, amelyet Billy és Malo történetében láttunk, jól működik Új-Guinea falvaiban, de természetesen nem biztos, hogy másutt is. A hagyományos társadalmak sem egyformák, különböznek például a központosítottság fokában, vagy eleve méretben és népességben. Egy fejedelemség első embere sok konfliktust saját tekintélyére támaszkodva old meg, egy kezdetleges állam polgárai pedig az elvben létező központi jogrendet gyakran megkerülik saját kollektív eljárásaikkal. Tekintsük most át öt nemállami társadalom békés konfliktuskezelő módszereit, az új-guineai falvaknál is kisebb közösségektől olyan népes társadalmakig, amelyekben már megjelentek a centralizáció kezdetei (15. kép).

A !kungok (6. kép) néhány tucat főt számláló hordáiban a vitás kérdéseket mindenki nyilvánosan beszélte meg, még olyanokat is, amelyek mindössze két embert érintettek. Egy hozzájuk látogató antropológus leírta egy válófélben lévő házaspár esetét: egy hónapig tartózkodott náluk, és ezalatt az összes hordatag – mind vagy a férj, vagy a feleség, vagy mindkettő rokona – folyamatosan hozzászólt kettejük huzakodásához. Egy év múlva ismét meglátogatta őket, és azt látta, hogy a pár még mindig nem vált el, még mindig huzakodtak, és még mindig a többi hordatag aktív részvétele mellett.

A bolíviai szirionókról, akik a !kungokhoz hasonlóan kis csoportokban élnek, szintén ismeretes, hogy folyton veszekszenek, kiváltképp a házastársak, de ugyanannak a férfinak a feleségei, a sógorok és sógornők, nemkülönben a testvérek is. 75 megvizsgált szirionó konfliktus közül 44 ételhez kötődött (valaki nem osztotta meg másokkal, felhalmozta, lopott belőle, titokban ette meg az erdőben vagy éjjel a táborban), 19 a szexhez (főleg házasságtörési ügyek), és mindössze 12 egyebekhez. Sokuk megoldódott közvetlenül az érintettek között, döntőbíró nélkül, legfeljebb egy-egy rokon közreműködésével, aki állást foglalt az egyik fél mellett. Amikor két család komolyan összetűzött, előfordult, hogy az egyik teljes számban kivonult az erdőbe, és tagjai ott maradtak addig, amíg a kedélyek le nem csillapultak. Ha ez sokáig nem történt meg, esetleg kiváltak a hordából, és csatlakoztak egy másikhoz, vagy saját hordát alakítottak. Ez utóbbi eset szemléltet egy fontos általános jelenséget: a nomád vadászó-gyűjtögetők körében a csoporton belüli ellentét megoldódhat egyszerűen a csoport osztódásával. Letelepült gazdálkodóknál ez komplikáltabb volna, mivel ők a saját földjükbe már sok munkát befektettek, és még komplikáltabb nekünk, nyugati városlakóknak, akiket helyhez köt az állásunk és a lakásunk.

A társadalom normáinak betartását és a viták megoldását egy másik kiscsoportos nép, a brazíliai piraha indiánoké (11. kép), fokozatos kiközösítéssel éri el. A renitenskedőt először kizárják a közös ételfogyasztásból egy napra; ha ez nem hat, több napra; ha ez sem, kizavarják az erdőbe, ahol egy darabig egyedül kell élnie a szokásos emberi és üzleti kapcsolatok nélkül. A legsúlyosabb szankció a teljes száműzetés. Mikor például egy Tukaaga nevű kamasz megölt valakit a közelben lakó apurina indiánok közül, felszítva ezzel az apurinák bosszúvágyát, a pirahák kitiltották őt az összes falujukból. Egy hónapon belül rejtélyes körülmények közt meghalt, állítólag megfázás következtében…

Utolsó előtti példám Új-Guinea felföldjéről való, ahol a hatvanas években magam is dolgoztam. Az itteni forék agresszívebbek a !kungoknál, a szirionóknál és a piraháknál, mivel területüket sűrűbben lakják. Ronald és Catherine Berndt antropológus házaspár tanulmányozta őket 1951 és 1953 között, amikor azon a környéken még harcok folytak. Központi hatalom és hivatalos konfliktusmegoldó mechanizmus híján a klánon vagy nagycsaládon belüli ellentéteket „csináld magad” alapon kezelték. Például a lopás ellen magának a tulajdonosnak kellett védekeznie, illetve ha már meglopták – és ez a közösség ítélete szerint bebizonyosodott – kártérítést követelnie a tettestől disznókban vagy más javakban. A kártérítés mértékére nem volt elfogadott norma, az függött a lopott holmi értékétől, régebbi vétségektől, a két fél relatív erejétől, és attól, hogy a tolvaj rokonsága hajlandó volt-e őt támogatni.

A foréknál bármilyen vitába jó eséllyel kívülállók is bevonódtak. Egy válságba került házasság esetén többek között a pár összes rokona, akiknek érdekei azonban nem mindig voltak egyértelműek. A férj egyik-másik klántagja például nem szükségképpen hozzá húzott, mert a házasságkötés idején neki is be kellett szállnia a menyasszony vételárába, ami a klán számára elveszett volna a válással. Ilyen szempontok miatt egy klánon belül általában erős nyomás érvényesült afelé, hogy a problémákat gyorsan megoldják, kártérítéssel, kölcsönös ajándékozással vagy nagy lakoma rendezésével, ahol a baráti viszonyt helyreállíthatták. Különböző, de egymás közelében élő klánok nézeteltérései hasonló, kártérítés jellegű módon szintén megoldhatók voltak, bár (ahogy a következő két fejezetben látjuk majd) az erőszak nagyobb kockázatával, mert a hatékony rendezés kevésbé állt érdekükben.

Végül lássuk a szudáni nuereket (7. kép), akik az 1930-as évtizedben, E. E. Evans-Pritchard antropológus látogatásának idején, sok törzsből álló, körülbelül kétszázezer fős etnikumot alkottak. Az eddig idézettek közül ők a legnépesebbek, náluk találjuk az erőszak legszervezettebb formáit, és az egyetlent, ahol létezett formálisan elismert politikai vezető, a „leopárdbőr-főnök”. Egy tipikus nuernek kevés kellett ahhoz, hogy megsértődjön, és falvaikban a férfiak közt kirobbant ellentétek legnépszerűbb megoldása a botpárbaj volt, egészen addig folytatva, amíg valamelyikük harcképtelenné nem válik. Vagy a többiek szét nem választják őket, ami azért rendszerint bekövetkezett még idejében.

A nuerek között a legnagyobb bűn a gyilkosság, amely vérbosszúra kötelez: az áldozat rokonainak vagy magát a tettest, vagy egy közeli rokonát meg kell ölniük. A tettes menedéket kereshet a főnök házában, ahol sérthetetlen, de mihelyt kilép onnan, éberen figyelő ellenségei azonnal ledöfik lándzsáikkal. A főnök vár néhány hetet, hogy a közösség érzelmei lehiggadjanak, hasonlóan, mint ahogy Yaghean javasolta Gideonnak az új-guineai Billy halálakor, csak hosszabb ideig. Azután jóvátételi tárgyalásokat kezdeményez a gyilkos és az áldozat rokonsága között. A kártérítés szokásos összege 40-50 tehén.

Fontos értenünk, hogy a főnöknek nincs döntési joga: a feleknek nem teheti kötelezővé a tárgyalást, a kártérítés összegét sem határozhatja meg, mindössze közvetít közöttük. Magukon a feleken múlik, hogy korábbi viszonyukat megegyezéssel helyre akarják-e állítani. A főnök először átvesz valamelyiküktől egy kártérítési javaslatot, amit a másik fél rendszerint visszautasít, és aztán rajta keresztül alkudoznak, ha ezelől valamelyik kerek perec nem zárkózik el. Ő mindenesetre igyekszik meggyőzni őket kompromisszum elfogadására. A tipikus eredmény az, hogy az egyik fél végül elfogadja a másik javaslatát, azzal a kinyilvánított indokkal, hogy kizárólag a főnök kedvéért teszi. Így nem „veszti el az arcát”, vagyis nem szégyenül meg engedékenysége miatt. Ezzel az eljárással általában sikerül fenntartani az élet normális menetét a faluban, és jó eséllyel a közeli falvak között is. Annál kevésbé azonban, minél messzebb lakik egymástól a gyilkos és az áldozat – mert a feleknek annál kevesebb indítékuk van a békés viszony megőrzésére –, és annál valószínűbb, hogy az eset további erőszaksorozatot vált ki.

A leopárdbőr-főnök kisebb ügyekben is közvetít, mint amilyen például a tehénlopás, valakinek a megsebesítése, vagy az, hogy váláskor a feleség családja nem kapja vissza az esküvőn kapott teheneket. Azt a kérdést azonban nem akarják tisztázni, hogy egy cselekmény helyes vagy helytelen volt. Például ha valaki ellop egy tehenet, az illető ezt nem tagadja, hanem arra hivatkozik, hogy joga volt hozzá: olyantól lopott, aki vagy akinek a rokonai régebben tőle loptak, vagy tartoznak neki. A tartozásra a múltból számos okot találhat, házasságtörést, testi sértést, hajadon lány elcsábítását, válási bonyodalmakat a menyasszonypénz körül, vagy egy asszony halálát szüléskor, ami a nuerek szerint a férj hibája. A sértett fél pedig csak akkor számíthat kártérítésre, szintén függetlenül a tett jogosságától vagy jogtalanságától, ha fel van készülve erőszak alkalmazására, és ha a másik féllel ezt a fenyegető kilátást el is tudja fogadtatni.

Az eddig tárgyalt nemállami társadalmakkal összevetve a nuer főnök szerepe az első lépést jelenti a konfliktusok bírósági rendezése felé. Hangsúlyoznunk kell azonban, hogy ez igen kis lépés. A leopárdbőr-főnöknek semmiféle karhatalom nem áll rendelkezésére, és a szokásjog szerint erőszakot nem is alkalmazhat. Az erőszak a szemben álló felek „privilégiuma”. A nuer békéltető folyamat ugyanúgy a normális kapcsolatok helyreállítását célozza, mint a többi hagyományos társadalom megfelelő eljárásai, mivel ugyanúgy egymást személyesen ismerő felek között zajlik, és ugyanúgy szükség van rá a társadalom stabilitásának fenntartásához.

A nuer típusú főnök korlátai akkor épülnek le fokozatosan, amikor a törzsi szerkezet a népesség gyarapodásával átnő a fejedelemség szerkezetébe. Mint például a nagyobb polinéz szigeteken vagy Észak-Amerika viszonylag nagy létszámú indián népeinél, ahol a főnöknek valódi politikai és jogi hatalma van, és magához ragadja az erő alkalmazásának monopóliumát. Az ilyen főnökség intézménye már átmenetet képez az állami kormány intézménye felé.

Az állam hatásköre

Most vessünk egy pillantást az állami rendszerek konfliktusmegoldó módszereire. Akárcsak a hagyományos társadalmakban, az államokban is léteznek közös vonások a sokféleségen belül. Itt következő megjegyzéseim többsége az általam legjobban ismert Amerikai Egyesült Államokra vonatkozik, de néha másokra is kitérek majd.

Az állami és nemállami konfliktusmegoldásnak alapvetően kétféle mechanizmusa van: a felek közötti békés megegyezés, vagy ennek kudarca esetén a harc. Ez utóbbi a hagyományos társadalmakban tipikusan az erőszak egyre durvuló eszkalációját jelenti (lásd 3. és 4. fejezet), mivel nincsenek központi mechanizmusok a helyzettel elégedetlen egyének megfékezésére. Ebből adódik az állam első számú feladata: a közbiztonságot hatékonyan garantálnia kell azzal, hogy meggátolja az állampolgárok egymás elleni erőszakos cselekményeit. A belső béke és biztonság fenntartása érdekében a hatóság a megtorló erő csaknem teljes monopóliumát saját kezében összpontosítja, megtagadva ezt a lehetőséget az egyes polgároktól; kivéve néhány kivételes helyzetet, amikor valakit fizikailag megtámadnak és védekeznie kell, vagy amikor ésszerűen feltételezheti, hogy valamely tulajdona súlyos közvetlen veszélybe került.

Az állampolgárokat kétféleképpen lehet visszatartani az egyéni erőszaktól: ha félnek az azt követő állami büntetéstől, vagy ha elhiszik, hogy a (legalább elvben pártatlan) állami igazságszolgáltatás helyettük is megvédi őket és tulajdonukat, illetve megbünteti az ellenük vétőket. Ha ezt a funkcióját az állam hatékonyan teljesíti, akkor a polgárok nem érzik szükségesnek, hogy új-guineai vagy nuer stílusban önbíráskodjanak. (Gyenge államok polgárai azonban, mint például a mai pápua új-guineaiak, az állami védőernyőben korántsem bíznak annyira, hogy hagyományos törzsi módszereiket feladják.) A belső béke az egyik legfontosabb szolgáltatás, amit az állam nyújtani tud; hogy sokszor valóban nyújtani tudja, az sokat megmagyaráz abból a látszólag paradox tényből, hogy mióta az első államok kialakultak a Termékeny Félhold régiójában kb. 5400 évvel ezelőtt, az emberek többé-kevésbé önként (azaz nem kizárólag kényszerítve) lemondanak egyéni szabadságuk egy részéről. Alávetik magukat a kormány intézkedéseinek, és adójukkal kényelmes életet biztosítanak az állam vezetőinek és tisztségviselőinek.

Hogy az egyéni erőszakot az állam mindenáron gátolni igyekszik, arra jó példa Ellie Nesler (35. kép) esete egy kaliforniai kisvárosban. Ellie hatéves fiát (három másik fiúval együtt) egy keresztény nyári tábor felügyelője vélhetőleg szexuális közeledéssel zaklatta, és ezért perbe fogták. Az első hatósági meghallgatáson, 1993. április másodikán, Ellie közelről ötször fejbe lőtte a felügyelőt, aki rögtön meghalt. A hatóság ekkor őt vádolta meg önbíráskodással, arra hivatkozva, hogy nem védekezésből vagy egy ártalom megelőzésére cselekedett, hanem bosszúból. Önmaga védelmében Ellie előadta, hogy a tárgyalás idején a fia annyira zaklatott állapotban volt, folyamatos hányási rohamokkal, hogy képtelen lett volna tanúskodni; ezért ő attól tartott, hogy a formákhoz mereven ragaszkodó bíróság felmenti a bűnöst, aki szexuális üzelmeit ezután is szabadlábon folyathatja majd.

Az eset országos vitát váltott ki. Az emberek egy része ünnepelte Ellie-t, amiért érvényt szerzett igazának, másik része elítélte ugyanezért. Érzelmeit minden szülő megérti, nyilván rokonszenvet is érez vele, hasonló helyzetben valószínűleg a legtöbbünk fejében megfordul a gondolat, hogy ugyanazt tegyük, amit ő. Ám a bíróság szerint az ítélet és a büntetés joga egyedül az államot illeti meg, és bármennyire indokolt lehetett Ellie felháborodása, a jogrend összeomlana, ha az állampolgárok saját kezükkel szereznének érvényt igazuknak. Ellie-t emberölésért tíz évre ítélték, amiből hármat le is töltött. (A többit egy fellebbviteli szinten azért engedték el neki, mert az eredeti eljárásban formai hibákat fedeztek fel.)

Látjuk tehát, hogy az állami igazságszolgáltatás legfőbb célja, hogy fenntartsa a társadalom stabilitását, kötelező alternatívát nyújtva a „csináld magad” igazságtétellel szemben. A többi cél ehhez képest másodlagos. Többek között az is, ami viszont a kisléptékű hagyományos társadalmakban a legfontosabb: hogy a korábbi viszony vagy a viszony hiánya helyreálljon olyanok között, akik személyesen ismerik egymást, és később is kapcsolatban kell maradniuk. Így a nemállami igazságszolgáltatás a mai, általunk megszokott értelemben nem az igazságról szól, mert nem azzal foglalkozik, hogy a törvény szerint mi helyes és mi helytelen. Ezt az alapvető különbséget szem előtt tartva, vizsgáljuk meg most a kétfajta igazságszolgáltatás hasonlóságait.

Polgári jog az államban

Abból érdemes kiindulnunk, hogy az állami jogrendszernek két ága van: a büntetőjog és a polgári jog. A büntetőjog tárgyát az állami törvények elleni cselekmények képezik, amelyek államilag megtorolhatók. A polgári jog tárgyai pedig azok a károkozások, amelyeket egy egyén (vagy csoport) másokkal szemben követ el, és amelyek nem esnek a büntetőjog hatálya alá. A polgári jog esetei két típusba oszthatók: szerződésszegések, általában pénzzel összefüggésben, valamint személy vagy tulajdon elleni vétségek. A kétféle jog határa a nemállami társadalmakban elég bizonytalan, mert ott az egyének egymás közötti viselkedésére ugyan léteznek normák, de nincs lefektetett törvény, amely definiálná, hogy mi számít bűnnek egy meghatározott intézménnyel, az állammal szemben. A bizonytalanságot fokozza, hogy egy személy megkárosítása jó eséllyel másokat is érint, és a kisléptékű társadalmak erre fokozottan érzékenyek. (Gondoljunk például a !kung példára a válófélben lévő párral és kitartóan belebeszélő rokonaikkal.) Mintha egy kaliforniai válóper bírósága tanúkat idézne be azzal kapcsolatban, hogy az ügy hogyan hat az egész város lakosságára. Új-Guineában a jóvátételi tárgyalás rendszere gyakorlatilag nem függ attól, hogy szándékos emberölésről van-e szó, vagy váláskor a menyasszonypénz visszafizetéséről vagy egy disznó randalírozásáról valaki más kertjében – azaz nyugati értelemben bűntényről, szerződésszegésről vagy anyagi károkozásról.

Kezdjük a polgári ügyekkel. Ezekben az állami és a hagyományos eljárás annyiban hasonlít egymáshoz, hogy a két fél közé beékelődik egy közvetítő harmadik, akinek már puszta léte csillapítja az indulatokat. A közvetítők járatosak a tárgyalásban, mint például az új-guineai Yaghean, a nuer leopárdbőr-főnök vagy nálunk az ügyvéd. Állami rendszerek az ügyvédeken túl másokat is rendszeresíthetnek a közvetítő feladatára, mivel számos vita peren kívül rendeződik le: ezekben szerepelhet például békéltető testület vagy biztosítási szakember. Az Egyesült Államokban így oldódik meg a legtöbb ügy, dacára annak, hogy mi amerikaiak hírhedtek vagyunk pereskedő hajlamunkról. Néhány szakmában, amit kevesen és bizonyos erőforrásokat monopolizálva űznek – mint például a nagyüzemi szarvasmarha-tenyésztők, a gyémántkereskedők vagy a maine-i homárhalászok –, a belső nézeteltéréseket jobbára egymás közt tisztázzák az állam bevonása nélkül. Csak ha a közvetítős megoldás nem hoz mindenkinek megnyugtató eredményt, akkor folyamodnak a felek a következő stációhoz, ami hagyományos társadalmakban az erőszak és a háború, államokban bírósági ítélethozatal.

Egy további hasonlóság az állami és a hagyományos igazságtétel között, hogy egy kár megtérítését részben rá lehet hárítani másokra a károkozón kívül. Amikor mi veszünk egy autót, felelősségbiztosítást köthetünk rá (vagy épp kötelező ezt tennünk): így ha nekimegyünk vele valakinek vagy valaminek, az okozott költséget a biztosító fizeti, vagyis az lényegében megoszlik az ő ügyfelei között. Ugyanez történik, ha fagyos időben elmulasztjuk a házunk előtti járda jégtelenítését, és valaki ott elcsúszva a lábát töri – feltéve, hogy van felelősségbiztosítás a házra. Ugyanez a nemállami társadalmakban kevésbé formalizáltan, de szintén megbízhatóan működik rokonságon vagy klánon belül. Ahogy Malo mondta nekem, a Billyért való kártérítést falutársai együtt kifizették volna, ha nem a munkaadó cége tette volna ezt.

Állami rendszerekben az új-guineai jóvátételi tárgyalásokhoz leginkább hasonló eljárás a hosszú távú üzleti partnerek között zajlik le. Amikor nem tudnak megegyezni egymás között, az egyik fél néha ügyvédhez fordul. (Ez sokkal valószínűbb Amerikában, mint mondjuk Japánban vagy másutt.) Miután addigi kapcsolatuk már némi kölcsönös bizalmat alakított ki közöttük, a sértett elárulva és kihasználva érzi magát, és így még jobban felháborodik, mintha a másik csupán alkalmi partnere volna. Akár a hagyományos Új-Guineában, a közvetítő – ez esetben az ügyvéd – révén könnyebb az érzelmeket kikapcsolni az ügyből, mintha a felek képviselői személyesen vitatkoznának: így kisebb a veszély, hogy a két álláspont megmerevedik. Márpedig a hosszú távú partnereknek fontos érdeke a méltányos megoldás, mert jövedelmező kapcsolatuk csak azután folytatódhat. A párhuzam az egy faluban vagy szomszéd falvakban lakókkal, ugye, szembeszökő. Mégis, ahogy egy ügyvéd barátomtól tudom, az új-guineai stílusú empátia és őszinte bocsánatkérés nálunk még ilyenkor is nagyon ritka; legfeljebb írásban születik valami hasonló az ügy vége felé, és akkor is csak taktikából. Ha pedig első vagy alkalmi partnerekről van szó, akiknek megegyezési hajlama természetszerűleg gyengébb (akár a távoli nuer törzsek vagy új-guineai falvak tagjai között), az ügy nagyobb eséllyel folytatódik bírósági tárgyalással, a háború állami megfelelőjével. Mivel azonban a per drága és kimenetele bizonytalan, a peren kívüli megegyezés ez esetben is aránylag vonzó alternatívát jelent.

A hagyományos és az állami konfliktuskezelés párhuzama jól látszik akkor, amikor államok közötti ellentétről van szó, szemben az államon belüli ellentétekkel. Bizonyos viták ugyan eldőlhetnek a Nemzetközi Döntőbíróságon, de sokkal gyakoribb, hogy a felek hagyományos módon, közvetlen vagy közvetített tárgyalásokon próbálnak megegyezni annak tudatában, hogy különben háborúba keverednek. Csak két ismert példát idézek. 1938-ban Hitler Németországa igényt tartott Csehszlovákia német többségű Szudéta-vidékére, amit úgy kapott meg, hogy Nagy-Britannia és Franciaország a béke (mint kiderült, csak ideiglenes) megőrzésére kikényszerítette ezt cseh szövetségesétől. Az első világháborút megelőzően pedig egész sor nemzetközi krízist sikerült tárgyalásokkal megoldani, míg végül a háború mégiscsak kitört Ferenc Ferdinánd trónörökös 1914-es meggyilkolásának ürügyén.

Az állami és a hagyományos igazságszolgáltatás párhuzamai után most lássuk az eltéréseket. Közülük a legalapvetőbb az, amire már utaltam: mikor a felek perre mennek, az államot képviselő bíróság számára nem fontosak az érzelmeik. A per célja korántsem a kölcsönös megértés és a normális viszony helyreállítása – még akkor sem, ha testvérekről, házastársakról, szülőkről és gyerekekről vagy szomszédokról van szó, akik érzelmileg már sokat fektettek egymásba, és további életükben is muszáj lesz érintkezniük. Persze a sokmilliós államokban legtöbbször nem ilyen felek pereskednek, hanem idegenek, akiknek se azelőtt, se azután nincs közük egymáshoz: károkozó és károsult, vásárló és kereskedő, egy közúti baleset két járművezetője, és így tovább. A konfliktus belőlük is kivált érzelmeket, az államnak azonban nem feladata, hogy ezek csillapításával foglalkozzon.

Ehelyett a „helyes vagy helytelen” kérdésével foglalkozik (16. kép). Szerződésre vonatkozó ügyekben a bíróságnak azt kell megállapítania, hogy az alperes a szerződést tényleg megszegte-e, károkozási ügyekben azt, hogy tényleg kárt okozott-e szándékosan vagy gondatlanságból. Kontrasztként emlékezzünk vissza Billy és Malo történetére: a fiú szülei pontosan tudták, hogy a sofőr semmi hibát nem követett el, mégis igényt tartottak a kártérítésre, és igényüket Malo munkaadója vonakodás nélkül teljesítette is. Egyikük sem tartotta lényegesnek, hogy Malo hibás volt-e. Sok más hagyományos társadalom szemlélete pontosan ugyanez. Az észak-amerikai navahó indiánok főbírója, Robert Yazzie szavaival: „A nyugati típusú bíróság ítélkezik, miután megállapította, hogy ki és mit követett el. A navahó bíróság békéltet, miután megállapította, hogy a cselekménynek milyen hatásai vannak. Kit ért sérelem? Milyen érzéseket váltott ki? Mit lehet tenni az okozott kár helyrehozásáért?”

Az állami bíróság, amennyiben az elkövetés ténye bebizonyosodott, következő lépésként az okozott kár mértékét határozza meg. Ennek célja, hogy ítéletével a károsultat (azaz a felperest) lehetőleg ugyanabba a helyzetbe hozza, amiben a kártétel előtt volt. Például tegyük fel, hogy az eladó szerződést kötött a vevővel 100 csirkére darabonként 7 dolláros áron, majd ezeket nem szállította le, és ezért a vevő kénytelen volt másik százat venni egyenként 10 dollárért a szabadpiacon. Ekkor a bíróság elrendeli, hogy az eladó fizesse meg a 300 dollár különbözetet, előre fizetés esetén a kamatával együtt, plusz a vevőnek a szabadpiaci beszerzéssel járó költségeit. Így a vevő nagyjából a pénzénél marad. Fizikai vagy érzelmi kár esetén a kalkuláció nem ilyen könnyű, sok múlik az érvelő ügyvédek kreativitásán. (Emlékszem egy ügyvéd barátom elbeszélésére: védence elütött motorcsónakjával egy idős úszót, akinek megsérült a lába, és ő azzal védte, hogy az öregúr a lábát már úgyse sokat használná abban az időben, ami még hátravan neki.) A kártérítés mint jóvátétel hasonlít az új-guineaiak és a nuerek eljárásához, de a mértékét nem mindig ugyanazon az alapon számítják ki. A hagyományos társadalmakban léteznek szabványos kártérítési összegek (mint például 40-50 nuer disznó egy ember életéért), néha azonban a megegyezés szerinti összeget sok más körülmény is befolyásolja. Amikor goti barátaim fizettek a négy ellenséges klánnak, hogy azok hagyják őket élni a falujukban, a béke fenntartása fontosabb szempont volt nekik, mint bármelyik konkrét múltbeli sérelem.

A polgári jog hiányosságai

Polgári jogrendszerünk hibáit az ügyvédek és bírók széles körben vitatják, nem is beszélve az egyes ügyek fel-és alpereseiről. Ugyanígy van más államokban is, amelyek rendszere az amerikainál jobb vagy rosszabb egyaránt lehet. Egyik közismert probléma a hosszú idő – nálunk akár öt év –, ami a perindítástól az ítéletig eltelik, részben azért, mert a büntetőperek fontosabbak lévén, egy-egy folyamatban lévő polgári per bíróját gyakran átállítják egy új büntetőperre. Most például, amikor ezt a fejezetet írom, a Los Angeles keleti szomszédságában lévő Riverside megye bírósága egyetlen polgári ügyet sem tárgyal, akkora hátraléka van büntetőügyekből. Öt év bizonytalanság a maga érzelmi őrlődésével bizony sok, pláne ha összevetjük azzal az öt nappal, ami alatt Billy és Malo esetét kielégítően megoldották. (Másrészt az is igaz, hogy ha Yagheanék tárgyalásai nem vezettek volna eredményre, az utána következő klánháború esetleg sokkal tovább tartott volna öt évnél.)

Az amerikai polgári jog egy másik hátrányának azt tartják, hogy a vesztestől általában nem követeli meg a győztes perköltségeinek megtérítését, kivéve, ha erről a per kezdetén szerződésben megállapodnak. Gyakori vád szerint ez a tehetősebb félnek kedvez, akár fel-akár alperes az illető, mivel zsarolhat költséges bírósági eljárással, a perben pedig vannak tartalékai végtelenbe nyúló halogatási taktikához. Ez a helyzet a szegényebb felperest nyomás alatt tartja afelé, hogy beérje tényleges veszteségénél kevesebbel, illetve a szegényebb alperest afelé, hogy engedjen megalapozatlan követeléseknek. Ha a károsult perköltségei nem térülnek meg, nyilvánvalóan nem teljesül az eljárásnak az a kinyilvánított célja, hogy ugyanolyan helyzetbe jusson, mint a kártétel előtt. Néhány más országban, mint amilyen például Nagy-Britannia, a törvény kötelezi a vesztest a győztes ügyvédi és egyéb perköltségeinek legalább részleges megtérítésére.

A következő hátrány a legalapvetőbb: az, hogy a jog csak a károkra összpontosít, számára a felek érzelmi megbékélése másodlagos vagy teljesen lényegtelen. Pedig még idegenek – például két összeütközött járművezető – esetében is kívánatos volna, hogy ez utóbbi szempontot megpróbálják érvényesíteni. A bíróság legalább alkalmat adhatna a feleknek a személyes találkozásra (természetesen, csak ha igénylik), ahol egymással szembeni érzéseiket kinyilváníthatnák, tapasztalva, hogy a másik is ember a maga indítékaival és fájdalmaival. Ez még olyan szélsőséges esetekben is lehetséges volna, mint amikor valaki megölte valaki másnak egy közeli rokonát. Billy apja és Gideon egymásnak mondott szavai – plusz az adott esetben könnyei – a semminél mindenképp többet segítettek mindkettőjüknek. Hasonló amerikai eset kapott széles nyilvánosságot akkor, amikor Edward Kennedy szenátor gondatlan autóvezetése miatt meghalt az utasa, Mary Jo Kopechne: a szenátornak volt bátorsága saját elhatározásából elmenni a lány szüleihez, és a szemükbe nézve bocsánatot kérni tőlük.

A legrosszabb helyzet azonban akkor áll elő, amikor a peres felek kénytelenek a per után is kapcsolatban maradni egymással, mint például az elváló házastársak, az örökségért rivalizáló testvérek, üzleti partnerek és szomszédok. Számukra a per rendszerint nemcsak hogy nem hoz érzelmi megnyugvást és kibékülést, hanem inkább olajat önt haragjuk és ellenszenvük tüzére. Mindnyájan ismerünk embereket, akiknek viszonya egész életükre elmérgesedett egy bírósági élmény nyomán. Saját ismerőseim köréből nekem a legutóbbi ilyen eset egy közeli barátomé és nővéréé volt: beidézték őket tanúnak apjuk és egy másik fiútestvérük egymás elleni perében, aminek következményeként most épp őket perli a nevelőanyjuk, az eredeti perben szereplő testvérükkel pedig úgy összevesztek, hogy soha többé nem akarnak érintkezni vele.

Ezt az alaphibát korrigálandó sokan ajánlják a közvetítő programok rendszeresebb igénybevételét. Ilyen programok léteznek, és gyakran hasznosak is. Csakhogy országunkban nincs elég hivatásos közvetítő és családjogász, a meglévők nem elég képzettek, a családjogi bíróságok pedig nincsenek ellátva elég emberi és anyagi erőforrással. Így aztán a válófélben lévő házastársak nem egyszer eljutnak odáig, hogy egymással kizárólag az ügyvédjeiken át érintkeznek. Aki már jelen volt néhány családjogi per tárgyalásán, tudja, milyen szörnyű drámák játszódhatnak le ott. Ráadásul a peres felek, az ügyvédjeik és a gyerekeik legtöbbször kénytelenek együtt várakozni a tárgyalás előtt ugyanabban a bírósági szobában, alkalmasint együtt egy másik, mondjuk öröklési perre várókkal. A hatékony közvetítés első feltétele lenne a nyugodt légkör, ami lehetetlen, ha az érintetteknek órákig farkasszemet kell nézniük egymással. Az ilyen helyzetet kiváltképp megszenvedik a gyerekek, vergődve a váló szülők keserű vádaskodásainak csapdájában.

A bíró kötelezheti és gyakran tényleg kötelezi a feleket a részvételre egy tárgyalás előtti békéltető megbeszélésen. Ennek megfelelő lebonyolítása azonban sok időt és a közvetítő részéről sok szakértelmet igényel, hiszen a közvetítés általában időigényesebb, mint egyetlen kötelező alkalom. Még ha a feleknek nincs is szándékukban kapcsolatban maradni, a sikeres közvetítés akkor is csökkenti a bíróságra nehezedő terhet, különösen, ha az ítéletet valaki megfellebbezi, mert a kimenetelével nincs megelégedve.

Ha állami társadalmaink képesek lennének több közvetítőt és több családjogi bírót foglalkoztatni, talán több válási és öröklési ügy olcsóbban és a felek számára kisebb érzelmi megrázkódtatással oldódna meg. A közvetítésre szánt többletköltség ugyanis valószínűleg kisebb lenne, mint amennyibe a gyakran elmérgesedő perek kerülnek. Van még egy ígéretes lehetőség: maguk a válni készülők felfogadhatnak egy tapasztalt, nyugdíjas bírót, aki az ügyüket eldönti egy „nemhivatalos” válóperi tárgyalás keretében. Az ő tiszteletdíja ugyan magasabb az állami bírókénál, de még mindig sokkal alacsonyabb, mint egy többhetes per ügyvédi költsége. Az ilyen bíró figyelembe tudja venni a felek érzelmeit, és van ideje minden szempont mérlegelésére, mert nem sürgetik az előtte tornyosuló egyéb perek. A nemhivatalos tárgyalás kezdési ideje pontosan betartható, hiszen a bírónak nincs előtte más programja, így a feleknek nem kell kiszámíthatatlan ideig várakozniuk, mint általában a válóperi tárgyalások előtt.

Nem akarom a közvetítés értékét túlhangsúlyozni, mintha mindent megoldó csodaszer volna. Természetesen megvannak a maga gyengeségei. Az eredménye titokban tartható, és akkor nem szolgál precedensül további ügyekhez, és szélesebb oktatási célra alkalmatlan. Mivel kudarca esetén a felek mégis perre mennek, ahol ügyüket az ismert jogi szempontok szerint bírálják el, a közvetítő kénytelen bizonyos mértékig ragaszkodni ezekhez a szempontokhoz. No és sokan nem hajlandók lemondani a bírósági tárgyalásról, a közvetítés minden formáját kerek perec elutasítják.

Volt például egy híres eset, amelyben a közvetítési kísérlet kudarca tragikus további következményekkel járt. 1984. december 22-én egy Bernard Goetz nevű férfi New Yorkban lelőtt négy fiatalembert az utcán, akikről az ellene indított gyilkossági perben azt állította, hogy megtámadták. A per széles társadalmi vitát váltott ki. Goetzöt sokan ünnepelték bátorságáért, míg mások elmarasztalták önbíráskodásért. Csak később kerültek nyilvánosságra az ügy előzményei. Négy évvel azelőtt Goetz valóban áldozata volt egy utcai rablótámadásnak, amelyben hárman nemcsak kifosztották őt, hanem súlyosan össze is verték. Miután egyikük rendőrkézre került, ravasz módon megpróbálta az esetet úgy beállítani, mintha a támadó Goetz lett volna. Ekkor beidézték Goetzöt egy peren kívüli tárgyalásra közvetítő részvételével, de ezt Ő visszautasította. A tettes nemsokára elkövetett egy újabb rablótámadást, ismét elfogták, és akkor börtönbe került annak rendje és módja szerint. Csakhogy erről Goetz már nem tudott, és elvesztette bizalmát az igazságszolgáltatás rendszerében, amelyről úgy tapasztalta, hogy nem képes többre, mint közvetíteni a rablók és áldozataik között. Így hát vett egy pisztolyt, hogy adott esetben megvédhesse magát… Esete nem nevezhető tipikusnak, de rávilágít arra a szomorú tényre, hogy bíróságaink túlterheltsége folytán nem ritka a kötelező közvetítés próbálkozása olyanok felé, akik ennyivel nem elégednek meg. Mindez azonban nem cáfolja a közvetítés potenciális értékét számos esetben, és azt sem, hogy ez a lehetőség jogrendszerünkben nem kap megfelelően finanszírozott szerepet.

A közvetítésről és az ügyek érzelmi lezárásáról végül hadd idézzem egy jogász kollégám megjegyzéseit. Mark Grady, a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem professzora írta:

„Sok ember úgy gondolja, hogy az államnak semmi köze a sérült emberi viszonyokhoz és érzelmekhez. Érveik szerint csak egy túlgondoskodó állam próbálja ezeket helyrehozni, amivel veszélyezteti a polgárok szabadságát. Különösen azt tartják helytelennek, ha egy bűntény áldozatát kötelezik a tettessel való megegyezésre. Az rendben van, mondják, hogy mindenkinek legyen joga az állam szolgáltatását igénybe venni a cselekmény megítélésében és a szükséges büntetésben, de utána már nincs szükség arra, hogy a tettes és az áldozat kapcsolatban maradjon egymással.

Számomra a válasz annak tudatosításával kezdődik, hogy az állam költséges igazságszolgáltató rendszerének sajátos funkciói vannak olyan társadalmakban, ahol sok, egymást személyesen nem ismerő ember él. E funkciók veszélyeztetése nélkül is tanulhatunk azonban valami értékeset az új-guineaihoz hasonló, hagyományos társadalmaktól. Amikor az állam döntőbíróként lép fel a polgárok bizonyos vitáiban, erre nem kevés erőforrást költ el; miért ne adja meg az érintetteknek legalább azt a lehetőséget, hogy viszonyukat személyes szinten is rendezzék a jogi szinten kívül? Kötelezni nem kell őket közvetítő igénybevételére, és a közvetített megegyezésnek nem kell feltétlenül helyettesítenie a jogi eljárást; akkor helyettesítheti, ha a felek maguk akarják így. Ez a lehetőség semmi kárt nem okoz, viszont igen hasznos lehet. Akkor jelentene veszélyt, ha kötelezővé tennék, mert bizonyos körülmények között sértené a szabadságot és az emberi méltóságot. Sőt, akár még nagyobb jogtalansághoz vezethetne, mint az eredeti bűncselekmény. (Ez utóbbi veszélyek tetten érhetők például az új-guineai szokásjog működésében.) Ha egy reformált rendszer a közvetítést lehetővé teszi, be kell építeni biztosítékokat a túlkapásokkal szemben, de a túlkapások puszta lehetősége nem ok arra, hogy egy kártétel személyes szintű helyrehozását eleve elvessük.”

Állami büntetőjog

A büntetőjog területén az állami és nemállami társadalmak között két alapvető különbséget fedezhetünk fel. Először is, az állami büntetőjog az állam törvényeinek áthágásával foglalkozik. A büntetés célja, hogy elősegítse a törvények betartását és a békét az államon belül. A bűnözőre kirótt börtön nem akarja az áldozatot kárpótolni a veszteségéért, és nem is teszi ezt. A nemállami rendszerekben viszont épp az utóbbi szempont, a kárpótlás a leglényegesebb, akár élet vagy tulajdon elleni vétségről vagy szerződésszegésről van szó. Másodszor, állami rendszerekben a polgári jog és a büntetőjog rendszere egyértelműen szét van választva, szemben a hagyományos rendszerekkel, ahol a kettő összemosódik.

A polgári perekhez hasonlóan az állami büntetőperek eljárása is kétlépcsős. A bíróság először megállapítja, hogy az egyes vádpontokban a vádlott bűnös-e. Ez elvben egyértelmű „igen vagy nem” kérdés, a gyakorlatban léteznek fokozatok súlyosság szerint: az emberölés például lehet előre eltervezett, hatósági személy elleni, emberrablás kísérletével egybekötött, hirtelen felindulásból elkövetett, közvetlen veszély vélelmében elkövetett, pillanatnyi elmezavar vagy csökkent felelősségtudat állapotában elkövetett, és ezekért más és más büntetés jár. A gyakorlatban sok büntetőügy nem jut el a tárgyalásig, mert a hatóság a gyanúsítottal vádalkut köt; de amikor a tárgyalásra sor kerül, a bűnösség kérdését mindig el kell dönteni. Ellie Neslert bűnösnek találták a táborfelügyelő megölésében, hiába támogatta a közvélemény nagy részének szimpátiája. A nemállami társadalmakban viszont a bűnösség rutinszerűen elmosódik: igen, megöltem, de jogosan, mert gonosz varázslattal beteggé tette a gyerekemet, mert a másod-unokatestvére megölte az apai nagybátyámat, mert nem fizetett kártérítést, mikor a disznója feldúlta a kertemet, szóval a rokonainak most nem tartozom semmivel, vagy legalábbis kevesebbel a szokásosnál.

Ilyesféle enyhítő körülmények szerepet játszanak a nyugati büntetőperekben is, de nem a tény megállapításának, hanem utána a büntetés kiszabásának szakaszában, ha a vádlottat bűnösnek találták. A büntetésnek hármas célja van, amelyek relatív súlya a különböző országokban eltérő: elrettentés, megtorlás és rehabilitáció. Egyik sem felel meg a hagyományos társadalmak büntető eljárásában követett fő célnak, az áldozat kárpótlásának. Ha a táborfelügyelő életben marad, és börtönbe csukják, ez Ellie Neslert és fiát nem kárpótolta volna a szexuális zaklatás által okozott traumáért.

A büntetés egyik fontos célja, hogy a többi állampolgárt visszatartsa az állam törvényeinek megszegésétől, ami újabb áldozatokat szülne. Ezzel a büntetés a társadalom tagjait szolgálja, akiket az állam képvisel, tekintet nélkül az aktuális áldozat vagy a tettes és rokonainak vágyaira és érzéseire. Az érintettek az ítéletalkotás folyamatában kifejthetik kívánságaikat a bírónak, de ő szabadon dönt arról, hogy ezeket figyelembe veszi-e.

Az állam és az áldozat eltérő érdeke jól látszik a következő kaliforniai esetben, ami annak idején (1976-77) nagy port vert fel. Roman Polanski filmproducert megvádolták azzal, hogy egy 13 éves lánynak kábítószert adott, majd megerőszakolta. Miután bűnösnek találták, Polanski Európába szökött, és ott letelepedve megúszta folyamatosan érvényben lévő büntetését. Körülbelül harminc évvel később az akkor negyvenes éveiben járó áldozat azzal fordult a bírósághoz, hogy megbocsátott neki, már nem akarja, hogy börtönbe kerüljön, kéri tehát, hogy ejtsék el az ügyet. Kérését azonban a bíróság elutasította. Hogy miért? Álljon itt a jellemző érvelés a Los Angeles Times egyik akkori vezércikkéből: „A Polanski elleni per nem azért folyt, hogy megbüntetésével az áldozat igazságvágya kielégüljön, hanem azért, hogy Kalifornia állam érvényesítse Kalifornia népének érdekét. Ha az áldozat már nem is táplál haragot Polanskival szemben, ettől ő másokra még veszélyes maradt. …A bűnöket nemcsak egyének ellen követik el, hanem egyúttal a közösség ellen is… Akit súlyos bűnnel vádolnak, annak a gondos vizsgálat után kijár a megfelelő ítélet, amennyiben bűnössége bebizonyosodik.”

A büntetés második célja a megtorlás. Általa az állam valami ilyesmit nyilvánít ki: „Mi, az állam, megbüntetjük a bűn elkövetőjét, tehát önnek, az állampolgárnak, nincs oka rá, hogy ezt egyénileg tegye meg.” Széles körben vitatott okokból a börtönbüntetések időtartama az Egyesült Államokban hosszabb, és általában a büntetések súlyosabbak, mint más nyugati országokban. Közülük egyedül nálunk létezik halálos ítélet, és több a hosszú vagy akár életfogytiglani börtön, ami például Németországban csak a legszörnyűbb tettekért jár (mint azé az ápolónőé, aki egy kórházban 28 beteget ölt meg halálos gyógyszerkeverékkel). Régebben a hosszú elzárást csak súlyos bűntettekért szabták ki, de most Kaliforniában már a „harmadik dobás” stratégiáját alkalmazzák: két cselekmény után a harmadikért a bírónak kötelező akkor is kiszabnia, ha ez a harmadik mondjuk nem több mint egy pizza elcsenése a boltból. Részben e stratégia eredményeként Kalifornia állam ma közel annyit költ börtönökre, mint az egyetemi és főiskolai felsőoktatásra. Ellenzői szerint így nemcsak a fontosság emberi szempontja sérül, hanem a gazdasági ésszerűség is; érdemesebb lenne egyrészt inkább a bűnelkövetők rehabilitációját erőltetni, hogy minél hamarabb visszatérjenek a termelő munkához, másrészt eleve olyan oktatási rendszert kialakítani, amely képessé tesz jól fizető munkahelyek betöltésére. Az pedig szerintük vitatható, hogy a kemény amerikai büntetések tényleg hatékony megtorlást jelentenek.

A harmadik cél, mint említettem, a rehabilitáció: az a törekvés, hogy a bűn elkövetője újra be tudjon illeszkedni a társadalomba, gazdaságilag hozzájáruljon annak fenntartásához, ahelyett, hogy számára teher legyen a drága börtönrendszer miatt. A büntetőjog sok európai országban a rehabilitációra fókuszál. Egy német bíróság például megtiltotta, hogy a tárgyalt súlyos bűncselekményről készült dokumentumfilmet bemutassák, mert fontosabbnak ítélte a vádlott jogát a majdani szabadulása utáni, megbélyegzéstől mentes visszailleszkedésre, mint a szabad tájékoztatást, vagyis a nagyközönség jogát az eset teljes megismerésére. Vajon ez a szemlélet annak jele, hogy az európaiak nagyobb hangsúlyt fektetnek az emberi méltóságra, a személyiség gondozására és a könyörületre, mint az ószövetségi „szemet szemért” elvre és a korlátlan véleménynyilvánításra? És vajon a bűnözőket tényleg lehet megfelelően rehabilitálni? Ez például a pedofilek esetében elég korlátozottnak tűnik.

Helyreállító igazságszolgáltatás

A büntetőjog céljainak eddigi felsorolásából kimaradt az a cél, amit a polgári jog tűz ki maga elé (a károsult visszahelyezése a kár előtti állapotba), és amit a nemállami igazságszolgáltatás követ (érzelmi megnyugtatás és az emberi viszonyok helyreállítása). Mindkettő az áldozat szükségleteit tartja szem előtt; ez a nyugati büntetőjognak lényegtelen szempontja, de azért bizonyos intézkedésekkel figyelembe veszi. A tények tisztázására szolgáló tanúvallomáson túl az áldozatnak és hozzátartozóinak módjuk van az ítélethozatal szakaszában is felszólalni, hogy a vádlott jelenlétében kifejezzék az üggyel kapcsolatos érzelmeiket. Ezen kívül léteznek állami pénzalapok a kártérítésre, bár az összegük általában csekély.

Ismét egy hírhedt példa a közelmúlt amerikai történelméből: O. J. Simpson ex-futballsztárt megvádolták felesége, Nicole és annak barátja, Ron Goldman megölésével, majd nyolc hónapig tartó tárgyalássorozat végén ártatlannak ítélték. Nicole és Ron családja azonban ebbe nem nyugodott bele, és polgári pert indított részben a maguk, részben Simpson és Nicole gyerekei nevében. Ezt a pert megnyerték, jogot szerezve 43 millió dollár kártérítésre O. J. részéről. (Más kérdés, hogy a pénzt gyakorlatilag nem tudták behajtani.) Polgári perekben sajnos ritkán szabható ki kártérítés, mert a legtöbb bűnelkövetőnek nincs e célra elkobozható vagyona. Hagyományos társadalmakban, mint emlékezhetünk, a kollektív felelősség elve érvényesül, ott fizetnie kell a tettes rokonságának, klántársainak vagy (mint Malo esetében) munkaadójának is. Az amerikai társadalom viszont az egyéni felelősséget veszi komolyan. Ha új-guineai volnék, és egyik unokatestvéremet elhagyná a felesége, a menyasszonypénz rám eső részét acsarkodva visszakövetelném az asszony klánjától; Los Angelesben őszintén örülök annak, hogy unokatestvéreim házassági ügyeiben semmi felelősségem nincs.

Néhány ügyben az érzelmi lezárás ígéretes módja, mind a tettes, mind az áldozat (ha életben maradt), mind annak hozzátartozói számára, az úgynevezett helyreállító igazságszolgáltatás. Ebben a bűncselekményt egyaránt az állam, az áldozat és a közösség elleni tettnek fogják fel. Lehetővé teszik, hogy az érintettek közvetlenül beszéljenek egymással, nemcsak ügyvédeiken át, amennyiben azok hajlandók erre. Bátorítják a tettest, hogy elismerje felelősségét, az áldozatot pedig hogy kifejezze az üggyel kapcsolatos érzéseit. Összeültetik őket együtt egy képzett mediátorral, aki lefekteti a megbeszélés néhány szabályát, mint például hogy senki nem vág a másik szavába, és durva kifejezéseket sem használ. Akkor ők elmondják az életük történetét, érzéseiket, tetteik indítékait és az eset várható hatását a jövőjükre. A tettesnek így módja van az okozott érzelmi kárt átélni, az áldozat pedig láthatja, hogy ellenfele is ember a maga bonyolult lelkivilágával, nem pedig egy érzéketlen szörny. Még az is előfordulhat, hogy a tettes ráébred azokra a körülményekre és eseményekre saját életében, amik a bűnözés útjára vezették.

Erre is elmesélek egy kaliforniai példát, nem olyan híreset, mint Polanskié, de számomra meggyőzőt arról, hogy a módszer legalábbis néha működik. Patty O’Reilly és Mary nővére meglátogatták a 49 éves Mike Albertsont a börtönben, ahova azért csukták, mert két és fél évvel előbb teherautóval elütötte Patty férjét, Dannyt. Danny biciklivel szabályosan haladt az úton, és Mike hátulról ment bele. A négyórás beszélgetés alatt Patty elmondta, mennyire haragudott Mike-ra közvetlenül a baleset után, felidézte férjének utolsó szavait, azokat a pillanatokat, amikor két lányával a sheriffhelyettestől értesültek Danny haláláról, és azt, hogy egy csomó apróság azóta is mindig őt juttatja eszébe – egy biciklista látványa, egy kedvenc slágerük a rádióban, és így tovább. Mike szintén sokat mesélt nekik magáról. Gyerekkorában az apja gyakran molesztálta szexuálisan, később rászokott a kábítószerekre, közben egyszer eltörte a hátgerincét; a baleset éjszakáján a barátnője telefonon szakított vele, és kifogyva a csonttörés miatt folyamatosan szedett fájdalomcsillapítóból, épp egy kórház felé tartott, amikor a biciklistát meglátta maga előtt az autó reflektorfényében. Igen, talán szándékosan ment neki, dühből az apja miatt, aki többször megerőszakolta, meg az anyja miatt, aki nem védte meg… A találkozó rá gyakorolt hatását Patty így foglalta össze: „Megbocsátani nehéz, de nem megbocsátani még nehezebb.” A következő héten erősebbnek és felszabadultabbnak érezte magát attól, hogy férje gyilkosának kifejezhette a fájdalmat, amit az neki okozott. Mike váltakozva hol lesújtott és kimerült volt, hol épp ellenkezőleg, élénk és jókedvű Patty készségétől a vele való beszélgetésre és a megbocsátásra. Cellájában az éjjeliszekrényen tartotta a Danny lányától, Siobhantól kapott levelezőlapot, rajta a következő szöveggel: „Kedves Mr. Albertson! Ma augusztus tizenhatodika van, és én szeptember elsején tíz éves leszek. Apu még mindig hiányzik, és azt hiszem, mindig is hiányozni fog. De azért Önt biztosítani akarom arról, hogy megbocsátottam. Remélem, jól érzi magát! Üdvözlettel, Siobhan.”

Ez a fajta helyreállító igazságszolgáltatás létezik Ausztráliában, Kanadában, Új-Zélandon, az Egyesült Királyságban és az USA néhány államában, maximum 20 éve. Több változatával kísérleteznek, például hogy kizárólag a tettes és az áldozat vegyen részt benne, vagy a rokonok, barátok és tanárok is, vagy hogy a büntetőper elején, közvetlenül a letartóztatás után rendeljék el, vagy később, ahogy Patty és Mike esetében történt, vagy hogy kiegészítsék-e az áldozat kárpótlásával a tettes részéről. Kimeneteléről személyes beszámolók mellett statisztikai vizsgálatok is tanúskodnak, olyan módszerrel, hogy a bűnelkövetők egy részét véletlenszerűen besorolják a módszer egy-egy változatában részt vevő csoportba, egy másik részét pedig nem, majd bizonyos idő múlva összevetik későbbi sorsukat. Az eredmények azt mutatják, hogy a helyreállító igazságszolgáltatás alanyai utána kevesebb törvényszegést követnek el, vagy kevésbé súlyosakat, az áldozatoknak pedig csökken a haragjuk és a félelmük, az eseten érzelmileg hamarabb túljutnak, és megnő a biztonságérzetük. Nem meglepően a pozitív hatás akkor erősebb, ha a tettes magától hajlandó találkozni áldozatával, aktív részt vállal a beszélgetésben, és felfogja az általa okozott kárt, nemcsak közönyösen eleget tesz a bíróság által rárótt kötelezettségnek.

A helyreállító igazságszolgáltatás természetesen nem minden tettes és áldozat számára működik jól. Kell hozzá megfelelően kiképzett facilitátor, és előfordul, hogy a tettesnek egyszerűen nincs bűntudata, vagy az áldozatot a vele való találkozás inkább traumatizálja, mintsem hogy megnyugtatná. Csak a ma általános büntetőjog rendszerének kiegészítéseként alkalmazható, de annak ígéretes.

Előnyök és azok ára

Milyen következtetéseket vonhatunk le az államok és a kisléptékű társadalmak konfliktusmegoldó módszereinek összevetéséből? Hasonlóan az élet később tárgyalandó területeihez, a kisléptékű társadalmakat itt sem szabad naivan idealizálnunk, előnyeiket eltúlozva mindenben csodálatosnak vélni őket, saját államunkat pedig legfeljebb szükséges rossznak állítva be. Ugyanakkor sok kisléptékű társadalom tényleg bír olyan tulajdonságokkal, amelyek egy államba is haszonnal beépíthetők lennének.

Mindenekelőtt hadd emlékeztessek egy fontos körülményre, amiről már eddig is szóltam: tipikusan törzsi konfliktusmegoldó mechanizmusok a mi modern államainkban is léteznek. Amikor vitánk támad egy kereskedővel, a legtöbben nem pereljük be rögtön, hanem személyesen tárgyalunk vele; sőt, ha annyira mérgesek vagyunk rá, hogy látni sem akarjuk, a tárgyalásra helyettünk egy barátunkat kérjük meg (emlékezzünk Gideon öreg alkalmazottjára, Yagheanra). Ipari országokban sok szakma közéletének vannak belső eljárásai a vitás kérdések rendezésére. Falun és más kis közösségekben, ahol mindenki mindenkit ismer, és a kapcsolatok várhatóan egész életre szólnak, a nemhivatalos rendezést részesítik előnyben. Még amikor a kérdés ügyvédhez kerül, néhányan akkor is elvárják tőle, hogy munkálkodjon az ellenfelükkel való kapcsolat helyreállításán; ez fontos lehet például válófélben lévő szülőknek vagy üzleti partnereknek. Sok állam pedig (nemcsak Pápua Új-Guinea) még túlságosan új vagy gyenge ahhoz, hogy polgárai minden ügyet rábízzanak, ehelyett továbbra is a náluk kialakult, régi szokásokat követik.

Az állami igazságszolgáltatásnak, amennyiben hatékonyan működik, magam három lényegi előnyét látom. Először és mindenekelőtt: akadályozza az egyéni és csoportos erőszakot. Gyakorlatilag az összes kisléptékű társadalom egyik alapproblémája, hogy az erőszak és megtorlás központi monopóliuma híján nem lehet az önfejű egyéneket és ilyenek csoportjait meggátolni más egyének vagy csoportok fizikai bántalmazásában. Az erőszak azonban ellenerőszakot szül, és ahogy a következő fejezetekben látni fogjuk, a legtöbb kisléptékű társadalom a szomszédaival rendszeresen háborúba sodródik. Az államok és erős fejedelemségek nagy szolgálatot tesznek népüknek azzal, hogy hatalmi monopóliumukat használva közbelépnek, mielőtt a spontán erőszak elburjánzana. Természetesen nem állítom, hogy ebben minden állam mindig sikeres, és elismerem, hogy különféle mértékben maguk az államok is alkalmaznak indokolatlan erőszakot saját állampolgáraik ellen. De mindenesetre minél jobban kezében tartja az irányítást az állam, annál kisebb esély van arra, hogy megkerülésével mások erőszakot alkalmazzanak.

Az állami kormányzásnak létezik egy fontos előnye, ami nagyrészt indokolja, hogy népes társadalmakban, ahol sok idegen találkozik egymással nap mint nap, érdemes volt erős főnököket és később állami vezetőket „alkalmazni”. Bármennyire is elbűvöl valakit a kisléptékű társadalmak békés konfliktusrendezése, emlékeznie kell rá, hogy amennyiben az nem sikerül, jön a fizikai erőszak, nem egy esetben a háború. Az állami megoldás viszont sikertelen békés rendezés esetén sokkal kevésbé véres: itt a háborút a bírósági tárgyalás helyettesíti. És még a legdrámaibb tárgyalás is jobb a polgárháborúnál, amibe a gyilkosság és bosszú hagyományos ciklusai rendszerint belenőnek. Egyébként nyilván ez az egyik oka annak, hogy a kisléptékű társadalmak tagjai szívesebben rendezik vitáikat békés úton, és hogy inkább az érzelmi megnyugvással egybekötött kapcsolatrendezésre törekszenek, mint jogaik mindenáron való érvényesítésére.

Az állami igazságszolgáltatás második előnye a felek erőviszonyával függ össze. Egy kisléptékű társadalom tagjának rendelkeznie kell erős szövetségesekkel a megfelelő tárgyalási pozícióhoz, vagyis ahhoz, hogy álláspontját érvényesíteni tudja. (Például megkapja a nuer leopárdbőr-főnök által javasolt tehénmennyiséget.) Eszembe jut egy nagy hatású újságcikk a nyugati igazságszolgáltatásról, ami „Alkudozás a törvény árnyékában” címmel jelent meg. Arról szól, hogy jogállamokban bármilyen (akár közvetített) magántárgyalás mindkét fél részéről abban a tudatban folyik, hogy sikertelensége esetén bírósági perre kerül sor. Nos, kisléptékű társadalmakban a tárgyalásokra nem egy potenciális per, hanem egy potenciális háború „vet árnyékot”, és egy háború kimenetelét a szembenállók relatív erőviszonya sokkal inkább meghatározza, mint egy perben. Az állami igazságszolgáltatás céljának tekinti a pártatlanságot, vagyis azt, hogy a törvény mindenkire egyformán legyen érvényes.

Hallom a kedves Olvasó mormogását: „Elméletben, csakhogy…” Való igaz, a gazdagság mind a polgári, mind a büntetőperekben előnyt jelent: ügyes és drága ügyvédet, motiváltabb tanúkat, a per költséges elhúzását különféle manőverekkel (amit a szegényebb ellenfél nehezebben tud vállalni), alkalmasint ellenpereket, sőt bizonyos országokban a törvény korrupt képviselőinek befolyásolását közvetlenül pénzzel vagy politikai nyomással. De azért az állam mégis jelent valamennyi védelmet a szegényebb félnek, amire az egy kisléptékű társadalomban nem vagy csak igen kevéssé számíthatna. Egy jól kormányzott államban feljelentést tehet a rendőrségen, ahol panaszát gyakran vagy rendszerint jegyzőkönyvbe veszik; büntetőperben a vádlott kap kirendelt védőt, ha saját ügyvédre nem telik neki; egy polgári per nincstelen felperesének ügyét felvállalhatja egy ügyvéd azzal a megállapodással, hogy csak a majdani kártérítésből részesedik.

Az állami igazságszolgáltatás harmadik előnye az, hogy dönt a „helyes vagy helytelen” kérdésében, bünteti vagy (civil ügyekben) anyagi hátrányba hozza a helytelenül cselekvőket, és ezzel a társadalom tagjait elrettenti a hasonló cselekedetektől. Ez nálunk kinyilvánított szándéka a büntetőjognak. Hatásában pedig a polgári jognak is, mert a felelősség megállapításával tudatosítja a helytelen viselkedés következményeit. Ha például Malo és Billy ügyét egy jól működő állami bíróság tárgyalta volna, nagy valószínűséggel elfogadja a védő érvelését, miszerint a fiú haláláért nem Malo a felelős, mert biztonságosan vezetett; ha valakit el lehet marasztalni, az inkább egyrészt a minibusz sofőrje, aki hagyta Billyt leszállni a sűrű forgalomban, másrészt Genjimp nagybácsi, aki a buszmegálló helyett az út túloldalán várt rá. Történetesen tudok egy hasonló esetről Los Angelesben: egy kisfiú csokifánkot akart venni a Helms pékség teherautós mozgóárusától, saját házukkal szemben, és várakozásra kérte az árust, amíg átszalad pénzért a forgalmas úton, ahol aztán halálra gázolták. A bíróság a Helms pékséget marasztalta el azzal, hogy alkalmazottjuk a várakozással veszélyeztette a fiú életét. Az ilyen ítéletek minden állampolgárt annak tudatosítására ösztönöznek, hogy óvatlanságuk balesethez vezethet, amikor is őket megbüntetik. A Billy rokonai és Malo kollégái közötti tárgyalás ezzel szemben nem ösztönzi nagyobb körültekintésre sem a buszsofőröket, sem a gyerekre váró felnőtteket. Los Angeles utcáin naponta sok millió autóutat tesznek meg, igen kevés rendőrjárőr felügyelete mellett, a legtöbb út mégis balesetmentes marad; az autóvezetők ügyelnek a biztonságra, nyilván részint azért, mert polgári és büntetőjogunk rendszere visszatartja őket a hazardírozástól.

Ismét hangsúlyozom, hogy ne legyen félreértés: az állami igazságszolgáltatást nem tartom minden szempontból jobbnak. A fent vázolt előnyöknek ára van. Ez a jogrend elsősorban az állam céljait szolgálja: csökkenteni a magánerőszakot, a polgárokat a törvény betartására szoktatni, védeni a társadalom egészét, a bűnelkövetőket visszavezetni a normális életbe, és természetesen megbüntetni őket a szabályszegésért. Miközben az állam e célokat követi, kevesebb figyelmet fordít az egyének céljaira, szemben a kisléptékű társadalmakkal, ahol a konfliktusmegoldás a köztük lévő kapcsolat (vagy kapcsolathiány) helyreállítására törekszik, együtt a konfliktus kielégítő érzelmi lezárásával. Nem szükségszerű, hogy ez utóbbi célokat az állam elhanyagolja, de a gyakorlatban sokszor azt teszi, mert saját célrendszere elvonja a figyelmét és a forrásait. Az állami rendszernek egyéb, kevésbé sajátszerű, de általánosan megfigyelhető gyengeségei is vannak, mint például hogy a bűntények áldozatai nem, vagy csak korlátozottan kapnak kárpótlást (hacsak nem indítanak külön polgári pert ezért), civil ügyekben a bíróság igen lassan működik, a személyes és érzelmi kárt nehéz pénzre átváltani, a perek nyertese nem kapja vissza ügyvédi költségét (legalábbis az Egyesült Államokban), és a szemben álló feleket hivatalosan nem ösztönzik a kibékülésre, sőt, viszonyuk a per nyomán gyakran még jobban elmérgesedik.

Láttuk, hogy az állami igazságszolgáltatás hibái a kisléptékű társadalmak eljárásainak inspirációja nyomán többféle módon csökkenthetők. Polgári jogszolgálatunk több pénzt fordíthatna közvetítők kiképzésére és alkalmazására, és egyáltalán, a közvetítést általánosabbá tehetné. A polgári perek bíróit nem kellene agyonterhelni büntetőperekkel. Bizonyos körülmények között a per nyertesének perköltségét vissza lehetne téríteni. Büntetőjogunk rendszerében érdemes lenne bátrabban kísérletezni a helyreállítással. Amerikában kiváltképp megszívlelendők a bűnelkövetők rehabilitációját célzó európai modellek, melyeknek több értelmük lenne mind a vádlott, mind az egész társadalom, mind a gazdasági élet szempontjából.

3. fejezet

EGY MINIHÁBORÚ

A danik háborúja – A háború lefolyása – A háború embervesztesége

A danik háborúja

Ez a háború, mint csaták és rajtaütések sorozata, mindössze abban különbözik a dani nép szokásos harcaitól, hogy néhány antropológus részletesen megfigyelte és filmet készített róla. A danik Új-Guinea legnagyobb létszámú és legnagyobb népsűrűségű etnikumaként a Baliem-folyó Nagy Völgyében és akörül élnek. 1909 és 1937 között nyolc nyugati expedíció már találkozott egyes csoportjaikkal és szomszédaikkal magán a völgyön kívül, de sűrűn lakott körzeteiket csak 1938. június 23-án „fedezték fel”, ahogy az 1. fejezetben említettem. Ekkor, kb. 46 000 évvel az őslakók ideérkezése után, az Archbold-expedíció tagjai repülőgépről pillantották meg falvaikat és szépen művelt kertjeiket, majd néhányukkal ugyanezen év augusztusában találkozott személyesen a Teerink kapitány által vezetett járőr. Az Archbold-expedíció 1938 decemberében hagyta el a völgyet, utána a kapcsolatokban szünet következett egészen 1954-ig – kivéve egy 1945-ös, rövid amerikai kutatóutat egy lezuhant repülőgépért –, amitől kezdve a holland kormány több katonai őrposztot és misszióállomást létesített ott.

1961-ben a Harvard Egyetem Peabody Múzeumának expedíciója kezdett antropológiai kutatást és filmezést. Helyszínül a dugumi danik körzetét választották, mert ott még nem működtek missziók és kormányposztok, tehát a lakóknak alig volt külső kapcsoltuk. Mint kiderült, épp dúlt egy törzsi háború. 1961 áprilisa és szeptembere közötti fejleményeiről számos beszámoló született, melyek közül a leginformatívabb a következő öt: Jan Broekhuijse társadalomtudós holland nyelvű doktori disszertációja az Utrechti Egyetemen, két könyv Karl Heider antropológustól, aki bennük saját harvardi disszertációja anyagát foglalta össze, Peter Matthiessen író ismeretterjesztő könyve A hegyfal alatt (Under the Mountain Wall) címmel, és Robert Gardner producer Halott madarak (Dead Birds) filmje, amelyben lándzsás harcosok küzdelmei is láthatók.

Az itt következő összefoglaló a legrészletgazdagabb Broekhuijse-disszertáción alapszik, kiegészítve néhány információval Heidertől és Matthiessentől. Broekhuijse interjút készített a csaták résztvevőivel, akik elmondták neki saját értékelésüket az eseményekről, azok rájuk tett érzelmi hatásáról és nem utolsósorban saját és társaik sebesüléseiről. A rendelkezésre álló források nagyjából egymással összhangban vannak, mivel szerzőik egyeztették ismereteiket egymással. Mindössze a nevek helyesírása különbözik (megfelelően a holland és az angol forma eltérésének), és a csaták dátuma tér el egy nappal itt-ott.

Majd ha a 4. fejezet más törzsi háborúit megismerik, észre fognak venni sok közös vonást a danik itt részletesebben leírt háborújával. Hogy ezekre már itt figyelhessenek, röviden összefoglalom őket. A gyakori lesből való rajtaütésen és nyílt csatán túl (36. kép) – melyekben kevesen halnak meg – néha előfordul komoly mészárlás egy terület lakosságának teljes vagy közel teljes kiirtásával. Az úgynevezett „törzsi háború” gyakran vagy általában törzsön belül marad, vagyis közös nyelvű és kultúrájú csoportok vívják, nem pedig különböző törzsek. Ezzel együtt az ellenséges csoportot hajlamosak úgy tekinteni, mintha az nem is emberekből állna. A fiúkat kicsi koruktól arra nevelik, hogy készen álljanak a harcra, és számítsanak rá, hogy bármikor megtámadhatják őket. Szövetségeket kötni fontos, de hogy kikkel, az gyakran változik. Az erőszak ciklusainak indítéka elsősorban a bosszú. (De nem kizárólag: Karl Heider például említi indítékként a nemrég megölt bajtársak szellemének megbékítését.) A háborúban az egész csoport részt vesz, nemcsak a felnőtt férfiak kis „profi” hadserege, és hasonlóképp az ellenségből nőket és gyerekeket is szándékosan megölnek. A falvakat kifosztják és felgyújtják. A modern hadviselés mértékével mérve a katonai hatékonyság alacsony, mivel a fegyverek rövid távúak, a vezetés gyenge, a haditervek egyszerűek, csoportos kiképzés nincs, és a tüzelést nem szinkronizálják. Mivel a csoport valakikkel szinte mindig hadban áll, a háborús állapot következményei az emberek viselkedésében folyamatosan érvényesülnek. Végül, az elesettek száma abszolút értékben kicsi, de a legtöbb modern nemzetnél sokkal kisebb népességhez viszonyítva arányában mégis számottevő.

A háború lefolyása

A danik háborújában két, egyenként maximum 5000 emberből álló szövetség állt szemben egymással. Hogy a szokatlanul hangzó nevek között könnyebben el lehessen igazodni, tagjaikat összefoglalom a 3.1. táblázatban. A Gutelu szövetség neve a vezetője, Gutelu nevéből származik: ez körülbelül 1000 fős konföderációkból tevődött össze, köztük a Dugum körzetbeliekből, a gosi-aluákból és a dloko-mabelekből. A tőlük délre elhelyezkedő Widaia szövetségbe tartozott egyebek mellett a Siep-Eloktak, a Hubu-Gosi és az Asuk-Balek konföderáció. A Gutelu egyidejűleg saját északi határán is háborút viselt. Az 1961-es események előtt pár évtizeddel a Wilihiman-Walalua és a Gosi-Alua konföderáció szövetségben állt a Siep-Eloktakkal a Dloko-Mabel ellen, de disznólopások és nőügyek miatt az előbbi kettő a dloko-mabellel állt össze, új szövetséget alakítva Gutelu vezetésével. Ők együtt megtámadták a Siep-Eloktakot, amely ekkor csatlakozott a Widaia szövetséghez. 1961 után a Dloko-Mabel ismét ellensége lett a Wilihiman-Walaluának és a Gosi-Aluának.

3.1. táblázat. A két háborúzó szövetség tagjai

GUTELU SZÖVETSÉG

WIDAIA SZÖVETSÉG

Wilihiman-Walalua konföderáció

Widaia konföderáció

Gosi-Alua konföderáció

Siep-Eloktak konföderáció

Dloko-Mabel konföderáció

Hubu-Gosi konföderáció

egyéb konföderációk

Asuk-Balek konföderáció

egyéb konföderációk

Mindnyájan a dani nyelvet beszélik, kultúrájuk és megélhetési módjuk igen hasonló. A következő bekezdésekben egybefoglalva wilihimanoknak és widaiáknak fogom nevezni őket, de tudni kell, hogy a csaták során mindkettőben több szövetséges konföderáció harcolt együtt.

1961 februárjában, a Broekhuijse, Heider és Matthiessen által leírt történések előtt, néhány widaia meglátogatta klánrokonait egy másik közeli törzs falujában, ahol egy nagy disznótoron vettek részt, és közben megöltek négy nőt és egy férfit, akik a Gutelu szövetséghez tartoztak. Még ezelőtt előfordultak más gyilkosságok is. Az 1961-es háború tehát nem elszigetelt esemény volt, pontosan meghatározható kezdettel és kiváltó okokkal, hanem beilleszkedett a környék folyamatos villongásainak sorozatába.

Április 3-án egy widaia férfi belehalt az előző csatában kapott sebeibe. Ez a wilihimanok számára azt jelentette, hogy egy harcosuk januári halálát kiegyenlítették, megbékítve ezzel őseik szellemét, és biztosítva további jóindulatukat. A widaiák azonban az új halálesetet nem egy régebbi lezárásának fogták fel, hanem új kötelezettségnek saját őseik megbékítésére azzal, hogy megbosszulják. Április 10-én hajnalban tehát nyílt csatára hívták ki a wilihimanokat, amit ők elfogadtak. A harc aznap délután öt óráig folyt, amikor eső miatt abbamaradt.[10]

Tíz wilihiman könnyebben megsérült, egy pedig súlyosan a gosi-aluák közül: a lábszárába beletört egy nyílhegy, és 17 nap múlva meghalt. A widaiáknak egy könnyű sérültje volt. Mindkét fél elszánta magát további csatákra, amelyek közül az elsőt április 15-én vívták kb. 400 harcos részvételével, egészen sötétedésig. Ebben mind a widaiák, mind a wilihimanok közül kb. húszan sebesültek meg. Három widaia-szövetséges hubikiak nem tudott saját lábán hazamenni, a többiek vitték, kísérve a wilihimanok gúnykacajától. „Ne cipeljétek őket, nem disznók! …Iszkoljatok csak haza, várnak az asszonyok sült krumplival!” A három súlyosan sérült hubikiak egyike meghalt hat héttel később.

Április 27-én meghalt az az Ekitamalek nevű férfi, aki január 10-én sebesült meg. Testét elhamvasztották. A widaiák felfigyeltek arra, hogy a gosi-aluák közül senki sem tartózkodik a kertjében, és a többi wilihiman közül is csak kevesen; ezért ők harmincan átkeltek a folyón wilihiman területre, és elrejtőztek, hogy elkapják, ha arra jön valaki. De mivel senki se jött, csak egy őrtornyot döntöttek le (13. kép).

Május 4-én a wilihimanok és szövetségeseik ismét csatát kezdeményeztek, a kijelölt helyszínen azonban egyetlen widaia sem jelent meg, így a csata elmaradt.

Május 10-én vagy 14-én a gosi-aluák, a walaluák és több más wilihiman az áprilisban meghalt Ekitamalek apjának vezetésével portyára indult widaia területen, miközben a widaiák éberségének elaltatására a többi wilihiman férfi és asszony ugyanúgy kapirgált a saját kertjében, mintha az élet a rendes kerékvágásban folyna. A rajtaütők rábukkantak három widaiára, akik közül kettő dolgozott, a harmadik tőlük kb. 50 méternyire őrt állt a tornyukban. Mindhármuknak sikerült elmenekülniük, de a wilihiman portyázók később találtak egy negyediket, akit megszurkáltak lándzsáikkal. Ezután visszavonultak, a megszurkált widaia pedig még aznap belehalt sebeibe. A widaiák ellenportyája wilihiman területen eredménytelen maradt. A wilihiman szövetség, amelyből aznap csak hárman sérültek meg jelentéktelenül, úgy érezte, hogy gosi-alua társuk halálát ezzel megbosszulták. Sikerük megünneplésére éjszakába nyúló táncmulatságot tartottak.

Május 25-én a guteluk szövetségük északi frontján megölték a widaia-szövetséges asuk-balek konföderáció egy tagját; ennek majd az augusztus 25-i eseményekben lesz jelentősége. Május 26-án a felek kölcsönösen hadüzenetet küldtek egymásnak, rajtaütéseket hajtottak végre, és harcoltak késő délutánig; tizenkét wilihiman megsebesült, de egyikük sem súlyosan. Május 29-én a widaiák beszámolója szerint meghalt az a harcosuk, aki április 15-én szenvedett sebesülést, mire a wilihimanok ismét tánccal ünnepeltek. Ezt azonban félbe kellett szakítaniuk, mert híre jött egy widaia betörésnek az északi fronton.

A widaiák tehát már két emberüket vesztették el megbosszulatlanul. Érthető, hogy szellemőseik erősen nyugtalankodtak és követelődztek. Június 4-én ezért megkíséreltek egy rajtaütést, ami azonban nyílt csatává alakult, és összesen 800 férfi részvételével egészen napszálltáig tartott. De csak három wilihiman szenvedett könnyű sérülést, úgyhogy a háború folyt tovább. Hetedikén ismét nagy csata fejlődött ki, mindkét részről 400-500 harcossal. A nyilas és dárdás ellenfelek átlagosan 20 méter távolságra voltak egymástól, de a legvakmerőbbek a dárda-és nyílzáporban néha 5 méterre is megközelítették a másik arcvonalat. Körülbelül 20 harcos sebesült meg. Június 10-én a wilihimanok widaia lábnyomokat észleltek a területükön, feltehetőleg egy rajtaütésre érkezett társaságtól, akiket azonban se nem láttak, se nem csaptak össze velük.

Ezután a háború váltakozó sikerrel folyt. Előbb a widaiák öltek meg két wilihimant, majd a wilihimanok két widaiát, később szeptemberben a widaiák rajtaütéssel egy fiatal wilihiman fiút, a gutelu-szövetségbeliek pedig máshol két widaia férfit. Közben egy widaia asszony elszökött férjétől wilihiman területre, és menedéket kért ott; először meg akarták ölni, hogy őseiket kiengeszteljék a widaiák korábbi gyilkosságaiért, de aztán megkegyelmeztek neki. Augusztus 6-án egy csatával párhuzamosan a gyerekek is összecsaptak – volt köztük hatéves is –, egy folyó két partjáról nyilazva egymásra, a felnőttek biztatása közepette. Maga a csata azonban kölcsönös gyalázkodássá szelídült, ilyesféle sértésekkel: „Asszonyok vagytok, nem férfiak!” „Nekem öt feleségem van, és még öt lesz, mert van saját földem, ti viszont földtelen jöttmentek vagytok, azért nincsenek feleségeitek!”

Ehhez a háborúhoz tartozik az az epizód, amit a második fejezetben leírtam a „konstruktív paranoia” indokoltságának példájaként: augusztus 25-én négy asuk-balek férfi látogatóba ment egy tőlük viszonylag távoli faluba, nem lévén tisztában a háború állásával, és ott közülük megtámadták azt a kettőt, akinek nem volt helyi rokona. Egyikük elmenekült, a másikat viszont megölték.

Mindezek a háborús cselekmények viszonylag kevés halálesettel jártak, és egyetlen csoportnak sem kellett elhagynia lakóhelyét. Komoly mészárlásra 1966. június 4-én került sor. Mégpedig nem a két szemben álló szövetség között, hanem a gutelukon belül, ahol maga a vezető, a Dloko-Mabel konföderációhoz tartozó Gutelu, ellentétbe került a Wilihiman-Walalua és a Gosi-Alua konföderáció vele rivalizáló vezetőivel. Ez utóbbi két konföderáció évtizedekkel előbb háborút vívott a dloko-mabelekkel, csak azóta szövetségessé váltak. Nem világos, hogy a szakítást maga Gutelu határozta el, vagy csak nem tudta visszatartani forrófejű fiatalabb harcostársait, akik nyilván még számon tartották a wilihiman-walaluáktól és gosi-aluáktól elszenvedett régi sérelmeket. Amennyiben nem a főnök által kezdeményezett akcióról volt szó, ebben is jól látszik a törzsi társadalmaknak az az általános vonása, hogy náluk az erőszak joga messze nincs olyan mértékben központosítva és monopolizálva, mint a fejedelemségekben és az államokban.

A támadást gondosan olyan napra időzítették, amikor sem a helyi misszionáriusok nem tartózkodtak a közelben, sem az indonéz rendőrség emberei. (Indonézia 1962-ben átvette Új-Guinea szigetének nyugati részét Hollandiától.) Hajnalban a dloko-mabel harcosok és a Gutelu szövetség más északi tagjai a köd leple alatt átlopakodtak az Elogeta-folyón, és rátámadták a túlsó parton lakó déliekre. Egyetlen óra alatt megöltek vagy halálosan megsebesítettek 125 felnőttet és gyerekeket, tucatnyi települést gyújtottak fel, és a disznókat elhajtották. Az egész déli népcsoportot csak azért nem sikerült kiirtaniuk, mert az ottaniak egy része menedéket talált még délebbre egy másik szövetségesüknél. Ezzel a Gutelu szövetség kettészakadt egy északi és egy déli részre; a szövetség korábbi déli határán már 1961-ben megszűntek a harcok, mert ott a holland gyarmati kormány rendőrposztot állított fel.

Az ilyen vérfürdők nyilván komolyabb következményekkel járnak a kis helyi csetepatéknál, de sokkal ritkábban fordulnak elő. Az 1930-as évek és 1962 közötti időszakból Karl Heider mindössze négy hasonlóról szerzett tudomást, melyekben falvak égtek le, disznók cseréltek gazdát tömegesen, és a lakosság egy részének át kellett települnie máshová.

A háború embervesztesége

A déli határ 1961 áprilisa és szeptembere közötti harcaiban összesen tizenegyen haltak meg, és még az 1966-os mészárlásban is „mindössze” 125-en. A 20. század túlélői számára, akik két világháborúnak voltunk tanúi, ezek a számok olyan jelentéktelennek tűnnek, hogy a „háború” nevet a danik csetepatéi talán nem is érdemlik ki. 2011 ominózus szeptember tizenegyedikéjén a Világkereskedelmi Központ elleni terrortámadás 2996 amerikai áldozatot követelt, 1916. július elsején 20 000 brit katona esett el az első világháború Somme menti csatájában a németek gépfegyvereitől, 1945. augusztus 6-án a Hiroshimára ledobott atombomba 100 000 japánt ölt meg, és a második világháború teljes embervesztesége több volt 50 milliónál. Mindezekhez képest a danik harcait méltán nevezhetjük legfeljebb miniháborúnak.

Csakhogy a világháborúkban részt vevő nemzetek polgárai, vagyis a potenciális áldozatok, sokkal többen voltak: közel egymilliárdan, szemben a Wilihiman és Widaia szövetségek összesen talán 8000 tagjával. A dani háború áldozatainak száma a népességhez képest elérte vagy meghaladta az USA, az európai országok, Japán vagy Kína világháborús emberveszteségét. Az 1961 áprilisa és szeptembere közötti 11 dani halott például a részt vevő falvak összlakosságának 0,14%-át tette ki, míg a második világháború csendes-óceáni frontjának legvéresebb csatája, amit három hónapig vívtak Okinawa birtoklásáért bombázó repülőgépekkel, kamikaze támadókkal, nehéztüzérséggel és lángszórókkal, relatív mértékben 0,10% halottat eredményezett. (23 000 amerikai és 91 000 japán katonáét, 150 000 okinawai civilét, ami összesen 264 000 fő; akkoriban az USA, Japán és Okinawa lakossága összesen kb. 250 000 000 főt tett ki.) Az 1966. június 4-i dani vérengzés 125 halottja pedig a Gutelu szövetség déli konföderációinak 2500 lakosához viszonyítva nem kevesebb, mint 5%; ekkora arányhoz a hirosimai bombának (37. kép) nem 100 000, hanem 4 000 000 embert kellett volna elpusztítania, 2001-ben az ikertornyok elleni támadásnak pedig 2996 helyett 15 milliót.

Egyszóval a danik miniháborúja csak azért tűnik jelentéktelennek, mert maguk a danik „mininépet” alkotnak a világ ismertebb népeihez képest. Nekik maguknak ez egy óriási háború volt, óriási veszteségekkel. A következő fejezetben látni fogjuk, hogy ugyanez érvényes a hagyományos hadviselésre általánosságban is.

4. fejezet

HÁBORÚ A HAGYOMÁNYOS TÁRSADALMAKBAN

A háború definíciója – Információforrások – A hagyományos hadviselés fajtái – Halálozási arányok – Hasonlóságok és különbségek – A háborúskodás vége – Az európaiakkal való kapcsolat hatásai – Harcias állat, békés ember – A hagyományos háború indítékai – Végső okok – Kikkel harcolnak az emberek? – Elfelejteni Pearl Harbort

A háború definíciója

A hagyományos társadalmak közötti háború – ami igen gyakori volt, bár nem teljesen általános – sok kérdést vet fel, és már eddig sok vitát váltott ki. Például: hogyan érdemes definiálni a háborút, és az úgynevezett „törzsi háborúk” egyáltalán rászolgálnak-e erre a névre? Hogyan aránylik a kisléptékű társadalmak háborús embervesztesége az államokéhoz? Az európai, illetve általánosabban a centralizált társadalmak hatására nőtt vagy csökkent a hagyományosan élő népek háborúzási hajlama? Ha a csimpánzok, oroszlánok, farkasok és más társas állatok harcai az emberi hadviselés előképének tekinthetők, vajon ez azt jelenti-e, hogy a háborúzásnak genetikai alapja van? Léteznek-e az emberi társadalmak között kifejezetten békések, és ha igen, miért? Melyek a hagyományos háború indítékai?

Kezdjük a definícióval. Az emberek közötti erőszak sokféle formát ölthet, és ezek közül csak néhányat tartunk háborúnak. Abban mindenki egyetért, hogy mikor kiképzett katonák tömegesen harcolnak egymással két vagy több szemben álló állam hadseregében, az háború. A legtöbben azt sem vitatjuk, hogy mikor egy ember megöl egy másikat, vagy egy család tagjai megölnek néhányat egy másik családból (lásd Montague és Capulet), az nem háború. Csak a két véglet közötti átmenet bizonytalan. Háború-e például városi bandák vagy drogterjesztők rendszeres összecsapásainak sorozata? Vagy politikai csoportok olyan mértékű erőszakos rivalizálása, ami még nem fajult deklarált polgárháborúvá? (Ez utóbbira jól ismert példa a fegyveres fasiszta és szocialista milíciák szembenállása az első világháború utáni Olaszországban és Németországban, ami elvezetett Mussolini, illetve Hitler és pártjuk hatalomra jutásához.) Hol húzzuk meg a határt a háború definíciójában?

A válasz függhet az aktuális témától. Egy állam katonai főiskolájának tananyagában például az előző fejezetben tárgyalthoz hasonló, kis helyi harcokat indokoltan elhanyagolhatják. E könyv célja azonban pont a kisléptékű társadalmak bemutatása, kezdve a 20 fős hordáktól, és összevetésük az akár milliárdos népességű államokkal; nekünk meg kell próbálnunk mindkét típus háborúskodását közös nevezőre hozni. Erről Steven LeBlanc a következő módon érvelt: „A múlt hadviselésének vizsgálatában a háború definíciója nem függhet a szemben álló felek csoportméretétől, sem a harc módjától… Sok kutató definíciója olyan kritériumokkal él, amiket kizárólag a komplex, fémeszközöket használó társadalmak csatározása teljesít; bármi más, például rajtaütések sorozata szerintük nem »igazi« háború, inkább csak valamiféle játék. Ezzel azonban összekeverik a háború módjait annak következményeivel… Ha a következményekre koncentrálunk, olyan kérdések merülnek fel, mint például hogy a független politikai egységek konfliktusa emberi életek és egy csoport területének elvesztéséhez vezet-e, illetve hogy egy terület az életveszély miatt alkalmatlanná válik-e az ott tartózkodásra. Vagy hogy a lakosság kénytelene idejének és energiájának nagy részét saját védelmére fordítani… Amennyiben a háborúskodás a mindennapi életre jelentékeny hatással van, akkor indokolt háborúnak definiálnunk, függetlenül az alkalmazott módszerektől.” Ebből a nézőpontból a háborút olyan általánosan kell meghatároznunk, hogy többek között a danik harcai is beleférjenek.

Az Encyclopedia Britannica 15. kiadásában eléggé tipikus definíció szerepel: „A háború általában nyílt és kinyilvánított ellenséges konfliktus állapota politikai egységek, mint például államok, nemzetek vagy azokon belüli politikai erők között. Szándékos erőszak jellemzi nagy számú egyén részéről, akiket kifejezetten az ilyen erőszakos tevékenységre szerveztek meg és képeztek ki… Háború alatt rendszerint kiterjedt, legalább 50 000 fegyverest magában foglaló konfliktust értünk.” Sok közkeletű definícióhoz hasonlóan számunkra ez túl szűk, mert nagy tömegű, speciálisan szervezett és kiképzett embert feltételez, amivel elveti a háború lehetőségét kis hordákból álló társadalmakban. Az önkényesen választott 50 000-es létszámküszöb például több mint hatszorosa a 3. fejezetben leírt dani háború összes érintettjének, nőkkel és a gyerekekkel együtt, és sokkal nagyobb a tárgyunkat képező legtöbb kisléptékű társadalom létszámánál.

A kisléptékű társadalmak kutatói számos alternatív definícióval álltak elő, amelyek egymáshoz hasonlóak, és általában három kritériumot fogalmaznak meg. Egy: a háborúban csoportok harcolnak, soha nem egyetlen ember. (Az egyéni gyilkosság egyszerűen gyilkosság, nem háborús cselekmény.) Kettő: a háborúzó csoportok különböző politikai egységekhez tartoznak, nem ugyanahhoz. Három: az erőszak mögött egyetértőleg ott áll az egész politikai egység, még akkor is, ha azt csak néhány tagja hajtja végre. Például a Montague-k és a Capuletek fegyveres összecsapásait nem nevezhetjük háborúnak, mert a két család ugyanahhoz a politikai egységhez, Verona városállamhoz tartozott, és családi viszályukat a városállam mint egész nem hagyta jóvá. (Emlékezhetünk, Rómeót például száműzték Tybalt megöléséért.) Ezt a három kritériumot egybefoglalva a könyv további részeiben a következő definíciót fogom követni: „A háború olyan erőszakos cselekmények sorozata rivális politikai egységekhez tartozó csoportok között, amit az egyes politikai egységek szentesítenek.”

Információforrások

A 3. fejezetet elolvasva az a benyomás keletkezhet, hogy a hagyományos háború tanulmányozásának módja evidens: kiküldünk néhány doktori ösztöndíjas fiatal tudóst meg egy filmstábot, akik az eseményeket megfigyelik és dokumentálják, a halottak és sebesültek számát gondosan feljegyzik, és további részletekért a helybeliekkel interjúkat készítenek. A danik háborújánál, ugye, ez történt. Még pár száz ilyen, és minden kétség eloszlik a hagyományos háborúk létezéséről, nemkülönben a tulajdonságaikról.

A valóságban a harcok tudományos szemléletű és filmkamerás módszerű megfigyelése számos okból ritka kivételnek számít. A szakemberek még arról sem tudnak megegyezni, hogy az európaiak érkezése előtt a hagyományos háborúk mekkora intenzitással folytak. Mihelyt 1492 után a spanyolok és a többiek elkezdték a távoli földrészeket meghódítani, egyik első törekvésük az volt, hogy a hagyományos hadviselést megakadályozzák: részben saját biztonságuk és a gyarmat kormányozhatósága érdekében, részben mert a „civilizálást” feladatuknak érezték. Mire az antropológia tudományában eljött a kellően finanszírozott expedíciók korszaka, nagyjából a második világháború végétől, a hagyományos kisléptékű társadalmak közti háborúk már szinte kizárólag Új-Guineára és Dél-Amerika egyes részeire korlátozódtak. Más csendes-óceáni szigetek, Észak-Amerika, Ausztrália és Eurázsia őslakói eddigre elég régóta békében éltek egymással, bár a háború néhány modern formája itt-ott nemrég újjáéledt, elsősorban Afrikában és Új-Guineában.

De az antropológusok közvetlen tanulmányaira még a második világháború utáni Új-Guineában és Dél-Amerikában is csak korlátozottan volt lehetőség. A kormányok el akarták kerülni, hogy védtelen civil tudósok esetleg áldozatul essenek a harcokban, ha viszont felfegyverezték volna őket, az feltűnő nagyhatalmi beavatkozásnak látszódhatott volna. A beutazási engedélyekkel inkább vártak addig, míg egy-egy területet sikerült csendben biztonságossá tenniük, és a tudósoknak csak ekkor adtak beutazási engedélyt. Egyes kutatók és hittérítők azonban mégis eljutottak háborús színhelyekre, mint például az említett holland és harvardi expedíció tagjai a Baliem-völgy rendőrposztján túl oda is, ahol a danik még javában háborúztak. Két másik fontos példa a Kuegler-családé 1979-től Új-Guinea nyugati részén, ahol a fajúk harcait figyelték meg, és Napoleon Chagnoné a janomamó indiánok között Venezuelában és Brazíliában. Munkájuk nyomán a tudományos világ és a laikus közönség első kézből értesülhetett a hagyományos hadviselés sajátosságairól, bár hozzá kell tennünk, hogy az információ nagy része ezekben a kutatásokban is közvetett volt, azaz nem a tudósok saját megfigyelésén alapult, hanem a harcosok beszámolóin. Jan Broekhuijse például helyi lakosoktól tudakozódott arról, hogy egy-egy csatában ki sebesült meg, testének melyik részén és milyen körülmények között. Hasonlóképp, a nem kutatási céllal ott tartózkodó európaiak, azaz állami hivatalnokok, felfedezők és kereskedők beszámolói is csak részben származtak közvetlen tapasztalatból. Nekem például sem Új-Guinea keleti felén – a ma már önálló Pápua Új-Guineában –, sem az Indonéziához tartozó nyugatin nem engedték volna meg a hatóságok, hogy ellátogassak az épp háború dúlta körzetekbe, még ha akartam volna is (nem akartam); így sose volt alkalmam arra, hogy új-guineaiakat a saját szememmel harcolni lássak.

A hagyományos háborúk legtöbb nyugati megfigyelője nem volt hivatásos kutató. Sabine Krueger például, Klaus és Doris Krueger misszionárius-házaspár lánya, hatéves korában szerzett élményeit foglalta össze A dzsungel gyermeke című könyvében a fajúk között, akiknek földjén szüleivel élt a tigre klán vendégeként. A tigre és a szintén fajú sefoidi klán összetűzései során körülötte is röpködtek a nyílvesszők, és közelről látta, ahogy a sebesülteket kenukban elszállítják. Vagy például a dél-kaliforniai csumas indiánok íjas-nyilas harcairól az első részletes leírást Juan Crespí spanyol pap adta, aki 1769 és 1770 folyamán részt vett Gaspar de Portolà expedíciójában.

Az összes ilyen beszámoló egyik hátulütője, hogy a rendszerint európai megfigyelők, akár antropológusok, akár laikusok, a megfigyelt eseményeket maguk is befolyásolják. (Akár a kvantumfizikában, ahol a híres Heisenberg-féle határozatlansági összefüggést azzal szokták magyarázni, hogy a mérőberendezés megzavarja magát a mért részecskét.) Az addig „érintetlen” helyiekre már idegenek puszta jelenléte elkerülhetetlenül nagy hatással van. Az állami kormányok tudatosan a törzsi háborúk megszüntetésére törekszenek: például amikor Pápua Új-Guinea területén az ausztrál rendőrjárőrök behatoltak egy-egy új területre, első feladatuknak azt tekintették, hogy véget vessenek a háborúskodásnak és az emberevésnek. A civil idegeneknek erre békésebb módszereik vannak, de az eredmény könnyen lehet ugyanez. Klaus Kruegler például következetesen arra kérte fajú vendéglátóit, hogy a házuk körül ne harcoljanak, mert különben ők a család biztonsága és lelki nyugalma érdekében kénytelenek lesznek elköltözni; kérésének a fajúk egy idő után eleget tettek, majd nemsokára az egész háborút abbahagyták.

Arra is vannak példák, hogy európaiak épp ellenkezőleg, szándékosan harcot provokáltak törzsi csoportok között. Egyáltalán, jelenlétük és tevékenységük a harc intenzitását sokféle módon növelhette vagy csökkenthette, még ha nem is akarták ezt. Amikor tehát beszámoltak egy hagyományos háborúról, vagy épp egy terület békéjéről, sose lehetünk biztosak afelől, hogy nélkülük a helyzet ugyanaz lett volna. Erre a problémára a fejezetben később még visszatérek.

A törzsi harcok vizsgálatának másik fő lehetőségét azok a régészeti leletek adják, amelyek még az idegenek érkezése előttről valók. Velük kapcsolatban a külső befolyás veszélye nem merül fel. Csakhogy ezt az előnyt lerontja egy hátrány – megint analógiában a Heisenberg-féle fizikai elvvel –: maguknak a tényeknek a bizonytalansága, mivel közvetlen megfigyelés vagy szemtanúk beszámolójának hiányában csak az anyagi maradványokra támaszkodhatunk, az azokból levezetett következtetések pedig természetszerűleg kevésbé egyértelműek.

A háborúskodás egyik tagadhatatlan bizonyítékát olyan csontvázak jelentik, amelyeket csak úgy egymásra hányva tártak fel a ceremoniális temetés szokásos jelei nélkül, rajtuk felismerhetően fegyvertől származó vágásokkal és törésekkel. Néha még megvan a csontba beletört nyílhegy, máskor a koponyán hosszú egyenes vágásnyomok skalpolásra utalnak, vagy lefejezésre az, hogy a koponyához egy-két nyakcsigolya is tartozik (például a fejvadászok földjén). A délnyugat-németországi Talheimben Joachim Wahl és Hans König megvizsgált 34 csontvázat, amelyek 9 férfihez, 7 nőhöz, 2 azonosíthatatlan nemű felnőtthöz és 16 gyerekhez tartoztak körülbelül időszámításunk előtt ötezerből. Egy veremben voltak összevissza dobálva, és nem látszott körülöttük semmi olyan tárgy, amit rokonok szoktak elhelyezni tisztességesen eltemetett halottjaik mellett. Közülük tizennyolcon beforratlan, hat különböző fejszétől származó vágásnyomokat fedeztek fel, mégpedig a test jobb oldalán és hátul: ez azt valószínűsíti, hogy jobbkezesek hátulról csaptak rájuk. Minden korosztály képviselve volt köztük, egészen egy 60 év körüli férfiig. A csoport nyilván kb. fél tucat családból állt, akiket túlerőben lévő támadók egyszerre mészároltak le.

A régészeti bizonyítékok másik típusa fegyverekből, páncélzatból és erődített építményekből áll. A fegyverek egy része természetesen nem egyértelműen utal háborúra, hiszen íjjal, nyíllal és dárdával vadászni is lehet, de mások, például a csatabárd vagy a nagy méretű parittyakő, csakis vagy elsősorban emberek ellen volt használatos. A páncél és a pajzs pedig kizárólagosan. Etnográfiai leírások szerint ezeket sok mai hagyományos társadalom is alkalmazza háborúkban, többek között az új-guineaiak, az ausztrál bennszülöttek és az eszkimók, tehát valószínűsíthető, hogy fennmaradt példányaik a múltban is ezt a célt szolgálták. Emberek közötti harcot bizonyítanak továbbá a szokottnál sokkal erősebbre épített falak, szélesebb és mélyebb vizesárkok, védhető kapuk, és olyan tornyok, ahonnan az ostromlókat bombázni lehetett. Abban az időben, amikor az európaiak kezdtek betelepülni Új-Zélandba, alaposan meggyűlt a bajuk az őket ellenségesen fogadó maorik pa nevű erőddombjaival, amiket ők addig egymás ellen használtak. Ma körülbelül ezer pa ismeretes, egy részük csak régészeti felmérésekből, több évszázaddal az európai hódítás előttről; kétségtelen tehát, hogy maorik már akkor is háborúskodtak.

Végül a régészet adatai szerint léteztek olyan települések, amelyeket magas hegyekre, sziklacsúcsokra vagy sziklafal tetejére építettek, és nehéz megközelíthetőségüknek semmi más értelme nem lehetett, mint hogy könnyű legyen őket védeni. Erre jól ismert példák az anaszázi indián falvak az USA délnyugati részén, többek között Mesa Verdében; ezek olyan magas sziklapárkányokon helyezkedtek el, több tucat méterrel a völgy alja felett, hogy a vizet és az élelmet csak létrán lehetett felvinni hozzájuk. Az európaiak érkeztekor az indiánok ide húzódtak vissza előlük, azelőtt pedig nyilván egymás közti harcaikban töltöttek be védelmi funkciót. Jelentőségük különösen nagy lehetett abban az időben, amikor a környék túlnépesedésével az anaszázik életében az erőszak egyre fontosabb szerephez jutott.

Ha pedig mindezek az archeológiai bizonyítékok nem lennének elegendők, a felső-pleisztocén korból fennmaradt sziklarajzok szintén megjelenítenek íjjal-nyíllal és bunkósbottal csoportosan harcoló embereket, alkalmasint dárdával átdöfve vagy pajzsot viselve a fegyverek ellen. Ebben a műfajban későbbről, de még a Kolumbusz előtti korból származnak a híres bonampaki maja falfestmények, amelyek véresen realisztikus részletezéssel csatákat és fogolykínzást mutatnak be. A hagyományos hadviselés létét tehát bizonyosnak tekinthetjük mind a modern kori megfigyelők, mind a régészek, mind a művészettörténészek információi alapján, mégpedig a társadalom méretétől és berendezkedési módjától függetlenül, a legkisebb hordáktól egészen a nagy államkezdeményekig.

A hagyományos hadviselés fajtái

A hagyományos társadalmak hadviselése hasznosított minden olyan alaptaktikát, amit a modern államoké, feltéve természetesen, hogy a hozzá szükséges műszaki eszközök rendelkezésre álltak. (Légiháború még nem volt, és a specializált hadihajókkal vívott tengeri háborúról csak i. e. 3000-től, vagyis az államok megjelenésétől kezdve léteznek dokumentumok.) Napjainkig jól ismert forma a nyílt közelharc, amelyben sokan küzdenek egymással szemtől szemben; a háborúról ez jut először eszébe még az én korosztályomnak is, olyan hírhedt példákkal, mint a sztálingrádi, gettysburgi vagy Waterlooi csata. A fegyverektől és a résztvevők létszámától eltekintve ezek ismerősek lettek volna a daniknak, akikről a 3. fejezetben írtam, hiszen ők gyakorlatilag ugyanígy harcoltak például 1961. június hetedikén vagy augusztus másodikán és hatodikán.

Egy másik tipikus taktika a rajtaütés: harcosok egy viszonylag kis csoportja, amely (főleg éjjel) még képes az ellenséget észrevétlenül megközelíteni, meglepetésszerű támadást hajt végre azzal a korlátozott céllal, hogy a másik hadsereg pár tagját megölje, és anyagi kárt okozzon. Ilyenkor az egész ellenséget nem akarják megsemmisíteni, sem területet elfoglalni, a támadás után rögtön visszavonulnak. Ez a hagyományos hadviselés talán legelterjedtebb manővere, amit a legtöbb társadalomban dokumentáltak, mint például a nuereknél a dinkákkal szemben vagy a janomamók csoportjai között; a danik 1961-es háborújában szintén előfordult május 10-én, 26-án és 29-én, június 8-án és 15-én, valamint július 28-án. Az államok közötti háborúkhoz éppúgy szervesen hozzátartozik, ma már természetesen tüzérség, hajók és repülőgépek bevetésével.

A rajtaütés rokona a szintén gyakori, lesből végrehajtott támadás. Ilyenkor az agresszorok elbújnak olyan helyen, ahol néhány gyanútlan ellenséges harcos felbukkanása várható, és azokra törnek rá váratlanul. A dani háborúban többször próbálkoztak ezzel mind a wilihimanok, mind a widaiák: április 27-én, május 10-én, június 4-én, 10-én, július 12-én és 28-án. A modern korban ezt a továbbra is népszerű támadásfajtát támogatja a radar és számos kódfeltörő módszer, melyekkel az ellenség csapatmozdulatait fel lehet deríteni avégre, hogy kiválasszák a támadó egység legbiztonságosabb rejtekhelyét.

Nincs viszont modern állami megfelelője annak a tőrbecsalásos taktikának, amit a janomamók és az új-guineaiak űztek: meghívták a szomszédokat közös lakomára, majd amikor ők ott letették fegyvereiket, és figyelmük teljesen az evés-ivás felé fordult, hirtelen rájuk támadtak és felkoncolták őket. Mi talán furcsálljuk, hogy ez a fajta csapda hosszú ideig működőképes maradt; azt várnánk, hogy az első eset után a következő meghívásokat már senki nem fogadja el. Vegyük figyelembe azonban, hogy a közös lakoma szokása ezekben a társadalmakban igen általános, és mindkét félnek csaknem mindig kifizetődő, mert erősíti szövetségüket. (Nem beszélve a közvetlen zsigeri élvezetről.) A vendéglátók pedig természetesen mindent megtesznek barátságos szándékuk kinyilvánítására, még akkor is, ha nagyritkán hátsó gondolataik vannak. Állami rendszerben előfordult példát magam egyetlent ismerek: 1838. február hatodikán a zulu dingane törzsbeliek lemészárolták Piet Retrief búr kapitányt és százfős kíséretét egy náluk tartott lakomán. De még ez a példa sem teljesen kivétel, mert pár évtizeddel előbb a zuluk csak egy voltak a sok háborúzó fejedelemség közül, mielőtt egységes államuk létrejött.

Az ilyen nyers szószegés a modern államokból nagyrészt eltűnt, mert a diplomáciai szabályok betartását mindnyájan érdeküknek tartják. Még Hitler Németországa és Japán is küldött formális hadüzenetet a Szovjetuniónak, illetve az Amerikai Egyesült Államoknak a második világháborúban, megindított támadásukkal egyidejűleg (de nem előbb). Az államok olyankor folyamodnak tőrbecsaláshoz, amikor lázadókkal állnak szemben, akiket nem tekintenek diplomáciaképesnek. Például Charles Leclerc francia tábornok 1802. június 7-én tárgyalni hívta a haiti függetlenségi mozgalom vezetőjét, Toussaint Louverture-t, akit tárgyalás helyett elfogatott, és aki aztán a börtönben meg is halt. Modern államokban ezt a taktikát városi bandák, drogkartellek és terrorista csoportok alkalmazzák, mert rájuk a diplomácia követelményei nem érvényesek.

Hagyományos társadalmakban megesik, hogy a közös lakoma tervezetlenül is öldöklésbe fordul. Ez sokkal gyakoribb, mint a tervezett tőrbecsalás. Amikor két csoport tagjai ritkán találkoznak, de vannak köztük régi és feloldatlan sérelmek, egyesek néha nem tudják türtőztetni magukat, és összecsapnak. A verekedéshez természetesen mindkét részről csatlakozik a jelen lévő rokonság, és akkor már nehéz leállni tömeghalál előtt. Egy amerikai barátom, aki jelen volt néhány tucat fajú egy összejövetelén (ami náluk különben ritka), tanúja volt annak, hogy néhányan időről időre heves vitába keveredtek, sértegették egymást, fejszéikkel a földön doboltak, egyszer pedig ki is tört köztük a fejszeharc. A hagyományos társadalmak ilyen fejleményein nem csodálkozhatunk, mivel ott a múltbeli sérelmek megbosszulása az egyénre van bízva, és nincs olyan főnök vagy államhatalom, amely az erőszak monopóliumának birtokában a forrófejűeket megfékezhetné.

Centralizált államokban a spontán egyéni ellenségeskedés ritkán nő át hadseregek szervezett háborújába, de néha ez is előfordul. Egy példa El Salvador és Honduras úgynevezett „futballháborúja” 1969 június-júliusában. A gazdasági egyenlőtlenség és az illegális bevándorlás miatt a két ország között eleve nagy volt a feszültség, mikor futballválogatottjuk szembe került egymással az 1970-es Világkupa selejtezőjében. Az első meccset otthon Honduras nyerte, a visszavágót El Salvador, majd a harmadikat Mexico Cityben hosszabbítás után ismét El Salvador, így ő került tovább. Ekkor a két ország megszakította diplomáciai kapcsolatait, és július 14-én El Salvador repülőgépei bombázni kezdték Hondurast, majd szárazföldi hadserege is megtámadta.

Halálozási arányok

Mekkora embervesztesége van egy tipikus törzsi háborúnak, és hogyan viszonyul ez az államok közötti háborúkhoz?

A hadtörténészek minden modern háborúban nyilvántartják az elesettek számát országonként, és ebből kiszámítják a halálozási arányt, rendszerint egy-egy évszázadra átlagolva. Tudjuk például, hogy Németország hány főt vesztett a második világháborúban, és lakosságához képest hányat az egész 20. század folyamán. Ugyanezt néhányan meghatározták pár tucat ma létező hagyományos társadalomra is. Lawrence Keeley, Samuel Bowles, Steven Pinker, Richard Wrangham, Michael Wilson és Martin Muller 23-32 hagyományos társadalomra vonatkozó összefoglalásai alapján a háborús eredetű halálesetek aránya a daniknál, a szudáni nuereknél és két észak-amerikai indián népnél volt a legnagyobb, 1% vagy afölötti. (Ezt azt jelenti, hogy a törzs minden 100 emberére jutott évente legalább egy halott.) A lista másik végén az Andamán-szigetiek és a malajziai szemangok állnak 0,02%kal. A különbségek egy része összefügg a megélhetési móddal: Wrangham, Wilson és Muller elemzése szerint az önellátó mezőgazdálkodókból álló társadalmakban a háborús halálozási arány közel négyszerese a vadászó-gyűjtögetőkének. Egy másik mutatószám az összes haláleseten belül tartalmazza a háború által okozott halálesetek arányát. Ez például az ecuadori waroani indiánoknál 56%, a legkisebb pedig, 3-7%, hat hagyományos társadalomban a világ különféle részein.

Összehasonlításként az összlakosság számára vetített háborús halálozási arányt Keeley kiszámította tíz államra, kezdve a 20. századi Svédországgal, ahol végig béke volt, és folytatva a két világháborúban kivérzett Németországgal és Oroszországgal, a napóleoni hódítások évszázadának Franciaországával, a hirosimai és nagaszaki atombombát átélt Japánnal és másokkal. Németországban 10 000 lakosra a 20. század átlagában évente 16 háborús halál jutott (azaz 0,16%), Oroszországban 15 (0,15%). A Moszkva alóli hómezőkön át visszavánszorgó napóleoni sereg katonái közül sokan elhullottak, az évi átlagos arány Franciaországban mégis csak 0,07% volt. Japánban pedig, dacára a második világháború több százezres veszteségének, a harmincas évek japán-kínai és 1904-1905-ös japán-orosz háborújának, még kevesebb, 0,03%. Az összes számba vett állam közül Keeley a legnagyobb arányt, 0,25%-ot, az azték birodalomban találta a spanyol hódítást megelőző évszázadban.

A modern államokban még a legnagyobb halálozási arányok is – a 20. századi német és orosz – mindössze egyharmadát teszik ki a hagyományos társadalmak átlagos halálozási arányának, és egyhatodát a danikénak. Az összes állam és az összes állam előtti társadalom átlaga között pedig az eltérés körülbelül tízszeres. Engem ezek a számok igencsak megleptek, és nem csodálkoznék, ha első pillantásra meglepnék Önöket is: a golyószórók, atombombák, torpedók, napalm és harci gázok eszerint átlagosan kevesebb embert öltek meg a lakosság számához képest, mint a dárdák, nyilak és bunkósbotok!

E furcsa tény okai akkor válnak világossá, ha a hagyományos és a modern hadviselés sajátosságait részletesebben szemügyre vesszük. Először is, az államok nem háborúznak folyamatosan, mint a törzsek. A 20. század folyamán Németország összesen 10 évig állt háborúban, 1914-től 1918-ig és 1939-től 1945-ig, háborús embervesztesége a többi 90 évben elhanyagolhatóan kicsi volt. A daniknál viszont gyakorlatilag nem múlhatott el hónap hadiállapot nélkül. Másodszor, az államok háborúiban csaknem kizárólag katonák haltak meg, azaz felnőtt férfiak 18 és 40 év között, sőt, a két világháború kivételével még ebből a korcsoportból is csak a viszonylag kis létszámú, hivatásos hadsereg katonái. Civilekre a háború általában nem jelentett életveszélyt, ismét a két világháború kivételével, ahol a városokat bombázták. Ezzel szemben a hagyományos háborúnak mindenki egyaránt célpontja, férfiak, nők, öregek és gyerekek, még a csecsemők is. Harmadszor, az államok közötti háborúkban a foglyok életét általában meghagyták, szemben a hagyományos háborúkkal. Végül a hagyományos háborúk alatt rendre előfordult, hogy megölték egy terület egész lakosságát vagy annak legnagyobb részét, mint például a dani háborúban 1966☻ június 4-én, vagy már előtte a harmincas években, 1952-ben és kétszer 1962-ben. Amikor azonban egy állam győz le katonailag egy másikat, a lakosságot inkább kizsákmányolni akarja, mint kiirtani, már csak józan meggondolásból is.

Hasonlóságok és különbségek

Mikben hasonló és mikben különböző a hagyományos és a modern hadviselés? Mielőtt e kérdésre választ keresnénk, észre kell vennünk, hogy a társadalmak méretében folytonos skála létezik a legkisebbektől a legnagyobbakig, és ennek megfelelően várható, hogy a hadviselés módjaiban sem csak két véglet érvényesül. Minél népesebb egy társadalom, annál nagyobb fegyveres erőt képes kiállítani, annál kevésbé folyamodhat rejtett hadmozdulatokhoz és rajtaütésekhez, ehelyett annál nagyobb hangsúlyt kell fektetnie a nyílt csatákra, katonaságának vezetése annál erősebb, centralizáltabb és hierarchikusabb. A nemzeti hadseregeket egyértelmű alá-és fölérendeltségi viszonyban álló, rétegezett tisztikar, katonai tanács és országos főparancsnok irányítja, míg a kis hordák harcosai mind egyenrangúak, a közepes méretű népcsoportokban pedig (mint például a danik Gutelu szövetségében) a viszonylag gyenge hatalmú vezetők inkább meggyőzéssel szereznek érvényt elképzeléseiknek, mint parancsokkal. A nagy fejedelemségek hadviselése már megközelítheti az államokét. Mindenesetre a méretből eredő folytonos átmenettel együtt hasznos lehet, ha a kis és nagy társadalmakat abból a szempontból is összevetjük, hogy miképpen háborúznak.

Amiben feltétlenül hasonlók, az a szövetségek fontos szerepe. Ahogy a Wilihiman/Walalua konföderáció számos csoportot állított maga mellé a widaiák és szövetségeseik ellen, úgy például a mi második világháborúnkban is két hatalmas tábor küzdött, egyik oldalon Nagy-Britannia, az Egyesült Államok és a Szovjetunió, a másikon Németország, Olaszország és Japán vezetésével. A háborúzó hagyományos társadalmaknak a szövetség még lényegesebb, mint az államoknak, mert ők nem különböznek annyira egymástól haditechnika és szervezettség tekintetében, vagyis nincs módjuk egyedül is legyőzni egy nagyobb, de fejletlenebb ellenséget. (Ahogy például Izrael tette sorozatos arab háborúiban.) A hagyományos háborút nagy eséllyel az dönti el, hogy kinek mennyi harcosa van, ami erősen függ a szövetségi viszonyoktól.

Egy másik hasonlóság, hogy minden társadalom katonái egyaránt alkalmaznak rövid és hosszú hatótávolságú fegyvereket. A Kueglerék háza körül kézitusát vívó fajúknak voltak íjaik és nyilaik is, a dani háborúban pedig, emlékezhetünk, egyeseket lándzsákkal szúrtak agyon, másokat hajítódárdákkal. A fegyverek hatótávolsága persze a történelem során növekedett, együtt a harcoló társadalmak méretével és műszaki fejlettségével. A Római Birodalom katonái a testközeli küzdelemre szolgáló kard és tőr mellett nyilaztak, parittyáztak és gerelyt hajítottak, de még legnagyobb katapultgépeik hatóköre is belül maradt egy kilométeren. Az első világháború Kövér Berta becenevű, német tarackágyúja már száz kilométernél messzebbről lőtte Párizst, a mai interkontinentális rakéták pedig eljutnak akár a Föld ellentétes pontjára, ha ott van mit szétrombolniuk. De közben azért a modern katonákat is kiképzik a közelebbi harcra pisztollyal vagy akár bajonettel.

A növekvő hatótávolság mára eljutott odáig, hogy a legtöbb katonai művelet „gombnyomás” jellegű: a katona nem látja azokat, akiket ágyúval, bombával vagy rakétával megöl (37. kép). A hagyományos harc egész más, hiszen még a nyíl vagy a dárda sem hord messzebb pár tucat méternél (36. kép). Ott a gyerekeket arra nevelik, hogy embert ölni virtus, amennyiben ellenség az illető, és az ölés módját rendesen meg is tanítják nekik. Egy tipikus modern állam polgára viszont 18 éves koráig folyamatosan azt hallja, hogy az emberölés bűn – ekkor aztán besorozzák, és a gyakorlótéren hirtelen szembe találja magát egy bábuval, amelyre lőnie kell, miközben elképzeli élő embertársának. Nem meglepő, hogy például a két világháború harcterein a katonák jelentős százaléka – egyes becslések szerint akár a fele – nem volt képes rendesen az ellenségre célozni, amikor látta, hogy mire, azaz kire kell céloznia. A gombnyomásos haditechnika sikerrel feloldja ezt a pszichológiai konfliktust. Így mindkét fajta társadalom jól jár: a hagyományosban muszáj szemtől-szembe gyilkolni, de ez megy is gátlás nélkül, az államiban pedig sokkal kevésbé menne, de hála a technikának, nem is kell.

Most jöjjenek a különbségek. Az első mindjárt a gyilkolás imént vázolt pszichológiai helyzetéből fakad. Az állami hadseregben még amikor a katonák közelről, szemtől szembe harcolnak, akkor sem ismerik személyesen ellenfelüket, azelőtt soha nem látták, és semmi okuk haragudni rá, legfeljebb a nemzeti vagy politikai hovatartozásáért. A kisléptékű társadalmak háborúzó tagjai viszont a legtöbb esetben nem a kézitusában kerülnek össze először azzal, akit meg akarnak ölni. Rendszerint tudják a nevét, ismerik a rokonait, valamikor jó eséllyel a szövetségük volt, a házastársa esetleg pont az ő csoportjából való. Említettem a dani háború egyik epizódját, amelyben gyerekek nyilaztak egymásra egy folyó két partja között, a felnőttek pedig beérték kölcsönös sértegetéssel; nos, ekkor a sértések nagy része kifejezetten személyre szóló volt. Hasonlóan egyébként, mint ahogy az Iliász történetében a görög és a trójai vezetők beszéde a csatákra való ráhangolásul, vagy Akhilleusz és Hektór szópárbaja az utóbbi halálával végződő fizikai párbajuk előtt. A legtöbb hagyományos háborúban nagy szerepet játszik a személyes bosszú rokonok vagy barátok megöléséért, ahol a gyilkosok kiléte közismert; ez a körülmény az állami háborúkból teljesen hiányzik.

Személyes oldalról viszont jelen van benne az önfeláldozás momentuma, szemben a hagyományos hadviseléssel. Az állam katonája kaphat olyan parancsot, aminek végrehajtását számottevő eséllyel nem fogja túlélni, vagyis országa érdekében fel kell áldoznia az életét. Sőt, volt nem egy olyan, aki ezt megtette önként, például a lövészárokban rávetette magát egy beeső kézigránátra, hogy társai megmeneküljenek. Vagy gondoljunk a több ezer japán kamikázéra a második világháborúban, akik közül az elsők a feladatot teljesen önként vállalták, míg aztán a későbbiek számára erkölcsi kötelezettséggé vált. Az önfeláldozás feltételezi, hogy az állampolgárokat már gyerekkoruktól arra nevelik, hogy a haza (vagy esetenként az államvallás) szent dolog, érte meghalni dicsőség. Új-guineaiak körében ilyesmiről soha nem hallottam vagy olvastam: ott a harcos célja mindig az, hogy az ellenfelet megölje, és ő maga életben maradjon. Amikor például a wilihiman rajtaütők elkapták egy háromtagú widaia társaság egyik tagját május 11-én, a másik kettő úgy menekült el a túlerő elől, hogy társuk megmentését meg sem kísérelték. Hasonló eset történt június 10-én, csak fordítva: ekkor a rejtekből támadó widaiáknak áldozatul esett egy sebesült wilihiman fiú, akit három társa a sorsára hagyott.

A hagyományos társadalmak és az államok abban is különböznek, hogy kikből áll a hadseregük. Minden államnak vannak hivatásos katonái, akiknek a katonáskodáson kívül évekig nincs más dolguk, az állam többi polgára tartja el őket. A hadsereg vagy kizárólag ilyenekből áll (mint például jelenleg az Amerikai Egyesült Államokban), vagy kiegészítik őket önkéntes, illetve kötelezően besorozott civilek, elsősorban háború idején. Ezzel szemben minden horda, minden törzs és a legtöbb fejedelemség harcosai egyúttal „civil” vadászok, földművelők vagy pásztorok, akik munkájukat pár órára vagy napra félbehagyják a harc kedvéért, majd rögtön visszatérnek hozzá. Ezért nem képes egy hagyományos társadalom hosszú ideig háborúzni megszakítás nélkül, és részben ezért volt aránylag könnyű dolguk az európai gyarmatosító hadseregeknek a világon mindenütt, ahol törzsek vagy fejedelemségek ellenállásával találkoztak. Hiába harcolt ellenük az új-zélandi maorik, az argentin araukán indiánok vagy az észak-amerikai sziúk és apacsok népe legendás ügyességgel, elszántsággal és több látványos harctéri sikerrel, harcosaiknak előbb-utóbb vissza kellett menniük vetni, aratni és így tovább, hiszen nem volt más, aki mindezt helyettük megtegye.

A modern hadtörténészek időről időre csodálkozásukat fejezik ki a hagyományos hadviselés „kis hatékonysága” fölött: több száz ember harcol egymással egész nap, és a végére még sincs halott, vagy csak egy-kettő. A magyarázat egy része természetesen abban áll, hogy ők nem használnak tűzfegyvereket, gránátokat és más, egyszerre több embert megölésére alkalmas eszközöket. De van egy másik fontos ok is: az erős és professzionális vezetés hiánya. A hagyományos hadsereg katonáit nem képezik ki szisztematikusan arra, hogy bonyolult parancsokat hajtsanak végre, vagy egyáltalán, hogy saját harcmozdulataikat összehangolják. Ha például több íjas egyszerre lő, nyílzáporuk elől sokkal nehezebb kitérni, mint amikor a vesszők egyenként összevissza röpködnek. A dani és a legtöbb más törzs azonban ezt nem tudja, vagy legalábbis a szinkron tüzelést nem alkalmazza a gyakorlatban. (Kivétel: az alaszkai eszkimók.) A fegyelem és a szervezettség minimális; még ha a csata elején a harci egységek össze is állnak, belső összetartásukat hamar elveszítik, és az egész harc koordinálatlan dulakodássá fajul. A hagyományos háborúban a parancsszegésért nem kell felelni hadbíróság előtt. A dani Gutelu-szövetséget felbomlasztó, 1966-os tömegmészárlás részben azért törhetett ki, mert Gutelu vezérnek nem volt elég hatalma ahhoz, hogy forrófejű északi harcosait visszafogja saját déli szövetségeseik megtámadásától.

A hagyományos és az állami hadviselés két legnagyobb különbsége az úgynevezett totális háborúval kapcsolatos. Velünk amerikaiakkal ezt a fogalmat az észak-déli polgárháború (1861-1865) legendás északi tábornoka, William Sherman ismertette meg, aki seregével nyugatról az Atlanti-óceán felé vonulva a déliek területén át, válogatás nélkül mindent elpusztított, aminek lehetett bármi katonai jelentősége: emberei lerombolták a házakat, gyárakat, malmokat, hidakat, felszedték és eldeformálták a vasúti síneket, leölték a háziállatokat, hasznavehetetlenné rongálták a farmok gépeit, felégették a lábon álló termést a gyapotföldeken. Mindezt nemcsak magáért a kártételért, hanem azért is, hogy megtörjék az ellenség harci morálját. Maga a tábornok a következőképpen fogalmazott: „A háború kegyetlenség, ezen nem tudunk segíteni… Nemcsak az ellenség katonáival küzdünk, hanem az ellenség népével is; ezért a háború kemény kezét mindnyájukkal meg kell éreztetnünk, fiatallal és öreggel, gazdaggal és szegénnyel egyaránt… A déliek szívbeli érzéseit megváltoztatni nem tudjuk, de a háborút képesek lehetünk olyan szörnyűvé tenni számukra, hogy utána sok nemzedéken át ne merjenek e végső eszközhöz folyamodni.” Megjegyzem azonban, hogy még ő sem öletett civileket és hadifoglyokat.

Sherman stratégiája kivételt jelent az állami hadviselés történetében. Általában mind az államok, mind a fejedelemségek háborús célja korlátozottabb: mindössze az ellenség fegyveres erőit akarják megsemmisíteni, együtt azzal a képességgel, hogy a harcot folytassák. A földet, a természeti erőforrásokat és a polgári lakosságot viszont lehetőleg megkímélik, hogy azokat saját uralmuk alá vonják a győzelem után. Az igazi totális háború, amelynek Sherman egy aránylag szelíd változatával keltett egyik oldalon csodálatot, másikon rémületet, sokkal régebbi, és nem kell hozzá sem fejedelemség, sem állam: ezt alkalmazták a hordák és törzsek több tízezer évig saját történelmük során.

A korlátozott és a totális háború különbségét jól szemlélteti a hadifoglyokkal való bánásmód. Az állami hadsereg a foglyokat képes etetni, őrizni, dolgoztatni és megakadályozni a szökésben, míg egy hagyományos „hadsereg” lehetőségein mindez nagyrészt kívül áll. Következésképp a hagyományos harcosok nem ejtenek foglyot, legfeljebb arra a kis időre, amíg megölik. Mikor egy hagyományos összetűzés folyamán valakit bekerítenek vagy harcképtelenné tesznek, nincs értelme megadnia magát, mivel tudja, hogy a halála úgyis biztos. Hadifoglyokról az első történelmi és régészeti bizonyíték kb. 5000 évvel ezelőttről származik, mégpedig arról a mezopotámiai területről, ahol akkor már léteztek államok. Ott a foglyok őrzését és felhasználását két praktikus újítással oldották meg: egyrészt kivájták a szemüket, hogy ne szökhessenek el, másrészt olyan munkára fogták be őket, amihez nem kellett látni, mint pl. bizonyos földművelési feladatok vagy a szálfonás. Léteztek nagy létszámú, letelepedett és gazdaságilag a specializálódás magas fokán álló vadászó-gyűjtögető fejedelemségek is, mint például Amerikában az északnyugati part indiánjai vagy a floridai kalúszák, amelyek szintén rutinszerűen ejtettek foglyokat azért, hogy rabszolgaként dolgoztassák őket.

A náluk egyszerűbb társadalmakban viszont egy legyőzött élő ellenség teljesen értéktelen lett volna. A danik, forék, alaszkai eszkimók, Andamán-szigetiek és a hozzájuk hasonló többi nép számára a háború célja kizárólag az volt, hogy az ellenség földjét megszerezzék. Nekik az emberek kortól és nemtől függetlenül csak útban lettek volna. Ezért irtottak ki például a dani dloko-mabelek 1966. augusztusi támadásuk folyamán több tucat nőt és gyereket is a férfiak mellett. Bár máshol a nők és az apró gyerekek néha megúszták a tömegmészárlást amiatt, hogy a győztesek tudták őket használni mint feleséget vagy átnevelve mint saját csoporttagjukat; ezt tették például a nuerek a termékeny korban lévő nőkkel és a szopásból már kinőtt kisgyerekekkel, valahányszor sikeresen rajtaütöttek a dinkákon. Az ellenség asszonyait a janomamók is „megkímélték” azáltal, hogy győztes csaták után elrabolták őket feleségnek.

A hagyományos társadalmak totális háborújában részt vesz minden harcképes férfi. (A daniknál hatéves kortól még a fiúk is, mint 1961. augusztus hatodikán.) Az állami háborúkban viszont általában csak aránylag kevés hivatásos katona harcol. Az Oroszországot 1812-ben elözönlő napóleoni Grande Armée 600 000 főből állt, ami a 19. század mércéjével hatalmas sereg, de Franciaország akkori lakosságának mindössze 10%-a. (Szigorúan számolva még kevesebb, mert a katonák egy része nem francia volt, a szövetséges országokból toborozták.) A modern állami hadseregek harcoló alakulatait létszámban felülmúlják a kisegítő alakulatok: arányuk az USA-ban ma egy a tizenegyhez. Napóleon vagy a mi amerikai hadvezetőink mozgósító képességét a danik nem sokra becsülték volna, mivel náluk az összlakossághoz képest sokkal több legény „áll ki a gátra”, ha kell. Viszont ismerősnek és természetesnek találták volna Sherman tábornok radikalizmusát: az emlékezetes dloko-mabel mészárlás 1966 augusztusában több település felgyújtásával és az összes disznó elhajtásával is együtt járt.

A háborúskodás vége

Ahogy a 3. fejezet illusztrálta, a kisléptékű társadalmak háborúi gyakran a bosszú és ellenbosszú periódusaiból állnak. Minden gyilkosságot meg kell torolni, a megtorlást viszont a másik fél nem az egyensúly helyreállításának fogja fel, hanem újonnan megtorlandó tettnek. Egy ilyen ciklus csak kétféle módon fejeződhet be: ha a két ellenséges csoport egyike mind egy szálig kihal (illetve elmenekül az élőhelyéről), vagy mindkettő teljesen kimerül a sorozatos emberveszteségektől, és a másik kiirtását kölcsönösen kilátástalannak érzi. Államok és nagy fejedelemségek háborúi e két végpontig szintén eljuthatnak, de kisebb eséllyel, mert ott a cél nem a kiirtás, hanem legtöbbször csak egy terület meghódítása.

Az a döntés, hogy a háborút befejezzék, azaz e célból fegyverszüneti tárgyalást kezdeményezzenek, sokkal könnyebb egy állam vagy egy centralizált fejedelemség számára, mert egyrészt neki van rá központi mechanizmusa, másrészt kijelölhet hatáskörrel felruházott tárgyalókat. Egy törzsben nehéz összhangot teremteni a sok, közel egyenlő súlyú szándék között; miután pedig a fegyverszünet megszületett, rendszerint marad néhány egyén megtorlatlan sérelmekkel, akik magánbosszújukkal a békét megbontva új háborús ciklust indítanak el. Az állam hatóságai az ilyeneket könnyebben megfékezik, mint egy korlátozott hatalmú törzsi vezető.

Mindez a különbség részben indokolja, hogy államok egyáltalán miért léteznek. A politika kutatói között régóta vita folyik arról, hogy az állam intézménye hogyan keletkezett, és hogy a tömegek miért tűrnek el maguk felett királyokat vagy másfajta vezetőket a maguk hivatalnokaival. Egy „teljes munkaidejű” politikus nem termeli meg a maga és családja élelmét, a parasztok tartják el; de erre milyen indokokkal lehetett őket rábeszélni vagy rákényszeríteni? Egy híres filozófus, Jean-Jacques Rousseau kitalálta a „társadalmi szerződés” elméletét, amely szerint a tömegek racionálisan belátták, hogy érdekükben áll alávetni magukat vezetőknek és hivatalnokoknak. Ezt az elméletet azonban semmiféle tény nem támasztja alá. Néhány történelmi állam kialakulásának folyamatáról a tudósok ezt-azt már kiderítettek, de sehol nyomát sem találták efféle józan meggondolásoknak és azok közös érvényesítésének. Az államok a fejedelemségek versengése és hódításai nyomán születtek, mindig külső nyomásra: az az államjelölt formáció tudott a hódításnak ellenállni vagy másokat saját uralma alá hajtani, amelyben a leghatékonyabb döntési módszerek érvényesültek. Például 1807 és 1817 között a dél-afrikai zulu nép, amely addig több tucat háborúzó fejedelemséget alkotott, egyetlen államba olvadt össze Dingiswayo főnök alatt; ő kivételes tehetséggel tudott hadsereget toborozni, egyezményeket kötni, és saját területét értelmesen igazgatni, ami által sikerült riválisait fokozatosan bekebeleznie.

A törzsi harcok izgalmát lehet élvezni, és lehet dicsőséget szerezni bennük, de azért a törzsben élők mindenki másnál jobban megtapasztalják a háború szörnyűségeit, a vele járó folyamatos félelmet, és a gyászt, ami egy szeretett hozzátartozójuk elvesztésével jár. Mikor a gyarmati hatóságok véget vetettek a törzsi háborúskodásnak, az érintettek rendszeresen arról számoltak be, hogy életük kellemesebb lett. Sterling Robbins aujana férfiakat kérdezett erről az új-guineai Felföldön: „Jobb az élet, mióta a kormány uralkodik. Most az ember ehet anélkül, hogy folyton hátra kellene nézegetnie a válla fölött, és amikor reggel kilép vizelni a házából, nem kell attól tartania, hogy lelövik.” Mindenki beismerte, hogy félt harc közben. Robbins: „Igazából úgy néztek rám, mintha gyengeelméjű volnék, amiért ezt megkérdeztem egyáltalán. Egyesek elmondták, hogy rémálmaik voltak, amelyekben elszakították őket bajtársaiktól, és nem találtak vissza hozzájuk.”

Ez a reakció érthetővé teszi, hogy a ma Pápua Új-Guineához tartozó területet az első ausztrál járőröknek milyen könnyű volt pacifikálniuk. Megérkeztek egy-egy faluba, vásároltak egy disznót, majd a helyszínen lelőtték, hogy lőfegyvereik erejét demonstrálják; ezután elkobozták a faluban található összes pajzsot, ami a további háborúskodást az addiginál sokkal életveszélyesebbé tette volna, és lelőtték azokat, akiknek még maradt bátorságuk őket megtámadni. A gyakorlatias észjárású új-guineaiak beletörődtek a változtathatatlanba, és feladták évezredes harci gyakorlatukat, pedig erre gyerekkoruktól mint a férfiasság mértékére nevelték rá őket.

De valószínűleg nemcsak félelemből jártak el így. Mikor a hatvanas években egy hónapot töltöttem a Felföld olyan részén, ahol egyetlen ausztrál és néhány új-guineai rendőr sikeresen tartotta fenn a nyugalmat, nyilvánvaló lett számomra, hogy a helyiek saját akarata nélkül ez nem sikerülhetett volna nekik. Igaz, lőfegyverrel csak ők rendelkeztek, de éjjel vagy lesből így is szinte gyerekjáték lett volna megölni őket, amit soha senki meg se próbált. Szerintem azért, mert érezték, hogy egyrészt a béke jobb nekik a háborúnál, másrészt azt ők maguk nem tudnák fenntartani az állam ereje és tekintélye nélkül.

Az európaiakkal való kapcsolat hatásai

Nőtt, csökkent, vagy változatlan maradt a hagyományos háborúk intenzitása az európaiak érkezése után? A kérdésre azért nincs egyenes válasz, mert az eredeti állapotról szükségképp nem áll rendelkezésre garantáltan befolyásmentes ismeretünk. A helyzetet Lawrence Keeley a görögdinnye színének példázatával szemléltette: a dinnyehús piros színében nem lehetünk biztosak, hiszen csak a felvágás után van módunk rátekinteni, tehát elképzelhető, hogy eredetileg mondjuk fehér volt.

Szerencsére a törzsek életében több nyoma van régi szokásaiknak, mint a dinnyehúsban az esetleges régi színnek. A régészeti maradványokból és a szóbeli beszámolókból aránylag megbízhatóan következtethetünk. Így például kizárható az a vélekedés, miszerint a hagyományosan élők eredetileg békés természetűek voltak, és épp az európaiak „rontották el” őket; pont fordítva, a háborúzást a gyarmatosítók mindenütt elnyomni igyekeztek, természetesen saját érdekükben, hogy könnyebb legyen kormányozniuk. Később a független kormányoknak mind az érdekük, mind a törekvésük nyilvánvalóan ugyanez maradt. Az etnográfiai vizsgálatok ugyanakkor rávilágítanak arra a tényre, hogy az európai kontaktus kezdetén a törzsi harcok rövid távon még jobban fellángolhattak, összefüggésben a behozott jobb fegyverekkel, az új betegségekkel, a megnőtt kereskedelemi alkalmakkal és az élelemkészlet ingadozásával.

Jól ismert példa Új-Zéland polinéz származású, maori őslakóié, akik két nagy szigetükre i. sz. 1200 táján telepedtek be. Feltárt erődítményeik széles körű háborúzásra utalnak jóval a szigetek európai felfedezése, azaz 1642 előttről is. A felfedezők és az 1790 után állandó jelleggel odatelepültek feljegyzései szerint közülük is sokat megöltek, amellett, hogy egymás közt háborúztak. 1818 és 1835 között a békétlenség olyannyira fellángolt, hogy ennek az időszaknak külön neve lett az ország történelmében: a „muskétás háború”. Az Európából behozott puskákkal a maorik sokkal hatékonyabban ölhették egymást, mint bunkósbotjaikkal azelőtt, és e lehetőséget nem is haboztak kihasználni.

Talán meglepő, de a hatást erősítette egy másik, közvetlenül sokkal békésebb importcikk, a krumpli, amely eredetileg Amerikából érkezett Európába, majd onnan terjedt tovább. Új-Zéland fő tápláléknövénye korábban az édesburgonya volt, annak készleteit vitték magukkal a harcosok, mikor támadó expedíciókra mentek szárazföldön vagy tengeren. Édesburgonyából azonban nem tudtak annyit termelni, hogy a készletek sokáig kitartsanak, ezért a portyák távolsága elég korlátozott volt. A krumpli aztán Új-Zéland éghajlata alatt mesés termésátlagokat hozott, aminek következében egyes különítmények akár ezer mérföldre, vagyis 1600 kilométerre is eljutottak kenuikkal, hogy az ott élőket legyilkolják vagy elhurcolják rabszolgának. A háború intenzív szakasza akkor ért véget, amikor az összes maori csoport szert tett muskétákra, így erejük nagyjából egyensúlyba került.

Fidzsin hasonló folyamat játszódott le 1808 körül kezdődően, amikor a törzsi háborúk botjait, lándzsáit és nyilait felváltották az európai puskák. A Salamon-szigetek háborúskodása a 19. században egy időre szintén felélénkült, köszönhetően az ekkor megismert csónakoknak, lőfegyvereknek és acélfejszéknek; ez utóbbiak például lefejezésre kiváltképp alkalmasak voltak, mert nem tompult el tőle az élük olyan gyorsan, mint a kőfejszéknek. Az észak-amerikai Nagy Síkságon a puskákon kívül a lovak adtak új lendületet a törzsek harcainak, Közép-Afrikában pedig a rabszolga-kereskedelem. Mindezekre a társadalmakra a belső háborúskodás jellemző volt már jóval az európaiak érkezése előtt, az ő hatásukra csak az intenzitása nőtt meg évtizedekre (mint Új-Zélandon, Fidzsin és a Salamon-szigeteken) vagy évszázadokra (mint a Nagy Síkságon és Közép-Afrikában).

Máshol az európaiak vagy egyéb kívülről jöttek hatására a háborúk átmeneti fellángolás nélkül szűntek meg. Új-Guinea sok részén például a rendőrségi beavatkozás miatt már azelőtt, hogy az európai kereskedők, misszionáriusok vagy akár a közvetve odajutó áruk megérkeztek volna. Vagy például az afrikai !kung hordák 1950-ben, amikor először kezdték őket antropológusok tanulmányozni, már felhagytak rendszeres rajtaütéseikkel, bár egyénileg hordán belül és azok között még öldösték egymást nagyjából 1955-ig. Az utolsó öt gyilkosság elkövetőjét a hatóság börtönbe csukta, miközben fokozatosan rászoktatta a !kungokat arra, hogy végképp elmérgesedett konfliktusaikat a bozót intim közege helyett a nyilvános bíróságokon intézzék el. A !kung szájhagyomány szerint a csoportos rajtaütések szokása akkor szűnt meg, amikor megérkeztek hozzájuk a vasból készült nyílhegyek és más műszaki újdonságok; érdekes módon ez pár nemzedékkel előbb történt, amikor az új tswana közigazgatás még nem lépett fel a béke kikényszerítésének igényével.

Utolsó példaként Északnyugat-Alaszka két népét említem, a jupik és az injupiat eszkimókat. Mindkettő széles körben háborúzott, és mindkettő abbahagyta az európai kapcsolatfelvétel után egyetlen évtizeden vagy legfeljebb egy nemzedéken belül. Ők nem hatósági tilalom nyomán tették ezt, de hogy a kapcsolat közvetett hatására, az meglehetősen nyilvánvaló. A jupikat 1938-ban erősen megtizedelte egy himlőjárvány, a mindig szenvedélyesen kereskedő injupiatok pedig 1848 után nagy tömegben kezdtek szőrmét szállítani az európaiaknak, amit a sok helyi háború erősen akadályozott volna.

Távolról sem állítható tehát, hogy a hagyományos társadalmak háborúit az európai kapcsolat váltotta ki a béke évezredei után. Ez a nézet mégis sokáig uralta a közfelfogást, még a tudósokét is. A már említett Jean-Jacques Rousseau például azon a nézeten volt, hogy a „természeti ember” alapvetően együtt érző és könyörületes, háborús agressziója csak az államok kialakulásával párhuzamosan jelent meg. Erre éppúgy nem volt tapasztalati bizonyítéka, mint magáról az államról szóló elméletére a „társadalmi szerződéssel”, de ez nem zavarta sem őt, sem a követőit. A 20. században aztán kezdtek gyűlni a tapasztalati adatok, egyre több hagyományos törzs és horda került az etnográfia látókörébe; csakhogy ezeket a gyarmati hatóságok akkor már kellően pacifikálták. Az 1950-es és 60-as években fedeztek fel még aránylag érintetlen hagyományos társadalmakat Új-Guineában és Amazóniában, és ekkor derült ki, hogy ők, úgy látszik, nem olvasták Rousseaut… No meg a régészek is ekkor kezdték kétségbe vonni azt a régebbi felfogást, hogy az általuk egyre-másra feltárt ősi erődök, vizesárkok és védőpalánkok mindössze esztétikai funkciót töltöttek be, vagy a „különállást jelképezték”. Valójában annyi ilyen maradvány utal közvetve vagy közvetlenül háborúskodásra, összhangban a törzsi szájhagyományokkal, hogy bármi más értelmezésük tapintatosan szólva páratlanul kreatív gondolkodást igényel.

Természetesen fennálltak valódi nehézségek is a hagyományos háborúk felismerésében. A törzsi harcosok hamar rájöttek, hogy a hozzájuk látogató antropológusok nem szimpatizálnak az öldökléssel, így vonakodtak őket magukkal vinni rajtaütéseikre, és lehetővé tenni, hogy a csatákat fényképen vagy filmen dokumentálják. A daniknál járt harvardi Peabody-expedíció háborús filmje egyedülálló kivétel. Másrészt, ahogy említettem, az európai kontaktus rövid távú hatása kétirányú lehetett, így az egyes történéseket külön-külön kellett elfogulatlan szemmel tanulmányozni. A háborúk tagadásának azonban nyilvánvalóan voltak általánosabb, szemléleti okai is.

Amikor magánemberként megismerünk valakit, pláne mint a vendége, hajlamosak vagyunk őt kapásból rokonszenvesnek érezni, és valamennyire azonosulni céljaival és értékeivel. Nincs ez másképp a tudósokkal sem, akik valamelyik hagyományos társadalmat meglátogatják, és egy ideig ott élnek. Mivel pedig egy európai tudós szemében a háború rossz dolog, és mivel tudja, hogy beszámolójának majdani olvasói is hasonlóképp rossznak tartják, ösztönösen igyekszik eltussolni, hogy „az övéi” ilyet művelnek. Ezenkívül régebben tudta azt is, ami sokáig közhiedelem volt – később még visszatérek rá –, hogy az emberi háborúskodásnak megmásíthatatlan genetikus alapja van, tehát küzdeni ellene hiábavaló; már ezért is nehéz volt elfogadnia az elkeserítő tényt, hogy a hagyományos népek folyton-folyvást háborúztak. Végül érthető módon helytelenítette sok gyarmattartó hatalomnak azt a propagandáját, miszerint a bennszülöttek „vad agresszivitása” indokolttá teszi elnyomásukat vagy épp fizikai kiirtásukat, illetve legalábbis kiirtásuk hallgatólagos jóváhagyását, és védekezésül igyekezett róluk minél békésebb képet terjeszteni.

Ez utóbbi érzésükkel természetesen rokonszenvezek, de a belőle folyó illuzórikus meggyőződéssel annál kevésbé. Részükről a hagyományos háborúk tagadása szerintem kifejezetten rossz stratégia, éppúgy, mint bármilyen létező tény tagadása bármennyire is üdvözlendő politikai célból. Ha ugyanis ne adj Isten kiderül, hogy a bennszülöttek mégis nyakra-főre gyilkolták egymást, akkor elnyomásuk helyes és igazolt lesz? Ez ellen a legelkeseredettebben pont azok fognak tiltakozni, akik ma az eredendően békés hajlamukkal érvelnek; ám tiltakozásuk pont saját hamis érvük miatt akkor már sokkal kevésbé lesz hiteles. Nem, tisztelt jogvédő urak és hölgyek, a bennszülöttek méltányos kezelése egyszerűen erkölcsi kötelesség, függetlenül attól, hogy milyen tulajdonságaik vannak. Elnyomásuk nem azért helytelen, mert hamisan vádolják őket vérszomjassággal, hanem egyszerűen azért, mert helytelen bárkit elnyomni bármiért.

Harcias állat, békés ember

Emlékezzünk vissza a háború itt elfogadott definíciójára: „Olyan erőszakos cselekmények sorozata rivális politikai egységekhez tartozó csoportok között, amit az egyes politikai egységek szentesítenek.” Ha a „politikai egység” és a „szentesít” fogalmakat a szokottnál kissé általánosabban értjük, a definíciót alkalmazhatjuk az állatvilágra is. Leggyakrabban a csimpánzokra szokták mondani, hogy háborúznak, mivel több megfigyelés szerint néhány felnőtt hímből álló különítményeik néha éppúgy harci portyára indulnak területük határán túl, mint a hagyományos társadalmakban élő emberek, máskor pedig idegen csimpánzokkal véletlenül találkozva éppúgy támadólag lépnek fel. Körükben a háborús halálozási arány átlagosan 0,36% évenként (azaz 10 000 egyedből 36), ami nem nagyon tér el a hagyományos emberi társadalmak átlagától. Mivel emberi fajunknak ők a legközelebbi rokonai, azt jelenti mindez, hogy a háborúzási hajlamot egyenesen tőlük örököltük? Vagyis e hajlamnak genetikai alapja van, következésképp mintegy be vagyunk rá programozva, és hiába is kapálódznánk ellene?

Tudományos érvek afelé mutatnak, hogy a fenti négy kérdésre a válasz egyaránt „nem”. Először is, a csimpánz nem közvetlen elődünk: mindketten egy közös ősből fejlődtünk ki, és könnyen lehet, hogy azóta ő többet változott nálunk. Kifejezetten a háború vonatkozásában erre utal, hogy a közös ősből kiágazott harmadik fajtársunk, a bonobó, vagy más néven törpecsimpánz, feltűnően békés természetű, soha nem háborúzik. (Ahogy egyébként egyes hagyományos emberi társadalmak sem.) Egyéb, csoportban élő állatok – például oroszlán, farkas, hiéna, néhány hangyafaj stb. – ismertek arról, hogy csoportjaik halálos küzdelmet folytatnak egymással, mások viszont nem. A háború tehát az állatvilágban előfordul, több fajnál egymástól függetlenül, de közel sem általános; és ugyanezt mondhatjuk el saját evolúciós águnk tagjairól, illetve saját emberi társadalmainkról. Richard Wrangham két kritériumot állított fel, amelyek megkülönböztetik a háborúzó csoportos állatfajokat a nem háborúzóktól. Az egyik: intenzív verseny a természeti erőforrásokért. A másik: széles tartományban változó csoportméret, aminek következtében nagy csoportok néha találkoznak aránylag kockázatmentesen legyőzhető kicsikkel.

Ami a háborúzás genetikai alapját illeti, olyan általános értelemben ez biztosan létezik, ahogy létezik például hajlamunk az együttműködésre és sok egyéb viselkedési sajátosságra. Az egyéni agy és a hormonrendszer kifejlődését természetesen a genetikai „recept” irányítja, többek között az agresszióért felelős tesztoszteron kémiai szintézisét is. Az agresszív viselkedés intenzitásának tartományát azonban, akár a testsúlyét, befolyásolja számos gén, nemkülönben környezeti és társadalmi hatások. (A felnőttkori testsúlyt például az élelmezés mennyisége és minősége a gyerekkorban.) Előfordul, hogy egy tulajdonság egyetlen géntől függ: ismert példa a sarlósejtes vérszegénység, ami az őt kiváltó gén jelenlétében kialakul minden más körülménytől és a többi géntől függetlenül. De például a háborúzási hajlam ellentéte, az együttműködési hajlam, nem ilyen: az emberi társadalmakban széleskörűen előfordul, a mértéke viszont nagyon változó. Mint az 1. fejezetben láttuk, két szomszédos társadalom együttműködésének kedveznek bizonyos környezeti feltételek, mint az erőforrások éves ingadozása, vagy hogy egy területen nem minden létfontosságú erőforrás található meg. A kisléptékű társadalmak kooperációja nem szükségszerű és nincs beléjük programozva genetikailag, de mindenesetre mindnek megvan rá az oka, hogy szomszédaival erősebben vagy gyengébben kooperáljon.

Hasonlóképp külső okokkal magyarázható, hogy néhány társadalom békés természetű, ha a többség nem is az. A legtöbb modern állam háborúzott a közelmúltban, de voltak kivételek. A közép-amerikai Costa Rica például 1949-ben egész hadseregét leszerelte, amit indokol egyrészt a demokrácia és a viszonylagos társadalmi egyenlőség rá jellemző hagyománya, másrészt az a körülmény, hogy szomszédai – Nicaragua és Panama – nem jelentenek rá veszélyt, és hódítási célpontként is eléggé értéktelenek. (Kivéve természetesen a Panama-csatornát, de arra vigyáz az Egyesült Államok.) Mostanában Svájc és Svédország sem viselt háborút, szintén jó okkal: a közelükben lévő Németország és Franciaország, illetve Oroszország sokkal népesebb és katonailag erősebb náluk, megtámadásuk józan ésszel szóba sem jöhetett, az állig felfegyverzett svájci és a svéd hadsereg ugyanakkor elég erős volt ahhoz, hogy minden külső támadót visszariasszon.

A hagyományos társadalmak közül a grönlandi eszkimók annyira elszigetelten éltek másoktól, hogy háborúzniuk egyszerűen nem volt kivel, még ha akartak volna is. A többi olyan vadászó-gyűjtögető horda, amelyet békésnek ismerünk, szintén igen terméketlen és ritkán lakott vidéken él, és szomszédaival együtt olyan kevés tulajdonnal rendelkezik, amiért nem érdemes betört fejeket kockáztatni. Ezek közé tartoznak a soson indiánok az USA Nagy Medencéjében, a szirionó indiánok Bolíviában, néhány törzs az ausztrál sivatagban és a nganaszanok Észak-Szibériában. Háború nélkülinek ismerjük továbbá a földművelésből élő, perui macsiguenga indiánok történelmét; az ő erdőikben sincs semmi, amit mások megkívánhatnának, ők maguk pedig ritkásan élnek nagy területen, részben valószínűleg azért, mert a közelükben kitört „gumiláz” megtizedelte őket.

A nem háborúzó társadalmakról sem állíthatjuk azonban, hogy tagjaik természettől szelídek. Csoporton belül ők is ölik egymást alkalmanként, csak arra nincs okuk, hogy csoportjaik szervezetten harcoljanak egymás ellen, ami megfelelne a háború definíciójának. Vagy például amikor a britek hadjáratot indítottak Malayában a kommunista lázadók ellen, a besorozott jámbor szemangok nagy lelkesedéssel vették ki részüket az öldöklésből. Sehova sem vezet azon vitatkozni, hogy „az ember” ösztönösen agresszív vagy ösztönösen kooperatív. Minden társadalom ilyen is meg olyan is, és hogy mikor melyik tulajdonsága kerül előtérbe, az az aktuális körülményektől függ.

A hagyományos háború indítékai

Miért indítanak háborút a hagyományos társadalmak? A válasszal több irányból próbálkozhatunk. A legkézenfekvőbb számba venni egy győztes háború előnyeit, függetlenül a kinyilvánított indokoktól és szándékoktól. De természetesen rákérdezhetünk a szándékokra is, melyek a háború közvetlen okát képezik. Vagy pedig ezek mögé nézve kutathatjuk az alapvető objektív indítékokat („végső okok”).

A győztes a háborúban sok mindent szerezhet, ami jól jön neki. Csak néhány ilyen ábécésorrendben, eltekintve relatív fontosságunktól: disznók, élelem, emberhús (a kannibáloknál), fejek (a fejvadászoknál), fehérje, feleségek, gyerekek, kereskedelmi jogok, lovak, tehenek, tekintély, terület, területi erőforrások (pl. hallelőhely, kert, gyümölcsös, sómező, kőfejtő), rabszolgák.

A háborúzók közvetlen szándéka azonban, akár más fontos döntések esetén, korántsem feltétlenül esik egybe az elérhető eredménnyel. Belső indítékainkról nem mindig tudunk. Az egyes csatákat kinyilvánítottan leginkább azért indítják, mert egy csoport meg akarja bosszulni egy vagy több tagjának megölését valamelyik előző csatában. Erre a 3. fejezet dani háborúja több példát tartalmazott mind a wilihimanok, mind a widaiák részéről.

A háború első csatája pedig leginkább nőkkel vagy tulajdonnal függ össze. Új-Guineában és a világ más részein sok konfliktus tör ki azért, mert egy feleség megcsalja vagy elhagyja a férjét, egy nőt megerőszakolnak, vagy vita támad a menyasszony vételára körül. Amikor Napoleon Chagnon arról beszélt janomamó vendéglátói főnökének, hogy „az ő népe” (az amerikaiak és szövetségeseik) háborúban áll ellenségeivel (a németekkel és szövetségeseikkel), a főnök megjegyezte: „Ugye, nőrablás miatt harcoltok?” Nekünk ez mosolyogtató indok bármelyik állam háborújához, de jusson eszünkbe, hogy a Tróját a görögök pont ezért foglalták el és égették fel – Párisz királyfi elrabolta Helénét –, márpedig azok a görög szigetországok és Trója már szabályos államok voltak.

Új-Guineában a disznók ugyanolyan fontos casus belli szoktak lenni, mint a nők, aminek jó oka van: ott a disznó nemcsak élelem és a legnagyobb fehérjeforrás, hanem a jómód és a tekintély fő mértéke és jelzése is. A menyasszony vételárában kötelezően szerepel, vagyis ilyen értelemben „átváltható” nőre. Mivel pedig éppúgy elhagyhatja „gazdáját”, illetve el lehet tőle rabolni vagy lopni, érthető, hogy néha végeláthatatlan ellentéteket robbant ki.

Máshol ugyanezt a funkciót más háziállatok töltik be, kiváltképp a tehenek és a lovak. A nuereknek a tehén ugyanolyan fontos, mint az új-guineaiaknak a disznó: mikor egy nuer csoport rátör a dinkákra vagy egy másik nuer csoportra, fő célja a tehénrablás, és a kereskedelmi nézeteltérések tárgya is nagyrészt egy vagy több tehén. Evans-Pritcher idézi egy nuer férfi szavait: „Tehén miatt több ember halt meg, mint bármi egyéb okból.” Az észak-amerikai Nagy Medence és az ázsiai sztyeppék népei leginkább lovak és lólopások miatt háborúskodtak. A világ számos részén nőkön és állatokon kívül más anyagi javakért is indult már háború.

A kisléptékű társadalmak nőkön kívül más személyek elrablásáért is szoktak támadást indítani. A nuerek dinka gyerekeket ragadtak el abból a célból, hogy sajátjaikként neveljék fel őket. A fejvadász népek, például Új-Guineában az aszmatok és a marindok, a Salamon-szigeteken a rovianák, és mások is Ázsiában, Indonéziában, a Csendes-óceán szigetein, Írországban, Skóciában, Afrikában és Dél-Amerikában, azért ejtettek foglyokat, hogy a fejüket trófeának megszerezzék. Az emberevők már a megölt ellenséges harcosokon kívül foglyokat öltek direkt azért, hogy utána megegyék őket, például egyes Karib-szigeteken, Afrikában, mindkét Amerikában, Új-Guineában és számos óceániai szigeten. Végül a háború fontos indítéka volt a rabszolgaszerzés, ami inkább a már komplikáltabb szerkezetű fejedelemségekben és törzsekben dívott, többek közt Új-Guinea északnyugati és a Salamon-szigetek nyugati részén, Észak-Amerikában északnyugaton és Floridában, továbbá Nyugat-Afrikában. Rabszolgák sok vagy talán a legtöbb államban is léteztek, akár tömegesen, az ókori görögöktől és rómaiaktól kezdve Kínán és az ottomán Török Birodalmon át az Újvilág európai gyarmataiig.

Végül említést érdemel két speciális ok, amit a hagyományos társadalmak tagjai a háború indítékaként említeni szoktak. Egyik a gonosz varázslat: az új-guineaiak és mások is gyakran vélték úgy, hogy egy-egy őket ért csapás – leginkább betegség, rokon vagy állat halála –, amit mi természetes eredetűnek tartunk, emberi rontás következménye, elkövetőjét tehát meg kell ölni. A másik pedig az a közkeletű szemlélet, hogy a szomszéd népcsoport a maga természete szerint alacsonyabb rendű, gonosz, álnok stb., attól függetlenül, hogy mostanában elkövetett-e valami megtorlandót. A 3. fejezetben leírt dani háború krónikásai idéznek egy párbeszédet, amelyben egy wilihiman asszony kétkedéssel szól az egész háborúskodás értelméről, mire egy férfi ezzel torkolja le: „Miért ne ölnénk őket? Ők az ellenségeink, nem emberek!”

Mindezen konfliktusok mellett a hagyományos háború okaként gyakran területi vita is szerepel. Tipikus példa az 1. fejezetben említett helyzet azon a bizonyos hegyháton, ahova madármegfigyelésre mentem új-guineai barátaimmal, egy olyan földsávra, amelyről nem volt egyértelmű megállapodás az ellenséges szomszéd „folyómentiekkel”.

Végső okok

A háború tudatosan vállalt indítékait áttekintve világossá válik, hogy egyik sem kielégítő magyarázat. Minden nép szomszédjánál vannak asszonyok, gyerekek, trófeának alkalmas fejek vagy ehető emberhús, a legtöbbnél háziállatok is, és könnyű elképzelni, hogy űznek különféle ártalmas varázslatokat; ám mindez nem szükségszerűen vált ki háborút. Még a legagresszívebb társadalmakban is rendszerint inkább a konfliktusok békés megoldását keresik, például kártérítéssel, ahogy a 2. fejezetben leírtam (Billy és Malo esete). A sértett fél akkor folyamodik fizikai erőszakhoz, ha a megegyezés nem sikerül. Miért áll elő ez a helyzet bizonyos népeknél gyakrabban, mint másoknál?

Nem szükségszerű, hogy egy háború végső okait a résztvevők értsék és meg tudják fogalmazni. A szinte folyamatos janomamó háborúskodásról például az antropológusok között forgalomban van az az elmélet, miszerint elsősorban a vadászható állatok szűkös fehérjeforrásának biztosításáért vívják; maguktól a janomamóktól viszont természetesen nem várhatjuk el, hogy a fehérjékről egyáltalán tudjanak valamit, még ha a szóban forgó elmélet igaz volna is. (Valószínűleg egyébként nem igaz.) Nekik az értetődik magától, hogy a legtöbb háborút nőkkel kapcsolatos konfliktus robbantja ki.

Ezért a végső okok feltárása sokkal nehezebb, mint a közvetlen és kinyilvánított okoké. Gondoljunk egy hozzánk közelebbi példára, mondjuk az első világháborúra. Az első világháború kitörésének körülményeiről a történészek rengeteg dokumentumot összegyűjtöttek és publikáltak. A közvetlen ok világos: Gavrilo Princip szerb nacionalista 1914. június 28-án meggyilkolta a Habsburg-birodalom trónörökösét, Ferenc Ferdinándot. A történelemben azonban ilyen eset több más alkalommal is előfordult, azok mégse vezettek világháborúhoz; a végső okok pont azt vannak hivatva megmagyarázni, hogy ez miért épp az 1914-es merénylet esetében következett be. Több elmélet is van, melyekről én itt nem foglalok állást, csak felsorolom őket. Akkoriban Európában és környékén két kiterjedt szövetségi rendszer állt szemben egymással, már amúgy is ugrásra készen várva, hogy egymásnak essen. Két nagy, sok etnikumon uralkodó birodalom – a Habsburg-és az oszmán-török – lavírozott a szétesés küszöbén, kellett nekik egy komoly külső fenyegetés ahhoz, hogy egyben maradjanak. Területi vita bontakozott ki Elzász-Lotaringia fölött, illetve a Dardanellák körül. Németország egyre erősebb gazdasági hatalomra tett szert, amihez nagyobb politikai hatalmat is igényelt. Tessék választani… Gondolhatjuk, hogy ha egy közeli és ismerős háború végső okait is nehéz megértenünk, nem könnyebb a távoli és kevésbé ismert hagyományos háborúkét sem. Ezek kutatóinak azonban van egy előnyük is a világháborúk kutatóival szemben: hagyományos háború sokkal több volt, mint (összesen két) világháború, összehasonlító elemzésükre így tágabb tér nyílik.

A hagyományos háborúk végső okául a kutatók leggyakrabban egy terület vagy a rajta lévő erőforrások (halállomány, sótelep, kőbánya, emberi munkaerő stb.) megszerzését tekintik. A nagyon terméketlen vidékeken kívül – ahol a népsűrűség rendszerint vagy mindig kicsi marad – minden csoport előbb-utóbb túlnövi a rendelkezésre álló erőforrásokat, és tovább már csak szomszédai terhére növekedhet. Így aztán háborút indít ellenük, azok pedig védekezésre kényszerülnek. Az államok ezt az indítékot gyakran hivatalosan is felvállalják: Hitler például sokat emlegette a németek túl kevés „életterét” (ez az a hírhedt Lebensraum), amit elsősorban kelet felé akart kiterjeszteni az ott élő oroszok és más szláv népek területének elfoglalásával. Ő és ideológusai nem titkolták, hogy szerintük a szlávok alacsonyabb rendűek, akiket rabként kell dolgoztatni vagy egyszerűen megölni.

A háborúk terület és erőforrások szerzésével való magyarázatát legszélesebb körűen Carol és Melvin Ember vizsgálta 186 társadalom kultúrközi összevetésével, felhasználva a „Human Relations Area Files” adatbázis etnográfiai információit. Számba vették az éhínségek és a természeti katasztrófák (árvíz, fagy, aszály stb.) gyakoriságát, amelyek a háborúk statisztikailag legmegbízhatóbb jelzésének bizonyultak: minél többször fordultak elő egy adott területen, annál több volt ott a helyi háború is. Ez az összefüggés szerintük bizonyította, hogy a háborúk célja elsősorban több erőforrás (leginkább földterület) szerzése volt annak érdekében, hogy a jövőben várható hiányokat lehetőség szerint csökkentsék.

Bár ez az értelmezés ésszerűnek látszik, nem olyan egyértelmű, hogy minden kutató elfogadja. Általában tényleg az történt, hogy a veszteseket teljesen kiűzték az elfoglalt területről, amit így a győztesek birtokba vehettek, de előfordult, hogy az illető terület a háború után egy ideig lakatlan maradt. Az sem igaz, hogy a háború mindig a legsűrűbben lakott vidékeken a leggyakoribb és legvéresebb, mert bizonyos környezeti feltételek és megélhetési módok sokkal nagyobb népsűrűséget tesznek lehetővé, mint mások. Vadászó-gyűjtögetőkből például egy négyzetkilométer sivatagban három ember sokkal nehezebben él meg, mint ugyanekkora termékeny és vízzel jól ellátott területen akár hetven. Nem önmagában a népsűrűség számít tehát, hanem a népsűrűség az erőforrások sűrűségéhez viszonyítva. Ha így számolunk, vagyis kifejezetten az azonos körülmények között azonos módon élő népeket hasonlítjuk össze, akkor a háborúk gyakorisága tényleg egyértelműen nő a népsűrűség növekedésével.

A háború másik végső okaként szociális tényezőket is fel szoktak vetni. Egy csoport háborút indíthat azért, hogy összeférhetetlen szomszédait távol tartsa, vagy teljesen megszabaduljon tőlük, vagy hogy saját harcias reputációjával visszariasszon másokat a támadástól. Ez a fajta ok jól összefér az erőforrások biztosításának igényével, hiszen a földet és javait úgy a legkönnyebb megvédeni, ha senki nem fenyegeti őket. A szociális tényezőt mégis érdemes külön figyelembe vennünk, mert állandóbb és általánosabb késztetés lévén a csoportot nagyobb erőfeszítésre ösztönözheti, mint szükség esetén egy-egy konkrét erőforrás védelme vagy egy másik megkaparintása.

Finn barátaim meséltek egy történetet országuk múltjából, ami a kisléptékű társadalmak „szomszédfóbiáját” jól illusztrálja. Ők kb. 500 évvel ezelőttig csak a tengerpart körüli keskeny sávot lakták be, az erdős belső vidék csaknem néptelen volt. Akkor kezdtek beljebb hatolni családonként vagy kis csoportonként, lehetőleg minél messzebb telepedve le egymástól. A történet egy ilyen telepesről szól, aki felvándorolt családjával egy folyó mentén addig, ahol már semmi jel nem utalt szomszédok jelenlétére. Itt egy jó darab erdő kivágásával megalapította saját gazdaságát. Igen ám, de egy nap észrevett a folyón lefelé úszni egy farönköt, amelynek szabályos alakja félreérthetetlenül emberkézre vallott. Elállt a lélegzete: eszerint még valaki él ott feljebb! Mérgében rögtön útnak eredt arrafelé, gyalogolt három teljes napig, mikor is tényleg rábukkant egy másik telepesre, annak frissen kipucolt tisztásán. Az illetőt nyomban agyonütötte, majd megnyugodva visszament övéihez, immár biztonságban tudva saját földjét és javait. Nem garantálom, hogy ez a történet igaz, de még a képzelet szüleményeként is jellemző.

A végső okok közé számíthatjuk a harciasság egy sajátos egyéni előnyét is, ami sok hagyományos társadalomban érvényesül: egy elismert háborús hősnek általában igen nagy tekintélye van, következésképp több felesége és több gyereke lehet. Napoleon Chagnon statisztikailag felmérte ezt a yanomamók között, ahol családfakutatással is foglalkozott, és azt találta, hogy amelyik férfi már ölt embert, annak átlagosan két és félszer annyi felesége és minimum háromszor annyi gyereke volt, mint a többieknek. Az öldöklő hajlamú férfiak természetesen maguk is a szokottnál nagyobb eséllyel válnak gyilkosság áldozatává, élettartamuk tehát az átlagosnál rövidebb; szaporodási előnyük azonban már ezalatt megnyilvánul, legalábbis a janomamók társadalmában. Az agresszivitás „szexepiljét” mégse ajánlom kedves Olvasóimnak, mert mai civilizált világunkban a sikere erősen kétséges. Sőt, számos hagyományos társadalomban is: például az ecuadori waorani indiánoknál, akik amúgy harciasságban túlszárnyalják a janomamókat, a legsikeresebb harcosoknak nagyjából átlagos számú feleségük van, a szaporodóképes kort elérő gyerekük pedig még az átlagosnál is kevesebb.

Kikkel harcolnak az emberek?

Következő kérdésünk, hogy a háborús ellenfelek kilétét milyen tényezők határozzák meg. Inkább harcolnak például a törzsek olyanokkal, akik az övéktől különböző nyelvet beszélnek? Vagy épp olyanokkal, akiknek a nyelve velük közös? Valószínűbb vagy kevésbé valószínű a háború azok között, akik egymással rendszeresen kereskednek? Vagy akiknél bevett szokás, hogy kölcsönösen egymás csoportjából házasodnak?

A választ ismerősebb összefüggésbe helyezhetjük azzal, hogy először a modern nemzetekre vonatkozóan keressük. Ebben segítségünkre van a brit Lewis Richardson, aki eredetileg jónevű meteorológus volt, a komplex légköri mozgások szakértője, de az első világháborúban elszenvedett családi veszteségei hatására áttért a háborúk okainak tanulmányozására; segíteni akart abban – talán kvéker vallási háttere miatt is –, hogy az emberiség a jövőben elkerülhesse történelmének ezeket a tragikus epizódjait. Felkutatta az 1820 és 1949 közötti háborúk adatait, mindenekelőtt a halottak számát, és ezeken statisztikai elemzést végzett.

A vizsgált időszak alatt Franciaország és Nagy-Britannia vett részt a legtöbb háborúban (több mint 20 alkalommal), Svájc és Svédország pedig a legkevesebben (1, illetve 0). A háborúk száma leginkább a szomszédos országok számával függött össze, mégpedig az egyenes arányosság szerint: minél több szomszédja volt egy országnak, átlagosan annál több háborút viselt. A közös vagy eltérő nyelv nem számított, két kivétellel: a kínaiul beszélő országok az átlagosnál ritkábban, a spanyolul beszélők gyakrabban háborúztak egymással. Richardson erre vonatkozó, kulturális szempontú meggondolásai igen gondolatébresztőek, érdemes elolvasni őket könyvében. A kereskedelem szerepét külön nem tesztelte, de mivel a szomszédok között általában a kereskedelem is aránylag intenzív, feltételezhető, hogy a partnerek gyakrabban háborúztak egymással az átlagosnál. Ennek oka a puszta közelségen kívül az lehet, hogy a kereskedelem gyakran vezet ütköző érdekekhez. A legnagyobb modern háborúkban megfigyelhető, hogy még fizikailag nem szomszédos, de intenzív gazdasági kapcsolatban lévő országok is szembe kerültek egymással. A második világháborúban Japán két fő ellensége egyrészt legfontosabb importforrása volt (az USA), másrészt legfontosabb exportcélpontja (Kína), a náci Németország pedig a Szovjetunióval épített ki virágzó árucserét egészen addig, míg meg nem támadta 1941. június 22-én.

A hagyományos társadalmak háborúiról nem áll rendelkezésre Richardsonéhoz hasonló elemzés, mindössze egyedi esetek beszámolóira támaszkodhatunk. Ezekből azonban le lehet vonni bizonyos következtetéseket. A kisléptékű társadalmak még inkább a közvetlen szomszédaikkal háborúztak, mint a modern nemzetek, ami természetesen nem meglepő: nekik rendszerint nem volt módjuk arra, hogy hadseregüket nagy távolságra eljuttassák, mint például az angoloknak az új-zélandi maorikkal szemben a 19. század közepén. A közös vagy eltérő nyelv szempontjából köztük sem látszik jelentős különbség. A legtöbb hagyományos háború azonos nyelvűek között folyt, mivel a szomszédok nyelve általában ugyanaz. A danik 3. fejezetben leírt háborúján kívül ilyen volt számos háború az enga, a fajú, a fore, a hinihon, az eszkimó, a malu, a nuer és a janomamó népen belül, és a lista vég nélkül folytatható lenne. Némiképp kivétel a nuer törzs, amennyiben az ő harcaik a dinkákkal gyakoribbak és vadabbak voltak saját belső villongásaiknál: más nuer csoportokból például nem öltek nőket és gyerekeket, nem hurcoltak el férfiakat rabszolgának, és nem égették fel a legyőzöttek kunyhóit, mindössze az ellenséges harcosokat gyilkolták le, és a szarvasmarhákat hajtották el.

A kereskedelem és a rutinszerű házassági kapcsolat a háborúskodással szintén pozitív statisztikai viszonyban áll: az ellenség rendszerint ugyanaz, mint akivel egy csoport rendszeresen kereskedik és feleséget vagy férjet cserél. Lawrence Keeley szavaival: „Sok társadalom azzal a néppel hajlamos harcolni, amelyikből a tagjai gyakran házasodnak, és abból házasodik, amelyikkel harcol; hasonlóképp, azt hajlamos fegyverrel megtámadni, amelyikkel kereskedik, és azokkal kereskedik, amelyek egyúttal az ellenségei.” Az okai erre ugyanazok, mint a modern nemzeteknek: a térbeli közelség kedvez a kereskedelemnek és a házastársak cseréjének, ám egyúttal a háborúnak is, ugyanakkor a gazdasági és családi kapcsolatok gyakran váltanak ki ellentéteket. Burkolt erőszak egyébként magában a kereskedelemben is előfordul, mert a szomszédos társadalmak nem mindig a reális arányokon cserélnek árut. Egy katonailag erősebb partnerrel szemben a gyengébb rákényszerülhet jelentős engedményekre, mintegy megvásárolva a békét, a fegyveres rajtaütéskor elrabolt állatok és egyéb javak pedig ingyen vett áruknak is tekinthetők. Híres „kalandozó” népek, mint például a mai USA délnyugati részének apacsai vagy az észak-afrikai tuaregek, komplikált rendszerben keverték az igazságos és a kikényszerített egyenlőtlen kereskedelmet a nyílt rablással aszerint, hogy aktuális partnerük épp mennyire volt képes megvédeni magát.

A hordák és törzsek közötti házasság hasonló módon válthat ki háborút, mint a kereskedés. Például egy lánycsecsemőt elígérnek egy másik törzsbeli férfinak, aki a vételárát előre kifizeti, de aztán serdülőkorában mégsem adják oda. Vagy egy másikért részletfizetésben állapodnak meg, majd a fizetést egyszer csak abbahagyják. Az „áru minősége” szintén kétségessé válhat, például az asszony megcsalja vagy elhagyja a férjét, esetleg nem főz neki rendesen, nem dolgozik a kertben eleget, vagy nem hajlandó tűzifát gyűjteni; ekkor a férj családja visszaköveteli a vételár egy részét, de nem kapja meg, mert azt már elköltötték vagy (disznó esetén) megették, esetleg az asszony hozzátartozói szerint nem is jár, mert a problémákért maga a férj a felelős. Bármelyik mai üzletember, exporttal vagy importtal foglalkozó külkereskedő, aki ezeket a sorokat olvassa, analógiát érezhet saját, nap mint nap jelentkező problémáival egy modern állam viszonyai között.

Akinek háború idején hozzátartozói vannak az ellenséges csoportban, érthető módon ellentmondásos érzelmeket él át. Amikor a harcos nyilaz vagy dárdát dob, fennáll a veszély, hogy valamelyik vérrokonát találja el. Vagy például egy eszkimó asszonynak, aki a férje csoportjához költözött, tudomására jut, hogy eredeti csoportja rajtaütésre készül ellenük; rokonai esetleg figyelmeztetik őt, hogy húzódjon félre a várható eseményektől, neki pedig el kell döntenie, hogy az információt továbbadja-e új társainak. Vagy fordítva, amikor pont ezek terveznek támadást az ő rokonsága ellen. Vagy ha a forék le akarják rohanni a szomszéd falut, ahova korábban átköltözött egyikük húga feleségnek, az illető erről bizalmasan üzenhet neki, amiért aztán a férjétől anyagi jutalmat vár. Vagy itt is fordítva, ha a húga küld neki figyelmeztetést, amit ő tovább ad saját falubelijeinek, szintén számítva ezért némi ellenszolgáltatásra.

Elfelejteni Pearl Harbort

Végül térjünk vissza néhány szó erejéig a bosszú témakörére, ami nekünk szokatlan mértékben áthatja a kisléptékű társadalmak életét. Mint említettem, ők maguk a legtöbb háborút bosszúval és ellenbosszúval indokolják. A modern államok polgárai rendszerint nem veszik tudomásul, hogy a bosszúvágy milyen erős lehet, pedig ha az emberi érzelmeket intenzitás szerint rangsoroljuk, egy sorba kerül a szeretettel, a dühvel, a gyásszal és a félelemmel. Ez utóbbiakról mi is sokat beszélünk, a bosszúvágyat viszont hajlamosak vagyunk elfojtani, mert neveltetésünknél fogva primitívnek és szégyellnivalónak érezzük, amin illik felülemelkednünk.

Természetesen nem lehet kétség afelől, hogy képtelenek volnánk békésen egymás mellett élni, ha a személyes bosszúhoz való jogról nem mondanánk le, vagyis a megtorlást nem bíznánk az államhatalomra. Enélkül ugyanúgy a folyamatos háború körülményei között léteznénk, mint a legtöbb nemállami társadalom tagjai. Másrészt pszichológiailag mégis erősen nyomaszt minket, hogy spontán bosszúvágyunkat nincs módunkban kielégíteni. Egy barátom, akinek rablók megölték a nővérét, még évtizedekkel utána is vöröset lát az eset emlékétől, pedig a tetteseket már akkor elfogták és hűvösre tették annak civilizált rendje és módja szerint. Új-guineai ismerőseimmel való beszélgetéseim is világossá tették számomra, hogy teljes egészében az államra bízott igazságszolgáltatásunkért nagy érzelmi árat fizetünk. A társadalom, a hozzá kapcsolt vallás és erkölcs folyamatosan bombáz minket a bosszúvágy helytelenségének üzenetével. Pedig talán érdemesebb volna az érzést és a cselekvést kettéválasztani: rendben van, hogy a személyes bosszút a társadalom megakadályozza, de magát az érzést miért ne élhetnénk át? Szerintem ezt nemcsak meg kellene engednünk, hanem egyenesen bátorítanunk, mivel az áldozat és szerettei számára természetes és igen intenzív. Az igazság kedvéért meg kell jegyeznem, hogy számos állam jogrendszerében vannak ilyen kezdeményezések: az áldozatnak lehetővé teszik, hogy jelen legyen a büntetőper tárgyalásán, néhány esetben felszólalhat, máskor a helyreállító igazságszolgáltatás keretében találkozhat a tett elkövetőjével (lásd 2. fejezet), vagy igen súlyos gyilkossági ügyekben az áldozat közeli hozzátartozói végignézhetik a tettes kivégzését, ahol ez a büntetés létezik.

Mivel Önök nem töltöttek éveket Új-Guinea Felföldjén, és az ottani népet nem ismerik, megértem, hogy csodálkoznak: hogyan lehetnek ők annyira különbözők tőlünk, hogy büszkén és elismerést várva elvegyék embertársaik életét? Miféle fenevad lehet az, aki szégyenkezés nélkül beszél saját öröméről afölött, hogy egy ellenséget megölt?

Nos, az állami kontrollon kívüli, hagyományos társadalmak etnográfiai vizsgálatai egyértelműen azt mutatják, hogy történelmükben a háború, a gyilkosság és a szomszédok démonizálása inkább szabály volt, mint kivétel, miközben e társadalmak tagjai normális, boldog és egymással jól megférő emberek, egyáltalán nem vérszomjas fenevadak. Mi, állampolgárok abban különbözünk tőlük, hogy hagyományos ellenséggyűlölő normájukat csak akkor szabad (de akkor kell is) elfogadnunk, amikor a kormányunk hadiállapotba kerül egy vagy több másik ország kormányával, hogy aztán a békekötés pillanatában ugyanezt a normát ismét megtagadjuk. Nem csoda, hogy ez a feladat zavarba ejtő, és korántsem mindig sikerül. Sok európai – német, lengyel, szerb, horvát, brit, holland és zsidó – barátom, aki hozzám hasonlóan a harmincas években született, kicsi gyerekkorától azt tanulta, hogy ilyen vagy olyan nemzetiségűeket rettegve gyűlöljön, és ehhez ráadásul voltak is megerősítő személyes tapasztalatai; érzelmeiket ma, 65 évvel később is hordozzák magukban, pedig azóta már rég helytelennek számítanak, és legfeljebb bizalmas társaságban illik beszélni róluk.

A mai nyugati társadalmakban mindnyájan belenövünk egy általános erkölcsi szabályrendszerbe, ami kifejeződik a törvényekben, és minden héten elhangzik a templomi szószékekről. E rendszernek hangsúlyos része a hatodik parancsolat: „Ne ölj!” Megkülönböztetés nélkül – nem az, hogy „csak a honfitársaidat ne öld”, vagy valami ilyesmi, hanem egyszerűen csak ne ölj, és kész. Aztán a fiainkat (és néhány a helyen a lányainkat is) besorozzuk katonának, és azt kívánjuk tőlük, hogy mindezt az erkölcsi agymosást egy csapásra elfelejtve tanulják meg az emberölés változatos eljárásait. Megtanulják, mert kötelező nekik; de mikor néha úgy hozza a történelem, hogy a tanultakat egy igazi harctéren kell alkalmazniuk, kiderül, hogy sokuknak ez egyszerűen nem megy. Vagy ha igen, utána súlyos depresszióba esnek, mint az Irakban vagy Afganisztánban szolgáló amerikaiak nagyjából egyharmada. Nekik hazatérésük után sokáig lidércnyomásos álmaik voltak, és háborús élményeiket legfeljebb veterántársaikkal voltak hajlandók megosztani. Én magam több száz kiszolgált amerikai és európai katonával beszélgettem, köztük közeli barátaimmal is, de soha egyikük sem ejtett szót arról, hogy miképp ölt embert. Az pedig pláne ki volt zárva, hogy dicsekedtek volna irakiak vagy akár náci németek megölésével, mint több új-guineai barátom azokéval, akik egy rajtaütés alkalmával alkalmasint a szomszéd faluban kerültek bunkósbotjuk elé.

Az új-guineaiak már kicsi gyerekkoruktól látják a harcosokat csatába menni és onnan visszatérni élve vagy holtan, hallják rokonaikat és klántársaikat beszélni arról, hogy az ellenség megölése milyen dicső cselekedet. Sőt, lelkesen gyakorolják is ezt, mint például a dani háború „gyerekcsatájában” (lásd 3. fejezet). Magától értetődik, hogy nekik felnőttként sem lesz az öléstől bűntudatuk, nem kell túltenniük magukat semmilyen erkölcsi beidegződésen.

Nekünk, amerikaiaknak, legalábbis akik elég idősek vagyunk emlékezni az 1941-es japán támadásra Pearl Harbornál, az ellenség megveszekedett gyűlölete és a bosszúvágy végül is nem tűnhet túl távolinak. Mint ismeretes, a japán repülőgépek meglepetésszerűen, hadüzenet nélkül bombázták nagy csendes-óceáni kikötőnket, rengeteg amerikai katonát és polgári személyt pusztítva el. Az 1940-es évek légköre számunkra telítve volt a „kicsi sárga vademberek” démonizálásával, akik egyébként több más elképesztő kegyetlenséget is elkövettek: gondoljunk például a bataani és a sandakani „halálmenetre” vagy a nankingi nők tömeges megerőszakolására. Irántuk még azok is intenzív haragot és félelmet éreztek, akik nem láttak közülük élve vagy holtan egyetlen egyet sem. (Új-guineai barátaim bezzeg nagyon is közelről látták rokonaik holttestét.) Pearl Harbor után több százezer amerikai önkéntes jelentkezett arra, hogy japánokat öljön, mégpedig gyakran testközelből, bajonettel vagy lángszóróval többek között. Akiknek ez különösen nagy számban sikerült, vagy a csatákban feltűnő bátorságot tanúsítottak, azokat nyilvánosan kitüntették, a hősi halottak nevét és tetteit pedig sokáig őrizte a nemzeti emlékezet.

Aztán alig négy évvel később a politikai vezetők egyszercsak azt kérték tőlünk, hogy hagyjunk fel a japánok gyűlöletével, és felejtsük el az életünket addig uraló jelmondatot: „Emlékezz Pearl Harborra!” Sokan tényleg megpróbálták ezt, évekig küzdve a számukra lehetetlen feladattal. Különösen a közvetlenül érintettek, például akik élve kerültek haza a bataani halálmenetből, vagy akiknek rokonai és közeli barátai estek áldozatául a japán fegyvereknek. Pedig ők csak négy évig tanultak gyűlölni, nem születésüktől kezdve folyamatosan, mint például a dani wilihimanok és widaiák, és gyűlöletüket nem táplálta annyi közvetlen tapasztalat. A bosszúvágy talán primitív és csúnya dolog, de létezik, és nem hanyagolható el. Érdemesebb elfogadnunk, megértenünk és foglalkoznunk vele – természetesen úgy, hogy a bosszú konkrét tetteitől azért visszatartjuk magunkat.

HARMADIK RÉSZ

GYEREKEK ÉS ÖREGEK

5. fejezet

GYEREKEK A HAGYOMÁNYOS TÁRSADALMAKBAN

Összevetések – Születés – Csecsemőgyilkosság – Elválasztás és a szülések közti szünet – Szoptatás igény szerint – Kapcsolat a gyerek és a felnőttek között – Apák és pótszülők – Reakció a gyereksírásra – Testi fenyítés – A gyerek önállósága – Játék vegyes korcsoportban – Játék és oktatás – Az ő gyerekeik és a mieink

Összevetések

Egyik új-guineai utamon megismerkedtem a fiatal Enuval, akinek élettörténete nagy hatást gyakorolt rám. Enu olyan vidéken nőtt fel, ahol a gyerekeket igen korlátozó stílusban nevelik, rengeteg kötelességgel és a bűntudat beléjük plántálásával. Neki ebből már ötévesen elege lett, átszökött a szüleitől egy másik törzshöz, ahol szintén élnek rokonai. Ez egész más világ, pont ellentéte az előzőnek. A gyerekeket úgy tekintik, mint akik felelősek saját tetteikért, nagyrészt mindig azt csinálhatják, ami nekik tetszik. Például ha egy még járásképtelen csecsemő közel kúszik a tűzhöz, nem húzzák vissza; ha megégeti magát, majd megtanulja, hogy a tűz veszélyes. Ami azt illeti, sokan tényleg így tanulják meg, egy csomó felnőttön élete végéig látszanak a gyerekkori égésnyomok.

A nyugati ipari társadalom emberének mindkét véglet riasztó és elvetendő. Pedig különösen az utóbbi, a maga „ráhagyós” stílusával, egyáltalán nem ritka a világ vadászó-gyűjtögető népeinél, ahol a gyerek autonóm egyénnek számít. Vágyainak kiélését nem akadályozzák, még ha így veszélybe is sodorja magát, nyugodtan játszhat éles késektől tűzön rotyogó fazékig bármivel (19. kép).

Miért érdemes érdeklődnünk a hagyományos vadászó-gyűjtögető, földművelő és állattenyésztő társadalmak gyereknevelési gyakorlata iránt? Van erre két tudományos szempontú válasz. Egyrészt a társadalom közel fele részben gyerekekből áll, megértésük nélkül egyetlen szociológus sem állíthatja, hogy a működését érti. Másrészt mindnyájan egy néhai gyerekből fejlődtünk felnőtté, viselkedésünk és – konfliktusfeloldó, házasodási stb. – szokásaink attól függnek, hogy annak idején miképpen szocializálódtunk.

A hagyományos gyereknevelés mégsem kapott annyi figyelmet a tudósok részéről, amennyit megérdemel. Részben talán azért, mert a távoli terepmunkára főleg olyan fiatal kutatók vállalkoztak és vállalkoznak, akiknek még nincs saját gyerekük, nehezükre esik a gyerekekkel való kommunikáció, így csaknem kizárólag felnőttekkel beszélnek, és az ő viselkedésüket írják le. Az antropológia, a neveléselmélet, a pszichológia és a társadalomtudomány más ágai rendszerint egy-egy általánosan elfogadott ideológia alapján működnek, ami kijelöli lehetséges témáik körét; ami ebből a körből kilóg, azt bizony hajlamosak elhanyagolni.

Még a névlegesen kultúrközi jellegű fejlődéspszichológiai kutatások is, amelyek például a német, az amerikai, a japán és a kínai gyerekek viselkedését hasonlították össze, az emberiség kulturális sokféleségének csak egy keskeny szeletéből válogattak. Csupa olyan társadalomból, amelynek van központi kormánya, érvényesül benne egy fejlett gazdasági specializáció és egy markáns társadalmi-gazdasági egyenlőtlenség. Nem meglepő, hogy a gyereknevelési gyakorlatuk egymáshoz hasonló lett. Az oktatást állami vagy legalábbis államilag felügyelt iskolákban végzik (nem pedig otthon, a család mindennapi életének spontán részeként), a gyerekek biztonságára állami rendőrség is ügyel (nemcsak a szülők és a rokonok), a csoportos játékban tipikusan azonos korúak vesznek részt (nem pedig ahogy kortól függetlenül összeverődnek), éjszaka a szülők és a gyerekek külön szobában alszanak (nem pedig együtt, sőt, közös ágyban), és a csecsemőt az anya kötött ütemterv szerint szoptatja (nem pedig bármikor a kicsi igényei szerint), már ha szoptatja egyáltalán.

Piaget, Erikson, Sigmund Freud, a gyermekorvosok és a gyermekpszichológusok mind ebből a nyugati kultúrkörből általánosítottak. Sőt, gyakran még szűkebből, mert megfigyeléseik és kísérleteik alanyai előszeretettel voltak saját gyerekeik és egyetemi diákjaik. Freud és az őt követő pszichoanalitikusok például hangsúlyozták a szexuális késztetést és a kiélésével szembeni akadályok lelki veszélyeit – ezen minden illő tisztelet dacára mosolyognom kell, ha mondjuk a bolíviai szirionó indiánokra gondolok, vagy arra a számtalan más hagyományos társadalomra, ahol gyakorlatilag bárki bármikor hozzájut készséges szexpartnerhez. Egy ottani Freud nagy valószínűséggel az „evési késztetést” tette volna meg pszichológiai rendszere alapjává, mert annak „akadályozott kiélése” okoz mindennapi nehézségeket. Vagy nálunk például sokáig indokolatlan kényeztetésnek minősült a hagyományos társadalmaknak az a szokása, hogy a csecsemő a saját kívánsága szerint bármikor szophat, mert az a freudisták szerint „túlzásba vitt örömszerzés a pszichoszexuális fejlődés orális szakaszában”. Holott mint nemsokára részletesen kitérek rá, ez a fajta szoptatási mód csaknem végig általános volt az emberi történelem folyamán, számottevő előnyei miatt bizonyára indokoltan és helyesen. Történelmi perspektívából nézve a mi asszonyaink eljárása számít ritka kivételnek, akik sokkal ritkábban szoptatnak aszerint, hogy mikor tudják azt napi programjukba beilleszteni.

A tudósok szakmai indokain kívül vannak merőben gyakorlati indokok is arra, hogy a hagyományos társadalmak gyereknevelési eljárásait megismerjük. Ezek a társadalmak ugyanis egy-egy természetes kísérletet jelentenek arra, hogy egy gyerekkel miképpen lehet bánni, és az adott bánásmód milyen következményekkel jár. Mi már nem tehetjük meg azt, hogy tömegesen kipróbáljuk többek között a végletesen elnyomó vagy a végletesen szabadjára engedő stílust; de nem is kell, megteszik helyettünk például Enu eredeti és választott falujának lakói. E kísérletek nyomán pedig előfordulhat, hogy ez vagy az az eljárásuk számunkra is követendőnek bizonyul. Valószínűleg nem az, hogy engedik a babát tűzbe nyúlni, vagy hogy első éveiben olyan szigorúan bánnak vele, hogy megszökik. A miénktől eltérő megoldások azonban mindenesetre szélesítik a látókörünket, és új választási lehetőségekre ébresztenek rá.

A legutóbbi évtizedekben végre felélénkült a tudományos érdeklődés a kisléptékű társadalmak gyereknevelése iránt. Született fél tucat kifejezetten erre a témára specializált tanulmány a világ utolsó olyan embercsoportjairól, akik még döntően vadászó-gyűjtögető életmódot folytatnak, a közép-afrikai esőerdőkben (efe és aka pigmeusok), a dél-afrikai sivatagokban (!kungok), Kelet-Afrikában (hadzák), Paraguayban (acsé indiánok) és a Fülöp-szigeteken (agták). Ebben a fejezetben összefoglalom ezek főbb eredményeit születésről, csecsemőgyilkosságról, szoptatásról, elválasztásról, gyerek és felnőtt testi kapcsolatáról, az apa és más gondozó felnőttek szerepéről, a gyereksírásra adott tipikus reakciókról, büntetésről, a gyermeki kíváncsiság szabadságáról, játékról, oktatásról és a gyerekkor néhány gazdasági kérdéséről.

Születés

A nyugatosodott társadalmakban az asszonyok főleg kórházban szülnek, igénybe véve képzett orvosok, bábák és nővérek segítségét. Ritkán fordul elő, hogy a szülésbe az anya vagy az újszülött belehal. Nem így volt azonban régen, vagy még mindig ott, ahol nincs jelen a modern orvostudomány: sok helyen a szülés sokkal gyakrabban fordult tragédiába, mint manapság.

A szülés körülményei a hagyományos társadalmakban igen változatosak. A legegyszerűbb esetben, ami azonban igen ritka, az asszony az egészet teljesen egyedül, segítség nélkül bonyolítja le. A !kungoknál például közvetlenül előtte el kell távolodnia néhány száz méterre a tábortól; a gyakorlatban azonban megengedik neki, kiváltképp mikor először szül, hogy más asszonyok csatlakozzanak hozzá, és később is elég közel marad ahhoz, hogy a baba első felsírására többen odasiessenek a szükséges teendőket ellátni, azaz elvágni a köldökzsinórt, letisztítani az újszülöttet, és visszahozni őt a táborba.

A brazíliai piraha indiánok (11. kép) még jobban ragaszkodnak az önálló szülés normájához. Daniel Everett beszámol egy hozzájuk látogató nyelvész, Steve Sheldon helyszíni tapasztalatáról: „Probléma lépett fel, valószínűleg gátrepedés. »Segítsetek, a baba nem jön!« – kiáltozta az asszony, de a pirahák csak ültek a helyükön. Néhányuk idegesnek látszott, a többség viszont nyugodtan beszélgetett tovább. A kiáltozás folytatódott: »Meghalok! Nagyon fáj… A baba nem jön!« Senki nem felelt. Steve elindult az asszony felé, de határozottan megállították. »Nem téged akar, hanem a szüleit!« Csakhogy a szülők nem tartózkodtak a közelben. Beesteledett, a nő hangja egyre halkabbá vált, majd végül abbamaradt. Reggel Steve megtudta, hogy meghalt a gyerekkel együtt. Ez a tragikus eset rávilágít, hogy a pirahák inkább hagyják a fiatal anyákat meghalni, mint hogy a szülésben segítsenek, mert meggyőződésük, hogy mindenkinek elég erősnek kell lennie saját nehézségei legyőzéséhez.”

Sokkal gyakoribb azonban, hogy a szülés más nők asszisztenciájával megy végbe. Az új-britanniai kaulong népnél, ahol a nők menstruáció és szülés idején tisztátalannak számítanak, a szülő nőt több idősebb asszony kíséri el egy kezdetleges bungalóba, amit az erdőben építenek. A másik szélső esetben a szülés teljesen nyilvános, mint például a Fülöp-szigetek agtáinál, ahol a tábor minden lakója odasereglik, és az aktust kiabáló tanácsokkal kíséri: „Nyomd!” „Húzd!” „Ne így!”, meg ami még eszükbe jut.

Csecsemőgyilkosság

Egy csecsemő szándékos megölése ma a legtöbb államban törvényellenes és számunkra visszataszító, de sok hagyományos társadalomban bizonyos körülmények között elfogadott. Mégpedig olyan körülmények között, amikor nehéz elképzelni, hogy a társadalom bármi egyebet tehetne. Ha például az újszülött nagyon gyenge vagy testi hibás, vagy ha az időszakos élelemhiány miatt a viszonylag kevés munkaképes felnőttnek viszonylag sok munkaképtelen gyereket és öreget kell eltartania.

Vándorló életmódú vadászó-gyűjtögetőknél az anya hordozza gyermekét egészen addig, míg ő folyamatosan lépést nem tud tartani a felnőttekkel. Az eközben szült következőt már nem lenne ereje hordozni, sem teje táplálni. Ugyanez a kényszerhelyzet lép fel akkor, amikor ikrek születnek. Kim Hill és A. Magdalena Hurtado idézi egy acsé indián szavait: „A testvéremet meg kellett ölni, mert túl korán született utánam, mikor anyám még engem is szoptatott. Azt mondták neki: »Ha megtartanád, nem maradna elég tejed a nagyobbiknak«, vagyis nekem. Így a kicsit anyám megölte.”

Ugyancsak indok lehet egy újszülött megöléséhez, ha az apja meghalt vagy elhagyta a családját. Az egyedülálló anyák helyzete még ma is nehéz, és még nehezebb volt a múltban. Ez különösen ott érvényes, ahol a gyerek táplálásához a legtöbb kalóriát az apa teremti elő, és védelmet nyújt a többi férfi durva viselkedése ellen.

Bizonyos hagyományos társadalmakban a fiú-lány arány a születéstől a serdülésig folyamatosan nő, mivel a fiúgyerekek értéke nagyobb, és így a lányok nagyobb eséllyel halnak meg. Szüleik ugyanis kevésbé törődnek velük, vagy (kivételes esetekben) megfojtják, élve eltemetik vagy a vadonban magukra hagyják őket. Az acsé indiánoknál például tízéves kor előtt a fiúk 14, a lányok 23%-a esik szándékos gyilkosság áldozatául. Ez kb. négyszer gyakrabban előfordul azokkal, akinek vagy az anyjuk, vagy az apjuk hiányzik, de a lányok veszélyeztetettebbek a fiúknál. Ma Kínában és Indiában a fiútöbbletet más mechanizmussal érik el: még születés előtt megvizsgáltatják a magzat nemét, és lány esetében gyakrabban folyamodnak abortuszhoz.

A !kungok az anyára bízzák a döntést újszülöttje megtartásáról vagy megöléséről. Nancy Howell írta: „Az egyedül szülés kötelező szokása az anyának megkérdőjelezhetetlen jogot ad, és egyben kötelességet ró rá: mielőtt a gyermeket elnevezik, és mindenképp mielőtt visszahozzák a faluba, neki kell tüzetesen megvizsgálnia, és megfojtania, ha rajta születési hibát talál. Sok !kung informátoromtól hallottam, hogy ez a vizsgálat és ez a döntés szükséges részét képezi a szülés folyamatának. A hibás újszülött megölése az ő szemükben nem gyilkosság, mivel szerintük az élet nem a születéskor kezdődik, hanem akkor, amikor az új jövevénynek nevet adnak, és bemutatják őt a falu közösségének. Az anya ezt a jogot és kötelességet a kultúrába szervesen beágyazott előírásként kapja, valahányszor testi hibás babát vagy ikreket szül. A !kungoknál nem léteznek felnőtt ikerpárok.”

A csecsemőgyilkosság azonban távolról sem általános a hagyományos társadalmakban. Funkcióját rendszerint a nemkívánatos gyerek olyan elhanyagolása veszi át, aminek következtében „magától” meghal. Például anyja nem vagy csak ritkán szoptatja, vagy folyamatosan betegségeknek és kártevőknek teszi ki azzal, hogy nem tartja tisztán. A bolíviai szirionó indiánok egy csoportjánál élt Allan Holmberg például megállapította, hogy ott ismeretlen mind a magzatelhajtás, mind az újszülött megölése. Bár a gyerekek 15%-a dongalábbal született, és ezek közül a felnőttkort és saját család alapítását csupán mintegy ötödrészük érte meg, közben ugyanolyan szeretetben és törődésben volt részük, mint hibátlan társaiknak.

Elválasztás és a szülések közti szünet

Az Egyesült Államokban a 20. század nagy része folyamán csökkent mind az anyjuk által szoptatott csecsemők aránya, mind az az életkor, amikor a szoptatásukat abbahagyták. 1970-ben például hat hónaposan mindössze 5%-uk táplálkozott anyatejjel. Ezzel szemben a gazdálkodókkal kapcsolatban nem lévő és termékeikhez nem hozzájutó vadászó-gyűjtögetőknél a szoptatási idő sokkal hosszabb hat hónapnál. Ők nem ismerik se a tehéntejet, se a pépes bébiételeket, csecsemőiknek semmi más nem áll rendelkezésükre, mint az anyatej. Hét megvizsgált vadászó-gyűjtögető népnél a szoptatási idő átlagosan kb. 3 év volt, vagyis elválasztásukra abban az életkorban került sor, mikor a szilárd emberi táplálékot már meg tudták enni. Igaz, hogy hat hónaptól kezdve itt-ott kaptak előre megrágott ételeket is, de csak kiegészítésként, és szoptatásuk mindaddig folyt, amíg anyjuk várandós lett következő gyerekével. A !kungoknál például akár négyéves koron túl is. A vizsgálatok továbbá kimutatták, hogy a szoptatási idő hosszabbodásával nő annak valószínűsége, hogy a gyerek megéri a felnőttkort.

A letelepedett földművelő népeknél és a velük kereskedő vadászó-gyűjtögetőknél az elválasztási idő – és egyben a szülések közötti idő – a nomádokra jellemző 2,5-4 év helyett átlagosan csak 2 év, mivel ekkor átállnak a háziállatok tejére és a gabonakásákra. Amikor például egy tipikus !kung csoport felhagy a vándorló életmóddal és gazdálkodni kezd, ami a közelmúltban egyre többükkel előfordul, a születések közötti időtartamuk átlagos 3,5 éve rövid idő alatt csaknem felére, 2 évre zsugorodik.

A nomád vadászó-gyűjtögetők hosszú szoptatási idejének végső evolúciós okairól és közvetlen élettani mechanizmusáról kiterjedt tudományos vita folyt. Végeredményben két végső ok körvonalazódott ki. Az egyik, hogy ha nincs más táplálék az anyatej mellett, egyetlen asszony sem tud két csecsemőt ellátni úgy, hogy a teje mindkettőnek elég legyen. A másik, hogy csak a négyévesnél nagyobb gyerekek tudnak lépést tartani szüleikkel a vándorlás alatt, a kisebbeket vinni kell; márpedig egy 40 kiló körüli !kung nő amúgy is cipel magával akár 10-20 kiló élelmet, plusz a család háztartási eszközeit és nem utolsósorban vizet, ezekhez jön hozzá 4 év alatti gyerekének legalább 10 kilója, tehát egy második gyerek már túl nehéz volna neki. Az állandó lakóhelyű mezőgazdálkodók mindkét korlátozó tényezőtől mentesülnek: egyrészt vannak az anyatejet pótló ételeik, másrészt nem kell rendszeresen vándorolniuk a táborhelyek között.

A késői elválasztás azt jelenti, hogy az anya fizikai és érzelmi energiájának nagy része egyszerre egy gyerekre fordítódik. A !kungok nyugati megfigyelői azt a benyomást szerezték köztük, hogy az anyával való igen szoros kapcsolat és a több évig tartó kizárólagos figyelem a !kung gyerekeknek olyan érzelmi biztonságot ad, ami aztán felnőttként is jellemző marad rájuk. Az elválasztás aktusa persze annál megrázóbb lehet nekik. A kistestvér érkeztével a négyéves, érzelmileg „elkényeztetett” emberkével anyja egyszer csak sokkal kevesebbet törődik, megvonja tőle édes és meleg tejét, éjszaka már nem alhat vele összebújva, és egyáltalán, kezdik vele éreztetni, hogy a felnőtt világba lassan bele kell nőnie. Erre a fájdalmas eseményre a !kungok még öreg korban, akár 70 év múlva is emlékeznek. Vagy mikor egy piraha indián táborban éjjel gyereksikolyok hallatszanak, elég gyakran, majdnem biztos, hogy egy frissen elválasztott négyéves pont ezt az élményt éli át. Bár a nyugati normánál későbbi elválasztás minden hagyományos társadalomra jellemző, konkrét módja más és más lehet: a bofi és az aka pigmeusoknál például nem hirtelen, hanem fokozatosan történik, a gyerek számára sokkal kisebb érzelmi megrázkódtatással, méghozzá nem ritkán úgy, hogy ő maga kezdeményezi.

Szoptatás igény szerint

Most lássuk azokat a mechanizmusokat, amelyek biztosítják, hogy az anyának soha ne kelljen egyszerre két gyereket szoptatnia és cipelnie. Az egyik ilyen mechanizmus társadalmi, a másik fiziológiai jellegű. A társadalmi megoldás a korán jött gyerek megölése, vagy (gyakrabban) olyan mértékű elhanyagolása, hogy belehaljon. A fiziológiai mechanizmus pedig abból a szokásból következik, hogy a csecsemő bármikor szophat, mikor akar: ez az anya szervezetében gátolja a fogamzást még rendszeres nemi élet mellett is.

Olyan vadászó-gyűjtögető csoportokban, amelyeket kifejezetten e szempontból tanulmányoztak, az igény szerinti szopás igen gyakorinak bizonyult. Napközben a még járóképtelen kisgyerek folyamatosan az anya testén tartózkodik, éjjel pedig közvetlenül mellette, tehát emlőihez mindig hozzáfér. A !kungoknál végzett mérés szerint a szopások napközben kb. 14 percenként követik egymást, és időtartamuk egy-egy alkalommal átlagosan két perc; gyakoriságuk tehát óránként nagyjából négy. Éjszaka az anya legalább kétszer felébred szoptatni, a gyerek viszont alvása közben is gyakran kiszolgálja magát. Ez a lehetősége minden !kungnak megvan életének minimum első három éve során. A modern társadalmakban viszont a legtöbb anya házon kívüli vagy akár belüli munkája több órára elválaszthatja gyermekétől, ami ritkább és egy-egy alkalommal kiadósabb szopást eredményez.

A kutatók feltételezik, hogy az igény szerinti szopás hatására fellép az orvosi műszóval amenorrheának, vagyis a peteérés elmaradásának nevezett jelenség. Ugyanazok a hormonok váltják ki, amelyek a tejelválasztást serkentik. Fontos tudni, hogy kifejezetten gyakori szopás kell hozzá, naponta fél tucat nem elég. Forgalomban van egy másik magyarázat is: eszerint a peteérés csak akkor következik be, ha a szervezet zsírtartalma egy bizonyos küszöbszintet meghalad, ami a folyamatos szoptatással igénybe vett vadászó-gyűjtögető anyáknál ritkán következik be. A viszonylag jól táplált nyugati asszonyoknál sokkal inkább, miközben a kevés szoptatás miatt náluk amenorrhea sem lép fel, így (meglepetésükre) teherbe eshetnek már csecsemőjük elválasztása előtt. Nemrég egy nőismerősöm, aki tudott a szoptatási amenorrheáról, majdhogynem felháborodva panaszkodott nekem: „Azt hittem, nincs veszély, amíg szoptatok!”

A szoptatás gyakorisága különbözik az egyes emlősfajok között. Folyamatosan, azaz igény szerint szoptatnak például a kenguruk, a denevérek és a legtöbb főemlős, beleértve a csimpánzokat. Néhányszor napjában a nyulak és az antilopfélék: náluk az anya hosszú ideig magára hagyja kölykét, elbújtatva a fűben, amíg ő maga legel. Az emberek között a vadászó-gyűjtögetők az óvilági majmok és a csimpánzok folyamatos stílusát követik, ami bizonyára főemlős őseink öröksége, és végig érvényben volt evolúciónk évmilliói folyamán. Csak nemrég, pár ezer éve változtattak rajta a gazdálkodó népek, akiknél az anya és a gyermek nincs mindig testközelben. Nyomukban a mai anyák átvették a nyulak szokását, miközben tejtermelésük élettani sajátosságai továbbra is azonosak maradtak a csimpánzokéval.

Kapcsolat a gyerek és a felnőttek között

Mint ismeretes, az anyakenguru sokáig erszényében hordja kicsinyét. Kevésbé köztudott, de hasonlóan jár el a denevér, akinek a kölyök folyamatosan a hasára csimpaszkodik, még repülés közben is. A csimpánz és az óvilági majmok kölykei pedig idejük nagy részét anyjuk hátán töltik. A ritkán szoptató fajoknál viszont az anya a kölyökkel leginkább csak akkor kerül testi érintkezésbe, amikor táplálja és gondozza.

A modern ipari társadalmakban mi ez utóbbi módon járunk el: az anya vagy más gondviselő néha felveszi a kisgyereket etetni vagy játszani vele, de nem tartja sokáig magánál. Folyamatos tartózkodásra ott van a járóka vagy a hempergő, éjszaka pedig külön ágy, gyakran külön szobában. De ez valószínűleg csak az utóbbi évezredekben van így, és akkor sem mindenütt. A mai vadászó-gyűjtögető közösségekben az anya (vagy más felnőtt) és a gyerek testi kontaktusa egész nap csaknem folyamatos. Ezt járás közben különféle tartóeszközökkel oldják meg, mint amilyen például a !kungok hevederes, az új-guineaiak kötélből font, vagy az északi mérsékelt égöviek textilanyagú zsákocskája. Éjjel szintén egymás mellett alszanak, rendszerint ugyanabban az ágyban vagy ugyanazon a matracon. 90 hagyományos társadalomra kiterjedő vizsgálat egyetlen egyet sem talált, ahol a gyerek és az anya külön szobában aludt volna. A közös ágyat amerikai gyerekorvosok mostanában ellenjavallják azon az alapon, hogy abban a gyerek összenyomódhat vagy túlmelegedhet; ez persze lehetséges, és néha biztos elő is fordul, de úgy látszik, elődeinket évezredekig nem sújtotta elég gyakran ahhoz, hogy a szokással felhagyjanak. Lehet egyébként, hogy a kemény fekhely miatt, ami a vadászó-gyűjtögetőknél tipikus: döngölt földön sokkal nehezebb egy hálótársra véletlenül ráhengeredni, mint a mi puha matracainkon.

A !kung csecsemő egyéves koráig ideje 90%-át anyjával vagy más gondviselővel közvetlen testi kapcsolatban tölti, hordozva menet közben is. Kapcsolata nagyjából másfél évesen kezd többször meg-megszakadozni, de akkor is majdnem mindig saját kezdeményezésére, amikor a többi gyerekkel játszani akar. Még az az idő is, amit az anyján kívül más felnőttel tölt, meghaladja a mai nyugati gyerekek összes felnőttekkel együtt töltött idejét, beleértve az anyjukat.

Nálunk a gyerekszállítás legáltalánosabb eszköze a babakocsi, amely nem nyújt testi kontaktust, és benne a gyerek vagy fekszik, vagy ha ül, hátrafelé néz (39. kép). Így nem ugyanazt a világot látja, mint a vele lévő felnőtt. Újabban terjed az ülő helyzetű szállítás erre konstruált hátizsákban vagy mellkasi „kenguruban”, de ez utóbbi például szintén hátrafelé tekintő nézőponttal jár. Nem így a hagyományos társadalmakban, ahol a gyerek és az őt hordozó felnőtt perspektívája megegyezik (21., 38. kép); könnyen lehet, hogy például a !kung gyerekek mozgással kapcsolatos idegrendszere bizonyos szempontokból ezért fejlődik gyorsabban, mint az amerikai gyerekeké.

Meleg éghajlaton persze a közvetlen testi érintkezést könnyebb megoldani egy meztelen gyerek és szintén csaknem meztelen anyja között, mint ott, ahol a hideg ellen mindkettejüknek muszáj ruhát hordaniuk. A mérsékelt égövben a hagyományos társadalmak is pólyáznak, arról viszont nem mondanak le, hogy csecsemőiket az anyák a testükön hordják. Erre a legtöbb helyen egy kemény lap szolgál, amit az anya elöl a nyakába akasztva visel, és a gyereket ahhoz erősíti hozzá. Így egyúttal akadályozza őt törzsének és végtagjainak mozgatásában. A navahó indiánok szerint ez még arra is jó, hogy a gyerek könnyebben elaludjon, illetve folytassa az alvást, ha már aközben veszik ölbe; rendszerint hozzáteszik még azt a magyarázatot is, hogy a rögzítés miatt kisebb eséllyel ébred fel, ami különben megtörténhetne saját heves mozdulataitól. A navahó csecsemők kb. hat hónapos korukig ilyen „bölcsőlaphoz” rögzítve tartózkodnak idejük 60-70%-ában. Régen egyébként ez az eszköz Európában is széles körűen használatos volt, pár évszázada hagytak fel vele.

A mai emberek szemében az ilyen mértékű korlátozás felháborító lehet – vagy legalábbis lehetett a közelmúltig, mert mostanában kezd ismét divatba jönni. Nekünk a személyes szabadság meglehetősen szent dolog, még a járni nem vagy alig tudó, pár hónapos személyeké is. Hajlamosak vagyunk feltételezni, hogy rögzítésük visszafogja testi-szellemi fejlődésüket, sőt, esetleg maradandó lelki sérülést okoz. Nos, mikor a navahók körében statisztikailag összehasonlították a gyakori rögzítéssel és az anélkül tartott gyerekeket, egyebek mellett aszerint, hogy mikor kezdenek önállóan járni, semmi különbséget nem találtak közöttük, és ugyanígy a navahó és a közelükben lakó fehér amerikai gyerekek között sem. Ez egyébként nem különösebben meglepő, ha arra gondolunk, hogy a kis indiánok a járást megelőző kúszás-mászás kezdetén már csak körülbelül a nap felét töltik a bölcsőlapon, és olyankor többnyire alszanak. Másrészt ez az eszköz közvetlenül anyjukhoz kötve tartja őket, akit így elkísérhetnek akárhová. Végeredményben tehát sem a személyes szabadságuk nem sérül jelentősen, sem a fejlődésük nem lassul le; a mi babakocsiban és járókában tartott gyerekeink szociális szempontból gyakran elszigeteltebbek náluk.

Apák és pótszülők

Az utódaik gondozásába fektetett energia az állatvilág apáinak körében elég változó. A strucc és a csikóhal nősténye tojás-, illetve peterakás után rögtön lelép, a költést és minden további teendőt a hímre hagyva, míg sok emlős-és néhány madárfajnál a hím teszi ugyanezt. A legtöbb majom, köztük az emberszabásúak, a fenti két szélsőség között foglal helyet, de közelebb az utóbbihoz: az apa együtt marad kölykeivel és szülőtársával, időnként egy nagyobb csapat részeként, de a gondozásban nemigen vesz részt az alkalmankénti védelmen túl.

Az emberapa szülői felelősségvállalása jelentéktelen a struccokéhoz és a csikóhalakéhoz képest, imponálóan sok, ha a legtöbb más főemlőshöz viszonyítjuk, de mindenképp elmarad az anyáé mögött. Ez érvényes az összes ismert emberi társadalomra. Részt vesz a család védelmében, élelmük előteremtésében és rendszerint a gyerekek oktatásában is. Ha történetesen meghal, utódainak fennmaradási esélye bizonyos társadalmakban számottevően lecsökken. Általában a viszonylag idősebb, járó és beszélő gyerekekkel (kiváltképp a fiúkkal) szívesebben foglalkozik az újszülötteknél és a csecsemőknél; a modern társadalmakban a fürdetés, a pelenkacsere, a csöpögő orr letörölgetése és hasonló műveletek csaknem mindig az anyára várnak.

Az apa közreműködésének mértéke részben attól függ, hogy az adott társadalomban milyen munkamegosztás érvényesül. Ott a legnagyobb, ahol az élelem döntő részét a nők szerzik be, mint például az aka pigmeusoknál (8. kép), ahol a gyűjtögetésen kívül részben női munka a hálós vadászat is. Általában a vadászó-gyűjtögető társadalmakban a nők többet foglalkoznak a család élelmezésével, a férfiak pedig értelemszerűen a gyerekek gondozásával, mint a földművelők és az állattartók. A férfiak közvetlen gyerekgondozó funkciója ott is gyenge – mint például Új-Guinea Felföldjén vagy Afrika bantuk lakta részein –, ahol sokat háborúznak, tehát elsősorban harcosnak és családjuk védelmezőjének tekintik magukat. Az új-guineai Felföld hagyománya szerint közös férfiházakban laknak, együtt hatévesnél idősebb fiaikkal, míg az asszonyok, lányok és a hatévesnél fiatalabb fiúk külön családi kunyhókban. A férfiak és a kisfiúk még enni sem térnek haza, a férfiházban fogyasztják el azt az ételt, amit az asszonyok visznek be nekik.

Modern nyugati társadalmunkban a gyerekek legfőbb gondviselői a szüleik. Hozzájuk képest mindenki más – nagyszülők és egyéb rokonok – jelentősége elhanyagolható, sőt, az utóbbi évtizedekben még csökkent is, mióta a családok viszonylag nagy távolságokra szétköltöznek. Nem tagadható, hogy a gyerekek gondozásában mind érzelmileg, mind gyakorlatilag fontos lehet bármelyik rokon, idősebb testvér, dajka vagy iskolai tanár, de az ilyen „pótszülők” szerepe elenyésző ahhoz képest, amit a hagyományos társadalmakban betöltenek.

Ott viszont tevékenységük már az újszülött életének első órájában elkezdődik. Az aka és efe pigmeusoknál például a felnőttek és az idősebb gyerekek kézből kézbe adják őket a tábortűz körül, puszilgatva és lengetve, miközben énekelnek és beszélnek hozzájuk. Néhány antropológus megmérte, hogy ilyenformán óránként átlag nyolc kört tesznek meg. A vadászó-gyűjtögető anyák megosztják a gondozást nemcsak az apákkal, hanem a nagyszülőkkel, nagynénikkel, nagybácsikkal, testvérekkel és más hordabeliekkel is. Erre szintén vannak mennyiségi adataink: egy tipikus négy hónapos csecsemő gondviselőinek száma néhány óra leforgása alatt az eféknél 14, az akáknál 7-8.

Sok helyen a nagyszülők egész nap vagy néha több napig a táborban maradnak a kicsikre vigyázni, mialatt a munkaképes felnőttek a dzsungelt járják élelem után. A nagymamával kiegészült hadza családok gyerekeinek súlygyarapodása egy statisztikai vizsgálat szerint gyorsabb, mint a nagymama nélkülieké. Hasonlóan fontosak a nagynénik és a nagybácsik; a dél-afrikai Okavango-delta bantujainál a fiúk fejlődésére nem az apjuk gyakorolja a legnagyobb befolyást, hanem az anyjuk legidősebb bátyja. A gondozásba a testvérek ugyancsak besegítenek, különösen az idősebb lányok a földművelő és állattenyésztő társadalmakban (38. kép).

A brazíliai piraha indiánok között több évig élt Daniel Everett így hasonlította össze az ottani gyerekek és amerikai kortársaik helyzetét: „A legnagyobb különbség az, hogy a piraha gyerekek szabadon kószálnak a faluban, mintha mindenki a rokonuk volna, és valóban mindenki valamennyire felelősnek érzi magát értük.” A perui jora indián gyerekek nagyjából fele részben nem otthon, hanem más családoknál étkeznek. Egy amerikai barátom, aki misszionáriusok fiaként egy kis új-guineai faluban nőtt fel, beszámolt igen furcsa érzéseiről, amikor szüleivel visszaköltözött az Egyesült Államokba, hogy ott középiskolába járjon: a faluban neki minden felnőtt „néni és bácsi” volt, nem pedig közömbös idegen.

A nagyobb gyerekek egyre hosszabb ideig vendégeskednek más családoknál. Távollétük a szüleiknek teljesen természetes, ahogy magam is tapasztaltam egyik új-guineai madármegfigyelő utamon. Ilyenkor mindig felfogadok helyieket, hogy a poggyászomat hordozzák, mert a falvak között elég nagy távolságokat kell megtennem. Az egyik alkalommal több felnőtt mellett egy tízéves fiú, Yuro is jelentkezett, aki ehhez a munkához már elég erős volt. A szülei történetesen nem tartózkodtak otthon, de megüzente nekik a szomszédokkal, hogy pár napra elmegy. Mikor a következő faluba megérkeztünk, nagy késéssel egy folyó áradása miatt, kiderült, hogy onnan a többiek nem jönnek tovább, pedig nekem a munkámhoz kellett legalább egy fő segítség. Yuro felajánlotta, hogy velem marad akár egy hónapig is, a faluba visszatérők majd megmondják a szüleinek, hogy hol van. Így is történt. Náluk szemlátomást a dolgok normális menetéhez tartozott, hogy egy tízéves gyerkőc egy hónapot vagy még többet távol van a saját elhatározásából.

Néhány társadalomban a gyerekek hosszú idejű távolléte örökbefogadásba nő át. Az Andamán-szigeteken például ez rutinszerűen bekövetkezik 9-10 éves kor fölött: az örökbefogadó család itt általában egy másik csoporthoz tartozik, míg az alaszkai injupiatoknál inkább ugyanahhoz. A fejlett világban egészen a legutóbbi időkig az volt a szokás, hogy a fogadott gyerek nem ismerhette eredeti szüleit, nehogy ezzel csökkenjen kötődése a fogadószülőkhöz. A hagyományos társadalmakban viszont az örökbefogadás egyik fő indítéka épp az, hogy erősítse két család (mint az injupiatoknál) vagy két csoport (mint az Andamán-szigetieknél) baráti kapcsolatát.

Minden kutató egyetért abban, hogy a pótszülők fontosak, mert etetik és védik a gyereket, akár az igazi szülők, növelve a túlélési esélyét. Fontosak ugyanakkor pszichológiailag is, mert társadalmi hatásokat közvetítenek, és alkalmanként a szülőkétől eltérő viselkedési modelleket nyújtanak. A kisléptékű társadalmakban dolgozó antropológusok gyakran kifejezik meglepetésüket afölött, hogy az ottani gyerekek milyen hamar megtanulnak eligazodni a társadalomban; feltételezik, hogy ezt legalább részben a pótszülőkkel való gazdag kapcsolatrendszerük magyarázza. Ugyanez a kapcsolatrendszer természetesen hasonló módon hat a modern iparosodott világban is, már ahol létezik. Az amerikai szociális munkások tapasztalata szerint minden gyerek csak nyer azzal, ha kiterjedt, többnemzedékes családban nő fel. Azok a tizenéves, kis jövedelmű és a gyerekgondozásban tapasztalatlan leányanyák, akiknek valaki segít – nagymama, nagynéni vagy akár egy képzett diáktanácsadó –, a szükséges készségeket és tudást gyorsabban megszerzik a teljesen egyedülállóknál. Az izraeli kibucok egyszerre több gyerekkel foglalkozó gondozói vagy a jól működő napköziotthonok nevelői ugyanezt a funkciót tölthetik be. Barátaimtól sok történetet hallottam olyan gyerekekről, akiket „problémás” szülők neveltek, mégis a társadalomba remekül beilleszkedő, életképes személy vált belőlük, mert módjuk volt rendszeres kapcsolatot tartani egy szeretetteljes felnőttel. Aki lehetett például egy iskolai technikaszakkör vezetője, egy karateedző vagy egy zongoratanár, akivel mindössze hetenként egyszer találkoztak.

Reakció a gyereksírásra

A gyermekorvosok és gyermekpszichológusok sokat vitatkoztak arról, hogy mi a szülő leghelyesebb teendője, amikor a gyerek sír. Akkor persze nincs vita, ha látszik, hogy fáj valamije vagy segítségre szorul; de ha látszólag semmi baja, akkor vajon ölbe kell-e venni és nyugtatgatni, vagy hagyni, hogy addig folytassa, amíg magától lecsillapodik. Vagy a kérdést másképp feltéve, a jövőben többet vagy kevesebbet fog-e sírni egyik vagy másik szülői reakció nyomán?

Nyugati civilizációnkban az elvi válasz változik országról országra, és az országokon belül is nemzedékről nemzedékre. Mikor én több mint ötven éve Németországban éltem, ott az uralkodó stratégia a sírni hagyás volt; feltételezték, hogy a gyereknek kárt okoz, ha „ok nélkül” babusgatják. Statisztikai vizsgálatok szerint az akkori németek átlag három esetből kétszer tényleg hagyták sírni a gyereket a járókájában minimum tíz percig vagy akár fél óráig, miközben az anyja vásárolni ment vagy egy másik szobában dolgozott. Az indoklás két bűvös szava, a „Selbstständigkeit” és az „Ordnungsliebe”, azt a követelményt fejezte ki, hogy a lurkó minél hamarabb szokjon hozzá egyrészt az önállósághoz, másrészt a rendszeretethez; az utóbbiba az is beletartozott, hogy tegyen eleget a felnőttek kívánságainak. A szülők attól féltek, hogy ha túlzottan odafigyelnek rá, akkor „verwöhnt”, azaz elkényeztetett lesz, ami nagyon-nagyon rossz tulajdonságnak számított. Megjegyzem, épp ezért meg is szólták az amerikaiakat, akik akkor inkább a „babusgatós” stílust voltak hajlamosak követni.

Amerika és Nagy-Britannia városaiban a kemény német ideál nagyjából 1920 és 1950 között uralkodott. A gyermekorvosok és más szakértők a szabályos napirendet és a tisztaságot tartották a legfontosabbnak, osztották azt a nézetet, hogy a sírásra adott gyors reakció elkényeztető hatású, és hogy a gyereknek minél fiatalabb korban meg kell tanulnia önállóan játszani és fegyelmezni magát. Sarah Blaffer Hrdy antropológus erre az elvre a következő szavakkal emlékezett: „Anyámék idejében a művelt nők úgy vélték, hogy ha a síró gyereket felveszik, azzal igazából arra kondicionálják, hogy még gyakrabban sírjon.” A nyolcvanas években, mikor feleségemmel két frissen született ikerfiunkat neveltük, ez a felfogás annyiban még tartotta magát, hogy az esti lefektetést gyorsan és könyörtelenül illett lebonyolítani. Nyüszög a gyerek, mikor anyu kioson a szobából, na és? Kívánjunk neki mosolyogva jó éjszakát, és tűnjünk el. Legfeljebb ha nagyon rázendít, menjünk vissza tíz perccel később, várjunk mellette, amíg megnyugszik, de akkor aztán hagyjuk ott végképp. Mit mondjak, szörnyű érzés volt nemcsak egy anyunak, de még egy trópusi viharokban edzett apunak is… És tudom, hogy nemcsak nekünk, ilyen természetű megpróbáltatásainkat sok amerikai szülő osztotta; mi több, attól tartok, hogy itt részemről a múlt idő használata túlzott optimizmus.

Ezzel szemben a vadászó-gyűjtögető népek megfigyelői rendszeresen arról tudósítanak, hogy ott a gyereksírásra adott reakció azonnali és következetes. Az efe pigmeusok csecsemőit a sírás kezdetétől számítva 10 másodpercen belül kézbe veszi vagy az anyjuk, vagy más. A !kung csecsemőket úgyszintén, sőt, az érintés vagy az anyai emlő felajánlása az esetek 88%-ában már 3 másodpercen belül bekövetkezik. Az anyákon kívül ebben elsősorban az idősebb asszonyok jeleskednek, mármint nem az emlővel, hanem kézi cirógatással és ringatással. Így aztán az apró !kungok óránként átlagosan legfeljebb egy percet sírnak összesen, egy-egy alkalommal rövidebb ideig 10 másodpercnél. Sírással töltött idejük mindössze fele például holland kortársaikénak. Az összehasonlító statisztikák szerint általánosan is egyértelmű, hogy a sírni hagyott egyéves gyerekek többet sírnak, mint azok, akiket egy felnőtt késedelem nélkül igyekszik megnyugtatni.

Hogy melyik stratégia eredményez egészségesebb felnőtteket, az igazán csak tudományos kísérlettel lenne eldönthető. Mégpedig úgy, hogy egy társadalom családjait véletlenszerűen két csoportja osztjuk, az egyikben a szülők kötelezően rá se rántanak síró gyerekükre, a másikban pedig három másodpercen belül mindent megtesznek, hogy lecsillapítsák; és aztán húsz év múlva a pszichológia ügyes módszereivel megmérjük, hogy melyik csoportból kikerült felnőttekből lett önállóbb, kapcsolataiban magabiztosabb, nagyobb önuralommal rendelkező és kevésbé elkényeztetett személyiség, szóval csupa olyan erény birtokosa, amit a modern neveléselmélet szakemberei és a gyermekorvosok fontosnak tartanak. Ezt az irreálisan ambiciózus kísérletet természetesen soha senki nem végezte el, kénytelenek vagyunk beérni a spontán anekdotikus tapasztalattal, azaz „természetes kísérletek” összevetéseivel. Ezekből annyit mindenesetre megállapíthatunk, hogy a vadászó-gyűjtögetők módszere nem vezet az önállóságot és a felsorolt többi erényt feltűnően nélkülöző emberek tömegéhez. A tudósok erre vonatkozó magyarázataira később még visszatérek.

Testi fenyítés

A gyerekek elkényeztetéséről folyó vita a sírásra adott reakcióhoz hasonlóan jellemzi a testi fenyítés témakörét. Itt is nagy változatosság tapasztalható mind az országok, mind a nemzedékek között. Az Egyesült Államokban például a verés sokkal elterjedtebb volt a múlt század közepe táján – mikor én még elvileg a pálca vagy a csattogó tenyér passzív végén tartózkodtam –, mint manapság. Feljegyezték Bismarck (egykori német kancellár) megjegyzését, miszerint a gyerekkorukban elfenekelt és nem elfenekelt generációk még ugyanazon a családon belül is következetesen váltakoznak. Ez sok amerikai barátom tapasztalatával egyezik: akiket gyerekként vernek, keményen elhatározzák, hogy ilyen barbár kegyetlenségnek saját gyerekeiket soha nem teszik ki, akiket pedig nem vernek, azok szerint a verés még mindig egészségesebb, mint helyette állandó bűntudattal manipulálni őket.

Az országok közti különbségekre jellemző többek között a mai Nyugat-Európa. Svédországban a testi fenyítés törvényileg tilos, amelyik svéd szülő ilyesmire ragadtatja magát, azt megbüntetik. Németországban és Nagy-Britanniában viszont sok művelt és felfogásában liberális barátom arról van meggyőződve, hasonlóan egyébként néhány vallásos amerikai barátomhoz, hogy a gyereket jobb verni, mint nem verni. Ők előszeretettel idézik egy 17. századi angol költő, Samuel Butler szavait: „Kíméld a botot, és elrontod a gyereket”, vagy Menander athéni drámaírót: „Akit még sose korbácsoltak meg, azt semmire se tanították.” Vagy például Afrikában az aka pigmeusok a gyerekeiket nemcsak testileg nem bántják, de meg se szidják, szörnyű durvának tartva a velük szomszédos ngandu parasztokat, akiknek bizony gyakran eljár a kezük. Ismert történelmi tény, hogy az ókori Athénban a gyerekeknek szabad volt igencsak kötetlenül randalírozniuk – dacára Menander intésének –, míg Spártában bármelyiküket nemcsak a szülei, hanem a többi szabad polgár is elnáspángolhatta, ha véleménye szerint rászolgált.

Az Új-Guineán belüli változatosságról vannak saját tapasztalataim. Míg néhány törzsben a legkisebbeket is hagyják éles késekkel játszadozni, és általában semmit se tiltanak nekik, máshol tanúja voltam egy jelenetnek, ami a végletes szigorúságra példa. Egy Gasten nevű falucskában történt, ahol egy tisztás körül áll nagyjából tucatnyi ház, és a falu egész életét teljes nyilvánosság kíséri. Egyik reggel mérges kiáltozást hallottam, amiről kiderült, hogy egy 8 év körüli lányát épp ütlegelő anyától származik; a kislány sírva próbálta arcát védeni a kezével, többnyire sikertelenül. A falubeliek csak nézték beavatkozás nélkül. Az anya egyre jobban belelovalta magát a dührohamba, míg végül kiszaladt a tisztás szélére, ott lehajolt valamiért, amit aztán visszahozott áldozatához, és bedörzsölte vele az arcát. Ő ettől még kétségbeesettebben kezdett zokogni és sivalkodni, amit nyomban megértettem, mikor a többiek felvilágosítottak, hogy a bedörzsölő anyag egy kis köteg csalán. Azt nem tudom, hogy a büntetést a gyerek mivel érdemelte ki, de annyi mindenesetre látszott, hogy ezt a módját a falubeliek mind rendjén valónak tartják.

Mivel magyarázhatjuk a testi fenyítésre való hajlam változatosságát? A különbségek egy része nyilvánvalóan kulturális gyökerű, nem függ össze a gazdasági viszonyokkal. Például a svédek, a németek és a britek egyaránt fejlett iparral és mezőgazdasággal rendelkeznek, és nyelvük ugyanahhoz a germán nyelvcsaládhoz tartozik, mégis a németek és a britek verik a gyerekeket, a svédek nem. Új-Guineában a Gastenbeliek és az Enut befogadó törzs egyaránt kertészkedik és disznókat tart, mégis Gastenben lehet egy gyereket csalánnal kínozni, Enuéknál pedig még a sokkal enyhébb büntetések is ritkák.

Egy általános tendencia mégis kirajzolódik: a testi fenyítést a legtöbb vadászó-gyűjtögető társadalom alig gyakorolja, a földművelők már inkább, legelterjedtebben pedig a pásztorkodók. Ez részben érthető abból, hogy a vadászó-gyűjtögetőknek kevés értékes holmijuk van, így a gyerekek elsősorban csak maguknak árthatnak. Ha viszont az állattenyésztőknél valamelyikük mondjuk nyitva felejti a karámkaput, és emiatt elcsatangolnak a tehenek vagy a birkák, az komoly következményekkel jár az egész családra. A letelepedett népeknél a társadalmi és gazdasági kapcsolatok hálója szövevényesebb a nomádokénál, bármilyen cselekedet hatásai messzebbre gyűrűznek. Ugyanakkor nagyobbak az életkori, nemi és az egyéni pozícióból eredő egyenlőtlenségek, a tekintélyre pedig nagyobb hangsúly esik, és ez mind keményebb büntetésre ösztönöz.

Lássunk néhány példát! A vadászó-gyűjtögető pirahák, Andamán-szigetiek, aka pigmeusok és !kungok testi fenyítést nem, vagy alig alkalmaznak. Jellemző Daniel Everett esete a pirahák között, ahova Shannon nevű kislányával együtt érkezett. Egy napon a kislány elkövetett valamit, amiért Everett keresztény hagyományai szerint kijárt némi fenekelés. Fogott egy pálcát, és áthívta a szomszéd szobába az ítélet végrehajtásához, mire Shannon természetesen sírni kezdett, és próbálta lebeszélni. A hangokra bejött egy csomó piraha, akiknek szemrehányó kérdéseire ő csak olyan, számukra értehetetlen érveket hozhatott volna fel, mint hogy a gyerek megverését már a Biblia is ajánlja; így egyelőre engedett nekik. Megmondta Shannonnak, hogy majd kint a repülőgépek leszállósávjának végén bünteti meg, jöjjön oda öt perccel később. De a pirahák nem hagyták annyiban, kiszedték a kislányból, hogy hova indul és miért, és aztán ők is odasereglettek. Az eredmény kiszámítható: Everettnek az egész büntetéstől el kellett állnia. A pirahák megrökönyödött tiltakozása érthető, hiszen ők ilyen barbár tettre sose vetemednének: ők a gyerekeiket meggyőzéssel nevelik, tisztelve önálló egyéniségüket. Ritkán fegyelmezik őket, és sose fizikai erőszakkal.

A legtöbb tanulmányozott vadászó-gyűjtögető csoportban ugyanez a szemlélet uralkodik. Ha egy aka pigmeus szülő megüti valamelyik gyerekét, azt a másik szülő könnyen válóoknak tekintheti. A !kungok saját magyarázatuk szerint azért nem büntetnek, mert a gyerekeknek még nincs elég eszük ahhoz, hogy felelősek legyenek tetteikért. Ugyanakkor mind az aka, mind a !kung gyerekeknek megengedik, hogy szüleiket szavakkal megsértsék vagy kézzel megüssék. A szirionó indiánok, ha egy gyerek földet vagy tabu alá eső állathúst eszik, megragadják és durván felemelik a földről, ahogy a kutyakölyköket szokás, de soha nem verik meg; ők viszont az apjukat és az anyjukat akár teljes erejükből ütlegelhetik, mikor rájuk jön a rapli.

A mezőgazdász népeken belül legkeményebben büntetnek a legeltetők, akiknek értékes állataik kerülnek veszélybe az esetleges hanyagság miatt. Ahol a fegyelmezés laza, ott a gyerekeket rendszerint nem terheli felelősség a család anyagi javaiért, amíg a serdülőkort el nem érik. Az Új-Guineához közeli Trobriand-szigeteken például földművelők élnek, az állatok közül kizárólag sertéseket tartva, és ők a gyerekeket se nem büntetik, se engedelmességet nem várnak el tőlük. Róluk írta Bronislaw Malinowski etnográfus: „Gyakran hallottam, hogy egy suhancot felszólítanak valaminek a megtételére, de inkább szívességként, mint parancsként. Bár néha azért kilátásba helyezték, hogy megbánja, ha nem teszi meg. A hangnem a hízelgéstől a fenyegetésig terjedt, de mindig egyenlő felek között. Sose hallottam olyan egyértelmű parancsot, ami feltételezte volna, hogy a szülő a gyerekétől természetes engedelmességet vár el… Mikor egy-egy gyerek elkövetett valami különösen súlyos disznóságot, néha javasoltam, hogy hasonlók elkerülésére talán érdemes lenne megverni vagy alávetni más büntetésnek, de trobriandi barátaim szemében ez természetellenes és erkölcstelen lett volna.”

Mesélte egy barátom, aki sok évig élt Kelet-Afrika egyik pásztornépénél, hogy ott a gyerekek leginkább fiatalkorú bűnözőkként viselkednek egészen addig, míg elérik a fiúk hagyományos körülmetélésének korát. Egy beavatási ceremónia után kezdenek állatokat legeltetni, illetve a lányok kisebb testvéreikre vigyázni, és egyáltalán, ekkor kezdik fegyelemre és felelősségtudatra szoktatni őket. A ghánai tallenszi nép közül senki sem habozik egy gyereket megbüntetni, ha rászolgál, például ha elcselleng a tehenek legeltetése közben. Egyik tallenszi férfi megmutatta az odalátogató brit antropológusnak azt sebhelyet, amit egy gyerekkori korbácsolása óta visel. Egy falusi elöljáró szerint pedig „amelyik gyereket nem fegyelmezik, annak sose jön meg az esze” – ebben visszacseng Samuel Butler verssora: „Kíméld a botot, és elrontod a gyereket”.

A gyerek önállósága

Hol, mennyire engedik meg, hogy a gyerekek felderítsék környezetüket? Esetleg bátorítják is őket erre? Szabad nekik veszélybe sodorni magukat, azzal az elvárással, hogy majd tanulnak a saját kárukon? Vagy saját biztonságuk érdekében korlátokat állítanak eléjük?

A válasz társadalomról társadalomra változik, de hasonlóan a testi fenyítéshez, most is megfigyelhető egy általános tendencia: az egyéni önállóság, beleértve a gyerekekét, követendőbb ideál a vadászó-gyűjtögető hordákban, mint az államokban. Az állam a gyerekekben bizonyos fajta befektetést lát, következésképp védi őket többek közt azzal, hogy a szülőket is védelmükre kötelezi. Közvetlenül mielőtt írni kezdtem ezeket a sorokat, autót béreltem egy repülőtérről jövet, és az autókölcsönzőhöz vezető buszon a hangosbeszélő mindenkit figyelmeztetett: „A szövetségi törvény szerint ötévesnél fiatalabb vagy 36 kilogrammnál könnyebb gyerekeket államilag elfogadott gyerekülésben kell szállítani.” A vadászó-gyűjtögetők minden bizonnyal úgy vélnék, hogy egy gyerek szállításához csak magának a gyereknek van köze, meg legfeljebb a szüleinek; hogy jön ahhoz egy íróasztal mellett ücsörgő hivatalnok, hogy egy ilyen személyes dologba beleszóljon? A túlzott általánosítást kockáztatva azt mondhatjuk, hogy a vadászó-gyűjtögetők eltökélten az egyenlőség hívei, náluk senki nem írhatja elő senki másnak, még egy gyereknek se, hogy mit és mit ne tegyen. Messze nincsenek hozzánk hasonlóan meggyőződve a szülők felelősségéről gyerekeik fejlődésében, sem arról, hogy egyáltalán képesek befolyásolni azok későbbi tulajdonságait.

Az autonómia témáját sok vadászó-gyűjtögető társadalom megfigyelője hangsúlyozta. Az aka pigmeus gyerekek bármihez hozzáférhetnek, amihez a felnőttek, míg például az USA-ban el vannak tiltva a fegyverektől, az alkoholtól és a törékeny tárgyaktól. A nyugat-ausztráliai sivatag martu népénél a legnagyobb bűn egy gyerek szándékát keresztezni, még akkor is, ha mindössze hároméves. A piraha indiánok gyerekei közfelfogásuk szerint éppolyan emberi lények, mint ők maguk, semmi szükség védeni vagy kényeztetni őket. Daniel Everett szavaival: „A gyerekekkel igazságosan bánnak, és miközben figyelembe veszik kis méretüket és viszonylagos fizikai gyengeségüket, egészében nem tekintik őket minőségileg különbözőnek a felnőttektől… Nevelési filozófiájukat áthatja egyfajta darwinizmus: kemény és önálló embereket akarnak belőlük faragni, akik senki másra nem szorulnak rá. A piraha nemzet polgárai tisztában vannak azzal, hogy életben maradásuk nap mint nap saját egyéni ügyességüktől és kitartásuktól függ… Nézetük szerint a gyerekek a társadalom egyenjogú tagjai, és ezért semmit nem tiltanak meg nekik, amit a felnőttek megtehetnek, és fordítva… Maguknak kell eldönteniük, hogy megteszik-e, amit a társadalmuk elvár tőlük. Előbb-utóbb aztán megtanulják, hogy saját jól felfogott érdekükben valamennyire érdemes a szüleikre hallgatniuk.”

Néhány vadászó-gyűjtögető és kisléptékű gazdálkodó nép a gyerekeket nem akadályozza olyan önveszélyes próbálkozásaikban, amiknek engedéséért egy nyugati szülőt hatóságilag felelősségre vonnának. Említettem saját meglepetésemet az új-guineai Felföldön, mikor az Enut befogadó törzs sok tagjáról kiderült, hogy égési sebhelyeit még gyerekként szerezte; náluk a gyerek önállóságához hozzátartozik, hogy közel mehessen a tűzhöz, vagy akár belenyúljon, viselve a következményeket. Egész kicsi hadza gyerekeknek már szabad éles késekkel babrálniuk (19. kép) és szájukba venniük. A piraha indiánok hasonló szokásáról ismét Daniel Everett számol be: „Arra lettünk figyelmesek, hogy interjúalanyunk mögött egy két év körüli gyerkőc éles konyhakéssel játszik. A kés volt legalább húsz centi hosszú. Suhogtatta a levegőben maga körül, gyakran megközelítve saját szemét, másik karját, és egyéb megszúrható vagy levágható testrészeit. Egyszer elejtette, és akkor jött a számunkra igazi poén: anyja, aki ott mellette beszélgetett valakivel, csak úgy beszéd közben egykedvűen lenyúlt érte, és visszanyújtotta neki. Senki se szólt, hogy a késsel esetleg árt magának. Mellesleg valóban megúszta sérülés nélkül; máskor viszont tanúja voltam, hogy egy-egy piraha gyerek súlyos sebet ejtett magán.”

Korántsem állíthatjuk azonban, hogy a gyerekek önveszélyes játékait minden kisléptékű társadalom megengedi. Az ebben tapasztalható változatosság két valószínű okát már említettem a testi fenyítés kontextusában: a vadászó-gyűjtögetők egyenlősítő tendenciáját – szemben a gazdálkodók életkori és nemi egyenlőtlenségeivel –, és azt, hogy mennyi értékes tárgyuk van, amit védeni kell. Egy harmadik tényező lehet a környezet veszélyessége. Néhol a gyerekek magukra hagyva is aránylag biztonságban vannak, míg sok helyen komoly bajba kerülhetnek; természetes, hogy ez a különbség tükröződik a kialakult szokásokban.

Bolygónkon a legveszélyesebb környezetek közé tartoznak az Újvilág trópusi esőerdői, tele mérgező csípésű, szúrású vagy harapású rovarokkal (hangyák, méhek, darazsak, skorpiók és pókok), nagy mérgeskígyókkal, ragadozó emlősállatokkal (jaguár, puma), és csípős érintésű növényekkel. Amazóniában egy kicsi gyereknek egyedül alig van esélye az életben maradásra. Nem meglepő, amit Kim Hill és A. Magdalena Hurtado ír az acsé indiánokról: „Az egyévesnél fiatalabb gyerekek a nappal 93%-át anyjukkal vagy apjukkal közvetlen testi érintkezésben töltik, vagyis pár másodpercnél hosszabban soha nem teszik le őket a földre vagy hagyják egyedül… Csak körülbelül a harmadik év után fordul elő, hogy anyjuktól egy méternél messzebb tartózkodnak huzamosabb ideig; 3-4 évesen a nappal 76%-ában egy méternél közelebb maradnak, és csaknem folyamatos felügyeletben van részük.” Hill és Hurtado ehhez hozzáteszik, hogy az acsé gyerekek 21-23 hónaposan kezdenek járni, kilenc hónappal később az átlagos amerikai gyerekeknél. Háromés ötéves koruk között az erdőben gyakran viszik háton őket, és még később is, amikor a környezetet már önállóan deríthetik fel, csaknem mindig 50 méternél közelebb maradnak egy vagy több felnőtthöz.

Az esőerdőknél kevésbé, de még mindig elég veszélyes a Kalahári-sivatag, az északi sarkvidék és a dél-afrikai Okavango-delta. A !kung gyerekek csoportban játszanak a felnőttek szervezetlen, de hatékony felügyelete mellett, általában látó-vagy hallótávolságra a tábortól. A sarkvidéken egyáltalán nem mászkálhatnak szabadon, mert ha valamelyiküket egy véletlen baleset mozgásképtelenné teszi, segítség nélkül szinte bizonyosan megfagy. Az Okavango-deltában a kislányoknak megengedik, hogy kosárral halat fogjanak, de szigorúan csak partközelben, ahol ritkán bánthatja őket krokodil, víziló, elefánt vagy bivaly. Van viszont ellenpélda is: az aka pigmeusok négyéves gyerekei egyedül ugyan nem barangolhatnak a közép-afrikai esőerdőben, de tízéves testvéreik társaságában már igen, holott a leopárdokkal és az elefántokkal szemben azok sem jelentenek védelmet.

Szabadabban mozoghatnak a kelet-afrikai hadzák gyerekei. Ott is van leopárd és több más veszélyes ragadozó, de a dimbes-dombos területet jobban be lehet látni, mint például a !kungok síkságát, így a táborban foglalatoskodó szülők messzebbről is szemmel tarthatják őket. Új-Guinea esőerdői szintén viszonylag biztonságosak: nincs emberevő emlősállat, a számos mérgeskígyófaj egyedszáma kicsi, így beléjük botlani ritkán lehet, a fő veszélyt inkább az ellenséges emberek jelentik. Magam gyakran láttam új-guineai gyerekeket felnőttektől távol játszani, sétálni vagy a vizeket járni kenuval, és ottani barátaim mondták, hogy kiskorukban az idő legnagyobb részét az erdőben töltötték felügyelet nélkül.

A legbiztonságosabb vidékek közé tartoznak Ausztrália sivatagai és Madagaszkár erdői. Korunk Ausztráliájából hiányzik minden olyan emlős, ami emberre veszélyes lehet. Mérgeskígyóból közismerten sokféle van, akárcsak Új-Guineában, de éppolyan ritkák, lévén leginkább csak akkor lehet velük találkozni, ha valaki direkt kutat utánuk. Ezért a sivatagi martu gyerekek gyakran cserkésznek élelem után a felnőttektől függetlenül. Hasonlóképp Madagaszkáron, ahol szintén nincs nagy ragadozó, és mérgező növény vagy állat is alig, a gyerekcsoportok bátran foglalkozhatnak önállóan a jamszgyökér betakarításával.

Játék vegyes korcsoportban

Abban az időben, amikor a fehérek fokozatosan betelepítették Észak-Amerikát, a ritkán lakott nyugati határvidéken általános volt az osztatlan iskola. Mivel járótávolságon belül kevés gyerek lakott, mindnyájukat egyetlen tanár tanította ugyanabban a helyiségben; korcsoportonként szétosztani őket túl gazdaságtalan lett volna. Ez a rendszer ma már az USA romantikus múltjához tartozik, csupán néhány olyan tanyavilágban maradt fenn, ahol a népsűrűség változatlanul igen kicsi. Máshol osztályok vannak, amelyekben a tanulók mind egy éven belül születtek. Az iskolán kívül együtt játszó gyerekcsoportok ennyire nem koncentrálódnak kor szerint, de a nagyléptékű társadalmak sűrűn lakott vidékein elég sok gyerek van ahhoz, hogy találjanak korban hozzájuk illő pajtásokat. Így ritkán fordul elő, hogy mondjuk egy 12 éves rendszeresen együtt játszik egy háromévessel. A korcsoportos tanítás már a modern állami iskolák előtt is jellemző volt mindenütt, ahol egymás közelében sok, nagyjából egykorú gyerek lakott. Például számos afrikai fejedelemségben ez volt a szokás: a megfelelő kort elért gyerekek évente együtt estek át a beavató és körülmetélő rítusokon, majd (a zuluknál) a fiúkat korcsoportos katonai egységekbe sorolták.

A kisléptékű társadalmakban viszont a gyerekek oktatása inkább a mi pionírkorszakunk osztatlan iskoláira emlékeztet. Egy tipikus vadászó-gyűjtögető horda körülbelül 30 főből áll, tehát nincs benne több egy tucat serdületlen gyereknél. Ők tanulás vagy játék közben nemigen tudnának elkülönülni semmilyen rendező elv szerint. És valóban, az összes vizsgált vadászó-gyűjtögető társadalomban mindnyájan együtt játszanak korra és nemre való tekintet nélkül.

Az együttlét előnyös mind az idősebbeknek, mind a fiatalabbaknak. Az utóbbiak szocializációját segíti, hogy a viselkedési normákat nagyobb társaiktól is elleshetik a felnőtteken kívül, az idősebbek pedig beletanulnak a kicsik gondozásába, hogy aztán már tizenéves korukban a vadászó-gyűjtögetőkre jellemzően kompetens szülőkké váljanak. Nálunk Nyugaton a leányanyák és általában az igen fiatal szülők notóriusan rosszul látják el gondozási feladatukat, saját éretlenségükön túl nyilván azért is, mert nincs benne kellő tapasztalatuk; a kisléptékű társadalmakban mire szülővé válik, mindenki automatikusan megszerzi ezt a tapasztalatot, miközben több éve rutinszerűen foglalkozik kisebb társaival (38. kép).

Mikor bizonyos ideig Új-Guinea egy távoli falujában laktam, egy Morcy nevű 12 éves lányt jelöltek ki arra, hogy főzzön nekem. Két évvel később visszatértem oda, miközben ő férjhez ment, és megszülte első gyermekét. Először arra gondoltam, az életkora biztos nem ismert pontosan, hiszen anyának még túl fiatal volna, inkább 16 vagy 17 éves lehet. Ám mint kiderült, a falu anyakönyvét jó ideje pont az apja vezeti, és ő biztosított róla, hogy Morcy születését saját kezűleg jegyezte fel 14 évvel korábban. Az Egyesült Államokban az ennyire korai házasságot törvény tiltja, és okkal: milyen anya lenne egy 14 éves lány? Nos, megfigyelésem szerint Morcy pontosan olyan kompetens anya volt, akár a falubeli idősebb nők. Aztán megtudtam, hogy szülése előtt sokévnyi tapasztalatot szerzett kicsi gyerekek gondozásában. Magamban el kellett ismernem, hogy a szülői szerepre jobban fel volt készülve, mint én, mikor 49 éves koromban az ikerfiaim világra jöttek.

A vegyesen játszó csoportok elősegítik a házasság előtti nemi életet, amiről minden alaposan tanulmányozott vadászó-gyűjtögető társadalom kutatói beszámolnak. A népesebb társadalmak a fiúknak és a lányoknak való játékokat elválasztják egymástól, támogatva a nemenkénti külön aktivitást a játékban is, és náluk tényleg van ehhez elég fiú és elég lány. Egy kis hordában, ahol összesen nincs több egy tucat gyereknél, ez természetesen nem megy. A vadászó-gyűjtögetők gyerekei továbbá együtt alszanak szüleikkel, közös ágyban vagy legalábbis közös kunyhóban, tehát szüleik nemi élete ott előttük zajlik; a Trobriand-szigeteken például Malinowskit arról tájékoztatták, hogy ennek elrejtésére nem is különösebben törekszenek. Legfeljebb a túlzott kíváncsiságot nehezményezik a gyerek részéről, és alkalmanként megkérik, hogy az arcát takarja el egy szőnyegdarabbal. A nagyobb gyerekek játékai között természetes módon szerepel mindannak utánzása, amit látnak a felnőttektől, így náluk mindennaposak a szexjátékok is, beleértve a közösülést. Olyankor a felnőttek vagy egyáltalán nem avatkoznak közbe, vagy – mint a !kungoknál – a feltűnő aktusokat azért igyekeznek meggátolni. De mindenesetre a gyerekek szexuális kísérletezését ők is normálisnak és elkerülhetetlennek tartják, végtére ők szintén csinálták ezt gyerekkorukban. Különben sem volna mindig alkalmuk beavatkozni, mert a gyerekek gyakran játszanak a látótávolságukon kívül. Sok nép, például a szirionó és a piraha indiánok vagy Új-Guinea keleti felföldijei, a felnőtt és gyerek közti nyílt szexuális incselkedést is tolerálják.

Játék és oktatás

Első új-guineai utam első reggelén, mikor felébredtem a Felföld egyik falujában, gyerekek vidám kiáltozása hallatszott a kunyhó körül. Kinézve egy csomó fiút láttam: törzsi háborút játszottak. Mindegyiknél volt egy kis íj, olyan nyílvesszőkkel, amelyeknek egy vad fűféléből készült hegye csak némi fájdalmat tudott okozni, komoly sebet ejteni nem. Két csoportra oszolva lövöldöztek egymásra, egyesével megközelítve valamelyik „ellenséget” a lövés előtt, és közben cseles oldalazással kerülve ki, hogy maguk kapjanak találatot. Szóval egy tipikus felföldi csetepatét imitáltak egész realisztikusan, azzal a különbséggel, hogy nyilaik nem tudtak ölni, ők maguk nem igazi harcosok voltak, ugyanabból a faluból kerültek ki, és mind harsányan viháncolt egész idő alatt.

Ez a játék, ami először engedett bepillantanom a Felföld életébe, tipikus képviselője a világon mindenütt dívó „tanjátékoknak”. A gyerekek utánozzák, amit látnak a felnőttektől, vagy hallanak a széltében mesélt történeteikben; puszta szórakozásból teszik, de közben pontosan azt gyakorolják, amit később majd komolyan fognak tenni. Ugyanitt a Felföldön figyelte meg Karl Heider antropológus a danik között, hogy az ilyen imitációs játékok tárgya gyakorlatilag minden lehet, ami a közösség életét kiteszi (kivéve a vallási rítusokat, mert azokból a gyerekek ki vannak zárva): az íjas-nyilas háborún kívül a gyerekek dárdákkal „rajtaütnek” erdei bokrokon, csoportosan előrenyomulnak és visszavonulnak, támadást intéznek mohatelepek és hangyabolyok ellen, madarakra vadásznak, kunyhót és kerti öntözőcsatornát építenek, disznót „alakító” virágot húznak kötélen maguk után – noszogatva a megfelelő dani kifejezésekkel –, majd éjjel a tábortűz körül együtt figyelik, hogy egy meggyújtva eldőlő pálca iránya kit jelöl ki jövendő sógoruknak.

Míg az új-guineai Felföldön az élet és a játék egyaránt a háború meg a disznók körül forog, a szudáni nuereknél mindkettő fő témája a szarvasmarha. Következésképp a gyerekek apró kraalokat, azaz tehénkarámokat építenek homokból, hamuból vagy sárból, és azokat benépesítik tehenet formázó agyagfigurákkal. A mailuk Új-Guinea tengerpartján halászni járnak vitorlás kenukon, a gyerekek tehát kenumodelleket farigcsálnak, és eljátsszák, hogy azokon a tengert járva játékhálóval vagy dárdával halat fognak. Brazíliában és Venezuelában a kis janomamók játék közben felderítik az amazóniai esőerdő növényeit és állatait; nem csoda, hogy kiváló természetismerők lesznek már igen fiatalon.

A daniknál Karl Heider másfajta, a tanulástól független játékokat is leírt. Amikor a gyerekek szaltózva ugrálnak egy dombról lefelé, fonalból vagy fűszálakból alakzatokat formálnak, orrszarvúbogarat kötőféken vezetnek (amelyhez úgy készítenek lyukat a bogárban, hogy a szarvát kitörik), az egyszerűen a „gyerekkultúra” része, nincs köze a későbbi felnőtté váláshoz. A tanulás elemét annyiban az ilyen játékok is tartalmazzák, hogy bennük gyakorolni lehet az egymás közti viselkedést. Az igazi tanjátékoktól való határvonaluk persze valamennyire elmosódik: a dani gyerekek összekapcsolt fonalkarikái néha egy férfit és egy nőt jelképeznek közösülés közben, a kötőféken vezetett bogár pedig felfogható a disznóterelés előgyakorlatának.

A vadászó-gyűjtögető és a legkisebb mezőgazdálkodó társadalmak általános tulajdonsága, hogy a gyerekek játékai nem versengők. Eltérően például a tipikus amerikai játékoktól, náluk nincs pontgyűjtés, nincsenek győztesek és vesztesek. Gyakori viszont, hogy játékból elosztanak dolgokat egymás között, nyilvánvalóan szintén a felnőtt élet előkészületeként, ahol az osztozásra nagy hangsúly esik, a versengés pedig ritka. Egy példát (felezgetett banánok) már hoztam erre az új-britanniai kaulongoktól a 84. oldalon.

A modern amerikai társadalom különbözik a hagyományosaktól a játékszerek számában, forrásában és kinyilvánított funkciójában is. A mi gyártóink erősen reklámozzák az úgynevezett oktatási játékokat, amelyek szerintük a kreatív tevékenységet célozzák (18. kép); a legtöbb szülő már elhitte nekik, hogy a boltokban kapható, kész játékszerek fontosak szeme fényük fejlődéséhez. Ezzel szemben a hagyományos társadalmakban nem, vagy alig létezik előre gyártott játék, mindet vagy maga a gyerek készíti el, vagy a szülei. Mesélte egy amerikai barátom, aki Kenya egyik falusi vidékén nőtt fel, hogy ottani kortársai igen találékonyan pálcikákból és madzagokból fabrikáltak kis autómodelleket igazi kerekekkel és tengelyekkel (17. kép). Egy nap ő és kenyai cimborája kitalálták, hogy egy ilyen autó elé befognak két góliátbogarat, és húzatják velük; a befogás sikerült is, csak a két paci sehogy se volt hajlandó egy irányban és azonos ütemben húzni, hiába idomították őket egészen estig. A barátom tizenévesként visszatért az Egyesült Államokba, és látva az itteni gyerekeket „kreativitást fejlesztő”, készen vett játékszereikkel, az volt a benyomása, hogy ők bizony kevésbé kreatívak a kenyaiaknál.

A modern államokban van hivatalos oktatás: iskolák és napközis foglalkozások, ahol egy meghatározott tanmenet anyagát képzett szakemberek adják át a gyerekeknek. A tanulás és a játék szigorúan különválik. Nem úgy, mint a kisléptékű társadalmakban: náluk a spontán „tanmenet” azonos a szülők és általában a felnőttek mindennapi aktivitásával meg a tábortűznél mesélt történetekkel. Nurit Bird-David például ezt írta a dél-indiai najaka népről: „Hatéves korban, mikor a modern társadalmak gyerekei az iskolát elkezdik, a nyaka gyerekek először mennek önállóan kisebb állatokra vadászni és ismerős családokat látogatni szüleik felügyelete nélkül, bár néha más felnőttek társaságában… Tanításuk formalizálatlan módon, a társadalom életébe szétválaszthatatlanul beleszőve folyik. Nincsenek iskolai osztályok és vizsgák, valójában iskolák sem, vagyis a kultúra olyan központjai, ahol a tudás elvontan, saját kontextusától elválasztva adódna át egyik személytől a másikig.”

A Colin Turnbull által tanulmányozott, közép-afrikai mbuti pigmeusoknál a gyerekek szüleiket utánozzák pici íjakkal és nyilakkal lövöldözve, az igazit imitáló halászhálócskával pancsolva a folyóban, miniatűr házat építve, kosarat hordva (20. kép), békát fogva, vagy épp kergetve egy nagyszülőt, aki átmenetileg hajlandó antiloppá változni. „A gyerek számára az élet nem más, mint folyamatos móka, amit néha megszakít egy kis egészséges apai vagy anyai náspáng… Aztán felnőtté válik, és egyszer csak a játék már komolyan megy, anélkül, hogy az eddigitől feltűnően különbözne (eltekintve a náspángtól). A vadászat, ha szerencsés, igazi zsákmányt hoz; a fáramászás célja igazi méhfészek kifosztása, ami alkalmasint igazi csípésekkel jár; a csüngő liánokon immár azért kell lengedezni, hogy elérjünk egy ehető vadat, vagy hogy minket ne érjen el egy dühös bivaly. A változás olyan fokozatos, hogy belülről alig venni észre, a híres és büszke vadász élete éppúgy tele van tréfával és kacagással, mint saját gyerekeié.”

Míg a kisléptékű társadalmakban az oktatás természetesen folyik a mindennapi életből, néhány modern társadalomban a mindennapi élet alapelemei is szervezett oktatásra szorulnak. Az amerikai városok egyes részeiben, ahol a lakók nem ismerik szomszédaikat, és a gyerekek házon kívül nincsenek biztonságban a nagy forgalom, a járdák hiánya és a reális veszélyt jelentő gyerekrablások miatt, bizony tanítani kell őket arra, hogy mit kezdjenek egymással. Néhány iskolában erre a célra tanulócsoportokat alakítanak speciálisan képzett tanárok vezetésével és az anyák vagy más gondviselők bevonásával. Egy-egy foglalkozáson nagyjából tucatnyi felnőtt és gyerek jön össze. A gyerekek leülnek egy belső körben, a felnőttek egy külsőben, a tanár pedig bemutat és gyakoroltat csoportos játékokat. Sőt, azt is, hogy egyáltalán hogyan beszélgethetnek egymással értelmesen, például nem vágva a másik szavába, vagy hogy az egyszerű tárgyak kezelésében hogyan működhetnek együtt. Új-guineai barátaim a mai amerikai társadalom számos vonásán meghökkennének, de a legjobban valószínűleg azon, hogy a gyerekek hivatásos oktatótól, erre kijelölt helyen és időben tanulnak beszélgetni és játszani.

Az ő gyerekeik és a mieink

Végül foglaljuk össze a különbségeket a kisléptékű társadalmak és az államok gyerekekkel való bánásmódja között.

Természetesen a mai világ ipari államai sem mindenben azonosak; a normarendszer és a gyakorlat egyaránt más és más például az Amerikai Egyesült Államokban, Németországban, Svédországban, Japánban és az izraeli kibucokban. Az államokon belül pedig eltérnek a vidéki gazdálkodók, a városi szegények és a középosztály szokásai, nemkülönben azok a szokások, amelyeket az egymásra következő nemzedékek követnek. Mégis vannak alapvető azonosságaik, amelyek alapján együttesen összevethetők a nemállami társadalmakkal.

Mint már a háborúkkal kapcsolatban is láttuk, az államnak megvannak a maga saját érdekei, amelyek nem szükségképp esnek egybe az érintett személyek érdekeivel. Nincs ez másképp a gyerekekkel való bánásmód területén sem. Ilyen egyénfeletti érdekrendszer persze létezik a kisléptékű társadalmakban is, de nekik sokkal kevesebb lehetőségük van azt érvényesíteni, mint a centralizált vezetésű és erőszakszervezetekkel rendelkező államoknak.

Az államnak mindenekelőtt arra van szüksége, hogy a területén született gyerekek hasznos és engedelmes állampolgárrá, dolgozóvá és katonává nőjenek fel. Mivel az állam egyetlen ilyen hasznos és engedelmes alattvalóról sem akar lemondani, ellenzi, hogy adott esetben az eltartásukat lehetetlennek ítélő szülők megöljék őket, ahogy sok vadászó-gyűjtögető hordában teszik. Vannak elképzelései arról, hogy a gyerekeket mire és hogyan célszerű oktatni, de még arról is, hogy milyen életviteli elvekre célszerű ránevelni őket, például hogy milyen legyen majd a szexuális viselkedésük és általában az egymáshoz való viszonyuk. A közös állami célrendszer természetszerűleg hasonló oktatási gyakorlathoz vezet, szemben a nemállami társadalmakkal, amelyekre a változatosság sokkal jellemzőbb. Mivel azonban ez utóbbiakban is érvényesül némi egységesítő nyomás – hiszen az életmódjuknak sok közös eleme van –, az államokkal összevethetők egyetlen csoportba foglalva is.

Nagyobb embertömegükre, technikai és katonai fölényükre támaszkodva az államok mára csaknem az összes vadászó-gyűjtögető nép életterét meghódították, úgyhogy a Föld felületén kizárólag ők osztoznak. Ám ettől még nem garantált, hogy lakóik a gyerekekkel minden szempontból értelmesebben bánnak a kevés még létező vadászó-gyűjtögetőnél. Ezek gyakorlatának esetleg vannak olyan elemei, amiket érdemes átvennünk, vagy bizonyos mértékig lemásolnunk. Természetesen nem mindet – én magam sose reklámoznám például a szelektív csecsemőgyilkosságot, az első évek nagy halálozási esélyét, vagy azt, hogy gyerekeinket engedjük éles késekkel játszani és a belenyúlni a tűzbe. De például elgondolkodtató a szexuális etyepetyével szembeni engedékenység, amiről sok nyugati ember biztos kényelmetlen érzésekkel hall vagy olvas, pedig ők se nagyon tudnák bebizonyítani, hogy a gyerekeknek tényleg árt. Néhány módszert már átvett egy-egy modern társadalom, miközben mások továbbra is idegenkednek tőle: ilyen a kicsik közös szobában vagy akár közös ágyban alvása a szülőkkel, a szoptatás három-négyéves korig, vagy az a nevelési stratégia, amely a testi fenyítésről teljesen lemond.

Néhány egyéb vadászó-gyűjtögető szokás a modern állami társadalmakba közvetlenül beépíthető lenne. Például az, hogy a még járóképtelen kicsiket ne fektetve, hanem ültetve hordozzuk, mégpedig úgy, hogy közben a hordozóval egy irányba nézzenek. A sírásukra esetleg érdemes lenne mindig és azonnal reagálnunk, a gondozásukba kiterjedtebben bevonnunk pótszülőket, és több testi kontaktust biztosítanunk nekik. Bátoríthatnánk őket saját játékok fabrikálására, szemben a boltban vett, bonyolult szerkezetű „oktatójátékokkal”. A csoportos együttlétet megszervezhetnénk úgy, hogy bennük több korcsoport szerepeljen. No és talán adhatnánk nekik annyi szabadságot a környezet felderítésében, amennyi még senkire sem veszélyes.

Sokat gondolkodtam azokról az új-guineaiakról, akikkel az elmúlt 49 év alatt együtt dolgoztunk, és a vadászó-gyűjtögető társadalmakban több évig élt más nyugatiak megjegyzésein is, akik megfigyelhették az ottani gyerekek fejlődését. Mindnyájunkat újra meg újra meglepett ezeknek az embereknek az érzelmi stabilitása, önbizalma, kíváncsisága és autonómiája, felnőtteké és gyerekeké egyaránt. Sokkal többet beszélgetnek egymással, mint mi, hiányzik viszont életükből a televízió, a videójáték, a könyv, és egyáltalán, a passzív szórakozás minden fajtája. A gyerekek igen gyorsan megtanulnak a társadalomban eligazodni. E tulajdonságaikat sokan csodáljuk, és szeretnénk, ha a mi gyerekeink is rendelkeznének velük, kifejlődésüket viszont akadályozzuk a folytonos irányítással, értékeléssel és minősítéssel. Az amerikai tizenévesek önazonossági válsága a vadászó-gyűjtögetőknél ismeretlen. A náluk és más kisléptékű társadalmakban élt nyugatiaknak gyakran van olyan benyomásuk, hogy az ottani gyerekek egészséges fejlődését leginkább épp a miénktől eltérő nevelési mód segíti elő: a folyamatos biztonság, az érzelmileg ingergazdag környezet, a hosszú szoptatási idő, a szülőkkel való együttalvás, a pótszülőktől is kapott viselkedési minták, a gondozók állandó testi közelsége, a gyors reakció a sírásra, és teljes vagy csaknem teljes hiánya a fizikai büntetésnek.

A benyomás persze nem bizonyíték: még ha a kisléptékű társadalmak tagjai tényleg olyan kiegyensúlyozottak és önállóan gondolkodók is, amilyennek ismerni véljük őket, kérdés marad, hogy e tulajdonságaik mennyiben köszönhetők a gyerekgondozás imént felsorolt sajátosságainak. Annyit mindenképp állíthatunk, hogy a vadászó-gyűjtögetők számunkra idegennek tűnő szokásai nincsenek a gyerekek ártalmára, és nem produkálnak antiszociális emberekből álló társadalmat. Ellenkezőleg, ezek az emberek úgy képesek nagy kihívásoknak megfelelni és nagy veszélyeket elkerülni, hogy közben a létezést kirobbanó kedéllyel élvezik. Életmódjuk legalábbis tűrhetően jól bevált a viselkedésileg modern ember közel százezer éve alatt; ne felejtsük el, a mezőgazdaság 11 000 évvel ezelőtti megjelenéséig a Földön mindenki vadászó-gyűjtögető volt, és az első államok mindössze 5400 éve alakultak ki. A gyerekgondozás és nevelés általuk gyakorolt módja tehát elég hosszan bizonyította használhatóságát ahhoz, hogy tanulságait komolyan vegyük.

6. fejezet

AZ IDŐSEK KEZELÉSE: DÉDELGETNI, ELHANYAGOLNI, VAGY MEGÖLNI?

Az idősek – Az idősgondozással szembeni elvárások – Elhagyni vagy megölni: miért? – Az öregek haszna – A társadalom értékei – A társadalom szabályai – Mi jobbak vagy rosszabbak vagyunk? – Mit tegyünk velük?

Az idősek

A Fidzsihez tartozó Viti Levu szigetén beszélgettem egy helyi lakossal, aki már járt az Egyesült Államokban, és elmondta, hogy mi mindenre lett figyelmes ott. Az amerikai élet sok jellegzetességét nagyra tartotta, sőt, irigyelte, míg mások kifejezetten taszították. Legrosszabb véleménnyel az idősek kezeléséről volt. Fidzsin ők továbbra is a falujukban élnek rokonaik és barátaik között, ahogy addig, gyakran együtt a gyerekeikkel, akik gondozzák őket; a gondozás egészen addig terjedhet, hogy előre felaprítják vagy megrágják nekik az ételt, ha a fogaik már ínyig lekoptak. Micsoda lelketlen eljárás, mondta felháborodva, hogy nálunk sokan elküldik őket a háztól, és aztán az idősek otthonába is csak néha-néha mennek el találkozni velük. „Az öregeket maguk egyszerűen eldobják, még saját szüleiket is!”

A hagyományos társadalmak közül néhány még a fidzsieknél is jobban tiszteli az időseket, akiknek ezért alkalmasint módjuk van egész családjukat terrorizálni. Ők rendelkeznek a társadalom összes tulajdona fölött, és a fiatalok házasságát egészen a negyvenes éveikig hátráltathatják. Máshol azonban még az amerikaiaknál is rosszabbul bánnak velük, hagyják őket éhezni, kitaszítják vagy egyenesen megölik. Természetesen mindenütt létezik egyéni változatosság: számos amerikai barátom a szüleit tényleg az idősek otthonába küldte, és jó, ha meglátogatja őket évente egyszer, van viszont olyan is, aki 22. könyvének megjelenését apja századik születésnapjára időzítve neki dedikálta, és az öreg ünneplésére összegyűlt az egész család a legfrissebb dédunokáig, akiket amúgy év közben is gyakran lát. De azért olyan amerikairól nem hallottam, aki a szüleinek megrágná az ételt, se olyanról, aki megfojtotta volna őket, mikor már nagyon láb alatt voltak neki, és ezért ráadásul a környezete mint kiváltképp kötelességtudó fiút tartotta számon. A hagyományos társadalmak ebben is jóval változatosabbak, mint a modernek.

Abban mindenesetre sok amerikai egyetért, hogy nálunk az öregek sorsa enyhén szólva nem ideális. Hogy ahhoz közelítsük, talán tanulhatunk egyet s mást a hagyományos társadalmak változatos módszereiből. A kérdés tehát: mi mindent érdemes utánoznunk, és mi mindent kerüljünk el?

Mielőtt azonban válaszolni próbálnék, foglalkoznom kell a témát gyakran érő két ellenvetéssel. Egyik, hogy az idős kornak nincs általánosan elfogadott definíciója, a vélemény társadalmanként és egyénenként változik. Az Egyesült Államokban a hivatalos határ 65 év, ekkortól lehet például nyugdíjat kapni, de a húszas éveimben nekem egy 60 éves ember már jócskán öregnek számított, most 75 évesen pedig ezt az időszakot érzem a tetőpontnak, és saját elvárásom szerint öregedni majd valamikor 85 vagy 90 körül kezdek, függően az egészségi állapotomtól. Új-Guinea falvaiban pedig a hatvan évet kevesen érik meg, és az ötveneseket már öregnek tartják. Emlékszem, egy helyen a falubeliek azt mondták rám, mikor megérkeztem oda 46 évesen, hogy „setengah mati”, ami szó szerint félholtat jelent, és támogatásomra mellém adtak egy tizenéves fiút. Egyszóval az idős kort mindig a helyi társadalom normái szerint érdemes definiálni, nem pedig általános érvénnyel.

Egy másik, az előbbivel összefüggő ellenvetés szerint az egész téma értelmetlen, mert ezekben a társadalmakban a várható élettartam 40 év alatti, tehát gyakorlatilag nincsenek öregek. Hát ez a következtetés nem helytálló: az átlag nem azt jelenti, hogy mindenki közel van hozzá, csak a többség. Az általam megismert új-guineai falvak majdnem mindegyikében lakott néhány 70 év fölötti ember, miközben az ötvenen túliakat már „lapun”, azaz „öreg” jelzővel illették, és ezek tényleg kevesen voltak. Néhányan például emlékeztek az 1910-es nagy ciklonra vagy más, ismert dátumú eseményekre, amiből a korukat megbízhatóan becsülni lehetett. Ezek az idős patriarchák és matriarchák egészségileg már igen gyengék, alig látnak, és rászorulnak rokonaik folyamatos segítségére, de azért fontos szerepet játszanak a falu életében. Más hagyományos társadalmakban a helyzet ugyanez: Kim Hill és A. Magdalena Hurtado talált például a paraguayi acsé indiánok között olyanokat, akik 70, 72, 75, 77 illetve 78 éves korukban haltak meg, Nancy Howell pedig lefényképezett egy 82 éves !kung férfit, aki csoportjával még együtt tudott vándorolni nagy távolságokat a táborhelyváltások idején, élelmének döntő részét maga gyűjtötte össze, és kunyhóját is önállóan építette fel.

Mivel magyarázzuk az idősekkel való bánásmód nagy változatosságát? Mint a következőkben látni fogjuk, a magyarázat részben a társadalmak anyagi körülményein alapul, amelyek ezeket az embereket változó mértékben teszik hasznossá, illetve a többieket változó mértékben teszik alkalmassá arra, hogy ellássák őket. Ezen kívül hat a társadalom kulturális értékrendje, amely csak részben vezethető le a körülményekből, és szintén sokféle lehet aszerint, hogy mennyire tisztelik a kort, mennyire fontos nekik az önellátás, mekkora hangsúly esik a családra az egyénhez képest, és így tovább.

Az idősgondozással szembeni elvárások

Induljunk ki saját naiv ideálunkból, ami természetesen erős leegyszerűsítés, de arra jó, hogy ha csak hiányosan teljesül, kénytelenek legyünk a hiány mértékére és okára konkrétan rákérdezni. Mi, civilizált nyugati emberek, ugye egyetértünk abban, hogy a szülők és gyerekeik magától értetődően szeretik egymást; a szülők a lehetőségeken belül mindent megtesznek gyerekeikért, akár áldozatokkal is, a gyerekek pedig mindezért hálát és tiszteletet éreznek irántuk. Következésképp arra számítunk, hogy idős szüleiről mindenki jól gondoskodik szerte a világon.

Egy nem különösebben ravasz evolúciós biológus más irányból ugyanerre a szívmelengető következtetésre juthat. A természetes szelekció a gének továbbadási esélyében érvényesül, és génjeinket mindnyájan az utódainkban adjuk tovább. A természetes szelekció tehát olyan szülőket részesít előnyben, akiket saját génjeik az utódok minél biztosabb túlélésének és szaporodásának elősegítésére programoznak be. Érdemes értük akár személyes életüket is feláldozniuk, ha ezzel növelik az esélyt rá, hogy rajtuk keresztül a génjeik élete nagyobb sikerrel folytatódjon. Ők már rendelkeznek egy csomó olyan tudással, készséggel és társadalmi kapcsolattal, amivel a gyerekeik még nem vagy legalábbis náluk kevésbé, így egyrészt ezek bevetésével segítik őket, másrészt amit lehet, átadnak nekik. A gyerekeknek ezért szintén érdekük, hogy a szülők ezt a segítő feladatot elláthassák minél tovább és minél zökkenőmentesebben; az evolúció nyelvén fogalmazva, azok a gyerekek lesznek a túlélésben és a szaporodásban viszonylag sikeresek, akik szüleiknek viszonylag sok lehetőséget biztosítanak segítő feladataik ellátására. Egyszóval a génszelekció automatikusan olyan társadalmat eredményez, amelyben a gyerekek gondoskodnak a szüleikről. Ha pedig egy társadalom nagyrészt egymással rokon egyénekből áll, a fiatal nemzedék közösségként is nagy becsben tartja az időseket.

Eddig az elmélet. Tudjuk azonban tapasztalatból, hogy a valóságos kép nem ilyen rózsás. Igen, a szülők általában kellő figyelemmel vagy akár önfeláldozással gondozzák gyerekeiket, és igen, később a gyerekek ezt gyakran viszonozzák hasonlóképp. De nem mindig és nem mindegyikük. Vajon miért? Mi a hiba az általam célzatosan „nem különösebben ravasz”-nak aposztrofált biológus gondolatmenetében?

A ravaszabb – értsd: kellően képzett – evolúciós biológusok persze már tisztában vannak e naiv elképzelés hibájával, és elkerülik azt. Egyrészt figyelembe veszik, hogy az ember nem tekinthető az evolúció tudatos számítógépének, aki mindig pontosan kikalkulálja, hogy génjeit mi szolgálja a legjobban. Mint egyének, kellemesen akarunk élni, a gének szempontja csak közvetve érvényesül. Másrészt, még ha precíz darwini elvek szerint működnénk is, a nemzedékek között léteznek objektív érdekellentétek; génjeink gyakran hoppon maradnának, ha például szüleink érdekében a saját túlélésünket elhanyagolnánk. Ezért a szeretetnek és az áldozatkészségnek megvannak a természetes határai. A gyerekek hálásak szüleiknek, de saját körülményeiktől függően nem mindig és nem korlátlanul. Ennek a természetes szelekció következetesen végiggondolt elmélete szerint is így kell lennie. Bizonyos helyzetekben a gyerekek akkor tudják génjeiket a leghatékonyabban továbbadni, ha szüleiket elhagyják vagy akár megölik.

Elhagyni vagy megölni: miért?

No és milyen társadalmakban „kell” tenniük ezt az imént vázolt gondolatmenet szerint? Az ismert esetekből általánosítva két tényezőt azonosíthatunk. Egyik a nomád vadászó-gyűjtögetőké, akiknek időről időre táborhelyet kell változtatniuk: ekkor minden holmijukat gyalogosan viszik magukkal, plusz a négy év alatti gyerekeket, ahogy már említettem, és nyilván igen nehéz, ha nem lehetetlen volna a velük lépést tartani képtelen öregeket is a hátukra venniük. A másik tényező környezeti és meglehetősen nyilvánvaló: ahol időnként nincs elég élelem az egész csoport ellátására, ott valakiket fel kell áldozni – és természetesen azokat áldozzák fel, akiknek munkájára mind pillanatnyilag, mind a jövőben a legkevésbé számíthatnak. Ilyen körülmények elsősorban az északi sarkkör vidékén és a sivatagokban fordulnak elő.

De még ilyen helyzetekben sem viselkedik minden nép egyformán. A !kungok és a pigmeusok például jobban igyekeznek megmenteni idős társaikat, mint az acsé és a szirionó indiánok vagy az eszkimók. Továbbá a csoporton belül is jobb sors jut ki az olyanoknak, akiket egy fiatalabb közeli rokonuk támogat és véd.

Amikor pedig a teherré vált öregek számára bekövetkezik az elkerülhetetlen, a közösség alapvetően négy módszert alkalmazhat arra, hogy megszabaduljon tőlük. A legkevésbé aktív eljárás az, hogy nem vagy a szükségesnél kevésbé törődnek vele, hagyják éhezni, menet közben elmaradozni, tisztálkodás nélkül fertőzéseket összeszedni, és így tovább. Így tesznek az eszkimók, az észak-amerikai hopik, a dél-amerikai witotók és az ausztrál bennszülöttek.

Egy fokkal aktívabban jártak el hagyományosan a skandináv lappok, a Kalahári-sivatag szan népe, Észak-Amerikában az omaha és a kutenáj indiánok, a trópusi Dél-Amerikában pedig az acsék: ők szándékosan magára hagyták öreg vagy beteg társaikat, amikor továbbindultak következő táborhelyük felé. Az acséknál dívott egy másik módszer is, csak idős férfiaknak (az idős nőket egyszerűen megölték), nevezetesen, hogy kivezették az erdőből a „fehér ember útjára”, és ott elbúcsúztak tőle, boldoguljon egyedül, ahogy tud. De ez aránylag ritka eset volt, általában a kiürített táborhelyen hagyták némi tűzifával, élelemmel és vízzel ellátva; ekkor, ha netán eléggé össze tudta szedni magát, utánuk eredve még csatlakozhatott hozzájuk.

Allan Holmberg antropológus éppen a bolíviai szirionó indiánok egy hordájánál tartózkodott, mikor egy beteg asszonyt magára hagytak. Beszámolója itt következik: „Elhatározták, hogy táborukat áthelyezik közelebb a Rio Blancóhoz. Miközben az úti előkészületek folytak, figyelmemet magára vonta egy középkorú asszony, aki betegen feküdt a függőágyában. Már nem tudott beszélni. Kérdeztem a főnököt, mi történt vele; de ő nem felelt, az asszony férjéhez utasított. Az közölte, hogy itt kell hagyniuk, mert túl beteg a járáshoz, és különben is mindenképp meg fog halni. Másnap reggel a társaság elindult. Figyeltem, az asszonyhoz egyetlen búcsúszót sem szóltak, még a férje sem. A tűznél mindössze egy lopótöknyi vizet és személyes holmijait hagyták mellette. Még ahhoz is túl gyenge volt, hogy tiltakozzon.” Holmberg maga is beteg volt, gyógykezelésre átment egy misszióállomáshoz, és mikor hetekkel később visszatért az elhagyott táborhelyre, az asszonyt már nem találta ott. Viszont a horda nyomán továbbindulva a maradványaira rábukkant az ösvény mellett; addigra a hangyák és a keselyűk csontig lecsupaszították. „Nyilván megpróbálta társait utolérni minden utolsó erőtartalékával, de nem sikerült neki. Az lett a sorsa, ami minden szirionónak, mikor a közösség számára már nem használható.”

Az idősek eltávolításának harmadik módja részben önkéntes: a fölöslegesnek talált személyt öngyilkosságra szólítják fel vagy arra bátorítják. Ez volt szokásban a szibériai csukcsok és jakutok, az észak-amerikai varjú indiánok[11], a sarkkör vidékén pedig az eszkimók és a vikingek között. Az öngyilkosság módját az illető maga választotta meg, például leugrott egy sziklafalról, elhajózott egyedül a tengeren, vagy direkt kereste a halált egy csatában. David Lewis új-zélandi orvos és tengerész beszámolt egyik idős barátja, a Reef-szigetekről származó Tevake navigátor esetéről, aki minden hozzátartozójától mintegy „hivatalosan” elbúcsúzott, majd úgy ment ki csónakján a tengerre, hogy nyilvánvalóan nem állt szándékában visszatérni.

Az önállóan végrehajtott öngyilkosság mellett előfordul, hogy mások is segítenek benne, vagy az idős személyt a saját beleegyezésével és együttműködésével ölik meg, például megfojtják, leszúrják vagy élve eltemetik. Amikor egy öreg csukcs vállalja ezt az önkéntes halált, ünneplésben részesül, biztosítják, hogy a túlvilágon a legkellemesebb lakóhelyek egyikét fogja kapni, majd a felesége eléje térdelve tartja a fejét, míg a másik oldalról két férfi megfojtja a nyakára tekert kötéllel. Az Új-Britannia délnyugati részén lakó kaulongoknál egészen az 1950-es évekig bevett szokás volt, hogy az özvegyen maradt asszonyt a testvére vagy a fia megfojtotta közvetlenül férje halála után; az utóbbiaknak ezt kötelességszerűen meg kellett tenniük, bármennyire fájt nekik. Egy kaulong férfi elmondta Jane Goodale-nek, hogy maga az anyja is biztatta erre, sőt, mikor tétovázott, mindenki által hallhatóan a következő gúnyos szavakat vágta a fejéhez: „Talán azért vonakodsz, mert dugni akarsz velem?” A Banks-szigetek öregjei a barátaikat kérték meg, hogy élve eltemetve őket segítsenek véget vetni a szenvedéseiknek, és a barátok ezt mint szívességet rendszerint meg is tették. „…Mota szigetén egy ember sírva eltemette a fivérét, aki már nagyon legyengült az influenzától, de a fejére csak lazán szórta rá a földet, és egy ideig eljárogatott hozzá megkérdezni, hogy él-e még.”

Végül a negyedik módszer a „tiszta” gyilkosság az áldozat beleegyezése nélkül: megfojtják, élve eltemetik, leszúrják, fejszével agyonütik, eltörik a nyakát vagy a hátgerincét. Kim Hill és A. Magdalena Hurtado acsé interjúalanya részletesen elmondta nekik, hogyan szokta az idős nőket megölni. (Az idős férfiakat az acsék, mint említettem, nem ölték meg, hanem magukra hagyták „a fehér ember útján”.) „Rendszeresen öltem öreg asszonyokat. Mikor egy-egy nagynéném még mozgott, ráléptem, és eltörtem [mármint a gerincét vagy a nyakát], akkor aztán meghalt… Az eltemetésükkel nem szoktam megvárni, hogy az élet teljesen kiszálljon belőlük.”

Mikor azt halljuk, hogy egy idős és beteg embert magára hagy vagy megöl a házastársa, gyereke, testvére vagy hordájának egy másik tagja, a legtöbben valószínűleg elszörnyedünk – akárcsak attól, hogy egy anya fojtja meg újszülöttjét, ahogy az 5. fejezetben leírtam. De most is érdemes meggondolnunk, akárcsak ott, hogy vajon mi mást tehetne egy társadalom, amelynek nincs elég élelme minden tagjának ellátásához. Az áldozatok egész életükben azt látták maguk körül, hogy idős és magatehetetlen társaiktól a közösség magszabadul, valószínűleg ezt tették szüleikkel ők maguk is; ez az a halálnem, amiben sok esetben már közreműködtek, és amire számítanak. Mi nyugatiak szerencsések vagyunk, hogy nem kell átesnünk ilyen érzelmi megpróbáltatásokon, mert országunkban többé-kevésbé mindenkinek jut élelem, és létezik általános orvosi ellátás. Ahogy Winston Churchill írta Kurita japán tengernagyról, akinek a háború idején két egyaránt szörnyű következményekkel járó terv közül kellett választania: „Azok ítéljenek róla, akik már voltak az ő helyzetében.” Egyébként nincs kizárva, hogy egyik-másik Olvasóm hasonló helyzetben lesz, ha egy idős szülője úgy megbetegszik, hogy gyógyulása emberi számítás szerint már lehetetlen, és döntenie kell, hogy az orvost további agresszív kezelésre kéri-e, vagy arra, hogy csak a beteg további napjait tegye minél fájdalommentesebbé és nyugodtabbá.

Az öregek haszna

Ha az öregek a társadalomnak hasznosak, akkor a hidegvérűen evolucionista nézőpont szerint az a társadalom fog virágozni, ahol megbecsülik őket. A fiatalok persze nem hidegvérű evolucionisták, őket a megbecsülésre olyan érzések ösztönzik, mint a szeretet, a tisztelet és a kötelességtudat; de mikor egy vadászó-gyűjtögető hordának az éhínség közepette arról kell döntenie, hogy kiket etessen, akkor a hasznosság szempontjai és a hidegvérű (ha nem is tudatosan evolucionista) meggondolások kinyilvánítottan előtérbe kerülhetnek.

Az öregek hasznos közösségi szolgálatainak egy részére a fiatalabbak is képesek, de van néhány olyan tevékenység is, amihez pont az öregek nagyobb tapasztalata kell. Ők esetleg már nem tudnak egy oroszlánt lándzsával leteríteni, az asszonyok pedig mérföldeket gyalogolni nehéz terhekkel a mongongófák övezte tábor körül, de például gyűjtögethetnek ott a közelben, mialatt az unokáikra vigyáznak, csökkentve a többiek teendőit. Vagy egy hatvanéves vadász, ha oroszlánt nem is, de apró ehető állatokat el tud ejteni, és a hosszú vándorutakon törheti a csapást a cipekedő többiek előtt, ahogy például az acsék öregjei teszik. Az idős !kung férfiak csapdákat állítanak, növényi élelmet gyűjtenek, és változatlanul jól beválnak nyomolvasónak meg a stratégia kidolgozójának a vadászaton. Tanzániában a hadza nők legszorgalmasabbjai épp a termékeny koron már túljutott nagymamák (21. kép), akik átlagosan napi hét órát töltenek gumók, bogyók, gyümölcs és méz után kutakodva – kötelezően etetendő gyerekük már nincs, de örökké éhes unokáik annál inkább, és minél többet visznek nekik haza, annál gyorsabban gyarapodnak, és a felnőttkort annál biztosabban megérik. (Na ugye, szól közbe az „önző gén”.) A 18. és 19. századi Finnország és Kanada parasztcsaládjaiban a statisztikák szerint ugyanez volt érvényes: első egy-két évtizedüket azok élték túl jobb eséllyel, akiknek legalább az egyik nagyszülőjük életben volt, és minél tovább élt egy ötvenen túli asszony, a gyerekei annál több saját gyereket voltak képesek felnevelni, feltehetőleg az ő segítségével.

Akinek a gumóásás már túl nehéz, még mindig hasznosíthatja magát azzal, hogy kisgyerekekre vigyáz, több időt szabadítva fel fiatalabb rokonainak a vadászathoz és a gyűjtögetéshez. A !kung nagyapák néha több napon át egyfolytában vállalkoznak erre, míg gyerekeik éjjel is élelemszerző úton vannak. Manapság ha egy öreg szamoai az Egyesült Államokba költözik, legtöbbször azért teszi, hogy régebben ott élő családjában az unokáit gondozza; így ugyanis a többi családtag dolgozhat házon kívül, és otthon is kevesebb munkateher hárul rá.

Egy idős embernek további hasznos elfoglaltság az, hogy szerszámokat, fegyvereket, kosarakat, edényeket és szöveteket készít (22. kép). A Maláj-félsziget öreg szemangjai például híresek kiváló fúvócsöveikről. Ez az a terület, ahol a kor kifejezett előnnyel járhat a vele szerzett szaktudás következtében: a legjobb kosárfonók gyakran épp közülük kerülnek ki.

Ugyancsak nőnek a tapasztalattal a gyógyító emberek, papok, kapcsolatszervezők, szórakoztatók és politikusok képességei. A hagyományos társadalmakban az orvosok és a bábák tipikusan idős emberek, éppúgy, mint a varázslók, a jövendőmondók, az énekes-táncos mulatságok és beavatási rítusok vezetői. A hosszú élet azzal a nagy előnnyel jár, hogy közben az emberi kapcsolatok kiterjedt hálózata épül ki, amibe aztán be lehet vezetni a fiatalabb rokonokat. A politikai vezetők olyannyira törvényszerűen öregek, hogy a „törzs öregjei” kifejezés gyakorlatilag szinonimája lett a „törzs vezetői” kifejezésnek. Ebben mellesleg a hagyományos társadalom hasonlít a modernhez: az Egyesült Államokban például az elnökök átlagos életkora hivatalba lépésük idején 54 év, a Legfelső Bíróság tagjaié pedig 53.

De az idősek talán legfontosabb funkciója az, amire egy mai nyugati ember valószínűleg nem is gondol. Írástudó társadalmunkban az információ fő tárolóhelyei a könyvek, lexikonok, sajtótermékek, térképek, naplók, levelek és újabban az internet; mindez azonban az írás előtti társadalmakból hiányzik. Ami helyettük rendelkezésre áll, az nem egyéb, mint az emberi emlékezet. Mégpedig természetszerűleg elsősorban az öregeké, ők a társadalom lexikonjai és könyvtárai. Mikor Új-Guineában kérdeztem valamit a helyiektől, és a válaszban bizonytalanok voltak, rendszeresen elküldtek ehhez vagy ahhoz az öregemberhez vagy öregasszonyhoz, „mert ő tudja”. És ők valóban sokat tudnak: a törzs mítoszait és dalait, a rokonsági viszonyok szövevényét, régvolt cselekedeteket, sok száz helyi növény és állat nevét, tulajdonságait és lelőhelyét, nem utolsósorban pedig azt, hogy hol lehet élelmet találni a nehéz időkben, mikor rossz a termés. Az ő jelenlétük élet vagy halál kérdése lehet, ahogy az egy mai hajóskapitánynak a biztonságos vízi utat jelző térkép. Erre hadd meséljek el egy jellemző történetet 1976-ból, mikor a Csendes-óceán déli részén fekvő Rennell szigetén jártam, hogy felmérjem egy tervezett bauxitbánya környezeti hatásait.

Mindenekelőtt tudnom kellett, hogy az erdő milyen gyorsan képes regenerálódni tarvágások után. Érdeklődtem tehát a sziget fáiról és általában a növényzetéről, a helyiek pedig a rájuk jellemző széles ismeretanyaggal készségesen felvilágosítottak. 126 fajt írtam össze (anu, gagotoba, ghai-gha-ghea, kagaa-loghu-loghu és hasonló bájos neveken), kiegészítve mindenekelőtt azzal a tulajdonságukkal, hogy mennyire ehetők. E szempontból több kategória volt: embernek és állatnak egyaránt ehetetlen, csak ilyen és ilyen madarak meg a denevérek eszik, jó az embernek is, végül pedig egy speciális osztály: ehető, de csak a hungi kengi idején.

Mi az a hungi kengi, és hogy csinál ehető növényt az ehetetlenből? Középkorú informátoraim efelől bizonytalanok voltak, de elvezettek egy vénséges vén, segítség nélkül már járni sem tudó anyóka kunyhójához, aki majd megmondja. Így derült ki, hogy hungi kenginek a renneliek egy kivételesen pusztító ciklont neveztek, amely, mint később nagyjából azonosítottam, 1910 táján csapott le rájuk a gyarmati közigazgatás adatai szerint. Az anyóka akkor serdülő lány volt, épp férjhez menés előtt, most 1976-ben tehát közel nyolcvanéves lehetett. A ciklon letarolta a sziget erdőit és kertjeit, úgyhogy mielőtt az utána telepített növények teremni kezdtek, az embereknek alig volt mit enniük. Akkor fanyalodtak rá a különben ehetetlennek tartott vadnövényekre, amelyeket azóta a szájhagyomány külön kategóriaként tart számon. Persze még végszükségben sem ehető minden vadnövény, vannak köztük mérgezőek vagy teljesen emészthetetlenek, illetve olyanok is, amelyeknek a méreganyagát csak speciális kezeléssel lehet eltávolítani. Az akkori hungi kengi idején szerencsére még éltek öregek, akik emlékeztek az előző nagy ciklonra, és megvoltak az ilyenkor létfontosságú ismereteik. Most pedig ez az idős asszony lépne a helyükre, ha a szigetet hasonló csapás érné. Bizony így megy ez írás-olvasás nélkül; érthető, hogy az öregek memóriája miért olyan fontos utódaik és egész közösségük fennmaradásához.

A társadalom értékei

A társadalom tehát nagyrészt aszerint gondoskodik öregjeiről, hogy azok mennyire hasznosak neki. De természetesen aszerint is, hogy tiszteletük és megbecsülésük mennyire tartozik hozzá hagyományos értékrendjéhez, amit a hasznosság szempontjai csak lazán befolyásolnak: gazdaságilag egyforma társadalmak közül is egyesekben jobban tisztelik az öregeket, mint másokban. A gazdasági viszonyok az egész életet valamennyire meghatározzák, de korántsem teljesen.

Mindenesetre annyit állíthatunk, hogy az öregek bizonyos mértékű megbecsülése az emberi világban általános. A modern Egyesült Államokra egy viszonylag mérsékelt szint jellemző: az amerikai gyerekeket arra tanítják, hogy ne feleseljenek vissza nekik, és a buszon adják át az ülőhelyüket. A !kungok ennél többet tesznek, részben talán azért is, mert köztük sokkal kevesebb idős ember van – nekik csupán 20%-uk éri meg a hatvanadik évét –, és azokról bátran fel lehet tételezni, hogy sok életveszélyes helyzetet sikerült már ügyesen túlélniük, támadó oroszlánoktól betegségeken és baleseteken át az ellenséges rajtaütésekig.

A megbecsülés kiváltképp erős formája a gyermekek szüleikkel szembeni kötelességeinek Konfuciusztól eredeztetett doktrínája, amely hagyományosan érvényes Kínában, Koreában, Japánban és Tajvanon. A japán és a kínai törvényekbe például bele is volt írva, Japánban 1948-ig, mikor az Alkotmány a jogrendszerüket megváltoztatta, és Kínában 1950-ig, mikor életbe lépett egy új házassági szabályozás. A konfuciuszi elvek szerint a gyermekek abszolút engedelmességgel tartoznak szüleiknek, az engedetlenség a legmegvetendőbb cselekedetek közé tartozik. Az idős szülőket el kell tartaniuk, elsősorban a legidősebb fiúnak. Ezek az elvek ma is élénken jelen vannak Kelet-Ázsia köztudatában, ahol legalábbis a közelmúltig sok idős ember lakott együtt gyermekeivel és azok családjával, Japánban háromnegyed részük és Kínában csaknem mind.

Dél-Olaszországban, Mexikóban és sok más helyen az öregek tisztelete összekötődik a család fontosságával. Ahogy Donald Cowgill fogalmaz: „A család számít a társadalmi szerkezet magjának, és tagjaira mindent átható befolyást gyakorol… A család becsülete életbevágó, az egyénektől elvárják, hogy családjukért feláldozzák magukat, tiszteljék szüleiket és a férfiak tekintélyét, azt pedig minden áron kerüljék el, hogy a családra szégyent hozzanak… [A család legidősebb férfi tagja, aki a nagyapa imázsával rendelkezik] az uralkodó tekintély, aki megköveteli az alkalmazkodást a család céljaihoz, és nem tűr el semmilyen más irányú elkötelezettséget… Ezen a rendszeren belül eléggé korlátozott tér marad az egyéni önkifejezésre, és azt mindenképp alá kell rendelni a család érdekeinek… A középkorú családfenntartók minden tevékenységükbe bevonják szüleiket, és nagy többségük kapásból elutasítaná azt a gondolatot, hogy azok valaha is az öregek otthonába kerülhetnek.”

A konfuciánus kínaiak, a dél-olaszok és a mexikóiak a széles körben elterjedt partiarchális családra mutatnak példát, amelyben a legfőbb tekintély a legidősebb élő férfi. Ilyen család jellemzi a legtöbb mai állattartó és más mezőgazdasági társadalmat, a múltban pedig többek között az ókori rómaiakat és a zsidókat. Egész más az általunk amerikaiak által jól ismert és természetesnek érzett családtípus, amit az antropológusok neolokális háztartásnak neveznek: ez úgy jön létre, hogy a gyerekek közvetlenül házasságkötésük után függetlenednek mind a férj, mind a feleség szüleitől, és új háztartásuk ettől kezdve csak kettejükből meg saját gyerekeikből áll.

Földrajzilag és történelmileg a neolokális háztartás kivétel, a hagyományos társadalmaknak mindössze kb. 5%-ában számottevő. Helyette a legáltalánosabb a patrilokális háztartás, amelyben a házaspár a férj szüleivel lakik együtt. Az ilyen „nagycsalád” elég kiterjedt: beletartoznak a családfő (vagyis a legidősebb férfi) nőtlen és nős fiai, hajadon lánytestvérei, esetleg néhány férjezett húga is, valamint az unokái és többnejű rendszerekben az összes felesége. Mindez együtt alkot gazdasági, pénzügyi, társadalmi és politikai egységet, amelyben az egyének egymással összehangoltan élik mindennapi életüket, és amelynek a pátriárka az egyedüli és vitathatatlan feje.

A patrilokális háztartásban az idősek együtt laknak gyerekeikkel, gondozásuk természetes és automatikus, fizikai és gazdasági biztonságuk tehát garantált. Az már kevésbé, hogy felnőtt gyerekeik szeressék is őket a tiszteleten és alkalmanként a tőlük való félelmen túl. Nyilván előfordul, hogy türelmetlenül várják az időt, amikor majd a helyükbe léphetnek a családi ranglétrán. Mindenesetre addig rendszerint megteszik a kötelességüket, ami aránylag könnyű a fizikai közelség miatt. A neolokális háztartás ellenben sokszor problematikussá teszi az idős szülők gondozását az érzelmektől függetlenül, egyszerűen azért, mert nincsenek ott.

A modern amerikai társadalom gyakorlata igen távol esik a hagyományos társadalmakétól, kivéve a bevándoroltak olyan közösségeit, amelyek eredeti értékrendje még fennmaradt. Cowgillt idézve: „Mi az öregkort olyan fogalmakhoz társítjuk, mint a haszontalanság, a lerobbantság, a betegség, a szenilitás, a nyomor, a szexuális élet hiánya, a sterilitás és a halál.” E szemléletnek komoly gyakorlati következményei vannak az idős emberek munkalehetőségei és orvosi ellátása szempontjából egyaránt. Nemrég az Egyesült Államokban még széleskörűen érvényben volt a kötelező nyugdíjazási kor rendszere, ami Európában ma is általános. A munkaadók úgy gondolják, hogy ezek az alkalmazottaik már belecsontosodtak saját szokásaikba, nehezen taníthatók és általában nehezen irányíthatók; ezért ők hajlamosak inkább fiatalok képzésébe invesztálni, ami szerintük könnyebb és jobb eséllyel kifizetődik. Joanna Lahey, a Bostoni Főiskola Nyugdíjkutató Központjának munkatársa, konstruált életrajzokat küldött ki számos vállalatnak egy-egy állásra jelentkező nevében, amelyek páronként azonosak voltak, kivéve az életkort: a jelentkezőt az egyik 35 és 45 év közöttinek, a másik 50 és 62 év közöttinek mutatta be. A fiatalabbakat 43%-kal többször hívták be megbeszélésre, mint az idősebbeket. A kórházakban pedig elfogadott stratégia az úgynevezett „koralapú forráselosztás”: amikor hiány van időből, munkaerőből vagy pénzből, a fiatalabb pácienseket részesítik előnyben azon az alapon, hogy az idős ember úgyis „hanyatlóban van és törékeny”. Hát csoda, hogy az amerikaiak és az európaiak már a harmincas éveikben sok pénzt költenek fiatalos kinézetükre, kezdve a hajfestéssel egészen a plasztikai műtétekig?

Az idősek alacsony társadalmi megítélését a modern Amerikában legalább három értékcsoport határozza meg, amelyek részben Európára is érvényesek. Az első a munka jelentősége az ember életében, ami fő összetevőjét alkotta eredetileg Kálvin protestáns etikájának, később pedig Max Weber befolyásos szociológiai elméletének. Weber elmélete közvetlenül Németországra vonatkozott, de nyugodtan általánosíthatjuk az egész modern nyugati világra. Kockáztatva az általa hosszú és szövevényes könyvekben kifejtettek túlzott egyszerűsítését, Weber azt állította, hogy az élet központi eleme a munka, amely alapot nyújt mind az önazonossághoz, mind a társadalmi státuszhoz, és jó irányba formálja a jellemet. Mivel pedig, ugye, az öregek már nem dolgoznak…

Sajátosabban amerikai a második tényező, az egyénközpontúság, amely szöges ellentéte a hagyományos társadalmak családközpontúságának. Az amerikaiak önmagukat aszerint értékelik, hogy mit értek el az életben egyénként, nem azzal a családdal és kiterjedt rokonsági körrel együtt, amelyhez tartoznak. Minket kezdettől arra buzdítanak, hogy legyünk függetlenek, és csak önmagunkra számítsunk. A függetlenséget, az önállóságot és az individualizmust értékeljük nagyra, ellentéteiket, úgymint a függést és a másokra támaszkodást lebecsüljük. Amerikában a pszichológusok és a pszichiáterek bevezették a „függő személyiség” klinikai diagnózisát, amely az Amerikai Pszichiátriai Társaság jegyzékében mint a 301.6 kódszámú elmebeli rendellenesség szerepel, és amelyet gyógyítani kell annak érdekében, hogy a páciens a többi erényes amerikaihoz hasonló, független személlyé váljon.

Ugyancsak fontosnak tartjuk a privát szféra sérthetetlenségét, szintén meglehetősen szokatlanul a világ többi kultúrköréhez képest. A hagyományos életmóddal együtt jár, hogy rengetegen laknak közös fedél alatt, vagy külön házakban ugyan, de egy közös tisztás körül, és minden tevékenységük a többiek előtt zajlik, beleértve a szexuális életüket. A házaspár függőágyát vagy matracát mindenki látja, még a gyerekeknek is legfeljebb annyit vetnek oda, hogy a szülők szeretkezésekor csukják be a szemüket. A mi neolokális rendszerünk, a maga sok külön háztartásával és azokban a külön gyerekszobákkal, ennek pont az ellenkezője.

Az öregekről való gondoskodás szemben áll a függetlenség, az egyénközpontúság és a sérthetetlen magánszféra amerikai értékeivel. A csecsemők függőségét elfogadjuk, mert ők sose voltak függetlenek, de az öregekét nem, mert ők azok voltak évtizedekig. Pedig kegyetlen tény, hogy a független lét lehetőségét egy idő után csaknem mindnyájan elveszítjük: már nem vagyunk képesek csak saját képességeinkre támaszkodni, mert ezek a képességek radikálisan megkopnak. A függés legalább olyan fájdalmas maguknak a függő időseknek, mint középkorú gyerekeiknek az a tapasztalat, hogy szüleik már nem tudnak önállóan élni. Bizonyára Önök is sok esetet ismernek, amikor egy idős személy csökönyösen ragaszkodott önálló élete folytatásához, míg aztán közbeszólt egy baleset, például egy combnyaktöréssel járó elesés az utcán, vagy olyan ízületi degeneráció, amitől már nem tudott egyedül leszállni az ágyról. Miközben azonban az elkerülhetetlen bekövetkezik, az amerikai öregek nehezen tudják azt derűs belenyugvással elfogadni, mert a társadalom fent vázolt felfogása miatt csökkent értékűnek érzik magukat.

Az öregek elleni előítélet negyedik, sajátosan amerikai oka a fiatalságkultusz. Ez természetesen nem száz százalékig önkényes: való igaz, hogy a gyors technikai változás korában a fiatalok jobban tudnak alkalmazkodni a mai munkahelyek követelményeihez, sőt a mindennapi élet sok kisebb-nagyobb kihívásához is. Én most 75 éves vagyok, feleségem pedig 64, és valahányszor kezelni akarjuk a tévékészülékünket, eszünkbe jut, hogy ez mennyivel jobban megy 25 éves fiainknak. Mi még olyan tévékhez szoktunk, amelyeken összesen három gomb van, a ki-és bekapcsoló, a csatornaváltó meg a hangerőszabályozó, és a távkapcsolónk 41 gombja bizony sokszor kibabrál velünk. Ilyenkor útmutatást kell kérnünk valamelyik sráctól, vagy ha egyikük sincs itthon, megkérdezni telefonon. Ugyancsak a modern amerikai élet objektív sajátossága a versenyszellem, ami szintén az erősebb, kitartóbb, fürgébb és gyorsabban reagáló fiataloknak kedvez. A bevándorlók családjában pedig további tényező a nyelvés kultúraváltás: gyerekeikkel ellentétben sok idős bevándorolt soha nem tanulja meg sem az akcentus nélküli angolt, sem az amerikai társadalom ágas-bogas működésének rejtelmeit.

A fiatalság kultusza tehát tagadhatatlanul valós alapokon áll, szerintem azonban olyan területeken is érvényesül, ahol indokolatlan és igazságtalan. A fiatalokat szépnek és csinosnak tartjuk, ami rendben van, de miért tetszik jobban a szőke vagy barna haj az ősznél? A ruházati cikkek tévé-és sajtóreklámjain mindig fiatal modellek szerepelnek, és ezt annyira megszoktuk, hogy már egész fura egy hetvenévest a helyükre képzelnünk, pedig ilyen cikkeket ők ugyanúgy hordanak. Egy közgazdász felhozhatja azt az indokot, hogy a fiatalok gyakrabban váltanak és vesznek ruhát, és kevésbé ragaszkodnak egy-egy hagyományos márkához az idősebbeknél, ezért a reklámoknak érdemes őket megcélozniuk. De ez csak akkor lenne reális indok, ha a fiatal és öreg vásárlók aránya ugyanakkora volna, mint a fiatal és öreg reklámmodelleké. A pontos arányokat persze én nem ismerem, de az öregek vásárlóaránya biztos nincs olyan közel a nullához, mint a hetvenévesek jelenléte a reklámokban. Ugyanez a helyzet az üdítőitalok, a sör vagy az új autók reklámpiacán (23. kép). Egyedül olyan árukat és szolgáltatásokat hirdetnek idős modellek, amelyekhez a fiataloknak végképp nincs közük, mint például az ízületi gyulladás gyógyszerei, a nyugdíjbiztosítási tanácsadás vagy pelenka felnőtteknek (24. kép).

A reklámvilágból hozott példák talán komikusak, míg az ember rá nem ébred, hogy a fiatal kor dicsőítésével együtt az idős kor lebecsülését is sugallják. Az nem nagy baj, hogy hetvenéveseket nem alkalmaznak az italreklámokon, de az igen, hogy máshol is hátrányban vannak a fiatal álláskeresőkhöz képest, és hogy ahol a gyógykezelési források korlátozottak, ott a várakozók között hátrább sorolják őket a fiataloknál. Figyelemre méltó tény továbbá, hogy maguk az idősek is szívesebben vesznek fiatal, mint idős modellel hirdetett kólát vagy sört – ha nem így lenne, a reklámipar már alkalmazkodott volna eltérő ízlésükhöz. Louis Harris és társai felmérték, hogy az amerikaiak milyennek látják az idős embereket, és a következő tulajdonságlista jött ki: unalmas, begyepesedett, elszigetelt, függő, magányos, szűklátókörű, elhanyagolt, ódivatú, passzív, szegény, otthonülő, beteg, szexuálisan inaktív, semmi nem érdekli, terméketlen, betegesen fél a haláltól és a bűntényektől, az élet mélypontján van, ideje legnagyobb részében nem csinál semmit, csak nosztalgikusan a múlton mereng. Mindezt nagy többségükben így gondolták maguk az idősek is, noha sokan megjegyezték a felmérőnek, hogy ők maguk ebből a sztereotípiából kilógnak.

A társadalom szabályai

Amikor az ifjú vadász leszel egy darab antilophúst a nagyapjának, aki már nem tudna elejteni egy ekkora állatot, ezt végső soron azért teszi, mert az öreg a fent vázolt okokból hasznára van a társadalomnak, és mert őt úgy nevelték, hogy az öregeket megbecsülje. De konkrétan nem mond és nem gondol valami ilyesmit: „Ezt azért kapja, mert emlékszik, hogy mit evett a törzs a hungi kengi idején, és ez a tudása még jól jöhet nekünk.” A végső okok ritkán kerülnek felszínre a döntésekben. Azokat közvetlenül a társadalom szabályrendszere határozza meg, amely részletesen előírja, hogy milyen helyzetekben mit szokás tenni. Így az emberek úgy viselkedhetnek összhangban a végső okokkal, hogy közben nem kell a hungi kengiről és hasonlókról töprengeniük.

Minden társadalomban rengeteg szabály érvényes rengeteg tipikus helyzetre, és ezek a szabályok éppolyan változatosak, mint maguk a társadalmak. Ha egy szabály előírja, hogy bizonyos erőforrásokkal az öregek rendelkeznek, akkor a fiatalok ezeket az erőforrásokat átengedik nekik akkor is, ha elég erősek lennének a megszerzésükhöz. Belenyugszanak, hogy várniuk kell, amíg majd ők kerülnek rendelkező pozícióba. A sok lehetséges példa közül most hármat mutatok be.

A tabuk között van olyan, amely bizonyos ételek fogyasztását csak az öregeknek engedi meg. Az indoklás (amit minden korosztály egyaránt elhisz): az ilyen ételek zsenge korban veszélyesek, csak később alakul ki immunitás hozzájuk. Az omaha indiánoknál például az állati csontvelő evésétől kificamodna az ifjak bokája, a borneói ibanok fiataljai a szarvashústól ugyanolyan félénkké válnának, mint maguk a szarvasok, Szibériában pedig a rénszarvastej okozna a fiatal csukcs férfiaknál impotenciát, a fiatal csukcs nőknél lógó melleket. Különösen jól kidolgozott taburendszer él az ausztráliai Alice Springs közelében élő aranda (más néven arunta) bennszülötteknél. Ők a legjobb ételeket az öregeknek tartják fenn, a tabuszegő fiatalokat súlyos következményekkel fenyegetve. A nőstény bandikut[12] húsától a fiúk elvéreznének körülmetélésükkor, a lányok pedig menstruációjuk alatt; az emu zsírjától nem fejlődne ki rendesen a hímvessző; aki papagájt eszik egy bizonyos érett kor előtt, annak a fejtetőn behorpad a koponyája, és az arca kilyukad; a vadmacskahús pedig bűzlő és fájdalmas kiütéseket okoz a fejen és a nyakon. A fiatal nőkre mindezen kívül néhány további veszély leselkedik: a kengurufaroktól korán öregednek és kihullik a hajuk, a fürjhústól nem fejlődnek ki a melleik, amelyek viszont a barna héja húsától a repedezésig megduzzadnak, ám közben nem adnak tejet.

Egy másik érték, amit az öreg férfiak sok társadalomban sikeresen monopolizálnak, tabunak nyilvánítva a fiatalabb férfiak számára: a fiatal nők. Az öregeknek több feleségük lehet, akiket elvesznek alig serdült korukban, míg a többieknek tilos házasodniuk egészen a negyvenes éveikig vagy még tovább. Sok hagyományos társadalom követi ezt a gyakorlatot, közéjük tartoznak például az észak-afrikai berberek, a kelet-afrikai akambák, a nyugat-afrikai bakongok, a dél-afrikai xhoszák, a dél-amerikai araukán indiánok, a délnyugat-óceániai Banks-sziget lakói, a borneói ibanok, a szibériai csukcsok, Kanada labradori inutijai és sok ausztráliai bennszülött törzs. Új-Guinea északi alföldjén beszélgettem egy Uteno nevű, már elég rozoga öregemberrel, aki egyszercsak rámutatott egy kislányra – még tízéves sem lehetett –, és közölte, hogy az a kijelölt jövendőbeli menyasszonya. Uteno a születésekor fizetni kezdte részletekben a menyasszonypénzt a szüleinek, és folytatta azóta is; a házasságra akkor kellett sort keríteni, mikor a lánynak kifejlődnek a mellei, és menstruálni kezd.

A modern ipari társadalmakban sem az étkezési tabuk nem működnek, sem az a szabály, hogy a lányokat öreg férfiak veszik feleségül. Ezért bennünk elkerülhetetlenül felmerül a kérdés, hogy a fiatalok miért tűrik az öregek privilegizált helyzetét. Részben bizonyára azért, mert tudják, hogy egy idő múlva a rendszer haszonélvezői ők maguk lesznek. Addig pedig számíthatnak rá, hogy például a fiatal nők esetében az öreg férjek nem tudják mindig rajtuk tartani a szemüket, és ők a tábortűz körül lődörögve azért néha kielégíthetik velük a szexuális étvágyukat.

További példacsoportom e könyv olvasóinak ismerősebb lesz: az öregek kizárólagos joga a tulajdonhoz. Végtére a család legtöbb vagyontárgya nálunk is alapvetően a szülőké, és csak halálukkal száll át a következő nemzedékre. Mivel az öröklés nem automatikus, vagyis örökösnek mást is ki lehet jelölni az egyenes ági leszármazottakon kívül, a fiatal családtagoknak érdemes úgy gondoskodniuk az öregekről, hogy azok meg legyenek elégedve velük. A !kung horda területe (a n!ore) például nem az egész hordához tartozik, hanem a legidősebb hordatagokhoz. Még kényszerítőbb a szinte minden földművelő és állattenyésztő népnél érvényes rendszer, amely szerint az idős nemzedék, elsősorban maga a legidősebb férfi, birtokolja a földet, a háziállatokat és az összes értékes vagyontárgyat, leggyakrabban a haláláig. Így a családfő könnyen megkövetelheti a gyerekeitől, hogy őt a saját házukban tartsák, mindennel ellátva, amire szüksége van. Az Ótestamentumban például ilyen helyzetben van Ábrahám és a többi zsidó pátriárka. De máshol is: az idős férfiaké a rénszarvas a csukcsoknál, a ló a mongoloknál, a ló, a juh, a tehén és a kecske a navahóknál, mindez plusz a teve a kazahoknál, és a listát még folytathatnám sokáig.

Az idős nemzedék befolyása sok társadalomban olyan nagy, hogy a rendszerüket „gerontokráciának”, az öregek zsarnokságának csúfolják. Ez a név érvényes lehetett volna az ókori zsidókra, sok afrikai pásztornépre és ausztrál bennszülött törzsre, de még Európában is például Írország falusi vidékeire. Ahogy Donald Cowgill összefoglalta: „Itt [Írországban] az a szokás, hogy a családi gazdaság a legidősebb férfié még igen öreg korában is. A fiai mint fizetetlen alkalmazottak dolgoznak, és mivel teljes jövedelmük az apától függ, gyakran nincs miből saját családot alapítaniuk. Egyértelmű örökösödési rendszer hiányában az apa kijátszhatja a fiait egymás ellen, zsarolva őket a bizonytalansággal afelől, hogy a vagyont melyikükre fogja hagyni. Mikor aztán választ közülük és visszavonul, a ház ’nyugati szobáját’, vagyis a legtágasabb és legjobban berendezett lakrészt fenntartja magának és feleségének, azt is biztosítva, hogy az örökös eltartsa őket életük végéig.”

Ha kellően tudatosítjuk, hogy a tulajdonjog révén az öregek nálunk is meglehetősen nagy hatalommal rendelkeznek, kevésbé fognak meglepni a szintén nekik kedvező étkezési és szexuális tabuk a hagyományos társadalmakban. Eleinte én se értettem, hogy a fiatal törzstagok miért hagyják magukat megfosztani a legízesebb falatoktól és a legvonzóbb nőktől, pedig tapasztalhattam nap mint nap, hogy saját fiatal honfitársaim is csak ritkán szerzik meg erőszakkal a szüleik tulajdonát. Egy ilyen húzással ugyanis nemcsak magukkal a szülőkkel, hanem az egész társadalommal kerülnének szembe, megsértve annak alapvető működési szabályait. A szabályok ugyan elvileg változtathatók, a fiatalok egy összehangolt lázadással talán elérhetnék, hogy ezentúl a szarvasvelő meg a tizenéves lányok őket illessék az élvezetükre már amúgy is alig képes vén trottyok helyett. Csakhogy a változtatás nem könnyű, éppen mert az alapszabályok rendszerét érinti, és különösen egy hagyományos, régóta simán működő társadalomban az anarchia kockázatával jár. Egész kultúrájuk azt sugallja – ahogy más közegben a miénk is –, hogy „ne javítsuk meg, ami nem romlott el”.

Mi jobbak vagy rosszabbak vagyunk?

Ha áttekintjük, hogy mi változott az idősek helyzetében a hagyományos társadalmaktól a modernekig, találunk javulást és romlást egyaránt. A modern ember átlagosan sokkal tovább él, egészségesebb, több alkalma van a rekreációra, és ritkábban kell megérnie, hogy a gyerekei előtte halnak meg. Ezek a jó hírek, a rosszabbakra majd rátérek később.

A fejlett világ 26 országában ma az átlagos élettartam 79 év – a rekordot Japán tartja 81-gyel –, a hagyományos társadalmakénak nagyjából kétszerese. A növekedést több okkal magyarázhatjuk. A közegészségügy sokat fejlődött: van tiszta ivóvíz, jobb az épületek szigetelése, a járványokat nagyjából kiküszöbölik a védőoltások, és általában fejlettebb az orvostudomány. Az élelmiszerek hatékonyabb termelése és elosztása elhárítja az éhínség veszélyét (erről szó lesz a 8. és 11. fejezetben). És akár hiszik, akár nem, az állami társadalmak háborús embervesztesége még a 20. század két nagy világégésével együtt is kisebb, mint a hagyományosaké (lásd 4. fejezet). Az utazási lehetőségeknek és szintén a modern orvoslásnak köszönhetően az idősek életminősége látványosan javult. Én magam például nemrég jöttem haza egy afrikai szafariról, ahol a tizennégy többi résztvevőből három 86 és 90 év közötti volt, és ők is vidáman együtt gyalogoltak velünk. Sokkal többen megérik dédunoka születését: a 80 év feletti amerikai férfiak 57, a nők 68 %-a. Az újszülöttek több mint 98%-a életben van gyerekkora végéig, szemben a hagyományos társadalmak újszülötteinek 50%-ával: ritka az a régebben általános, keserű élmény, hogy gyermekünket elveszítjük.

A rossz hírek egy csoportja a demográfiai helyzet egyenes következménye. Az öregek aránya megugrott a népességen belül, részben mert kevesebben születnek, részben mert az élet tovább tart. Az úgynevezett „népességi piramis” tehát átfordult a talpáról a fejére: míg régen viszonylag sok gyerek volt és viszonylag kevés öreg, ma fordítva van. Sovány vigasz, hogy 80 év múlva a helyzet értelemszerűen jobb lesz, mert akkor az öregek csoportját a mai kevés gyerek alkotja majd. Mindez a modern iparosodott országokra vonatkozik, amelyekben a 65 év fölöttiek aránya akár 10% vagy nagyobb is lehet, miközben a legszegényebbekben mindössze 2%.

A fordított népességi piramis súlyos következményeként a viszonylag kevés aktív dolgozónak társadalmi méretekben viszonylag sok inaktív idős embert kell eltartania. Ez a nyomasztó tény áll a hátterében a manapság Amerikát, Európát és Japánt egyaránt érintő, sokat vitatott nyugdíjválságnak. Ha mi idősebbek tovább dolgozunk, munkahelyeket veszünk el a gyerekeink és unokáink nemzedéke elől, ha viszont nyugdíjba megyünk, nagy létszámunkkal minden eddiginél súlyosabb terhet rovunk rájuk. Erről töprengve az embernek eszébe juthat, hogy vajon nem olyan helyzet felé haladunk-e, amelyben komolyan szóba jönnek a hagyományos társadalmak létszámcsökkentő eljárásai, mint például a támogatott vagy bátorított öngyilkosság és az eutanázia. Ne értsenek félre: én egyiket se javaslom. De kénytelen vagyok észrevenni, hogy a törvényhozásban és a jogi fórumokon egyre több szó esik róluk, még ha nyíltan nem is kötve hozzá a „fordított piramis” gazdasági következményeihez.

Az idősek tömegének másik következménye, hogy ők mint generáció ugyan a társadalomnak változatlanul értékesek a nagy tapasztalatukkal, de mint egyének nélkülözhetőbbek, mint ha kevesen volnának. Az a nyolcvanéves rennel-szigeti néni, aki felvilágosított engem a hungi-kengis növények felől, nyilván kisebb becsben állna, ha a korosztályából mások is élnének még, akik szükség esetén továbbíthatják a régmúlt ma is hasznos és néha életmentő megoldásait.

Az öregedés a férfiak és nők számára annyiban különböző hatással jár, hogy a nők sokkal nagyobb eséllyel válnak özveggyé, mint a férfiak. Az Egyesült Államokban például egy bizonyos életkor felett a férfiak 80%-a házas és csak 12%-a özvegy, míg a nőknél ez 40, illetve több mint 50%. A különbség oka részben az, hogy nagy átlagban a nők tovább élnek, részben az, hogy a férfiak eleve idősebb korban házasodnak a nőknél, végül pedig az is, hogy az özvegyen maradt férfiak közül aránylag többen újra nősülnek (fiatalabb feleséggel), mint ahány özvegy nő újra férjhez megy.

Hagyományosan az idős emberek utolsó éveiket ugyanabban a csoportban élték le, és a letelepedett társadalmakban helyileg is ugyanott, ahol addig éltek. Változatlan kapcsolatrendszer vette őket körül, még szintén élő barátaikkal és legalább a gyerekeik egy részével. Hogy a fiaik vagy a lányaik maradtak a közelükben, az attól függött, hogy mikor megházasodtak, a helyi szokás a vőlegénynek vagy a menyasszonynak írta-e elő, hogy házastársa szüleihez költözzön. A modern fejlett világban viszont, köszönhetően a neolokális háztartásmodell elterjedésének, mind a fiúk, mind a lányok „kirepülnek a fészekből”, ahogy nálunk Amerikában mondani szokás. A szülőkben pedig kialakul az a kellemetlen lelkiállapot, amit az idézett szólásmondás nyomán „üres fészek szindrómának” hívunk, és amit hosszú ideig kell elviselniük: a korai 1900-as években legalább az egyik szülő elég gyakran meghalt még a legfiatalabb gyerek elköltözése előtt, és az üres fészekben egy átlagos szülő kevesebb mint két évig maradt, ma viszont még egy évtizednél is tovább. Az átlagosnál sokkal tovább élők pedig akár több évtizedig. Mi több (azaz kevesebb), a régi barátoktól is nagy valószínűséggel el kell válniuk, mivel minden évben az amerikaiak 20%-a lakóhelyet vált. Így egy tipikus idős ember vagy abban a helyzetben találja magát, hogy egy gyereke ugyan még együtt lakik vele, de a barátai messze vannak, vagy néhány barátja a közelben maradt, de a gyerekei nem, vagy egyedül él gyerekei és barátai nélkül, alkalmasint az idősek otthonában, ahol a gyerekei vagy látogatják, vagy nem. Nem csodálkozhatunk Fidzsi-szigeteki ismerősöm idézett szavain, miszerint mi a szüleinket „eldobjuk” más öregekkel együtt.

Az idősek társadalmi elszigetelődésének további tényezője az államilag hivatalossá tett nyugdíjba menetel, ami a 19. század vége felé vált általánossá. Előtte mindenki addig dolgozott, ameddig testi és szellemi képességei engedték. Ma az ipari országokban a nyugdíjkorhatár 50 és 70 év között változik, függően az országtól és a foglalkozástól; Japánban például alacsonyabb, mint Norvégiában, és a repülőgépek pilótáit mindenütt hamarabb nyugdíjazzák, mint az egyetemi tanárokat.

A hivatalos nyugdíjazás rendszeréhez három, egy irányba ható tendencia vezetett. Egyrészt megnőtt az átlagos élettartam, ahogy más összefüggésben már említettem, így saját munkaképességüket egyre többen élték túl. A 60 vagy 70 éves korhatárnak nemigen lett volna értelme akkor, amikor a lakosság zöme még meghalt ötvenedik születésnapja előtt. Másrészt a fejlődő technikával a munka egyre termelékenyebbé vált, tehát egyre kevesebb ember tudott eltartani egyre többet. Harmadrészt (összefüggésben az előzővel) megjelent az állami társadalombiztosítás intézménye, és benne a nyugdíj. Az államilag kötelezően folyósított nyugdíjat először Bismarck Németországában vezették be az 1880-as évek során, majd gyorsan átterjedt Nyugat-és Észak-Európára (plusz érdekes módon Új-Zélandra), és utána a civilizált világ többi részére; az Amerikai Egyesült Államokat 1935-ben érte el a mi Társadalombiztosítási Törvényünk alakjában.

A kötelező nyugdíjbamenetel az érintettek számára nem egyértelműen áldás. Sokan 65 vagy 70 éves koruk után is tudnak és akarnak még dolgozni, sőt, esetleg akkor érik el termelőképességük csúcsát. Annyi azonban mindenképp ésszerű, hogy a lehetőség meglegyen a visszavonulásra mindenkinek, mégpedig úgy, hogy addigi keresete alapján az állam hozzájárul az eltartásához. Amin az állam kevésbé tud segíteni, az egy új probléma a munkából való kimaradás után: az, hogy a munkahelyen fennálló emberi kapcsolatok megszakadnak, mélyítve az idősek elszigetelődését a társadalomtól.

Egy másik modern intézmény, a gondozásra specializált „idősek otthona”, szintén sok problémát megold, miközben újakat okoz. Bár a kolostorok és a zárdák már a régi századokban is helyet adtak az öregek egy részének, az első állami otthont 1740-ben alapították Mária Terézia osztrák birodalmában. Azóta az ilyen otthonok alaposan megszaporodtak, sokféle néven és változatos profillal a kiegészítő szolgáltatások szerint, de társadalmilag mind ugyanazt a funkciót látják el, nevezetesen, hogy csökkentsék a felduzzadt idős és az összezsugorodott fiatal korosztály demográfiai realitásából támadt feszültséget. Ahol jól működnek, ott segítik új emberi kapcsolatok kialakulását a megszakadt régiek helyett, sokuk azonban mindössze az anyagi igények többé-kevésbé megfelelő kielégítésére szorítkozik. Ahogy saját ismeretségi körömben látom, a beadott szülők egy részét a gyerekeik igen gyakran meglátogatják, akár hetente vagy naponta is, míg másokat – annak tudatában, hogy anyagi ellátásuk megoldott – mindössze évenként egyszer, vagy soha.

A mai öregek növekvő társadalmi elszigetelődése mögött felsejlik egy új szemlélet, amely ezeket az embereket kevésbé tekinti értékesnek, mint korábban. E változásnak szerintem három oka van: az írni-olvasni tudás, az általános iskolarendszer és a gyorsan fejlődő technika. Az információt mi írott formában tároljuk, így már nem olyan fontos az öregek memóriája, mint amikor a múltra vonatkozóan egyedül arra támaszkodhattunk. A gyerekek sok fontos tudnivalót az iskolában tanulnak meg, nem otthon a nagyszülőktől és az idős rokonoktól. Ami pedig a technikát illeti, amíg az csigatempóban változott, a gyerekkorban tanultakat évtizedekkel később ugyanúgy alkalmazni lehetett, illetve még jobban a készséggé vált beidegződés folytán, ma viszont pár évenként szinte minden technikai tudás elavul. Hogy csak egy példát említsek saját tapasztalatomból, mikor a negyvenes és a korai ötvenes években iskolába jártam, számok összeszorzására négy módszert ismertünk: kis számokra a szorzótáblát (fejből), nagyobbakra a papíron tollal végzett szorzást (ez négyjegyűnél nagyobb számok esetén hosszú és unalmas volt), logarlécet (ami kb. három tizedesjegy pontosságú eredményt adott) és a logaritmustáblát (négy-öt tizedesjegy pontossággal). Nekem mind a négy módszer jól ment, és valószínűleg most is menne, de nincs rá szükség: a zsebkalkulátorok hét tizedesjegyig kiköpik a választ pillanatok alatt. A fiaim már eleve azokhoz szoktak hozzá, akárcsak a tévé távirányítójához vagy az elektronikus levelezéshez. Kamaszkoromban önállóan összeraktam egy vákuumcsöves rádiót, és rém büszke voltam rá; napjainkban ilyen készülékek legfeljebb múzeumban találhatók. Szóval, amit az én nemzedékem tanult, az ma haszontalan, egy csomó nélkülözhetetlen ismeretet viszont nem tanultunk meg.

Mit tegyünk velük?

Röviden összefoglalva, a nyugati társadalmak öregjeinek helyzete a legutóbbi évszázadban sokat és ellentmondásosan változott. Még mindig küszködünk azokkal az új problémákkal, amelyek a modern élet csapásainak számítanak. Egyrészt tovább élünk, az öregek egészségesebbek, a társadalom többi része pedig anyagilag többet fordíthat az ellátásukra, mint előzőleg bármikor az emberiség történelmében. Másrészt az öregek már kevésbé hasznosak, és emberi szempontból a szociális körülményeik leromlottak. Ezzel a helyzettel Olvasóim nagy része vagy már találkozott, vagy találkozni fog, amikor szüleiről gondoskodnia kell, vagy később ő maga szorul gondoskodásra. Mit tehetünk? Természetesen nem fogok itt átfogó megoldást javasolni, ahhoz egy könyvfejezet messze nem lenne elég, és annyira nem is értek a témához – csak felvetek néhány ötletet saját tapasztalataimra építve, amelyeket nem utolsósorban a mai hagyományos társadalmakban szereztem.

Egyrészt meggondolandó, hogy az idős emberek hagyományos nagyszülői szerepét fel lehetne eleveníteni. A második világháborúig a szülőképes korú nők fő tevékenysége mind Amerikában, mind Európában az volt, hogy otthon a gyerekeikkel foglalkoztak. Utána azonban egyre többen álltak munkába házon kívül, érdeklődés, gazdasági kényszer vagy a kettő kombinációja miatt, és számukra a gyerekek gondozása problematikussá vált. A napközi és a házhoz hívott gyerekfelügyelők segítenek a gondon, de egyik szolgáltatásról sem állítható, hogy minőségével és megbízhatóságával mindenki meg van elégedve. Nos, egy nagymamának vagy nagypapának ezekhez képest számos előnye van: erősen motivált a feladatra, van gyakorlata a gyerekgondozásban, a figyelmét nem vonják el fontosabb dolgok, valószínűtlen, hogy kedvezőbb állást találva egyszer csak felmond, hajlandó fizetség nélkül is dolgozni, és nem kér járulékos kedvezményeket. Baráti körömben a legkülönbözőbb eredeti foglalkozású, nyugdíjas nagyszülők – orvos, jogász, tanár, üzletember, mérnök stb. – vállalják rendszeresen unokáik gondozását, miközben lányuk, fiuk, menyük és vejük nap közben dolgozik. Ugyanaz a szerepük Amerikában, mint a Kalahári-sivatagban a !kungok öregjeié, akik a táborban vigyáznak az unokáikra, míg a gyerekeik antilopra vadásznak és mongongodiót gyűjtenek. Ez olyan helyzet, amelyben mindenki nyer, a nagyszülő, a szülő és a gyerek egyaránt. Egyetlen kifogás jut eszembe, vagy inkább csak óvatosságra intő észrevétel: ma, amikor a házaspárok gyakran várnak a gyerekvállalással a harmincas vagy korai negyvenes éveikig, a nagyszülők esetleg már hetven vagy nyolcvan évesnél is idősebbek, némileg csökkent lendülettel az egész napos elfoglaltsághoz.

Második javaslatom a gyors technikai fejlődéssel függ össze, ami kétségtelenül elavulttá teszi az idősek tudásának és készségeinek java részét. Ugyanakkor egy tágabb értelemben hasznossá teheti azokat, mert olyan helyzeteket is teremt, amelyekkel még senki nem találkozott, a fiatalok sem. Ezek hasonlíthatnak bizonyos régi, az öregeknek ismerős helyzetekhez. Egyik egyetemi professzorom 1902-ben született, és 1956-ban a gyerekkoráról mesélt nekem; a városokban akkortájt váltotta fel a hátaslovakat és a lovaskocsikat a motorizált közlekedés. Ők a változást örömmel üdvözölték, mert az autók nem hullajtottak lócitromot a kövezetre, és nem csattogott fülsértően a patájuk. Most majd, gondolták, az utcáink sokkal tisztábbak és halkabbak lesznek! Mi bezzeg az autókról a környezetszennyezésre és a városi zajra asszociálunk, így hajlamosak vagyunk megmosolyogni volt professzorom nemzedékének vélekedését. Egy komoly tanulság azonban levonható belőle: a technikai változások menetrendszerűen keltenek előre nem látott problémákat is szándékolt és megvalósult jótéteményeiken túl.

22 éves Joshua fiammal egy szállodában asztaltársunk volt egy 86 éves, volt tengerészgyalogos, aki harcolt a második világháború csendes-óceáni frontján, és mesélt nekünk akkori élményeiről. Részt vett többek között a Tarawa-atoll amerikai partraszállásában 1943. november 20-án, amely három napig folyt egy alig másfél négyzetkilométeres földdarabért, és amelyben 1115 amerikai katona esett el, a sziget 4601 japán védője pedig 19 kivételével mind egy szálig. Magam akkor először beszéltem erről egy személyes résztvevővel, és a borzalmas részletek hallatán bízom abban, hogy Joshuának sose kell hasonlót átélnie; mégis örülök, hogy legalább első kézből hallotta, mert országunk jövője most már az ő nemzedékének kezében van, és remélhetőleg bölcsebb döntéseket fognak hozni, ha a történelem eseményeinek nemcsak a tényeit, hanem a hangulatát és érzelmi hatását is megismerik. Ezért helyeslem azokat a programokat, amelyekben középiskolai diákokat ültetnek le idős emberekkel beszélgetni az elmúlt időkről.

Egy további javaslatom, hogy értsük meg és hasznosítsuk a különbségtételt az öregek gyengülő és erősödő képességei között. Ahogy pillanatnyilag látom – ismét kockáztatva a túlegyszerűsítést –, a korral csökken az ambíció, a versenyszellem, a fizikai erő és állóképesség, a hosszú szellemi összpontosítás és az új problémák megoldásának képessége. A DNS szerkezetét és a tiszta matematika feladatait tehát jobb, ha 40 éven aluliakra bízzuk. Szélesedik viszont a szakmai tapasztalat, javul az emberismeret, másoknak segítve saját hiúságunk kevésbé van útban, és jobb eséllyel oldunk meg sok információt egybefogó, komplex problémákat, amelyekhez szintetizáló, interdiszciplináris gondolkodás kell. A fajok eredetének kérdése vagy az összehasonlító történettudomány tehát inkább 40 éven felülieknek való. Sok idősödő ember érzi magában mind a gyengülést, mind az erősödést, és spontán alkalmazkodik hozzájuk, fokozatosan áttérve a konkrét feladatok megoldásáról az irányításra, ellenőrzésre, adminisztrációra, tanácsadásra, tanításra, stratégiák kidolgozására és mások munkájának összefogására. Mezőgazdász barátaim például nyolcvanas éveikben egyre kevesebb időt töltenek ló vagy traktor nyergében, viszont szakértőként vágják a gazdálkodás stratégiai kérdéseit; jogász barátaim ritkábban járnak tárgyalásra, inkább egyengetik fiatal kollégáik karrierjét; sebészorvos barátaim kevesebb hosszú és komplikált operációt vállalnak, helyette részt vesznek az orvosképzésben.

A társadalom akkor jár el bölcsen, ha az idős embereket arra használja, amiben a legjobban használhatók, és nem kényszeríti őket sem az ambiciózus fiatalokkal versenyezni heti 60 órában, sem nyugdíjba menni, mielőtt ezt ők maguk akarnák. Maguknak az időseknek pedig érdemes tudatosítaniuk a bennük végbement változást, hogy aktuális képességeiknek megfelelő munkát találjanak. Születtek már csúcsteljesítmények nyolcvan évesen vagy azután is. Gyorsan csak két példát említek, a zenéből (hogy példáim között ez a terület is képviselve legyen): Richard Strausst és Giuseppe Verdit. Strauss a hatvanas éveiben ezt írta szövegírójának, Hugo von Hoffmannsthal költőnek: „Nem tudok már néhány ütemnél hosszabb témákat kitalálni.” Ifjúkori szimfonikus költeményeiben, amelyek leginkább híressé tették, tényleg voltak hosszú és gyönyörű dallamok; öregen viszont ilyeneket nem forszírozott tovább, hanem más stílusban írt ugyanolyan megragadó műveket. 84 évesen például a „Négy utolsó ének szopránhangra és zenekarra” címűt, a halál közeledtének fojtott őszi hangulatával, szinte hivalkodóan gazdag hangszereléssel, és idézetekkel 58 évvel azelőtti alkotásaiból. Verdi két nagyszabású operája, a Don Carlos és az Aida után – ezeket 54, illetve 58 évesen írta – teljesen abba akarta hagyni a komponálást, de kiadója rábeszélte 74 éves korában az Othellóra, majd hat évvel később a Falstaffra. Sokan ezt a kettőt tartják a legjobb operáinak, részben épp azért, mert sokkal tömörebbek, gazdaságosabb szerkezetűek és zeneileg bonyolultabbak, mint ami addig jellemző volt rá.

Társadalmunk egyik nagy kihívása, hogy az idős nemzedék számára a változó modern világhoz igazodó életkörülményeket alakítson ki. Sok múltbeli társadalom jobban használta ezt a nemzedéket, mint mi, és tagjainak jobb életet biztosított. Bizonyos, hogy mi is találhatunk a maiaknál kielégítőbb megoldásokat.

NEGYEDIK RÉSZ

VESZÉLYEK ÉS A RÁJUK ADOTT REAKCIÓK

7. fejezet

KONSTRUKTÍV PARANOIA

Hozzáállás a veszélyhez – Idegen az éjszakában – Tengeri baleset – Csak egy gally a földben – Vállalni a kockázatot – Kockázatok és bőbeszédűség

Hozzáállás a veszélyhez

Egyik első új-guineai utamon néhány helybeli társaságában madarakat tanulmányoztunk egy erdővel fedett hegyvidéken. Egyheti, viszonylag kis magasságú táborozás után pár száz méterrel feljebb költöztünk, hogy az ottani madárfajokat is azonosítsuk. Új tábornak csodaszép helyet szemeltem ki. Magas fák között, egy hosszú gerinc kiszélesedésénél, ahol a gyaloglás könnyűnek ígérkezett, és a közeli csermelyből vizet vehettünk. Az egyik oldal meredek letörése széles völgyre nézett, afölött jól meg lehetett figyelni a keringő héjákat, sarlósfecskéket és papagájokat. Kiválasztottam egy árbocszerűen egyenes törzsű, mohával fedett faóriást, és szóltam kísérőimnek, hogy sátrainkat akörül verjék fel. Meglepetésemre közölték, hogy ez nem lesz jó, mert a fa halott, és ránk dőlhet. Ugyan már, mondtam – ha halott is, teljesen ép, nem rothadt, biztos még évekig itt fog állni a helyén! De ők hajthatatlanok maradtak, és végül belenyugodtam, hogy egy nyílt részen táborozzunk, ahol nincsenek közeli fák.

Óvatosságuk akkor képtelenül eltúlzottnak, már-már paranoidnak tűnt. Ahogy azonban egyre több időt töltöttem Új-Guinea erdőiben, megváltozott a véleményem. Egyrészt csaknem minden nap láttam vagy hallottam legalább egy fát kidőlni, másrészt az ottaniak jó néhány történetet meséltek arról, hogy valakit egy rázuhanó fa ölt meg. Szerencsére nem vagyok hadilábon a számokkal, közelítőleg meg tudtam határozni, hogy ezek az emberek, akik nagyjából száz éjszakát töltenek évente az erdőben (vagyis 40 év várható élettartamuk alatt összesen négyezret), mekkora eséllyel halnak meg egy ilyen balesettől. Ha éjszakánként mindössze egy ezrelék annak valószínűsége, hogy rájuk dől egy fa, várható élettartamuk már ettől lecsökken körülbelül 10 évre a szokásos 40 helyett! Ők bizonyára nem végeznek efféle számítást, de jól tudják tapasztalatból, hogy a ritka események is előbb-utóbb bekövetkeznek, ha sokszor van alkalmuk rá. „Addig jár a korsó a kútra…”, igaz? Ez a tudat nem gátolja őket abban, hogy járják az erdőt, de ahhoz elég, hogy fokozottan körültekintők legyenek. Paranoiájukat, amelynek eszerint racionális értelme van, házi használatra elneveztem konstruktív paranoiának. Paranoia (persze csak a köznapi metaforikus szóhasználat szerint), mert egyedi esetekben a veszélyt ésszerűtlenül eltúlozzák, és konstruktív, mert hosszú távon elősegíti életben maradásukat.

Semmi nem gyakorolt rám nagyobb hatást az új-guineaiaktól tanult dolgok közül, mint ez a szemléletmód, ami náluk széles körben elterjedt, és jellemző a világ sok egyéb hagyományos társadalmára is. Azóta annyira magamévá tettem, hogy ugyanígy alkalmazom az amerikai élet másfajta, de egyedi esetekben szintén elhanyagolható veszélyeivel szemben. A szokásosnál óvatosabban vezetek autót, mászom létrára egy villanykörtét becsavarni, lépegetek csúszós járdán meg a zuhany alatt, és így tovább. Amerikai barátaim ezért elnézően megmosolyognak, én pedig viszontmosolygom őket, és előre sajnálom, amiért egyszer majd váratlanul elcsúsznak a fürdőszobában vagy lepottyannak a létráról. Konstruktív paranoiámat nyugati ismerőseim közül mindössze hárman osztják, akiknek a foglalkozásuk révén volt alkalmuk tapasztalni a kis kockázatú események feldúsult valószínűségét sokszor ismételt helyzetekben: egy pilóta, egy londoni rendőr (angol hagyomány szerint ők a rendre fegyvertelenül vigyáznak) és egy vadvízi gumitutajos turistavezető. Mindhármuknak voltak kollégái, akiknél az életveszély kis valószínűsége több év alatt történetesen a bizonyosságig dúsult fel.

Természetesen mi átlagemberek is kisebb-nagyobb veszélyek között élünk, nemcsak a pilóták, rendőrök és gumitutajosok. Veszélyeink mások, mint a hagyományos életmódúaké, az ő oroszlánjaik, kidőlő fáik és nyilazó ellenségeik helyett nekünk autóink, terroristáink és szívinfarktusaink vannak. A veszély átlagos mértéke nálunk sokkal kisebb, ami látszik abból, hogy kétszer olyan sokáig élünk; további előnyünk, hogy ha mégis baleset ér, velük ellentétben rendszerint van rá közeli segítség. Mikor én egy jeges bostoni utcán elcsúsztam és eltört a lábam – saját országomban ekkor váltam járóképtelenné életemben egyszer –, sikerült elbicegnem egy telefonfülkéig, felhívnom orvos apámat, aki autóval értem jött és bevitt egy kórházba. Bezzeg mikor Pápua Új-Guinea Bougainville szigetén sérült meg a térdem, egy néptelen vidéken a tengerparttól több mint 30 kilométerre, senki nem segíthetett volna, ha nem tudok továbbmenni. Mikor egy ilyen helyen törik el a lába valakinek, műtét hiányában a csont valószínűleg rosszul forr össze, és az illető végleg sánta lesz.

E fejezetben elmesélem három új-guineai esetemet annak illusztrálására, hogy a konstruktív paranoia mire jó. Az első történet idején még olyan tapasztalatlan voltam, hogy fel se ismertem a veszélyt, egy tipikus nyugati ember fejével gondolkodva az itt szükséges, másfajta észjárás helyett. A másodikban, tíz évvel később, utólag be kellett látnom, hogy egy hiba majdnem az életembe került, miközben egy másik, óvatosabb külföldi ugyanabban a helyzetben még csak közel se került a veszélyhez. A konstruktív paranoia ésszerűségét ekkor ismertem fel véglegesen. További egy évtized múlva tanúja voltam, ahogy egy helyi barátom ezzel a hozzáállással reagált egy általam jelentéktelennek tűnő észrevételre, ami szintén veszélyt jelezhetett; hogy tényleg azt jelzett-e, az végül nem derült ki, de én akkor már igazat adtam neki. A három epizód ismertetése után általánosabban szólok majd a hagyományos társadalmak tipikus veszélyfajtáiról, és azok helyes vagy helytelen kezeléséről.

Idegen az éjszakában

A Felföldet és a part menti síkságot egy kiterjedt, félmagas terület köti össze, amely csak nemrég került a kormány ellenőrzése alá. Itt nem lehet megélni a fent intenzíven termesztett édesburgonyából és taróból, sem a lenti szágópálmából és édesvízi halakból, ezzel szemben kiváló feltételei vannak a maláriának. Nem csoda tehát, hogy ez a sziget legkevésbé benépesült része. Kevés lakója között heves háborúk dúltak egészen a legutóbbi időkig, és egyes beszámolók szerint ma is szokásban van az endokannibalizmus, vagyis a halott rokonok megevése.

Ezen a vidéken vágtunk át 13 kísérőmmel egy elszigetelt falucska úti céljával, egy darabig fel-le kanyargó úton, majd a második nap már csak úgy az erdőben, végig felfelé bukdácsolva a szanaszét heverő, nagy sziklatömbök között. Ezt a második napot a terephez jobban szokott többiek is kész lidércnyomásnak érezték. Délután négyre körülbelül hatszáz méter szintet vettünk fel, és alaposan kimerültünk; közben eleredt az eső, elázva vertünk sátrat, főztük meg konzervhalból és rizsből álló vacsoránkat, és feküdtünk le.

A kimerültségtől olyan hamar elaludtam, mint akit fejbe vertek. De az álmom mégse volt mély, később – nem tudom, mennyivel az elalvás után – valakinek a közeli lépései felébresztettek. A lépésektől még a föld is rázkódott, egyre közelebb, majd az illető megállt a sátram hátsó végénél, ami kifelé nézett rögtönzött táborunktól. Aha, gondoltam, biztos kijött valaki a folyó ügyét intézni, fura ízléssel pont a sátramhoz. De hát ízlések és pofonok… Különben is nagyon álmos voltam, ki bánja? Kicsit később ismét felébredtem, ezúttal a többiek beszélgetésére, akik a tüzet is felélesztették. Már tudtam, hogy ez nem szokatlan itt, az új-guineaiak időnként éjjel is nekiülnek társalogni egy sort. Megkértem őket, hogy csendesebben tegyék, ha lehet, aztán újra elaludtam. Utána ezen az éjjelen már semmi érdemleges nem történt.

Reggel elmondták, hogy azért keltek fel és gyújtottak tüzet, mert a táborban megjelent egy idegen férfi. Odaállt két végén nyitott, nagy közös sátrukhoz, és nézte őket. Mikor látta, hogy észrevették, egyik karját kilendítette oldalt vízszintesig, majd nyújtott állapotban visszaejtette. Ettől közülük néhányan ijedten felkiáltottak – még nem tudtam, hogy miért, és nem magyarázták meg –, mire az idegen sarkon fordult és elhúzta a csíkot. A lábnyomai jól látszottak az esőtől felázott agyagon.

Az epizód kétségtelenül furcsa volt, de nem furcsább, mint egy csomó más szokatlan esemény, amihez már volt szerencsém ebben az országban. Eszembe sem jutott, hogy bárkitől veszélyben lehettem. Miután megreggeliztünk, felszedtük a sátrakat és indultunk tovább. Utunk most sokkal könnyebb volt az előző napinál, egy gyönyörű, szinte aljnövényzet nélküli szálerdőn át. Az oszlopszerű törzsek között egyedül mentem annyival a csapat előtt, hogy társaim ne riasszák el előlem a madarakat a hangoskodásukkal, és élveztem az öreg erdőknek azt a mágikus hangulatát, ami más kirándulóhoz hasonlóan engem is mindig egy katedráliséra emlékeztet. Az éjszakai közjáték hamar kiment a fejemből, és később se gondoltam rá. Megérkeztünk a kis faluba, tíz érdekes napot töltöttünk ott, majd vissza egy másik, könnyebb és gyorsabb úton; máig se értem, hogy a vidéket különben jól ismerő kísérőim idefelé miért nem mindjárt ezt választották.

A következő években elég sok emberrel megismerkedtem arrafelé, és kettejüktől meg egy fehér hittérítőtől végül megtudtam, ki volt az az éjjeli látogató, aki percekig ácsorgott a sátramnál, mielőtt még a többiek észrevették volna. Jól ismerték a környéken, mint őrült varázslót és sokszoros gyilkost: többek között az ismerős hittérítőt is megtámadta egyszer lándzsával, bár inkább csak ijesztgetésül, mert közben fékevesztetten röhögött. De például két feleségét tényleg megölte, nemkülönben saját nyolcéves fiát, amiért az egy banánt megevett az engedélye nélkül, és sok helybeli élete is az ő lelkén szárad. Általában a faluban lakott, de gyakran költözött ki az erdőbe egyedül. Ujjat húzni senki nem mert vele, mert nagy hatalmú varázslónak tartották. Ezzel függött össze az a bizonyos karlendítés, ami a kísérőimet megrémítette, és ami közismerten Új-Guinea legnagyobb madarát, a kazuárt jelképezi: a néphit szerint a kazuár igazából olyan ember, aki varázsereje révén képes madárrá változni. Mint madártól is félnek tőle borotvaéles karmai miatt, amelyekkel néha embereket és kutyákat is megöl és kibelez ok nélkül. Támadása előtt felvett testhelyzete hasonlít egy oldalra lendített karú emberhez, ezért számít éjjeli látogatónk gesztusa fenyegető és veszélyes jelnek egy varázslótól.

Hogy mit keresett ott a sátram végénél – szemlátomást európai, Eureka típusú kupolasátor –, azt csak ő tudja, de barátságos szándéka nemigen lehetett. Ha valami gonosz rontást akart rám szabadítani, az nem baj: a varázslat csak azokra hat, akik hisznek benne, és én még ha hinnék is, nem tudtam, hogy ő kicsoda. De a sátor vékony anyagát gyerekjáték késsel felhasítani… Mindenesetre, ha az eset pár évvel később történik, mikor már magamévá tettem a konstruktív paranoia szokását, a közelgő léptek hallatán rögtön felébresztettem volna a társaimat, később pedig nem mentem volna annyival előttük az erdőben, hogy már a hangjukat se halljam. Viselkedésem így visszatekintve ostobán vigyázatlan volt, könnyen bajba sodorhatott volna.

Tengeri baleset

Malik nevű új-guineai barátommal egy kis part menti szigetről kellett a főszigetre visszamennünk, át a köztük lévő, körülbelül húsz kilométer széles tengerszoroson. Négy további utassal együtt kibéreltünk egy tíz méter hosszú, motoros szállítókenut, felraktuk a holmijainkat, és nekiindultunk az útnak délután négy óra körül, nagyjából két órával napszállta előtt. Tiszta, bár kissé szeles idő volt. A kenut magas ponyvatető fedte, a háromfős személyzet a tatrészen ült a motornál, Malik és én közvetlenül előttük a menetiránynak háttal, mögöttünk pedig a többi utas: egy Új-Guineában dolgozó kínai halász és három indonéz három különböző szigetről.

Indulás után hamar elértük a teljes sebességet a méteres hullámok között. Azok a kenuba itt-ott becsaptak, néha ezt vagy azt az utast is lelocsolva, amit mindnyájan pajkos nevetgéléssel fogadtunk. A legénység egyik tagja mericskélni kezdte kifelé a felgyűlt vizet, egyre szorgalmasabban, mert a szél közben megélénkült. Egy idő után a nevetgélésünk kezdte átadni a helyét némi aggodalomnak, ahogy a befröcsögő víz mennyisége nem csökkent. Lassanként már itatgatta át a poggyászainkat. Ekkor betettem az irataimat, a pénzemet, a jegyzeteimet meg a távcsövemet egy vízhatlan műanyag zacskóba, biztos, ami biztos. Malik és még néhány utas szólt a motor kezelőjének, hogy lassítson, de az mintha meg se hallotta volna. (Minden beszéd indonézül folyt, ami Új-Guinea indonéz részének közös nyelve.) Nemsokára a felgyűlt víztől a kenu érezhetően megsüllyedt, úgyhogy már a kisebb hullámok is be-bepancsoltak az oldalán.

Az ezutáni percek csak homályosan maradtak meg az emlékezetemben. Malik később elmondta, hogy először a legénység ugrott ki a kenuból, aztán én – arra tényleg emlékszem, hogy pánikba estem a ponyva alá szorulás veszélyétől –, és közben a többiek is. Valaki lebegett mellettem egy sárga mentőmellénybe kapaszkodva, amit én szintén meg akartam ragadni, de elhessegetett és odébb tapicskolt. Nehéz bakancsaim lefelé húztak, átitatódott ruhám se könnyítette a felszínen maradást, no meg ittam pár kortyot, szóval minden adva volt a halálfélelemhez. Malik ragadott meg a galléromnál, és húzott oda a felborult kenu mellé, ami nem süllyedt el egészen, abba kapaszkodtunk bele. Nekem a víz alá merült motor jutott, stabil fogással ugyan, de olyan mélyen, hogy a hullámok az arcomat nyalták. Közben egy kilazult faléc periodikusan csapkodta a térdemet a víz alatt. Egyik kezemmel nagy nehezen kibogoztam a bakancsaim fűzőjét, és megszabadultam tőlük, hogy legalább ennyivel könnyebb legyek. Csak az járt a fejemben, hogy ki kell tartanom egyik hullámtól a másikig, a hosszabb távú kilátások fontolgatására nem maradt energiám.

Talán jobb is, mert ezek a kilátások egyáltalán nem voltak biztatóak. Aránylag a közelben két kis sziget látszott, de nem feléjük sodródtunk, hanem ahogy Malik felvilágosított később, a szoros közepe felé. A kenu alól időnként kibukkant egy-egy tárgy, köztük saját poggyászom darabjai; könnyen előfordulhatott, hogy ha mellettük a levegő is fokozatosan kiszökik, a kenu előbb-utóbb teljesen elsüllyed. Tudok úszni, pár száz métert egy sima tükrű uszodában, de ki volt zárva, hogy több kilométerre képes legyek, pláne ekkora hullámok között. Közeledett az éjszaka, amikor nem számíthattunk rá, hogy egy erre kószáló hajó észrevegyen. Trópus ide vagy oda, a víz annyira nem volt meleg, hogy ne dideregjek benne, két lábamban máris éreztem a görcs előjeleit, szóval erősen kétséges volt, hogy ki tudok-e reggelig tartani. Eszembe jutott az a távirat, amit anyám kap majd, ha a legrosszabb bekövetkezik: „Sajnálattal értesítjük, hogy fia, Jared, tegnap belefulladt a Csendes-óceánba”…

Malikon és rajtam kívül a többiek mind a felborult kenu elején ültek vagy kapaszkodtak. Egyikük többször körbeúszkált, és a vízből kihalászta a szerinte használható holmikat, többek között három mentőmellényt, amit az elöl lévők elosztottak egymás között. Egy másik imádkozott, egy harmadik csendesen sírdogált, és azt hajtogatta, hogy hamarosan meghal, mert nem tud úszni. A kínai kereskedő tudomásunkra hozta, hogy éjszaka esőre és még erősebb szélre számít, tehát ha addig nem mentenek meg minket, végünk van. Malik egyetértett vele, akkor mondta nekem, hogy az áramlás a nyílt tenger felé sodor. A háromfős legénység viszont nyugodt és derűlátó volt, egyikük még énekelt is; néha úsztak egyet a kenu körül, vagy majszolták a durian nevű trópusi gyümölcs darabjait, amik a rakományból kiszabadulva körülöttünk lebegtek.

Közben Malik felmászott a kenu közepének kiálló gerincére, ahol ülni lehetett, és utána némi üggyel-bajjal magam is mellé telepedtem. Itt nem volt kapaszkodó, a felső test hajladozásával kellett kompenzálnom a kenu dülöngélését, mint egy ló hátán nyereg nélkül. Most derült ki, hogy a levegő hidegebb a víznél, a szélben még jobban dideregtem, mind addig. De legalább a fejemet nem támadták a hullámok, és az ülés határozottan pihentetőnek érződött. Már képes voltam a jövőre is gondolni, bár ezek a gondolatok a legkevésbé sem töltöttek el lelkesedéssel. Vízhatlan irattáskám a kenuban maradt, és vagy még mindig ott van, vagy elúszott Isten tudja hova. Benne az útlevelemmel, aminek pótlásához – ha egyáltalán megmenekülök – el kell repülnöm a 2500 kilométerre lévő fővárosba, valahonnan kölcsön vett pénzből, mert természetesen a pénzem és minden utazási csekkem is a táskában volt. A csekkek sorszámait ugyan felírtam külön egy cetlire, de ez most nem számított, mert a cetlit az egyik bőröndbe tettem, és azzal együtt elveszett. És ugyanígy járt az összes feljegyzésem arról, hogy hol milyen madarak élnek a sziget bejárt részein. A meglehetősen kiterjedt listákat nyilván csak részben tudom majd emlékezetből rekonstruálni. A kenu mellett el-elröppenő itteni madarak a rikkantásaikkal mintha egyenesen csúfoltak volna ezért, miközben életveszély ide vagy oda, azért szorgalmasan azonosítani próbáltam őket, nagyrészt sikerrel. (Igen, ez egy csíkosgém, ez pedig egy kistarajú csér… vagy inkább nagytarajú?)

Aztán filozofikusabb gondolatok jutottak eszembe, még mindig arról, hogy mi lesz, ha ezt a kalandot túlélem. Annyi biztos, hogy a jövőben kevesebb gondot kell fordítanom az élet periférikus részleteire, és többet a leglényegesebbekre. Eddig például bizonytalan voltam afelől, hogy akarok-e gyerekeket, most elhatároztam, hogy a kérdést dűlőre viszem magamban, mihelyt a józan gondolkodást a körülmények megengedik. (Mai feleségemmel akkor már jegyben jártunk, és később tényleg vállaltunk gyerekeket.) Azt is el kell döntenem, hogy visszatérek-e még Új-Guineába: megéri vajon a sok gyűrődés meg a rokkantsággal fenyegető trópusi betegségek azt a tudományos lábjegyzetnél semmivel sem több eredményt, hogy melyik hegylánc erdeiben hányféle és milyen madár él?

Még a tatnál kapaszkodtam, mikor észrevettünk három vitorlát, a szorosban jó messze. Valamelyikünk feltűzte az ingét egy póznára, és lobogtatni kezdte feléjük, aztán én is odaadtam az enyémet Maliknak, hogy tegye vele ugyanezt. Közben kórusban kiáltoztuk, hogy „Tolong! Tolong” (indonézül „segítség!”), pedig eléggé nyilvánvaló volt, hogy ilyen távolságból nem láthatnak és nem is hallhatnak minket. Mikor ezt végleg kénytelenek voltunk tudomásul venni, a legénység két tagja egy-egy mentőmellényt felvéve úszni kezdett a legközelebbi sziget felé, hogy segítséget hozzon. Aztán a távolban egy motorcsónak is felbukkant, majd eltűnt, utána pedig egy negyedik vitorlás ugyanúgy. A nap közben egyre húzott le a látóhatárhoz, már csak perceink lehettek szürkületig.

Hogy ezeket a sorokat Önök mégis olvashatják, annak oka végső soron ugyanaz a tengeráramlat, ami elvitte a felborult kenut partközelből, bele a szoros közepének erős oldalirányú sodrásába. Ez ugyanis közelített minket a jó ideje látott vitorlásokhoz, amelyek a szorost a főszigetről indulva keresztezték. Nemsokára kettő is látóközelbe került, és irányváltásukból láthattuk, hogy észrevettek. Az első leeresztette a vitorláját, és a benne lévő férfi mellénk evezett. Kicsi, alig három méter hosszú lélekvesztőjébe rajta kívül legfeljebb ketten fértek bele, de kettőt tényleg hajlandó volt befogadni. Át is ült az úszni nem tudó útitársunk meg egy Jáváról való másik, és elindultak a majdnem pereméig süllyedt járművel. A második csónak nagyobb volt, ketten ültek benne, és abba én is bejutottam Malikkal meg a maradék két utassal együtt; a legénység velünk maradt tagját helyhiány miatt a kenunál kellett hagynunk, remélve, hogy majd visszajönnek érte a társai. Maliknak még volt annyi esze, hogy figyelmeztessen az irattáskámra, aminek visszaszerzésére most volt az utolsó esély, és az addig is sokat úszkáló indonéz fickónak sikerült is kibúvárkodnia a kenu alól. Az órám némi meglepetésre továbbra is működött: negyed hét volt, vagyis körülbelül tizenöt percünk maradt napszálltáig. Itt a trópusokon a nap sokkal gyorsabban nyugszik le, mint a mérsékelt égövben, mert a horizontra közel merőlegesen halad, nem ferdén.

A legközelebbi szigetről, ami felé tartottunk, kiderült, hogy indulási helyünkkel azonos. Odafelé menet a mi csónakunk is igen alacsonyan járt, mögöttem az egyik megmentőnk folyamatosan merte a vizet kifelé. Most valahogy nem aggódtam amiatt, hogy még szintén felborulhatunk, ám ez részemről nem optimizmus volt, hanem a hirtelen rám tört fásultság. Úgy éreztem, mintha mindez valaki mással történne, és én csak kívülről szemlélném. Mint ahogy kívülről szemléltem az útközben lezajlott drámát, amelynek szereplője az első csónakba átült két társunk és a csónak eredeti utasa volt: ők nem sokkal elválásunk után hasonlóan jártak, mint mindnyájan előzőleg, csónakjuk megtelt vízzel és elsüllyedt. A vízből kiabáltak nekünk valamit indonézül, és valaki visszakiáltott nekik, de tenni pillanatnyilag semmit nem tehettünk értük.

Az út a partig talán egy órát vett igénybe, de végül szerencsésen megérkeztünk. Közben némi vita kerekedett az egyik csónakos és a kínai kereskedő között; pénzről volt szó, megértettem az indonéz „empat pulu ribu” kifejezést, ami negyvenezret jelent. A kínai adott is neki annyit a szerencsésen megmentett táskájából. Első tippem szerint azt akarta, hogy ne ezen a partszakaszon tegyenek ki minket, hanem a sziget fő kikötőjében, és a pénzt ezért ajánlotta fel. Később azonban Maliktól megtudtam, hogy korántsem erről volt szó: a csónakos kijelentette a kereskedőnek, hogy ha nem ad értünk fejenként 10 000 rúpiát (ami kb. öt dollár), akkor visszavisz mindnyájunkat a kenuhoz, és otthagy.

A parton folytatódott a szerencsénk, amennyiben érkezett egy motoros yacht, ami kínai útitársunk családjáé volt, és halászkirándulásról jött haza. Útközben felszedte a legénységünk két segítségért indult tagját, majd velük visszament a kenuhoz a még ott lévő poggyászokért. Nekem így meg is lett lényegében az összes holmim, szegény Maliknak viszont mind vagy elsüllyedt, vagy elúszott, mert azokat nem találták. Szóltunk, hogy vannak még kint hárman, akik a pici lélekvesztőből kerültek vízbe; hajótörésük becsült helyére odapöfögtünk velük mi is – a fősziget felé tartva úgyis útba esett –, de a tenger már teljesen üres volt. A kínaiak nem is nagyon keresgéltek, szerintük az a három ember azóta már biztosan partot ért valahol. Ebben én közel sem voltam biztos: a fősziget ránk váró tömegében hozzánk lépett egy apró öregasszony, jávai útitársunk anyja, és kezeit tördelve kérdezősködött a fia után. Soha életemben nem láttam még arcot, kivéve talán a legjobb színészekét, ennyi kétségbeeséssel, bizonytalansággal és rémülettel, mint amilyen az övé volt.

Másnap a ruháimat sikerült hordható állapotba hozni, de a magnetofon, a szintmérő és a könyveim a sós víztől tönkrementek. Az itteni viszonyok hozzávetőleges ismeretében bármi kártérítési igény illuzórikus lett volna, még Maliknak is a sokkal nagyobb kárával. A három kenus legény annyi fáradságot se vett magának, hogy elnézést kérjen tőlünk.

Alkonyattájt beszédbe elegyedtem egy férfival, aki ugyanarról a szigetről érkezett, mint Malik és én. Már tudott a történtekről, és most tőlem hallhatta a részleteket. Ó igen, mondta nyugodt és közönyös hangon, ő is foglalkozott a gondolattal, hogy azt a kenut kibérli legénységestől. De miután egy darabig figyelte a három srácot, ahogy a motort kezelték, meg egyáltalán ahogy hülyültek egymással a maguk éretlen modorában, megváltoztatta a szándékát, és inkább várt, amíg talál egy másikat. Ilyen szeles időhöz a kenu eleve túl kicsinek és túl gyorsnak látszott.

Nos, remélem, már értik a történet tanulságát. Én mindenesetre ennek az idegennek a szavaiból értettem meg. Nem foghattam mindent a balszerencsére, sem a személyzet felelőtlenségére: nekem magamnak is volt rá módom, hogy a pechet elkerüljem. Végtére én választottam ezt a járművet, senki se kényszerített rá, több körültekintéssel választhattam volna másképp. Nem azon érdemes zsörtölődnöm, hogy a három kenus fiú miért volt olyan mazsola, inkább azon, hogy én miért voltam az. Szerencsés beszélgetőpartnerem, a maga stabil itteni tapasztalatával, már ismerte és gyakorolta a konstruktív paranoiát – a továbbiakban nekem is akkor lesz nagyobb szerencsém, ha ugyanezt teszem majd.

Csak egy gally a földben

Új-Guinea alföldjeiből sok különálló hegység emelkedik ki, melyek élővilág szerint mintegy szigetet alkotnak, saját flórával és faunával. A legtöbb csak a lábai körül lakott, feljebb gyakorlatilag néptelen. Engem természetesen a madaraik érdekeltek, de a magasabb régiókba nem volt könnyű eljutni: leginkább helikopterrel lehetett, de helikoptert szerezni itt elég körülményes dolog, és leszállni velük az őserdőben még körülményesebb. Azért egyik utamon sikerült, és az előzetes felderítő repülésen azonosítottam egy viszonylag alacsony, de nagyon elszigetelt hegység legmagasabb csúcsát, annak oldalában pedig a leszálláshoz egy kopár területet úgy három kilométerrel és pár száz méterrel lejjebb. Itt kellett az alaptábort kiépíteni, majd ösvényt vágni a csúcs felé a megfigyelések központi táborához, ahova aztán a felszerelést már teherhordók viszik fel.

Hátra volt még egy nehéz feladat: az engedély megszerzése a területen való tartózkodáshoz. Ebben az országban hivatalosan minden négyzetméter valakié vagy egy csoporté, még ha a birtokosok a birtokukat soha nem is látták. Másrészt, ami itt abszolút tilos, az a behatolás egy magánföldre engedély nélkül. Aki megkísérli és rajtakapják, számíthat rá, hogy esetleg örökre ottmarad. Magam is többször bajba kerültem amiatt, hogy volt ugyan engedélyem azoktól, akiket tulajdonosként ismertem, de a helyszínen találkoztam ismeretlenekkel, akik szintén tulajdonosnak mondták magukat, és feldühödtek, mert tőlük nem kértem engedélyt. Most a helyzetet tovább nehezítette, hogy a cipekedéshez vinnem kellett magammal egy csomó nem odavalósi embert; róluk a terület lakói még azt is feltételezhették, hogy disznókat és nőket akarnak lopni, vagy betelepedni oda végleg.

Falu nem volt a csúcs körül, arról a felderítő repülésen megbizonyosodtam. Lejjebb a keleti részen köztudottan éltek nomád csoportok, és hallottam némi mendemondát arról, hogy nagyobb magasságokon is, de erről biztosat senki nem tudott, és rájuk utaló nyomokat sehol nem fedeztem fel. Egyébként nem is nagyon tudtak volna miből megélni, mert ott már túl hideg van a környék fő haszonnövényének, a szágópálmának. Legfeljebb vadászni kalandozhattak fel, de sok hasonló helyen jártam, ahol a lenti nomádok még azt se tették; ez egyértelműen kiderült abból, hogy az erdei állatok félelem nélkül hagyták magukat megközelíteni. Ha viszont itt mégis találkozunk néhánnyal, az kiváltképp veszélyes helyzetet teremt, éppen mert senki nem ismeri őket: valószínű, hogy egyrészt még soha nem volt dolguk európai emberrel, másrészt saját nyelvet beszélnek, ami kísérőimnek is új. Az ilyen „első találkozásokon” egyik fél sem ismeri a másik szándékait, következésképp mindketten gyanakvóak és rémültek, magyarázkodni pedig közös nyelv híján nehéz. Nekünk még csak lenne elég türelmünk a lassú és körülményes ismerkedéshez, de az ő részükről sokkal inkább az várható, hogy nyomban röpködni kezdenek a dárdák és nyilak.

A felderítő repülés után visszatértem az Egyesült Államokba, mert maga az expedíció csak a következő évben volt esedékes. A várakozási idő alatt szinte naponta fantáziáltam arról, különösen este elalvás előtt, hogy mi történne, ha odafent nomádokba botlanék. Leülök a földre, mosolygok, és a kezem előre nyújtom annak demonstrálására, hogy nincs nálam fegyver… Csokoládét kínálok nekik, előzőleg beleharapva, hogy lássák, nem mérgezett… Utánzom a helyi madarak hangját, így rájöhetnek, hogy csak azok miatt vagyok itt, ez a fogás Új-Guineában már többször bevált… Ha először csak egyetlen emberrel találkozunk, talán sikerül meghívni a táborunkba, ahol több napig tejbe-vajba fürösztjük, miközben megtanulom tőle a nyelvük alapjait, ő pedig később megmagyarázza a társainak, hogy milyen rendes fickók vagyunk… Aztán a józanabb nappali fényben rájövök, hogy amint a táskámba nyúlok a csokiért, rögtön megtámadnak, mert azt hiszik, fegyvert akarok elővenni. A madárhangok kerek perec bolondnak tüntetnek fel előttük – különben is, olyan nincs, hogy egy meglett ember ilyen badarsággal foglalkozzon –, vagy ami még rosszabb, felébred a gyanújuk valami ördöngösség miatt. Jól emlékeztem még a kazuárjeles őrült varázslóra, noha ez az eset sok évvel azután történt. A tejbe-vajba fürösztéshez pedig mindenekelőtt az kellene, hogy egy ember, aki sose ismert másokat saját hordabelijein kívül, hajlandó legyen követni egy csomó idegent azok táborhelyére, és még a hangokat eregető doboz vagy a levegőből dübörögve leszálló óriásmadár láttán se szaladjon el. Szóval mikor a terepmunka végül elkezdődött, még mindig fogalmam se volt, mit tehetek, ha nomádokkal találkozunk.

Végül eljött a nap, mikor nekiindulhattunk. Mindjárt egy igen szerencsés fejleménnyel: társaim felfedeztek egy másik alkalmas leszállóhelyet, a csúcstól mindössze egy kilométerre, vagyis sokkal közelebb az addig tervezettnél. Onnan már nem kellett második tábort építenünk, az egész megfigyelendő területet közvetlenül bejárhattuk. Ez a kis tisztás egy horhosban[13] helyezkedett el, amelynek máshol igen meredek oldalfalai ezen a részén beomlottak, valószínűleg az itt gyakori földrengések egyikétől, és egyelőre nem nőtte be az erdő. Odafelé menet a magasból árgus szemmel kutattam emberi jelenlét nyomait, de a legközelebbi kunyhók is még a síkságon látszottak, legalább 40 kilométerre. (Ezen a szabdalt terepen két pont között 40 kilométer annyi, mintha egy óceán két partján lennének.) Miután a helikopter az összes cókmókunkat a táborhelyre vitte, elrepült azzal, hogy a tervnek megfelelően 19 nap múlva értünk jön.

Most tehát el voltunk szakítva a külvilágtól. A legközelebbi falu 50 kilométeres távolsága kizárta, hogy bárki gyalog visszamenjen, rádiónk pedig az éles gerincek és völgyek között nem tudott üzeneteket se adni, se venni. Betegség vagy baleset esetére egy repülőjárat pilótájával megegyeztem abban, hogy aránylag közeli útvonalából ötnaponként kitérőt tesz fölénk, és ha baj van, leterítünk egy fentről jól észrevehető, nagy vörös matracot a földre. Amíg felettünk száll, vele már rádión is tudjuk tartani a kapcsolatot.

Berendezkedés után a harmadik nap jutottunk el odáig, hogy két új-guineai társaságában felderítő útra mehettem egészen a csúcsig. Az utolsó, meredek szakasz kivételével egész könnyű volt a túra, és már ekkor láttam ritka madarakat, például egy hegyi ökörszemfajtát és egy mézevőt. A kopár sziklacsúcs madárfaunája pedig szemlátomást különbözött az erdőétől, miközben hiányzott belőle néhány olyan faj, amely máshol ebben a magassági övben közönséges; a viszonylag kis alapterületű hegység nyilván nem tudott annyi egyedet eltartani belőlük, hogy stabilan megtelepedhessenek. Mindez olyan érdekes volt, hogy nem mentem vissza egyenesen a táborba, hanem egyik kísérőmmel – Gumininek hívták – még kószálgattunk a csúcs körül egy darabig. A két-és négylábú állatok egyaránt félelem nélkül hagyták megközelíteni magukat, örvendetes jeleként annak, hogy nincs tapasztalatuk az emberekről.

Egyszer csak Gumini megtorpant, és mereven fixírozni kezdett valamit a földön.

– Mi van ott? – kérdeztem.

Rámutatott egy talán méteres facsemetére, pár lankadtan csüngő levéllel.

– Na és? Egy facsemete, van itt belőlük egy csomó. Mitől érdekes pont ez?

– Nem facsemete, egy fáról vágták le, és idetűzték!

Kihúzta a földből, két ujjal erőlködés nélkül.

– Látod?

Láttam: nem voltak gyökerei.

Ezt ő a levelek állapotából rögtön megállapította, mint csapatunkból a legtapasztaltabb erdőjáró. Beletúrt a talajba, és mutatta, hogy nincsenek elszakadt gyökerek, ha netán mégis gyanakodnék.

– Nem lehet, hogy… letört a fölötte lévő fáról, és pont így fúródott a földbe?

Magam is éreztem, hogy a kibúvó igen gyenge, az ágacska túl könnyű volt ehhez, és a fa is legfeljebb öt méter magas. Gumini kétséget nem tűrően szögezte le, hogy itt ember járt, mégpedig előző nap (mert a gally még nem száradt el), és szándékosan jelet hagyott. De vajon ki, és vajon miért?

Megborzongtam, mint Robinson Crusoe a tengerparti lábnyom fölött. Leültünk a helyszínen, előttünk az ominózus bűnjellel, és egy óra hosszat latolgattuk a lehetőségeket. Ez egy aránylag ritka növényzetű rész volt; talán valamikori ültetvény, amit benőtt az erdő, de a gazdája még néha visszajár hozzá körülnézni… No de negyven kilométerről, pusztán azért, hogy letűzzön egy gallyat, és odébbálljon? Semmi értelmes magyarázat nem jutott eszünkbe, maradt a kínos tény, hogy a néptelen vidéken mégse vagyunk abszolút egyedül.

A táborban beszámoltunk a többieknek. Ők se voltak okosabbak, és ők se tapasztaltak semmi mást, ami ember jelenlétére utalt volna. De rögtön átvették Gumini konstruktív paranoiáját, ekkor már nekem is úgyszólván magától értetődően. Mégis, most, hogy rátaláltam erre az édenkertre egy teljes év előkészületei után, egyetlen földbe szúrt gally miatt nem voltam hajlandó megfutamodni. Két nap múlva a kis repülőgép úgy húzott el felettünk, hogy nem volt leterítve a vörös figyelmeztető jel. Maradunk, jöjjön aminek (akinek?) jönnie kell!

Az odaköltözésünkkor négyszer fordult helikopter zajától nyilván mindenki értesült rólunk, aki a környéken tartózkodott, de azért ésszerű volt, hogy több önreklámot ne csapjunk. Ettől kezdve nem kiabáltunk egymásnak messziről, különösen a tábortól lejjebb, ahol leginkább lehetett nomádokra számítani, és hogy a tábortűz füstje ne áruljon el, a főzést kizárólag éjszakára korlátoztuk. Felvetettem barátaimnak, hogy készítsenek íjakat-nyilakat szükség esetére; megtették, de csak félszívvel, talán mert erre a nyers fa nemigen alkalmas a megfelelő szárítás nélkül, talán mert érezték, hogy négy íjász bármilyen nomád horda ellen úgyis édeskevés lenne.

És aztán a horda nem jött. Jöttek viszont fán lakó kenguruk, a sziget legnagyobb őslakos emlősei és a szigetlakók legkedvesebb vadászcsemegéi, hogy a tábor körül olyan nyugodtan végezzék trapézgyakorlataikat, mintha itt se lennénk. Dettó a kazuárok, csak a földön és kevésbé látványosan. Máshol mindezek csupán éjjel merészkednek ki a sűrűből, ember láttán pedig pánikszerű menekülésbe fognak. Egy sereg jól megtermett galamb és papagáj szintén úgy viselkedett, mint akinek még életében nem volt szerencséje ilyen hosszú, veszélyes kétlábúakhoz. Mikor a megállapodott 19 nap után visszatért értünk a helikopter, úgy távoztunk, hogy a földbe szúrt gally rejtélye megoldatlan maradt. Tudósként én nagyon rühellem a rejtélyeket megoldatlanul hagyni, de ezt az egyet, üsse kő, nem sajnálom…

Bár Gumini és a többiek konstruktív paranoiája ez esetben fölöslegesnek bizonyult, számomra maga az elv továbbra is indokolt és ésszerű. Kiváltképp annak tudatában, hogy szigethegységünk csak nemrég került a kormány fennhatósága alá. Paia, egy Gumininál tíz évvel idősebb csapattagunk, még kőszerszámokat farigcsálva, heves törzsi háborúk közepette nőtt fel. Az ő társadalmukban csak az élt viszonylag sokáig, akinek figyelme rögeszmésen ki volt élesítve az esetleg idegeneket jelző környezeti változásokra. Abból semmi baj nincs, ha egy lankadt gally láttán pár ember óvatosabbá válik a kelleténél, még ha az illető gally tisztán természeti okból került is a szemük elé. Kenus balesetemig Gumini reakcióját egyből túlzottnak minősítettem volna, akár még előbb azokét, akik nem voltak hajlandók kiszáradt fa alatt táborozni. De most már vallom: inkább „parázzunk” ezerszer egy olyan gallytól, ami mondjuk csak letört és véletlenül a földbe fúródott, mint hogy egyszer ne vegyük észre azt, amit egy idegen szúrt oda ki-tudja-milyen szándékkal. Itt, Új-Guinea szigetén ez az értelmes hozzáállás. Meg persze az, Szent Pál után szabadon, hogy „Új-Guineában tedd azt, amit az új-guineaiak”.

Vállalni a kockázatot

Nem szeretném azt a hamis látszatot kelteni, hogy az új-guineaiakat az óvatosság bénítóan cselekvésképtelenné teszi. Először is nem mind egyformán óvatosak, ahogy az amerikaiak sem. Aztán akik óvatosak közülük, vagyis gyakorolják a konstruktív paranoiát, azoknál ez mindössze abban nyilvánul meg, hogy a kockázatosnak ítélt helyzetekben fokozott körültekintéssel járnak el; de azért a helyzeteket vállalják, ha arra önmaguk és családjuk fenntartásához szükség van. Szemléletük engem a nagy jégkorongjátékos, Wayne Gretzky mondására emlékeztet, miszerint „amit nem lősz kapura, abból biztos nem lesz gól”.

Gretzky véleményét új-guineai barátaim még kiegészíthetnék két megjegyzéssel. Életükhöz a jégkorongnál jobb analógia lenne egy olyan sport, ahol a mellément lövéseket büntetnék, például valamilyen pontozási rendszer szerint; a játékosoknak akkor is kellene lőniük, csak jobban meggondolva. Abban viszont az analógia pontos, hogy a jégkorongmeccs szabott ideig tart, a biztos lövési alkalmakra nem lehet akármeddig várni. Aki nem vállalja a kockázatot, hogy a sivatagban esetleg sikertelenül cserkészik vízlelőhely után, az pár nap alatt szomjan hal, pár hét alatt pedig éhen, ha a kudarctól tartva el sem indul vadászni. És persze az élet időtartama ugyanúgy korlátozott, mint a meccs. A hagyományos társadalmakban nagyon valószínű, hogy az ember meghal még 55 éves kora előtt, bármilyen óvatosan él; ezért tárgyilagosan nézve itt kevésbé érdemes kerülni a kockázatokat, mint a fejlett világban, ahol a tét egy 80 évnél is hosszabb élet.

Lássunk három példát olyan kockázatokra, amelyeket egy-egy hagyományos társadalom tagjai magától értetődően elfogadnak, pedig mi rémisztőnek érezzük azokat, és azt hisszük, hogy kerülendők minden körülmények között.

A !kung vadászok, amikor egy antilopot mérgezett nyilaikkal megsebeznek, az rendszerint nem hal meg a helyszínen, hanem elszalad, és ők a vérnyomot követve keresik meg. Mire a lassan ölő méregtől kimúlik, néhány oroszlán vagy hiéna már jó eséllyel szintén követi, és hamarabb találja meg a vadászoknál. Ezeket akkor elkergetik, mégpedig tipikusan úgy, hogy kiabálva lándzsákat ráznak feléjük. Öngyilkos próbálkozás, igaz? Hát, néha bizonyára tényleg, de a legtöbbször működik, évente több tucat alkalommal. Ha a !kungok nem mernének vállalkozni rá, sikertelen maradna a legtöbb vadászatuk. Rendelkeznek viszont hozzá a nyilakon kívül még egy bevált fegyverrel: a konstruktív paranoiával. A tetem körül nyüzsgő ragadozókon meglátszik, hogy mennyire éhesek, és ők csak a viszonylag jóllakottakat kísérlik meg elijeszteni. Mivel az evolúció az állatokat is megtanította az ésszerű viselkedésre, egy nem különösebben éhes oroszlán vagy hiéna hajlamos rá, hogy az idegesítő jövevények elől odébbálljon. Ha viszont csak nemrég kezdtek lakmározni, vagy eleve soványak és kiéhezettek, akkor inkább a vadászcsapat áll odébb.

Új-Guinea északi felföldjén a fore asszonyok a házasságkötéskor férjük családjához költöznek, rendszerint távol saját szülőfalujuktól. Mikor valamelyikük később meg akarja látogatni szüleit és rokonságát, gyakran kell áthaladnia háborús területeken. Ha lakik ott rokona, kérheti a védelmét, de ez se mindig biztosíték arra, hogy útközben nem esik gyilkosság vagy nemi erőszak áldozatául. Bármikor előfordulhat, hogy valaki rajta akar megbosszulni egy régi, akár nemzedékekkel azelőtt elkövetett sérelmet, és helybeli támogatói nem elég erősek ahhoz, hogy ezt meggátolják. Sőt, még az is előfordul, hogy a bosszút jogosnak tekintve ellene fordulnak. A fore asszonyok mégis rutinszerűen vállalják a kockázatot, és aztán vagy szerencséjük lesz, vagy nem.

A balszerencse szemléltetésére Ronald Berndt antropológus leírta egy Jumu nevű fiatalasszony esetét, aki Ofafina falujában született, és onnan ment férjhez máshova. Amikor kis gyermekével visszalátogatott, át kellett gyalogolnia az orák földjén. Mivel nem sokkal azelőtt egy ora asszonyt megölt egy Ofafinából való férfi, tartani lehetett a bosszútól. Sógorainak tanácsára Jumu védelmet keresett egy ora rokonuknál, Asiwánál, aki egyúttal a megölt ora nő unokaöccse volt. Mikor azonban Jumu épp rátalált Asiwára a konyhakertjében, néhány ora észrevette és megtámadta őt. Asiwa úgy érezte, a támadás jogos bosszú nagynénje haláláért, és csak tessék-lássék védte, eredménytelenül: Jumut ott a szeme láttára megerőszakolták, majd gyermekével együtt megölték. Berndt kommentárja: „A harc, a bosszú és az ellenbosszú itt olyan mindennapos, hogy az emberek természetesnek veszik.” Jumu úgy vélte, a viszontlátás gyerekkori szeretteivel megér ennyi kockázatot, pláne Asiwa segítségére számítva. Ez esetben nem volt eléggé „konstruktívan paranoid”.

Harmadik példám a konstruktív paranoia és a tudatosan vállalt kockázat közti egyensúlyozásra az északi sarkkör vidékéről való. Télen a fókavadászat fontos eszkimó módszere az, hogy a vadász lesben áll a tenger jegén egy lék fölött, ahova a fókák lélegezni járnak, és mikor valamelyikük felbukkan, megszigonyozza. Ha közben a jégtábla megreped, a vadász kisodródhat a nyílt vízre, ahol vagy megfagy, vagy éhen hal. A parton vadászni nyilván sokkal biztonságosabb volna, de ott ilyenkor nincsenek fókák. Az eszkimók óvatossága abban nyilvánul meg, hogy igyekeznek erős jégtáblát kiválasztani, amelyről nem valószínű, hogy szétrepedezne; a tenger mozgásai azonban még az ő legtapasztaltabbjaikat is meglephetik, így egy-egy baleset elég gyakran előfordul. A sarkvidék szigorú klímájában sok más veszély is leselkedik rájuk, így érthető, hogy várható élettartamuk igen alacsony, következésképp nekik még inkább érdemes kockázatokat vállalniuk, mint általában a hagyományos társadalmak tagjainak.

Kockázatok és bőbeszédűség

Már első új-guineai utam óta egyik ámulatból a másikba esem afölött, hogy az ottaniak mennyivel többet beszélnek egymással, mint ami nálunk Amerikában és Európában megszokott. A világ folyásának mindennapi eseményeit folyamatos kommentárral látják el: ki mit és mikor evett, ki mikor és hova ment ki vizelni, ki mikor mit mondott kinek miről, és így tovább. Ezt nemcsak reggeltől estig teszik, hanem időről időre felébredve éjjel is. A magamfajta nyugatinak, aki reggelig egyfolytában aludni szokott, a menetrendszerű éjszakai közjátékok elég fárasztóak, valahányszor közös kunyhóban kell(ene) aludni velük. A !kung, az afrikai pigmeus és több más hagyományosan élő nép látogatói erről a bőbeszédűségről szintén beszámoltak.

A számtalan lehetséges példa közül most az a beszélgetés jut eszembe, amit két fore expedíciós társam folytatott egy délelőtt, második új-guineai utamon, egy felföldi sátorban. Csak hárman voltunk, a többiek épp az erdőt járták. Valamennyire már tudtam foréül, és élveztem, hogy őket hallgatva még többet tanulhatok: mivel sok ismétléssel és sokáig ugyanarról a témáról folyt a szó, a társalgást nagyjából képes voltam követni. A Felföld legfontosabb élelmiszeréről, az édesburgonyáról beszéltek, amelynek fore neve isaawe. Belőle a készletünk a sátor egyik sarkában volt felhalmozva, egyikük szerint nem elég. „Isa-awe kampai.” Megszámolták, hogy hány darab, abban a sajátos fore számlálási rendszerben, ami kezdődik a kéz és a láb ujjaival, majd bekapcsolódnak a két kar azonosítható pontjai. Mindketten közölték, hogy reggel hány édesburgonyát ettek meg, és mindketten becslést tettek az én fogyasztásomra. Engem mint „vörös embert” emlegettek („tetekine”), mert így hívják általában a fehér embert. A beszélgetés kezdeményezője kijelentette, hogy éhes, pedig alig egy órája reggelizett. Latolgatták, hogy a nálunk lévő isa-awe meddig lesz elég, amikor aztán a vörös embernek vennie kell egy újabb adagot. Mindebben semmi szokatlan nem volt, valószínűleg csak azért emlékszem rá ilyen élénken, mert az isa-awe szót eltörölhetetlenül a memóriámba véste. Meg talán azért, mert akkoriban még nagyon imponált, hogy ilyen sokáig képesek ugyanazt a témát számtalan variációban körbejárni.

Ezt a fajta társalgást esetleg puszta pletykaként jelentéktelennek minősítjük, pedig a pletykának társadalmi funkciója van, nálunk éppúgy, mint az új-guineaiaknál. Ott egyik funkciója bizonyára az a passzív szórakoztatás, amit nálunk tévé, a rádió, a mozi, a könyv, a videójáték és az internet tölt be. Egy másik nyilvánvaló funkció az emberi kapcsolatok létrehozása és fenntartása, ami az ő életükben legalább olyan fontos, mint a mienkben. Ezen kívül, úgy vélem, náluk van egy további funkciója is: segít megbirkózni az őket körülvevő veszélyekkel. Mi a világról majdnem mindent a tömegkommunikációból tudunk meg, ők egymástól; többek között azt, hogy milyen helyzetben mire kell különösképpen vigyázniuk, vagyis mitől kell félniük ahhoz, hogy aztán megijedniük ne kelljen. Ez természetesen ránk is érvényes, csak nem olyan abszolút mértékben, mint rájuk, mert őket egyrészt több veszély veszi körül, másrészt ezekről csakis egymástól értesülhetnek.

Saját társadalmunkból egy amerikai barátnőm, Sara példája jut eszembe. Sara egyedül nevelte kisfiát úgy, hogy teljes munkaidőben dolgozott szerény fizetésért. Sokat járt társaságba, közben természetesen keresve azt a férfit, aki elvesztett férjét és fiának apját pótolhatná. Jó ideig sikertelenül, a legtöbb jelölt tisztességtelennek vagy durvának bizonyult, de nem adta fel. Egyre jobban megtanulta előre felmérni új ismerőseinek tulajdonságait, akárcsak a !kung vadászok azt, hogy az antiloptetemen lakmározó oroszlánok mikor és mennyire veszélyesek. Az egyedi esetekben segítségére voltak a barátnői, akikkel mindent megbeszélt, életük legapróbb részletéig bezárólag – ezekbe a beszélgetésekbe szőtték bele egymás kiokosítását a partnerkapcsolat kockázatairól. (Wayne Gretzky jól értené, miért próbált szerencsét újra meg újra a sok mellélövés után.) Végül, örömmel jelenthetem, találkozott egy minden szempontból megfelelő, egyedülálló apával, és most boldogan élnek együtt.

8. fejezet

OROSZLÁNOK ÉS MÁS VESZÉLYEK

A hagyományos életmód veszélyei – Baleset – Éberség – Emberi erőszak – Betegség – Reakciók a betegségre – Éhhalál – Kiszámíthatatlan élelemhiány – Oszd sokfelé a földedet! – Az élelem tárolása – Az étrend kiszélesítése – Tömörülés és szétszóródás – Reakciók a veszélyre

A hagyományos életmód veszélyei

Melvin Konner antropológus két évet töltött a !kung vadászó-gyűjtögetők között, Botswana egy olyan részén a Kalahári-sivatagban, ahol nincs a közelben út. A legközelebbi kisvárosban annyira kevés jármű közlekedett, hogy átlagosan csak körülbelül percenként lehetett találkozni velük. Mégis amikor Konner magával vitte oda egy !kung barátját, az rémülten visszariadt még az üres úttest átszelésétől is. Ez az ember amúgy rettenthetetlen vadász volt, rutinszerűen kergetett el oroszlánokat a megnyilazott állatok tetemétől.

Egy német hittérítő házaspár lánya, Sabine Kuegler Új-Guinea Indonéziához tartozó részén nőtt fel a fajúk között, ahol szintén nincsenek utak és gépjárművek. Onnan került 17 éves korában egy svájci bentlakásos iskolába. „Itt hihetetlenül sok volt az autó, és hihetetlenül gyorsan robogtak! Valahányszor át kellett mennem az úttesten, ha épp nem volt ott közlekedési lámpa, elöntött a verejték. Nem tudtam felbecsülni az autók sebességét, folyton azt hittem, elütnek… A barátaim minden kis résen átszaladtak köztük, de én csak álltam az útszélen lecövekelve, akár öt percig ugyanott. Sokszor hajlandó voltam nagy távolságot megtenni olyan kereszteződésig, ahol a forgalmat lámpák irányították. Egy idő után a barátaim hozzászoktak, hogy velem gondosan meg kell tervezniük az útvonalat, hogy sose kelljen az úttesten átmennünk lámpa nélkül. A városi forgalomban a mai napig szorongás tölt el.” Ezt az a Sabine Kuegler írta, aki Új-Guinea mocsaras erdeiben hozzá volt szokva vaddisznók és krokodilok közeli megfigyeléséhez.

Minden társadalom tagjainak szembe kell nézniük veszélyekkel, de a konkrét veszélyek különbözők. Mi, emberek, mind az ismerős, mind az ismeretlen veszélyeket gyakran hibásan értékeljük. Ami saját nyugati világunkat illeti, Konner !kung barátjának és Sabine Kueglernek annyiban igaza volt, hogy nálunk a legtöbb balesetet tényleg a gépjárművek okozzák. Mikor azonban a kutatók megkértek amerikai főiskolai hallgatókat és egy képviselőválasztás női szavazóit, hogy az amerikai élet veszélyeit rangsorolják, mindkét csoport veszélyesebbnek tartotta az atomenergiát a gépjárműveknél, noha az előbbi még a második világháború két atombombáját beszámítva is aránytalanul kevesebb embert ölt meg a közúti baleseteknél. A diákok szerint a növényvédőszerek nagyon veszélyesek, alig maradva el a lőfegyverek és a dohányzás mögött, míg a sebészi műtétek szerintük aránylag biztonságosak, pedig a statisztikai helyzet pont fordított.

A hagyományos életmód, ahogy a rövidebb élettartam jelzi, nagy átlagban veszélyesebb a modern nyugatinál. Ez azonban csak a legutóbbi időkben lett így. Nagyjából 400 évvel ezelőttig, amikor az állami rendszerekben megszűnt a rendszeres éhínség, és az antibiotikumok meg a közegészségügyi rendszabályok nagyrészt leküzdötték a járványokat, Európában és Amerikában az átlagos élettartam nem volt hosszabb, mint a világ többi részén.

A továbbiakban összefoglalom a hagyományos élet fő veszélyforrásait. Mint látni fogjuk, az oroszlán, a krokodil és az állatvilág többi szörnyetege messze nem minden. Ahogy pedig az emberek reagálnak rájuk, az egyes esetekben tényleg ésszerű, amennyiben a reakció csökkenti a veszélyt, máskor viszont irracionális és hatástalan, mint például az ignorálás vagy a különféle vallási praktikák. Négy fő veszélycsoportot fogok megkülönböztetni: környezet (ide tartoznak az oroszlánok és társaik), emberi erőszak, betegségek és paraziták, végül az éhezés. Nálunk Nyugaton az első kettő még szintén nagy problémát jelent, a harmadik és különösen a negyedik sokkal kevésbé, bár a modern világ egyes részein még ezek sem tekinthetők lényegtelennek. A négy csoport részletezése után röviden kitérek majd arra, hogy egyes kockázatokat hogyan szoktunk alá-vagy túlbecsülni, például túlreagáljuk a növényvédőszereket és nem vesszük eléggé tudomásul a műtéti kockázatot.

Baleset

Mikor elképzeljük a hagyományos társadalmakban tipikus veszélyforrásokat, leginkább valószínűleg oroszlánokra és más környezeti eredetű veszélyekre gondolunk. Igazából ezek csak a harmadik legfontosabb veszélyfajtát jelentik, legalábbis aszerint, hogy mennyi halálesetet okoznak: a betegség és az emberi erőszak megelőzi őket. A betegségek azonban kisebb hatással vannak az emberek viselkedésére, mert esetükben az ok és az okozat közti összefüggés nem olyan azonnali és nyilvánvaló.

8.1. táblázat. A baleseti halál okai

Acsé (Paraguay)

1. mérges kígyó

2. jaguár, villámcsapás, eltévedés

3. kidőlő fa, leesés fáról, elfertőződött rovarcsípés vagy töviskarcolás, tűz, vízbefulladás, megfagyás, fejszecsapás

!kung (Dél-Afrika)

1. mérgezett nyíl

2. tűz, nagyvadak, mérges kígyók, leesés fáról, elfertőződött töviskarcolás, megfagyás

3. eltévedés, villámcsapás

Aka pigmeus

(Közép-Afrika)

leesés fáról, kidőlő fa, nagyvadak, mérges kígyók, vízbefulladás

Új-guineai felföldiek

1. tűz, kidőlő fa, elfertőződött rovarcsípés vagy töviskarcolás

2. megfagyás, eltévedés

Fajú

(Új-Guinea, Alföld)

skorpiók és pókok, mérges kígyók, disznók és krokodilok, tűz, vízbefulladás

Kaulong

(Új-Britannia)

1. kidőlő fa

2. leesés fáról, vízbefulladás, fejszecsapás és késszúrás, föld alatti üregek beomlása

Agta (Fülöp-szgk.)

kidőlő fa, leesés fáról, vízbefulladás, vadász-és halászbalesetek

A 8.1. táblázat összefoglalja a baleseti halál fő okait abban a hét hagyományos társadalomban, amelyről rendelkezésre állnak összefoglaló adatok. Mind a hét trópusközelben él és legalább részben vadászó-gyűjtögető, csak kettő (az új-guineai felföldiek és a kaulongok) szerzi be élelmét főleg mezőgazdaságból. Különféle környezetük szerint különfélék a környezeti veszélyeik is. A vízbefulladás és a parttól való elsodródás fenyegeti az arktiszi eszkimókat, míg a Kalahári-sivatag !kungjai nem is hallhatnak ilyesmiről, a kidőlő fák vagy a mérges kígyók öldösik az aka pigmeusokat, de az eszkimókat nem. Beomló föld alatti üregek a hét számba vett nép közül kizárólag a kaulongoknál jönnek számításba, mert ilyen természeti képződmény csak a kaulongok földjén létezik nagy mennyiségben. A táblázat adatai nincsenek felbontva nemek és társadalmi helyzet szerint, pedig a balesetekben rendszerint több férfi hal meg, mint nő, részben mert a férfiak vadászata veszélyesebb a nők gyűjtögetésénél, részben mert kockázatvállalásra a férfiak eleve hajlamosabbak.

Nem történik itt említés a nyugati társadalmakról, ahol a baleseti halál leggyakoribb oka (csökkenő statisztikai sorrendben) az autó (44. kép), az alkohol, az orvosi műtét és a motorkerékpár. Ezek közül a hagyományos társadalmakban csak az alkohol jelenik meg itt-ott a lényeges okok között. A különbségeket részben úgy értelmezhetjük, hogy mi nyugatiak a hagyományos veszélyek egy részét újakra cseréltük, az oroszlánokat és kidőlő fákat autókra és alkoholra. Létezik azonban két további általános tényező. A baleseti halál felhalmozódó esélye nálunk részben azért kisebb, mert környezetünket a technika révén nagyobb mértékben tartjuk ellenőrzésünk alatt, még ha a technika magával is hozott néhány új veszélyt (autó stb.). Ha pedig egy baleset mégis bekövetkezik, egészségi kártétele a modern orvostudomány segítségével sokkal inkább megszüntethető vagy legalábbis csökkenthető, mint a hagyományos társadalmakban. Mikor például nekem elszakadt egy ín a kezemben, sínbe téve hat hónap alatt meggyógyult következmény nélkül, Új-Guineában viszont ismerek embereket, akik egy ilyen eset után a kezüket mindmáig nem tudják rendesen használni, mert az ín rosszul forrt össze.

A fenti két különbség részben máris megmagyarázza, hogy a dzsungellakók milyen készségesen feladják azt a hagyományos életmódot, amit sok nyugati anélkül csodál, hogy valaha követni kényszerült volna. Amikor egy addig szabadon vadászgató acsé indián beköltözik egy rezervátumba, az kívülről úgy látszik, mintha az életminősége romlana, de ő nem úgy éli át. Egyik amerikai barátom átutazott a fél Földön azért, hogy egy nemrég felfedezett új-guineai vadászó-gyűjtögető hordát meglátogasson, és mire odaért, a horda felét már pólóingbe öltözve találta egy indonéz faluban, ahol az élet biztonságosabb és kényelmesebb. Az érintettek tömör magyarázata a következő volt: „Itt rizst ehetünk, és nincsenek szúnyogok!”

A 8.1. táblázat jól mutatja a hagyományos társadalmaknak azokat a közös veszélyeit, amelyek nálunk ritkák és meglepőek. Ezekbe a veszélyes nagyvadak tényleg beletartoznak (43. kép). A felnőtt acsék 8%-ának halálát például jaguár okozza. Az afrikaiakat komolyan ritkítják az oroszlánok, leopárdok, hiénák, elefántok és bivalyok, a leggyilkosabb afrikai állat pedig a víziló. A !kungok és a pigmeusok nemcsak a nagy húsevők fogától és karmaitól halnak meg, hanem veszélyesek rájuk azok a vadászott antilopok és más növényevők is, amiket csak megsebesítenek, de nem tudnak rögtön megölni. Gondolom, Önök némi rémülettel olvastak itt arról, hogy a !kung vadászok elzavarják az oroszlánfalkát a lenyilazott állattetem mellől, de ők a legveszélyesebbnek nem az ilyen falkát tartják, hanem az öreg vagy beteg, magányos oroszlánt, amely már nem tudja szokásos prédáit elejteni, és emberhúsra fanyalodik.

A trópusok veszélyei között a mérges kígyók szintén előkelő helyet foglalnak el. A felnőtt acsé férfiaknak például 14%-át ölik meg, többet, mint a jaguárok, és rengeteg végtagvesztés is az ő számlájukra írható. Majdnem minden felnőtt janomamó és acsé férfit haraptak meg már életében legalább egyszer. Náluk még veszélyesebbek a fák, részben úgy, hogy rádőlnek valakire (ugye emlékeznek saját történetemre erről), részben úgy, hogy a mézért, gyümölcsért vagy vadászott állatért felmászó ember leesik róluk (42. kép). A tűzesetek közül a településen belüliek több kárt okoznak a bozóttüzeknél: a legtöbb !kung és új-guineai felföldi visel magán égési sebhelyeket azért, mert akár felnőtt-, akár gyerekkorában túl közel merészkedett a tűzhöz.

A trópusokon kívül és a trópusok magas hegyeiben a megfázás szintén komoly veszély. Még a Baktérítő közelében lakó, paraguayi acsék földjén is télen néha fagypont alá süllyed a hőmérséklet, és ha olyankor valaki éjjel az erdőben reked tűz nélkül, meg is halhat. Új-Guinea egyik legmagasabb hegységében, ahol jól felöltözve járkáltam, 3300 méter magasan találkoztam iskolás gyerekek egy héttagú csoportjával, akik reggel még jó időben indultak el kirándulni, és nem viseltek többet egy-egy sortnál és pólóingnél; most aztán az esőben és viharos szélben úgy dideregtek, hogy alig tudtak járni és beszélni. Miközben pár helybelivel bekísértük őket egy menedékhelyre, a többiek megmutatták nekem azt a sziklarakást, ami mögé az előző évben 23 férfi húzódott be a rossz idő elől, de hiába: mind ott fagyott meg. A vízbefúlás és a villámcsapás viszont olyan veszély, ami a hagyományos és a modern életmód mellett egyaránt előfordul.

A !kungok, az új-guineaiak, az acsék és más sokat cserkésző nép tagjai legendás hírűek tájékozódó és nyomkövető képességükről. De még velük (és kiváltképp a gyerekeikkel) is előfordul, hogy eltévednek, ami fatális következményekkel járhat, ha a tábort estig nem találják meg. Új-guineai barátaimmal két ilyen eset is előfordult: az egyikben egy fiú leszakadt a felnőttek csoportjáról, és többnapos kereséssel sem találták meg, a másikban egy erős férfi tévedt el a hegyekben késő délután, majd éjjel megfagyott.

A saját fegyver vagy szerszám szintén balesetet okozhat. A !kung vadászok nyílmérge természetesen emberre is veszélyes, ha véletlenül megkarcolják vele magukat. A hagyományosan élők világszerte éppúgy sebet ejthetnek magukon saját késükkel vagy fejszéjükkel, mint a modern világ szakácsai vagy favágói.

Az oroszlánoknál és a villámoknál kevésbé nagyszabású, de sokkal gyakoribb ok a halálra vagy sebesülésre az, hogy valakit megcsíp egy rovar vagy megkarcol egy tövis. A nedves trópusokon bármilyen apró seb könnyen elfertőződik, és az embert egy életre megnyomoríthatja. Mikor egyszer meglátogattam azt a Delba nevű új-guineai barátomat, akivel két évvel azelőtt több hétig jártuk a hegyeket együtt, ágyhoz kötve találtam egy karcolás ilyen következményei miatt; szerencsére volt nálam antibiotikum, amitől a fertőzése gyorsan elmúlt, de ilyen gyógyszerekhez arrafelé különben senki nem jut, mikor hasonló esetekben szüksége lenne rá. A hangyák, méhek, százlábúak, pókok és darazsak nemcsak a bőrön ejtett sebbel veszélyeztetnek, hanem befecskendezett mérgükkel is, ami néha szintén halálos. Bizonyos rovarok petét helyeznek a bőr alá, majd kikelő lárvájuk még jobban befúrja magát, és az így képződő tályog az embert maradandóan nyomorékká teheti. Új-guineai barátaim az erdőben semmitől se félnek jobban (a kidőlő fákon kívül), mint a darazsaktól és a hangyáktól.

Még ha valaki ezekbe a balesetekbe nem is hal bele, átmenetileg vagy végleg elveszítheti munkaképességének egy részét, esetleg kevésbé lesz ellenálló a betegségekkel szemben, vagy egy végtagját le kell vágni. Igazából ez az, ami a hagyományos társadalmakban tipikus, leginkább ezért félnek az új-guineaiak a hangyáktól, darazsaktól és a bozót töviseitől. Egy mérges kígyó túlélt harapásától meg lehet bénulni, ha a seb például elüszkösödik.

Akár az éhezés folyton jelen lévő veszélye, amiről e fejezetben még részletesen szó lesz, a környezeti veszélyek is jobban befolyásolják az emberek életét, mint ahogy a halálozási számok sejtetik. Ez utóbbiak alacsonyak lehetnek, pontosan a körültekintő védekezés miatt. Például az oroszlánok és más nagy húsevők minden ezer !kungból csak ötöt ölnek meg, részben azért, mert a !kungok sose vadásznak éjszaka, szemben az új-guineaiakkal, akiknek hazájában nincsenek emberre veszélyes ragadozók. Ezek ugyanis éjjel aktívak, pont amikor a sötétben nehezebb a jelenlétüket és a nyomaikat érzékelni. A !kung nők mindig csoportban gyűjtögetnek, állandó hangos beszéddel kerülve el, hogy az állatok véletlenül útjukba akadjanak, éberen figyelnek a nyomokra, és soha nem futnak, mert az esetleg üldözést provokálna. Ha a táboruk közelében ragadozó jelenik meg, a !kungok egy vagy két napig egyáltalán nem mozdulnak ki onnan.

A legtöbb baleset, bármilyen okból, leginkább vadászat vagy gyűjtögetés közben következik be, tehát úgy lehetne a legbiztosabban elkerülni, ha a törzs tagjai nem vadásznának és nem gyűjtögetnének; csakhogy akkor nem volna mit enniük. Így a környezeti veszélyek jól illusztrálnak egy módosított „Gretzky-elvet”: aki sose lő kapura, az sose lő mellé, de gólt se ér el. A vadászó-gyűjtögetőknek a hokijátékosoknál még kötelezőbben vállalniuk kell a mellélövés kockázatát, mert a mindennapi gólok nélkül számukra idő előtt véget érne a meccs. Igazából persze mi is hasonló helyzetben vagyunk: a közúti baleseteket például elkerülhetnénk, ha sose ülnénk autóba vagy motorbiciklire, csakhogy (legalábbis Amerikában) enélkül se dolgozni, se bevásárolni nem tudnánk. „Aki nem vezet autót, nem keres és nem költ pénzt”, mondhatná Wayne Gretzky.

Éberség

A hagyományos társadalmak környezeti veszélyekre adott reakciója részben a konstruktív paranoia, amelyet az előző fejezetben írtam le, részben a vallás, amit a következő fejezetben fogok, részben a viselkedés és a világszemlélet más jellegzetességei.

A !kungok ébersége egy pillanatra sem lankad. A bozótot járva minden apró jelre figyelnek, ami állattól vagy embertől származik, nyílt területen a homokban lévő lábnyomokból kikövetkeztetik, hogy ki vagy mi ment arra, mikor, milyen irányban és mekkora sebességgel, majd saját útvonalukat szükség szerint módosítják. Még a táboron belül sem érzik magukat teljes biztonságban, mert onnan az állatokat általában elriasztja a zaj és a tüzek, de nem mindig. Mérges kígyó látogatására például elég gyakran számítani lehet, és ha az egy fekete mamba, az egész tábor rohamosan kiürül; ez mindjárt nem tűnik túlzott reakciónak, ha tudjuk, hogy a fekete mamba Afrika legveszélyesebb kígyóinak egyike, igen gyors, hosszabb két méternél, igen hosszúak a méregfogai is, és a marása legtöbbször halált okoz.

Veszélyes környezetben a felhalmozódott tapasztalat megtanítja az embereket olyan viselkedésre, amely a kockázatot a lehető legkisebbre csökkenti, még ha ez egy kívülálló szemében a veszély túlreagálásának tűnik is. Amit Jane Goodale írt az Új-Britannia esőerdőiben élő kaulongokról, érvényes az összes hagyományos társadalomra a konkrét példák értelemszerű megváltoztatásával: „A baleseteket fontos feladat megelőzni, és az egyén túléléséhez tudni kell, hogy mikor, hogyan és milyen körülmények között mi a teendő. A természeti környezet kezelésében bármilyen újítás igen veszélyes. A helyes viselkedés tartománya elég szűk, aki abból kilép, az alatt hirtelen megnyílhat a föld, rázuhanhat egy fa vagy elsodorhatja egy hirtelen jött áradás. Engem például figyelmeztettek, hogy ez utóbbi veszély miatt ne mászkáljak a közeli folyó kövein. Vagy hogy ne játsszak a tűzzel, mert nemcsak megégethet, hanem a föld is megnyílhat alattam, vagy hogy egy barlangban denevérekre vadászva ne mondjam ki hangosan a nevüket, mert akkor beomlik a barlang.” Ugyanez a szemlélet alapozza meg az új-guineaiak életfilozófiáját, amit egyik barátom így foglalt össze: „Minden valamilyen okból történik, ezért óvatosnak kell lennünk.”

Van viszont egy nálunk sok férfit jellemző viselkedésforma a veszélyekkel kapcsolatban, amivel Új-Guineában soha, de soha nem találkoztam: a veszélyes helyzetek szándékos keresése és élvezete, illetve a félelem palástolása. Ennek a macsó büszkeségnek a hiányát a !kungoknál is észrevette Marjorie Shostak. „A vadászat gyakori veszélyével a !kungok bátran szembenéznek – írta –, de soha nem vállalnak kockázatot azért, hogy bátorságukat bizonyítsák. Aki egy veszélyes helyzetet elkerül, az az ő szemükben óvatos, de nem gyáva és nem férfiatlan. A fiatal fiúktól nem várják el, hogy félelmüket legyőzve felnőtt férfiak módján viselkedjenek. A szükségtelen kockázatról azt mondják: »De abba bele lehet halni!«” Mikor például egy vadász megsebzett egy nagy nyársas antilopot, amelyet borotvaéles szarvai igen veszélyessé tesznek, 12 éves Kashe fia és annak unokatestvére felmásztak egy fára, és a küzdelmet onnan nézték végig. Később Shostak megkérdezte a fiúkat, miért nem segítettek. „Erre Kashe elnevette magát. Én próbáltam azzal cukkolni, hogy ha a vadászat sikere tőlük függött volna, az egész horda éhes marad. Ismét felnevetett, és azt mondta: »Igen, de úgy féltünk!« Egyáltalán nem látszott rajta, hogy zavarban volna, és úgy érezné, hogy valahogy ki kell magyaráznia azt a viselkedést, ami nálunk a bátorság hiányát jelezné. Senkinek semmi kétsége nem volt afelől, arckifejezéséből ítélve a saját apjának sem, hogy majd ha nagy lesz, ugyanolyan bátran szembeszáll a veszélyes állatokkal, mint ő maga. Mikor az apát is kérdeztem erről, vidáman így felelt: »Hogy felmásztak a fára? Hát persze. Ők még csak gyerekek, megsérülhettek volna.«”

Az új-guineaiak, a !kungok és más hagyományos népek beszélgetései során hosszú történetek hangzanak el veszélyes helyzetekről, nemcsak a mi tévénket és könyveinket helyettesítő szórakozásként, hanem oktatási értékkel is. Kim Hill és A. Magdalena Hurtado felidéz néhány példát az acsék tábortüzei mellől: „Esténként a nap eseményeihez kötve a hordatagok gyakran elmesélik a véletlen halál múltbeli eseteit. A gyerekeket lenyűgözik ezek a történetek, és valószínűleg sokat tanulnak belőlük a vadon veszélyeiről, növelve életben maradásuk esélyét. Egyszer egy fiú elmulasztotta lecsípni a pálmahernyó fejét, mielőtt bekapta, és a hernyó csápjai úgy a torkán akadtak, hogy megfulladt. Ugyanígy járt egy vadász, mikor ki akart ásni üregéből egy armadillót[14], és fejjel előre az üregbe esett. Serdülők gyakran túl messzire kószáltak el a vadászó felnőttektől, és vagy örökre elvesztek, vagy több nap múlva már csak holtan találtak rájuk. Valaki felmászott egy közel negyvenméteres fára a fennakadt nyiláért, amit egy majomra lőtt ki, lezuhant és kitörte a nyakát. Hasonlóképp egy kislány, aki beleesett egy kidőlt palackfa helyén maradt verembe. Az erdőben sok férfit támadott meg jaguár, közülük néhányat sose találtak meg, másoknak is csak a maradványait. Egy fiút éjszaka a táborban, alvás közben mérgeskígyó mart meg, és attól másnap meghalt. Egy öregasszonyt megölt az a fa, amit mellette egy serdülő lány vágott ki tűzifáért; a lányt azóta ’kidőlt tűzifa’ néven emlegetik, hogy vigyázatlan tettét soha ne feledhesse el. Egy férfi belehalt a sebbe, amit koatiharapás[15] okozott. 1985-ben szintén koati harapott meg egy vadászt a mellén, és ha nem jutott volna gyors orvosi segítséghez, biztos meghalt volna, mert fő ütőerei és vénái átlyukadtak. Egy lány a folyóba esett a hídként használt fatörzsről, és elsodorta a víz… És végül egy igazán véletlen balszerencse: egy horda hat tagját egyszerre ütötte agyon a villám a saját táborukban.”

Emberi erőszak

A hagyományos társadalmakban az emberi erőszaktól eredő halál vagy a leggyakoribb a halálnemek között, vagy második a betegség után, és sokféle formát ölthet. A változatosságot ma részben állami vagy külső beavatkozás okozza, ami az erőszak ellen különféle mértékben lép fel. Némileg önkényesen az emberi erőszak két fajtáját szoktuk elkülöníteni egymástól: a háborút (lásd 3. és 4. fejezet) és a gyilkosságot. A háború, tiszta formájában, kollektív harc csoportok között, a gyilkosság pedig emberölés egy csoporton belül. A kettő határa néhol elmosódik, például ha egy csoport tagja egy velük baráti viszonyban lévő szomszéd csoportból öl meg valakit. Más bizonytalan esetek is vannak, aszerint, hogy a helyi közmegegyezés mit tart gyilkosságnak. A kutatók besorolják a gyilkossági táblázatokba a csecsemők és az öregek megölését az acséknál, de a !kungoknál nem, és az utóbbiak esetében a nézetek eltérnek abban is, hogy csecsemő megölése egyáltalán milyen gyakran fordul elő. Szintén sokféle lehet a gyilkos és az áldozat közötti viszony, nemkülönben maga az áldozat: például az acséknál nagy részük gyerek, míg a !kungoknál döntően felnőtt férfi.

A !kungok vizsgálata több szempontból tanulságos, ha az emberi erőszakról van szó. Eleinte az antropológusok igen békésnek írták le őket, olyannyira, hogy egy 1959-ben róluk megjelent ismeretterjesztő könyv címe „Az ártalmatlan nép” volt. A hatvanas években három évig köztük élt Richard Lee 34 összecsapást regisztrált, de azok nem jártak halálesettel, és informátorai szerint ebben az időszakban tényleg senkit nem öltek meg. Később közölték vele, hogy régebben bizony voltak gyilkosságok, és ahogy jobban a bizalmukba férkőzött, össze tudta gyűjteni az 1920 és 1969 közötti adatokat, a tettesek és áldozataik nevével, nemével és életkorával, a köztük lévő viszonnyal, az alkalmazott fegyverrel, a feltételezhető indítékkal és a gyilkosság körülményeivel, mint például az év-és napszak. 22 ilyen esetet talált (véleménye szerint nem is volt több), amelyekbe a csecsemők és az öregek megölése nem tartozott bele. Ez utóbbiakról Lee feltételezte, hogy ritkák, bár Nancy Howell nőkkel folytatott interjúi szerint gyermekgyilkosságok előfordultak.

A 22 eset egyikét sem lehet a háború kategóriájába sorolni: még ha a tettes és az áldozat különböző hordához tartozott is, maga a horda a tettbe nem vonódott bele. 1920 és 1969 között semmilyen háborús eseményről nincs tudomásunk. A legöregebbek beszámolói szerint azonban az ő nagyszüleik idejében még létezett az a fajta „rajtaütés”, amely más hagyományos társadalmakban is tipikus. Akkoriban a !kungok még nem kereskedtek a tswana pásztorokkal, és valószínű, hogy később e kereskedelem hatására váltak kevésbé agresszívvé. Akárcsak az eszkimók (lásd 4. fejezet): ők sem szándékosan hagyták abba a háborúskodást, mikor megjelentek köztük az idegen kereskedők, csak spontán tapasztalták, hogy a profitszerzésre több alkalmuk van, ha látogatóikat nem ijesztik el.

49 év alatt 22 emberölés kevesebb, mint kétévente egy. Ez bagatellnek tűnik az amerikai újságolvasó előtt, aki minden nap többről is értesül saját városából. Ne felejtsük el azonban, hogy a tipikus amerikai városok lélekszáma több millió, míg Lee adatai egy kb. 1500 fős csoportra vonatkoznak. Ha azt kérdezzük, hogy évente hány embert ölnek meg 100 000 lakosból, akkor a !kungoknál 29 jön ki, háromszor annyi, mint az USA-ban, és 10-30-szor annyi, mint Kanadában, Nagy-Britanniában, Franciaországban és Németországban. A háborúkat beszámítva természetesen a mi halálozási arányunk nagyobb, ahogy a !kungoké is megnőne, ha figyelembe vennénk a 19. században még gyakorolt csoportos rajtaütéseket. De hogy ezekben hány ember halt meg, arról még becslés sincs, legfeljebb az ismertebb hagyományos társadalmak megfelelő adataiból következtethetnénk.

A 22 év alatt megtörtént 29 gyilkosság más oldalról nézve is tanulságos. Ha átlagosan 27 havonta történik egy, akkor az az antropológus, aki mondjuk egy évig tartózkodik ott, valószínűleg egyetlen egynek sem lesz tanúja személyesen. Sőt, több év alatt is inkább csak hallomásból értesül arról a pár esetről, ami ezalatt előfordul. (Ha egyáltalán elárulják neki.) Így természetszerűleg az a véleménye alakul ki, hogy az illető nép igen békés. Én a saját hazámban sose láttam gyilkosságot, és csak néhányról tudok olyanoktól, akik személyesen érintve voltak benne, pedig az Amerikai Egyesült Államok a fejlett világ „leggyilkosabb” országa. Nancy Howell számításai szerint egyébként a !kung haláleseteknek az emberi erőszak a második leggyakoribb oka, előtte vannak a fertőző vagy parazitákkal összefüggő betegségek, mögötte pedig a degeneratív betegségek és a balesetek.

A Lee által tudósított utolsó gyilkosság 1955 tavaszán történt, amikor két !kung férfi megölt egy harmadikat. Mindkettőt letartóztatták, börtönbüntetést kaptak, és otthonukba soha nem tértek vissza. A rendőrség mindössze három évvel azelőtt kezdett foglalkozni a környék törvényszegéseivel, és jelenléte ezután elég volt ahhoz, hogy az emberéletet követelő összecsapások megszűnjenek. A központi hatalom agressziót csökkentő szerepe már Új-Guinea gyarmati múltjában is megnyilvánult, amikor az utolsó öt évtized alatt a sziget távoli részeire kiterjedt Ausztrália (keleten) és Indonézia (nyugaton) fennhatósága, ahol azelőtt nem létezett állami kontroll. A függetlenné válás után Pápua Új-Guineában a villongások ismét fellángoltak, azzal párhuzamosan, hogy a köztársasági kormány az ausztrálnál lazább kézzel kormányzott, míg a változatlanul kemény indonéz közigazgatás a saját területén továbbra is fenntartotta az előző rendet. Az állam erőszaktompító hatása természetesen nem csökkenti annak a ténynek a jelentőségét, hogy a hagyományos társadalmak a legtöbb konfliktust sikerrel megoldják békés úton, mielőtt még agresszióra kerülne sor (lásd 2. fejezet).

A 22 !kung gyilkosság részletei a következők. Minden tettes és a 22 áldozat közül 19 felnőtt férfi volt, 20 és 55 év között, vagyis az utóbbiakból mindössze három volt nő. A tettes minden esetben ismerte az áldozatot, mint távoli rokonát; náluk ismeretlen az Amerikában gyakori közúti ámokfutás, vagy hogy valaki idegenekre vaktában lövöldöz. Négy gyilkosságot tekinthetünk előre megtervezettnek. Például 1948-ban egy Twi nevű, hírhedt és valószínűleg elmeháborodott férfira, aki azelőtt már két embert megölt, lesből rálőtt Xashe nevű hordatársa mérgezett nyíllal, mire a sebesült /Twi lándzsával szájon szúrt egy asszonyt, és szintén mérgezett nyíllal háton lőtte annak férjét, mielőtt a többiek őt lőtték tele nyílvesszőikkel, „úgy, hogy tarajos sülnek nézett ki”, és aztán a holttestét még lándzsával is összeszurkálták. A többi 17 gyilkossághoz spontán verekedés vezetett. Erre is lássunk egy példát: N≠wama[16] településen egy férfi nem járult hozzá ahhoz, hogy egy másik férfi feleségül vegye az ő feleségének húgát, és az emiatt kitört csetepatéban nyíllal rálőtt erre a bizonyos húgra; a nő apja, bátyja és kérője ekkor őt kezdték lőni, az ő támogatói pedig visszalőttek, és a kölcsönös nyíl-és dárdaváltások során a kérő apja két halálos sebet kapott.

A 22 gyilkosságból 15-ben szerepet játszott a megtorlás egy vagy több korábbi gyilkosságért. A sorozatos bosszúk és ellenbosszúk leghosszabb ciklusa 24 éven ívelt át. (Ahogy a 3. és 4. fejezetben leírtam, az efféle reakciólánc a hagyományos háborúkra is jellemző.) A !kung gyilkosságok második leggyakoribb oka a házasságtörés. Például egy férj megtámadta és megsebesítette felesége szeretőjét, mire az visszatámadott, és sikerült őt megölnie. Egy másik megcsalt férj a feleségét szúrta halálra, majd elmenekült a környékről, és soha nem is tért vissza.

A többi kisléptékű társadalom némelyike kevésbé erőszakos a !kungnál (például az aka pigmeusok és a szirionók), mások viszont még erőszakosabbak, vagy a múltban voltak azok (például az acsék, a janomamók, a grönlandi és az izlandi vikingek). 1971 előtt, amikor az acsék még erdei vadászó-gyűjtögetők voltak, náluk a leggyakoribb halálokot az emberi erőszak jelentette, megelőzve a betegségeket is. Az acsék elleni gyilkosságok többségét más etnikumbeli paraguayiak követték el, csak 22%-ot acsé társaik. A !kungokkal ellentétben az acsé áldozatok nagy része (81%) nem felnőtt férfi, hanem csecsemő vagy gyerek volt. Sok gyereket – elsősorban lányt – apja halálakor öltek meg, hogy mellé fektessék a sírba. Amikor egy férfi meghalt vagy elhagyta a családját, gyerekei amiatt is meghalhattak, hogy utána senki nem gondoskodott róluk. A csecsemőgyilkosságot pedig néha az motiválta, hogy a házaspár előző gyereke a szüléskor még nem volt elég idős. Szintén a !kungoktól eltérően a felnőtt csoporttárs megölése legtöbbször nem spontán esemény volt az éppen kéznél lévő fegyverrel, hanem rituálisan előre eltervezett, amihez direkt e célból faragtak bunkósbotot. Az állami beavatkozás náluk is erősen temperáló hatást fejtett ki: miután 1977-től egyre többen költöztek rezervátumba, azaz a hatóság közvetlen és közvetett felügyelete alá, felnőtteket már egyáltalán nem öltek meg, és a gyerekek közül is kevesebbet, mint azelőtt.

Hogyan védekeznek az állam nélküli társadalmak az erőszak folyamatos veszélye ellen? A válasz jelentős részben a konstruktív paranoia. Széles körben elterjedt szabály, hogy óvakodjunk az idegenektől, felbukkanásukkor legjobb rögtön megölni őket, mert hátha rabolni vagy gyilkolni jöttek. Mindig számítsunk a szövetségesek árulására, és fontoljuk meg, hogy az árulásban mi legyünk az elsők: a janomamók háborúiban például bevett taktika, hogy a szomszéd falut lakomázni hívják, és aztán rájuk támadnak evés közben, amikor fegyvertelenek. Don Richardson beszámolója szerint az Új-Guinea délnyugati részén élő szawik előbb hónapokon át „beetetik” kiszemelt prédáikat sorozatos meghívásokkal, majd amikor azok már nem gyanakodnak, a lakoma közepén bejelentik: „Tuwi asonai makaerin!”, azaz „Felhizlaltunk benneteket a barátságunkkal, hogy most felkoncoljunk!”

A támadás veszélyét csökkentendő a lakóhelyet úgy választják meg, hogy onnan a környék jól belátható legyen. Új-Guinea falvai például tipikusan dombtetőre épültek, az anaszázik településeit pedig a mai USA délnyugati kanyonjainak falában csak felhúzható létrákon lehetett megközelíteni. Így a vizet ugyan a völgybeli patakból kellett felcipelniük, de a hatékonyabb védelem megérte azt a fáradságot. A sűrűbben lakott vagy kiváltképp intenzíven háborúzó vidékeken pedig a szétszórt kunyhókból érdemes volt összeköltözni körülkerített falvakba.

A csoportok védik magukat úgy is, hogy más csoportokkal szövetséget kötnek, ahogy az egyének más egyénekkel. A nyugati fülnek meghökkentően sok trécselés többek közt arra való, hogy alaposan megismerjék egymás kapcsolatrendszerét, és folyamatosan kövessék a környéken folyó tevékenységeket. Az információnak különösen jó forrásai azok a nők, akik saját csoportjukból egy másikba mentek férjhez, ahogy ez a patrilokális társadalmakban szokás. Ők például gyakran figyelmeztetik rokonaikat, ha férjük csoportja részéről támadás készül ellenük. Ahogy a véget nem érő – és mellesleg szórakoztató – tábortűzi beszélgetésekből a gyerekek megtanulhatják, hogy az erdőben mi mindenre kell vigyázniuk, a felnőttekben a múlt háborúinak részletes felidézése ébren tartja a hadi stratégiák és taktikák ismeretét.

Betegség

A hagyományos társadalmakban a betegség vagy az első, vagy a második legfontosabb oka az élet elvesztésének. Becslések szerint az agták 50-86%-a és a !kungok 70-80%-a betegségtől hal meg, náluk minden más halálok a sorban csak ezután következik. Az acsék halálokai között a betegség a maga kb. 25%-ával csak második az emberi erőszak után. Hozzá kell tennünk azonban, hogy az alultáplált szervezet könnyebben fertőződik a rendesen tápláltnál, ezért az élelemhiány szerepet játszik sok olyan halálban, amit a statisztika szerint fertőző betegség okozott.

A betegség fajtáinak relatív súlya függ az életstílustól, a földrajzi régiótól és a kortól. Csecsemőknél és kisgyerekeknél a fertőző betegségek a legfontosabbak, és fontosak maradnak később is. A gyerekek sokat szenvednek élősködőktől: galandférgek, más bélgiliszták, valamint rovarok által terjesztett paraziták (mint például az álomkór és a malária kórokozói) elsősorban a forró égövben tenyésznek, mert a sarkkör táján, a sivatagokban és a magas hegyekben nekik sem kedvezőek a feltételek. Az élet későbbi szakaszaiban előtérbe kerül a csontok, ízületek és lágy szövetek számos degeneratív rendellenessége, többek közt az ízületi gyulladás, a csontritkulás, a csonttörés és a fogak kopása. Mivel a hagyományos életmód a modernnél jobban igénybe veszi a szervezetet fizikailag, ezek a betegségek hamarabb jelentkeznek. Feltűnően ritka vagy hiányzik viszont a mai fejlett világ minden olyan betegsége, ami nálunk a halálokok listáját vezeti: az érelmeszesedés, a szélütés, a késői cukorbetegség és a legtöbb rákfajta. E különbségek okait a 11. fejezetben elemzem majd.

A fertőzések a fejlett országokban is csak két évszázada vesztettek jelentőségükből, amikor a kormányok kezdtek gondot fordítani a tiszta ivóvízre és általában a közegészségügyre, bevezették a védőoltások rendszerét, és felfedezték az antibiotikumokat. A hagyományos társadalmakban a higiéniai viszonyok még ma is elég gyengék, például ugyanaz a vízforrás szolgál ivásra, főzésre, tisztálkodásra és mosásra, az árnyékszék sok helyen közel van a kúthoz, és az emberek nem szoknak rá a kézmosásra evés és ételek érintése előtt.

Egyik indonéziai utamon a napok nagy részét egyedül töltöttem az erdőben madarak megfigyelésével, és bár a tisztaságot illetően ragaszkodtam nyugati szokásaimhoz, mégis minden nap elkapott egy heveny hasmenés. Nem mindig ugyanabban a napszakban, és nem mindig ugyanannyi idővel valamelyik étkezés után. Eltartott egy ideig, míg rájöttem, hogy időzítése egy kedves indonéz kollégám látogatásaihoz kötődik, aki a táborunkból naponta utánam jött, követve a nyomaimat, hogy testi épségemről meggyőződjön, illetve segítsen, ha netán bajba jutnék. Mindig hozott nekem a kedvenc süteményemből pár darabot, amiket rögtön bekaptam, majd rövid fecsegés után visszaindult, én pedig fél óra múlva menetrendszerűen húzni kezdtem a legközelebbi bokor felé… Ettől kezdve a sütiket köszönettel félretettem, és aztán inkább őket dobtam a bokorba, a hasmenések pedig egy csapásra megszűntek. Maga a sütemény nem lehetett a ludas, mert előzőleg sose okozott bajt, amikor magam bontottam ki a csomagolásából; a kollégám keze viszont nyilván tele volt különféle mikroorganizmusokkal, amelyek az ő hozzáedződött beleinek nem ártottak, de az enyémeknek annál inkább.

A fertőző betegségek típusai a kis lélekszámú vadászó-gyűjtögető vagy mezőgazdász társadalmakban különböznek az olyan társadalmakétól, ahol az emberek nagy tömegben élnek egymás közelében. Míg nálunk a torokgyík, az influenza, a kanyaró, a mumpsz, a szamárköhögés, a bárányhimlő, a rózsahimlő és a tífusz okozott és okoz részben ma is járványokat, őket ezek helyett elsősorban a malária, a vérhas és emésztőszervi rokonai, a légúti és a bőrfertőzések sújtják. További különbség, hogy az ő fertőző betegségeik a népességben folyamatosan jelen vannak, míg nálunk egy-egy területen a járvány egyszerre sok embert kap el, aztán egy darabig teljesen szünetel.

Annak oka, hogy járványok csak nagy embertömegben tudnak kialakulni, az utóbbi évtizedek epidemiológiai és mikrobiológiai kutatásaiból vált világossá. A járvány feltétele, hogy a betegség erősen fertőző és gyors lefolyású legyen, túlélőinek egész életükre immunitást biztosítson, és állatokra ne terjedjen át. Mikrobák közvetítik, amelyek az egészséges embereket a beteg bőréből szivárgó váladékból, a talajvízbe került ürülékéből, vagy a tüdejéből kiköhögött vagy tüsszentett levegőből fertőzik meg. Más szóval, terjedhetnek a beteg vagy a beteg által kezelt tárgyak érintésével, az általa kilélegzett levegővel vagy a szennyezett ivóvízzel. A gyors lefutás azt jelenti, hogy az áldozat vagy meghal, vagy meggyógyul a fertőzés utáni pár héten belül. Így a helyi lakosságban rövid idő alatt gyakorlatilag mindenki megkapja, és akik túlélik, azok újra már nem kaphatják meg; ezért a járvány az adott körzetben megszűnik. Csupán akkor éledhet újjá, amikor az utána született – tehát vele szemben még nem ellenálló – gyerekek elég sokan lesznek ahhoz, hogy terjedésének feltételei ismét létrejöjjenek. Kórokozói a környezetben nem lappanghatnak, mert az emberspecifikusság feltétele szerint állatokat és a talaj élőlényeit nem fertőzik meg, tehát később még a feltételek meglétében is külső forrás kell ahhoz, hogy a következő hulláma elinduljon. Ez pedig csak népes társadalmakban lehetséges, ahol egy-egy terület „kimerítése” után a járvány átugorhat távolabbi, hasonlóan népes területekre, és így tovább. Tudjuk például, hogy a himlőnek ehhez legalább néhány százezer emberre van szüksége. Ezért az ilyen betegségek „heveny, immunizáló, emberi járványos betegség”, vagy még tömörebben „tömegbetegség” összefoglaló névvel jellemezhetők.

Tömegbetegségek nem létezhettek a mezőgazdaság kb. 11 000 évvel ezelőtti kezdete előtt, mert nem volt hozzájuk kellő népsűrűség. Csak amikor az addig vadászó-gyűjtögető nomádok letelepedtek zsúfolt és egészségtelen falvakba, melyeket összekötött a kereskedelem, akkor alakultak ki ideális feltételek a mikrobák gyors terjedéséhez. Molekuláris biológusok a közelmúltban kimutatták, hogy a legtöbb (sőt, valószínűleg az összes) mai tömegbetegség kórokozóját elődeink abban az időben kapták el újonnan háziasított állatoktól, például disznóktól vagy szarvasmarháktól, amelyekkel közvetlen napi kapcsolatban álltak.

A tömegbetegségek hiánya a vadászó-gyűjtögetők kis csoportjaiban természetesen nem azt jelenti, hogy ők mentesek a fertőző betegségektől. Az ő fertőző betegségeik azonban különböznek a mieinktől négy szempontból is. Először, azok kórokozói nem korlátozódnak az emberre: a sárgaláz például lappanghat majmokban, a botulizmus[17] és a tetanusz a talaj élőlényeiben. Másodszor, sok közülük nem heveny lefolyású, hanem krónikus, mint például a lepra vagy a frambőzia[18]. E kettő példa a harmadik különbségre is, miszerint a fertőzés emberről emberre nehezen terjed át. Végül ezek a betegségek nem adnak végleges immunitást túlélőiknek, elkaphatók újra meg újra. A fenti négy jellegzetesség biztosítja, hogy jelen lehessenek folyamatosan a viszonylag kis embercsoportokban is, néhány tagjukat időnként megfertőzve állatoktól, krónikusan beteg társaiktól vagy a talajból.

A vadászó-gyűjtögetők és a kis mezőgazdász közösségek nem immúnisak a tömegbetegségekkel szemben, csak önmagukban alkalmatlanok arra, hogy a körükben ezek fennmaradjanak. Annál tragikusabb azonban, ha kívülről megfertőzi őket egy látogató. Ráadásul a tömegbetegségek egy része felnőtteknél nagyobb halálozási aránnyal jár, mint gyerekeknél: míg a zsúfolt modern városok lakói ezeken nagyrészt kiskorukban átesnek (legalábbis így volt a közelmúltig) és később már immúnisak, egy-egy viszonylag elszigetelt csoportban a felnőttek nagy többsége megfertőződik, és valószínűleg meg is hal. Sok elborzasztó történetet ismerünk eszkimókról, amerikai indiánokról és ausztrál őslakókról, akiknek egyes törzseit egy járvány gyakorlatilag kiirtotta az európaiakkal való kapcsolatfelvétel után.

Reakciók a betegségre

Amikor valaki baleset, gyilkosság vagy éhezés miatt hal meg, az ok világosan látszik: megölte egy rádőlt fa, az ellenség nyilai, vagy nem volt mit ennie. A védekezés is eléggé magától értetődik: ne álljunk kiszáradt fa alá, az ellenséget inkább mi öljük meg előbb, illetve keressünk biztos élelemforrásokat. A betegségeknek azonban csak az utóbbi két évszázadban tártuk fel az okait, és dolgoztuk ki tudományos alapú gyógymódjaikat, számottevő sikerrel; addig áldozataikat tömegesen szedhették mind az állami, mind a hagyományos kisléptékű társadalmakban.

Ez nem azt jelenti, hogy velük szemben a hagyományos társadalmak tehetetlenek. A szirionó indiánok például értik a kapcsolatot az emberi ürülék és a vérhas meg a bélférgek között: náluk az anyák mindig rögtön összeszedik gyerekeik ürülékét, és egy kosárban kiviszik jó messzire az erdőbe. De higiéniai eljárásaikban ők sem következetesek. Allan Holmberg megfigyelése szerint nem mindig mosnak kezet csecsemőjük tisztába tevése után, úgy kezdenek enni. A piraha indiánok kutyái egy tálból táplálkoznak gazdáikkal, méghozzá egyidejűleg, ami remek alkalom elkapni fertőző mikrobáikat és parazitáikat.

Próba-szerencse módszerrel sok hagyományos nép azonosított és számon tart olyan helyi növényeket, amelyek közvélekedésük szerint segítenek egy-egy betegség gyógyításában. Ilyeneket saját új-guineai barátaim is gyakran mutatnak: ez maláriára jó, az másfajta lázakra, emez vérhasra, amaz a nem kívánt magzat elhajtására, és így tovább. A hagyományos gyógyszertani tapasztalatot nyugati etnobotanikusok is tanulmányozták, és a gyógyszergyárak számos így talált növényből vonnak ki hatóanyagokat. E tapasztalat azonban, bár kétségtelenül hasznos, korlátozott érvényű. Új-Guinea alföldjein és dombvidékein a malária az egyik leggyakoribb halálok volt egészen addig, míg a tudósok meg nem találták kórokozóját, a plasmodium törzsbe tartozó egysejtűt, amit az anopheles törzs egyik szúnyogfaja terjeszt, és ennek alapján ki nem dolgoztak ellene specifikus gyógyszereket. Csak így vált lehetővé, hogy ma az alföldieknek kevesebb mint 1%-a szenved maláriás rohamoktól, míg régen ez az arány 50% körüli volt.

A betegségek okairól és gyógyításuk lehetőségeiről a különféle hagyományos népek különféle nézeteket vallanak. Néhányuknak (nem mindnek) vannak erre szakosított gyógyító embereik, közismert nyugati szóval sámánok, akiket ők sokféleképp neveznek. A !kungok és az acsék sok esetben meglehetősen fatalisták, szerintük a betegség véletlen balszerencse, nincs ellene segítség. Az acsék máskor számon tartanak biológiai magyarázatot, mint például hogy a gyerekek halálos bélfertőzéseit a szilárd táplálék okozza a szopás abbahagyásakor, vagy hogy a láz oka romlott hús, túl sok méz, túl sok lárva, méz vízzel keverve, emberi vér vagy egyéb veszélyes ételek fogyasztása. Az ilyen magyarázatok egy része lehet reális, de nem védi meg az acsékat a sok betegségalapú haláltól. A daribik, a fajúk, a kaulongok, a janomamók és sokan mások néhány betegséget rosszindulatú varázslatnak tulajdonítanak, ami ellen a varázsló lefizetésével vagy épp megölésével lehet védekezni. A danik, a daribik és a !kungok halott emberek szellemeit is felelőssé teszik, akikkel a !kungok gyógyítói transzba esve keresnek kapcsolatot. A kaulongok, a szirionók és más népek magyarázatai néha erkölcsi vagy vallási jellegűek: például a betegséget a beteg maga okozza azzal, hogy vét a természet rendje ellen, vagy megsért egy tabut. A kaulong férfiak légzőszervi panaszai szerintük onnan erednek, hogy vigyázatlanul olyan tárgyat érintettek meg, amit beszennyezett egy menstruáló vagy szülő nő; de még az is veszélyes lehetett, hogy elmentek egy kidőlt fa vagy híd alatt, amelyen előzőleg egy ilyen nő ment végig. Mielőtt az effajta hiedelmekért lenéznénk őket, jusson eszünkbe, hogy saját kultúránkban sokan a rákot hozzák összefüggésbe a beteg saját morális felelősségével; ez annyiban érthető, hogy a rák oka előttünk hasonlóképp homályos, mint a kaulongok előtt a légzőszervi megbetegedéseké.

Éhhalál

1913 februárjában A. F. R. Wollaston brit felfedező rózsás hangulatban sétált lefelé Új-Guinea legmagasabb hegyéről, amelyen előzőleg elérte a hóhatárt, mikor két friss holttestre bukkant. A következő két napon aztán – ezeket utána mint élete legborzalmasabb két napját emlegette –, talált még harmincat. Főleg nőket és gyerekeket, egyedül vagy maximum ötfős csoportokban. Az egyik csoporthoz tartozott egy három év körüli, még élő kislány; őt visszavitte a táborába, és adott neki tejet, de hiába, a csöppség mégis meghalt pár órán belül. Ugyanoda érkezett teljesen kimerült és alultáplált állapotban egy másik csoport, egy férfi, egy asszony és két gyerek, akik az egyik gyerek kivételével hamarosan szintén meghaltak, miután a hegyen elfogyott az összes magukkal vitt édesburgonya és disznóhús, ehető vadnövényt pedig nem találtak néhány pálmafa belén kívül.

A hagyományos társadalmak halálokai közt rendszeresen emlegetett baleset, erőszak és betegség mellett az éhhalálról sokkal kevesebb szó esik. Amikor mégis, rendszerint mindjárt tömegesen fordul elő, mert ezekben a társadalmakban az emberek megosztják egymással élelmüket, így aztán mindenkinek egyszerre fogy el. A éhhalál jelentőségét amiatt is alábecsülik, mert a súlyosan alultáplált szervezet könnyen áldozatul esik valamilyen betegségnek, még mielőtt elpusztulna magától az éhezéstől. Sőt, legyengülve a baleset valószínűsége szintén nő, például egy különben ügyes ember is leeshet a fáról, vagy egy jó úszó is belefulladhat a vízbe. No és ilyenkor az ellenség ugyancsak könnyebben végez vele. Egyszóval a halál oka látszólag más, hátterében mégis az elhúzódó éhezés húzódik meg. Ezért nem meglepő, hogy a kisléptékű társadalmak világa nagyrészt az ennivaló és megszerzésének módjai körül forog.

Az élelemhiány nemcsak a kalória, hanem a létfontosságú fehérjék, ásványi sók és vitaminok hiányát is jelentheti. Vitaminhiány okozza például a beriberit, a pellagrát, a vészes vérszegénységet, az angolkórt és a skorbutot, a vashiány a közönséges vérszegénységet, a jódhiány pedig a golyvát. Ezek a betegségek a mezőgazdász társadalmakban gyakoribbak, mint a vadászó-gyűjtögetőkben, mert az utóbbiak étrendje változatosabb. Hatásuk szintén megnyilvánul a fertőzések és balesetek megnőtt veszélyében is, akár az általános alultápláltságé.

A bőségben élő fejlett világ lakói nem is gondolnak az éhhalál veszélyére, mert itt az élelemellátás folyamatos; léteznek ugyan idénycikkek, mint mondjuk a friss cseresznye, de a rendelkezésre álló teljes mennyiség gyakorlatilag állandó. A kisléptékű társadalmakban viszont vannak megjósolhatatlanul jó és rossz napok, vagy épp az év olyan részei, amik elé mindig balsejtelemmel néznek, mert olyankor az élelem általában kevés. Ezért beszélnek ők annyit az evésről, ahogy saját nemrég említett munkatársaim éjjel a sátorban. A szirionók két leggyakrabban hallható mondata például az „üres a gyomrom” és az „adj valamit enni”. Velünk ellentétben náluk ételből van kevés és szexből elég, így aztán ahogy mi néha túlevéssel kárpótoljuk magunkat a nemi kielégülés hiányáért, ők alkalmasint egymás testét élvezik a hiányzó étel helyett.

Különösen a sivatagok és az Északi-sarkvidék népeinek kell elviselniük mind rendszeres, mind alkalmankénti ínséges időszakokat. Nekik nincsenek vagy alig vannak tárolt készleteik, akár a nomád életmódjuk miatt, akár mert eleve nem termelnek többet közvetlen szükségletüknél. A meleg és nedves égövekben pedig a tárolt élelem hamar megromlik. Akik mégis felhalmoznak készleteket, azt kockáztatják, hogy ellenségeik elrabolják tőlük. Minderre ráadásnak korlátozottak a kereskedelmi lehetőségeik is, hiszen társadalmaik politikailag messze nem terjednek ki akkora területre, mint a modern államok, és természetesen az országok közti kereskedelmet sem ismerik: gépjármű, út, vasút és hajó hiányában nem tudnak árut szállítani nagy távolságokra, legfeljebb csak közvetlen szomszédaikhoz. De még ha lenne is terméktöbbletük és szállítási kapacitásuk, nincs olyan központi szervezet, amely a tárolást és a rendszeres cserét megszervezné. Mindezek ellenére, mint látni fogjuk, a hagyományos társadalmaknak megvannak a saját módszereik a tömeges éhezés kiküszöbölésére vagy enyhítésére.

Kiszámíthatatlan élelemhiány

A törzsek élelmének legkisebb tér-és időskálájú ingadozását a vadászat napi sikerének változékonysága okozza. (A növényi élelem stabilabb, mert a növények nem változtatják a helyüket.) Ennek csökkentésére az a csaknem teljesen általános megoldás, hogy egy-egy hordában többen vadásznak egymástól függetlenül, majd a zsákmányt megosztják. Richard Lee a !kungoknál szerzett tapasztalatairól írta, de általánosítva minden hasonló társadalomra más földrészeken is: „Az ételt a család soha nem egyedül fogyasztja el, hanem a harminc vagy még több hordataggal együtt. Bár a felnőtt férfiaknak minden nap csak egy töredéke vadászik, az eredményt egyenlően osztják el az egész hordában.” Evans-Pritchard hasonlóan jellemezte a szudáni nuereket, akik gyakran ajánlanak fel egymásnak húst, tejet, halat, gabonát és sört: „A háztartásoknak saját élelemkészletük van, önállóan főznek, és saját tagjaikat egymástól függetlenül látják el, de a férfiak és sokkal kisebb mértékben a nők és a gyerekek olyan gyakran étkeznek más házában, hogy kívülről nézve mintha az egész közösség egy nagy, osztatlan készletből táplálkozna. A vendégszeretet és a hús meg a hal konvencionális felkínálása az élelem messze nagyobb mértékű megosztását eredményezi, mint amit az elvi tulajdonviszonyok sugallnának.”

Az élelem ingadozásának következő, nagyobb skálájú fajtája egész csoportokat érint. Az acsé indiánoknál néhány szokatlanul hideg és esős nap keresztbe tehet a vadászatnak, vagy akik mégis nekiindulnak, kockáztatják a megfázással járó légúti betegségeket. A janomamók fő tápláléka, a banán és a barackpálma gyümölcse nagy tömegben egyszerre érik, ezért vagy túl sok van belőlük, vagy semennyi. A nuerek kölestermését elviheti az aszály, az özönvízszerű eső, vagy megehetik az elefántok, a sáskák és a szövőmadarak. A !kungok földjén pár évenként aszály üt be, ami ritkábban, de ugyanolyan félelmetesen a Trobriand-sziget parasztjait is sújtja. Új-Guinea Felföldjének magasabb helyein az édesburgonyát viszi el a fagy átlag tízévenként egyszer. A Salamon-szigeteket pedig ennél valamivel ritkábban, de mindig váratlanul trópusi ciklon tarolja le.

A szabálytalanul fellépő élelemhiánnyal a hagyományos társadalmak sokféle módon szállnak szembe: vándorlással, élelem tárolásával saját testükben, egymás megegyezéses segítésével és több termőterület egyidejű fenntartásával. Legegyszerűbb a nomád életmód, ami a vadászó-gyűjtögetőknél tipikus: ők mindig oda mennek, ahol épp viszonylag sok táplálék található. A saját testben való tárolás azt jelenti, hogy bőség idején a lehető legkövérebbre híznak, vagyis az energiát zsír formájában tartalékolják; ez az energia ugyan aránylag hamar kimerül, de nem lehet elrabolni, és nem romlik meg a melegtől és a nedvességtől. A 11. fejezetben mutatok majd példákat a hízás olyan mértékére, ami nálunk szinte hihetetlen (kivéve azoknak, akik hotdogevő-versenyekre járnak).

Annyi zsírt persze lehetetlen felvenni, hogy kitartson mondjuk egy egész évig. A hosszú ínség időszakainak legjobb túlélési stratégiája az, hogy az eltérő adottságú helyeken élő csoportok megegyeznek egymás kölcsönös segítésében. Valószínű ugyanis, hogy a hiány nem mindnyájuknál egyszerre következik be. Akiknél épp van elég élelem, vagy akár több is a nekik elégnél, azok odaengedik a szűkölködőket maguk mellé, vagy visznek nekik saját többletükből. Később aztán visszakapják, mikor a szerencse átmenetileg őket hagyja el.

A Kalahári-sivatagban élő !kung nép földjén például a csapadék eloszlása térben olyan ingadozó, hogy egyes helyeken tízszerese is lehet más helyekének. Ahogy Richard Lee írta, „virágszőnyeggel borított részektől pár óra járásnyira a föld teljesen kopár”. Lee összehasonlította a Ghanzi kerület öt pontjának havi csapadékszintjét 12 hónapon át, 1966 júliusától 1967 júniusáig. Az év teljes lehullott csapadékmennyisége belül volt a kétszeres ingadozáson, de havi bontásban előfordult, hogy valahol semennyi sem esett, míg máshol akár 250 milliméter. Az éves rekordot Cume településen mérte, de 1967 májusában például pont ez a hely volt a legszárazabb, 1966 novemberében és 1967 februárjában pedig a második legszárazabb. Az éves szinten utolsó Kalkfontein pedig 1967 márciusában és májusában a második legtöbb esőt kapta az öt vizsgált hely közül. A Kalahári-sivatag lakói tehát mindenütt számíthatnak néha aszályra és az abból következő élelemhiányra, de arra is, hogy lesz a közelükben olyan csoport, amelynek a feltétlenül szükségesnél többje van. Ezt a körülményt ők bölcsen ki is használják, kölcsönös segítségnyújtásuk nagyban hozzájárul mindnyájuk túléléséhez.

A hagyományos társadalmakban széles körű a kölcsönös segítség (amit ugyan időnként ellenségeskedés tarkít). A Trobriand-szigeteken ez falvak között érvényesül, míg például az észak-alaszkai eszkimóknál családok hívják meg rokonaikat vagy cserepartnereiket szükség esetén. Dél-Amerikában a janomamók, mint már említettem, a banán és a barackpálma termését osztják meg szomszédaikkal; ez a két gyümölcs érés után hamar megromlik, tehát az egészet egy-egy csoport úgyse tudná elfogyasztani.

Oszd sokfelé a földedet!

Darabokra osztott földtulajdonnal Új-Guineában találkoztam először, amikor madárles közben véletlenül rábukkantam egy megművelt kertre mélyen az erdőben, a falutól másfél kilométerre. Mint kiderült, egy barátomé volt, aki a környéken több hasonlóval is rendelkezett. Először nem értettem, miért ilyen sok apró parcellán gazdálkodik: sokkal többet kell gyalogolnia hozzájuk, mintha az összes földje egyben volna, és nehezebben védi meg őket a kóbor disznóktól meg a tolvajoktól. Ugyanakkor gyanítottam, hogy mivel az új-guineaiak okos és tapasztalt kertészek, valami jó oka biztos van rá. De micsoda?

Ezen a jelenségen a nyugati kutatóknak és területfejlesztési szakértőknek szintén alkalmuk volt elcsodálkozni, mikor találkoztak vele a világ más részein. A leggyakrabban idézett példa a középkori angol parasztoké, akik tucatnyi kis földdarabon szántottak-vetettek, a modern gazdaságtörténészek szerint „nyilvánvalóan” ésszerűtlenül. A Titicaca-tó mellett ma ugyanezt teszik a Carol Goland által tanulmányozott földművelők, szintén lesajnáló ellenérzést váltva ki a szakemberekből: „…A parasztok gazdasági hatékonysága olyan megdöbbentően alacsony, hogy csodálkoznunk kell, miképp tudnak ebből egyáltalán megélni… Mivel az öröklési és házassági tradíciók miatt egy-egy ember földtulajdona folyamatosan osztódik, egy tipikus gazdálkodó a nap háromnegyedét gyaloglással tölti mindössze pár négyzetméteres parcellák között.” Goland vizsgálatai az Andok Cuyo Cuyo körzetében a parcellák átlagos méretét átlagosan tényleg mindössze 15 méterszer 15 méternek állapították meg, és ilyenekből egy-egy család átlagosan 17 darabon (maximum 26 darabon) gazdálkodott. A szakértők természetesen javasolták nekik sok apró birtokuk összevonását kiterjedt csereakciókkal; ennek gyakorlatilag kevés akadálya lenne, mivel a földeket úgyis adják-veszik, és a bérlet fogalma sem ismeretlen.

Hogy az Andok parasztjai miért ragaszkodnak a sokfelé osztott föld hagyományához, arra Goland egy másik kutatási eredményéből következtethetünk, ahogy következtetett ő maga is. A terméshozamokat mérve kiderült, hogy azok mind évről évre, mind helyről helyre erősen ingadoznak. Az ingadozásnak csak kis része függ ismert tényezőktől, mint például a tengerszint feletti magasság, a lejtőszög, a szél erőssége vagy a művelés jellege (pl. trágyázás, növényvédelem, vetéssűrűség és vetési idő). A termés leginkább aszerint alakul, hogy egy-egy helyen mennyi eső esik és milyen időbeli eloszlásban, milyen erős fagyok lépnek fel, vagy hogy a növényekre épp mikor járnak rá kórokozók és tolvajok. Mindez pedig kiszámíthatatlan és irányíthatatlan. Bizonyos években bőségesen van aratnivaló, más években esetleg semennyi sincs. Viszont az Andok erősen szabdalt felszíne azt eredményezi, hogy néhány száz méterrel arrébb a helyzet pont fordított lehet, nagy területre nézve nem érvényesülnek közös tendenciák.

A parasztcsaládok létfontosságú érdeke, hogy minden évben legalább a létminimumot megtermeljék, mert élelmet tárolni egyik évről a másikra nem tudnak. Az kevésbé fontos, hogy sok év átlagában a hozamuk a lehető legnagyobb legyen. Ha minden földjük egyben volna, azt kockáztatnák, hogy egyes években ott kevesebb terem a létminimumnál, tragikus következményekkel; kilenc évig esetleg dúskálnának, a tizedikben viszont beütne az éhhalál. Ezzel szemben, ha sok elosztott földdarabjuk van, azokon a hozam sok év átlagában ugyan kevesebb, de időben kellőképp kiegyenlített, és nulla közelébe soha nem esik le.

Goland feltételezte, hogy ez az értelme a szétforgácsolt kerteknek. A hipotézis próbájaként két évig mérte 20 család terméshozamait összesen 488 parcellájukon, majd kiszámította, hogy mennyit termeltek volna akkor, ha minden földjük egy, kettő, három stb. darabban van, 14 darabig bezárólag. Ahogy várható volt, a koncentrációval az éves átlaghozam nőtt volna, ám egyre nagyobb eséllyel fordult volna elő, hogy az éhezési küszöböt nem éri el. Például a vizsgálatban részt vevő egyik háromtagú családnak (középkorú szülők és egy 15 éves lány) évenként és hektáronként minimum 3,25 tonna burgonyát kellett termelnie, hogy mindig legyen mit enniük, és ez csak az évek 63%-ában sikerült volna nekik, ha a földjeik egy darabban vannak. Az éhségtől haldokolva sovány vigaszt jelentett volna számukra, hogy ugyanakkor sok év átlagában 8 tonnánál is többet takarítottak volna be. Két, három, négy, öt vagy hat darabban a földjük még mindig nem biztosított volna nekik stabil megélhetést, ehhez a kiegyenlítő tendencia hét darabtól felfelé bizonyult elegendőnek. Igaz, így az átlaghozam leesett négy és fél tonnára a nyolcról, de ez szemlátomást megérte nekik.

Goland 20 vizsgált családja tipikusan két-három darabbal több parcellán gazdálkodott, mint amennyi minimálisan kellett volna a létminimumuk stabil meghaladásához. A parcellák közti gyaloglás és a termés szállítása kétségtelenül többletkalóriákat emésztett fel, de ennek mértéke Goland számítása szerint mindössze 7%-a volt a termés kalóriaértékének.

Az Andok parasztjai tehát hosszú tapasztalat alapján (és természetesen statisztikai elemzés nélkül) módot találtak az éhezés elkerülésére. Eljárásuk összhangban van az ismert közmondással, miszerint „Ne rakj minden tojást ugyanabba a kosárba!” Ugyanezt tették a középkori angol parasztok, ebben okosabbak lévén a mezőgazdaság modern szakértőinél, akiknek kritikus véleményét idéztem a Titicaca-tó környékének gyakorlatáról. Új-guineai barátaim, mikor rákérdeztem a meglepő szétforgácsoltság indokára, mindjárt kettőt fel tudtak hozni: csökkentik a veszélyt, hogy vihar, növényfertőződés, disznó-vagy patkánykár miatt az összes élelmük kárba vesszen, és a különböző klímájú élőhelyeken többféle növényt termelhetnek. Ők valamivel kevesebb és egyenként nagyobb parcellán gazdálkodnak az andokiaknál, de a stratégiájuk azokéval megegyezik.

Az amerikai befektetők közül igen kevesen ismerik fel a különbséget a hosszú távra maximalizált hozam és a stabil, egy kritikus érték alá soha nem csökkenő hozam között. Ha olyan pénzt fektetünk be, amit garantáltan csak valamikor a távoli jövőben akarunk felhasználni, akkor természetesen ésszerű a hosszú távú maximalizálás, még ha közben a profit néha le is esik nulla közelébe vagy akár az alá. De ha belőle fedezni kell folyó kiadásokat, akkor az értelmes eljárás az, amit a parasztok követnek szerte a világon, vagyis ami egy küszöbhozamot folyamatosan biztosít. Mikor e sorokat írom, a legokosabb amerikai befektetők közül néhányan pont azért küzdenek nehézségekkel, mert túlzottan a hosszú távú átlagprofitra koncentráltak. Az amerikai felsőoktatásban a Harvard Egyetemnek van a legnagyobb pénzalapja, ami egyúttal a legmagasabb átlagos hozamot biztosítja az összes hasonló intézmény között; ennek az alapnak a kezelői híresek ügyes, bátor és sikeres döntéseikről, melyekkel kockázatosabb lehetőségeket is ki mernek aknázni, mint konzervatívabb kollégáik. Minden harvardi menedzser fizetése ahhoz a hosszú távú átlaghozamhoz van kötve, amit a befektetési portfolió általa kezelt része termel. Sajnos azonban az alap profitja nemcsak fejlesztésre szolgál, hanem fedeznie kell az egyetem működési költségeinek is körülbelül a felét; így mikor a 2008-2009-es gazdasági világválságban a hozam meredeken leesett (akárcsak máshol, ahol hosszú távra optimalizáltak), az intézmény kénytelen volt befagyasztani újmunkaerő-felvételét, és határozatlan időre elhalasztani egy tervezett természettudományi kar kialakítását, amire legalább egymilliárd dollárt szántak. Visszatekintve jól látszik, hogy az alapkezelők jobban tették volna, ha a hagyományos társadalmak parasztjainak stratégiáját követik (45. kép).

Az élelem tárolása

Ahogy a mérsékelt égöv lakói jól tudják, az élelemtermelésnek van egy határozott évszakos ingadozása. Még ma is, amikor a szupermarketekben szinte mindig minden kapható – mert ami helyben épp nem terem, azt előszedik a hatalmas hűtőtárolókból, vagy máshonnan odaszállítják –, bizonyos friss zöldségekhez és gyümölcsökhöz csak egyes hónapokban jutunk hozzá. Los Angelesben van egy piac, ahova kizárólag a környékbeli farmerek hoznak árut, ott például spárgát csak áprilisban és májusban, cseresznyét és epret csak májusban és júniusban, kajszi-és őszibarackot csak júniusban és júliusban lehet kapni, ahogy tökféléket csak júliustól januárig és datolyaszilvát csak októbertől januárig. Mielőtt a modern tárolási és szállítási módszerek általánossá váltak, Észak-Amerikában és Eurázsiában más élelmiszerfajták bősége is évszakosan ingadozott. A hús idénye ősszel volt, mert a háziállatokat akkor selejtezték, a tejé és tejtermékeké tavasszal és nyáron, mert a tehenek és a juhok akkor ellettek. A legfontosabb halfélék, mint például a lazac és a hering, nemkülönben a vadászott nagytestű állatok, mint a rénszarvas és a bölény, szintén akkor voltak kénytelenek magukat az emberek asztalára kínálni, mikor eljött tömeges vándorlásuk ideje, rendszerint évente egyszer.

Elődeinknek így bizonyos hónapokban sok élelmük volt, másokban viszont előrelátóan meg kellett húzniuk a nadrágszíjat, vagy éppen éheztek. A grönlandi vikingeknél például ez olyannyira így történt, hogy 1360 táján a télvégi kritikus időszakban éhen halt mindkét telepük teljes lakossága. Tél végére ugyanis általában felélték az előző évről tárolt vajat, sajtot és szárított húst, teheneik és juhaik viszont még nem lendültek bele a tejtermelésbe. Ha a helybeli fókák a szokottnál később jöttek ki a partra szaporodni, és egyelőre a vándorfókák sem érkeztek meg, a viking kunyhókban beütött az éhínség. (Halat ők valami homályos tabu folytán nem ettek.) És mikor a 14. század elején az éghajlat egyre hidegebbre fordult – a ma „kis jégkorszaknak” hívott szakasz kezdetén – a tél hosszabbodásával ez a kritikus időszak is egyre hosszabb lett, egészen az elviselhetetlenségig.

A mérsékelt égöv lakói hajlamosak azt hinni, hogy a trópusokon nincsenek évszakok. Ez annyiban nagyjából igaz, hogy a hőmérséklet nem sokat váltakozik, de annyiban tévedés, hogy a csapadékszint viszont igen: a legtöbb helyen jól megkülönböztethető egy száraz és egy esős évszak. Pomio városa például Pápua Új-Guineában csupán néhány száz kilométerre van az Egyenlítőtől, és évi átlagban majdnem 70 000 mm esőt kap (még a legszárazabb hónapban is 1500-at), de februárban és márciusban mégis csak a hetedrészét a legnedvesebb júliusnak és augusztusnak. E különbség jelentős következményekkel jár az ennivaló mennyiségére és vele a pomióiak életfeltételeire. Általában is a trópusi hagyományos társadalmak lakossága ugyanúgy kénytelen átesni évenként egy szűkölködő időszakon, mintha a mérsékelt időjárási zónában élnének. A szűkölködést gyakran az aszály okozza, szeptemberben és októberben a Kalahári-sivatag !kungok lakta részében és a daribik új-guineai dombvidékén, vagy decembertől februárig a mbuti pigmeusok Kongó menti Ituri-erdejében és a kaulongok Új-Britanniájában. Másokat viszont épp hogy az esős évszak viseli meg a leginkább, mint például Északkelet-Ausztrália ngarinjin bennszülötteit decembertől márciusig és a szudáni nuereket júniustól augusztusig.

A hagyományosan élő népek ezzel az előre látható, időszakos élelemhiánnyal szemben háromféle stratégiát követnek: a tárolást, étrendjük kibővítését és csoportosulást vagy szétszóródást az időjárás szerint. Az elsőt mi is rutinszerűen alkalmazzuk, erre való a hűtőszekrény, a fagyasztó, a konzervek és a szárítmányok. Az élelem tárolása kezdettől szokásban volt a letelepedett társadalmakban, hiányzott viszont a nomád vadászó-gyűjtögetőknél, akik vándorútjaikon nemigen tudtak volna számottevő mennyiséget magukkal vinni (legfeljebb egyik-másikuk csónakon vagy kutyaszánon), készleteiket pedig még ideiglenesen sem hagyhatták őrizetlenül az állati és emberi fosztogatók miatt. Csak olyan vadászó-gyűjtögetők halmoztak fel sok élelmet, akik legalább az év egy részében állandó táborhelyen laktak, mint a japán Hokkaido-szigeten élő ainuk, a Csendes-óceán északnyugati partjának indiánjai, a sosonok az amerikai Nagy Medencében, és néhány északi sarkköri nép. Sőt, még a letelepedettek közül is csak kis mennyiséget tároltak a családonként külön-külön és egymástól viszonylag távol élők, mert túl kevesen lévén nem tudták volna azt a rablóktól megvédeni. Az élelem tárolása továbbá szélesebb körű volt a mérsékelt égövben, mint a forró és meleg trópusokon, ahol bizonyos élelemfajták gyorsan megromlanak. A tárolt élelmiszerek néhány ismert példáját a 8.2. táblázat foglalja össze.

A múltban, akárcsak ma, a tárolás fő gyakorlati feladata az, hogy meggátoljuk a mikroszervezetek okozta rothadást. Mivel a mikroszervezetek a többi élőlényhez hasonlóan nedvességet és enyhe hőmérsékletet kívánnak, sok tárolási módszer lényege a hideg (amit a trópusokon nem lehetett előállítani a hűtőszekrény feltalálása előtt) vagy a szárazság. Sok étel már természetes alakjában is elég kevés vizet tartalmaz ahhoz, hogy hónapokig vagy akár évekig eltartható legyen, legfeljebb még egy kevés szárítással. Ilyen sok dióféle, a gabonák, a méz, néhány gyökér és gumó (burgonya, petrezselyemgyökér). A legtöbbjüket direkt erre a célra készült edényben szokás tárolni, de számos gyökér akkor is egészséges marad, ha fogyasztásáig egyszerűen a földben hagyják.

A legtöbb egyéb élelmiszer, például a hús, a hal, a lédús gyümölcsök és bogyók azonban nem tarthatók el alapos szárítás nélkül, azaz aránylag sokáig kell a tűző napon tartani őket vagy megfüstölni tűz fölött. A ma ritka ínyencségnek számító füstölt lazac egykor tömegélelme volt az USA északnyugati partvidékén élő indiánoknak. A Nagy Síkság indiánjainak a kalandregényekben sokat emlegetett pemmikánja szárított bölényhús, zsír és aszalt bogyók keverékéből állt. Az andoki indiánok hús, hal, burgonya és sóskagyökér nagy mennyiségét tartósították a fagyasztás és szárítás váltakozó ciklusaival, ami a modern liofilizálás őse.

8.2. táblázat. Élelemtárolás a világ egyes részein

EURÁZSIA

Eurázsiái pásztornépek

tejtermékek: vaj, sajt, skyr (magas fehérjetartalmú joghurtféleség Izlandon), erjesztett tej

Európai földművelők

búza és árpa, sózott vagy szárított hal, tejtermékek, burgonya és más gumók, savanyított zöldségek, sör, olaj

Korea

kimcsi (savanyítva erjesztett káposzta), petrezselyem, uborka; savanyított, sózott vagy erjesztett hal és rák

Ainuk (Japán)

diófélék, szárított vagy fagyasztott hal, szárított szarvashús, gyökerekből kivont keményítő

Nganaszanok (Szibéria)

füstölt, szárított vagy fagyasztott rénszarvashús; kisütött lúdháj

Itelmenek (Kamcsatka)

szárított és erjesztett hal

AMERIKA

Földművelő indiánok

szárított kukorica

Az északi síkság indiánjai

pemmikán (szárított bölényhús, kisütött zsír és aszalt bogyósgyümölcsök keveréke)

Andok

fagyasztva szárított hús, gumók és hal

Eszkimók

fagyasztott bálnahús, fagyasztott vagy szárított rénszarvashús, fókaolaj

Északnyugati part indiánjai

szárított és füstölt lazac, kisütött halolaj, szárított bogyók

A Nagy Medence sosonjai

mimózafa hüvelyterméséből kivont keményítő, fenyőmagok, szárított hús

Észak-kaliforniai indiánok

étkezésre alkalmassá tett makkfélék, szárított lazac

AFRIKA

Nuerek

köles, sör

A CSENDES-ÓCEÁN TÉRSÉGE

Kelet-Polinézia

erjesztett taró és kenyérgyümölcs; szárított banán és keményítő

Maorik (Új-Zéland)

madárhús hevítve és zsírba ágyazva; gumók

Trobriand-szigetek (Új-Guinea)

jamszgyökér

Új-Guinea alföldjei

szágókeményítő és szárított hal

Új-Guinea felföldjei

gumók; édesburgonya élő disznókban tárolva

Ausztráliai bennszülöttek

vad füvek magjából készült sütemények

Szárított élelmiszert úgy is lehet készíteni, hogy a nyersanyagból az ehető összetevőket kivonják, hátrahagyva a víz nagy részét. Ismert mai példa a sokféle növényi olaj, sajt és liszt. Ezeket több ezer éven át készítették a hagyományos mediterrán népek éppúgy, mint Eurázsiában többfelé a pásztorok és földművelők. A zsiradék kivonását széleskörűen alkalmazták többek között a maori madárvadászok Új-Zélandon, Amerikában a bölényeket elejtő indiánok és a tengeri emlősökre vadászó eszkimók. Az északnyugati part indiánjai annak a lazacfajnak a példányaiból vontak ki olajat, amelynek angol neve candlefish, azaz mécslazac: ezekben olyan sok olaj van, hogy szárítva meg lehet gyújtani őket, akár egy mécsest. Az új-guineai alföldek alapélelme a szágópálma törzséből kiáztatott keményítő. A polinézek és az ainuk gyökerekből vontak ki keményítőt, akárcsak az amerikai Nagy Medence indiánjai a mimózafa hüvelyterméséből.

A tároláshoz nem feltétlenül kell a vizet vagy épp a szárazanyagot kivonni: az északi sarkkör mentén és Európa hideg részein a terményeket régóta egyszerűen megfagyasztják, így jéggel töltött vermekben egész nyáron tárolhatók. E gyakorlat maradványára az angliai Cambridge közelében magam is rábukkantam még egyetemistaként, mikor egyszer brit barátaimmal barlangásztúrára mentünk. Egy helyi földtulajdonossal beszélgetve az illető furcsa építményt mutatott a birtokán, aminek egykori rendeltetését senki nem értette. Téglából imponáló pontossággal összerakott, kör alapú bunkerszerűség volt kupolatetővel, átmérője körülbelül három méter, és a földbe olyan mélyen nyúlt le, hogy az alját nem láttuk. A következő hétvégén visszamentünk oda, felszerelve kötelekkel, lámpákkal és megfelelő öltözékkel; lelki szemeink előtt egy szerteágazó titkos labirintus lebegett, ki tudja mennyi kinccsel megrakottan. Én voltam a társaság legkönnyebb tagja, így engem eresztettek le elsőnek.

Csalódásomra az egész nem volt mélyebb tíz méternél, oldalágak és természetesen kincsek nélkül. A falait igen gondosan rakták ki önmagukban is szép, régi téglákból, ami arra utalt, hogy az egésznek aránylag fontos funkciója lehetett. Este aztán a vacsoránál megtudtam, hogy micsoda: amint kalandunkról meséltem asztaltársaimnak, egy környékbeli idősebb mérnök felkiáltott: „Ó, ez nem lehet más, csak jégverem!” Elmondta, hogy ilyenek ott mindenfelé használatban voltak egészen a 19. század végéig, amikor szerepüket a hűtőszekrények vették át. A lefagyasztott élelmiszereket egymásra rétegezték kockára faragott jégdarabokkal, olyan mélyen, ahol a föld hőmérséklete egész évben nagyjából állandó marad, eleve közel a nulla fokhoz. Az általunk látott bunker méretéből ítélve hatalmas mennyiséget tárolhattak így, akár egy évig gyakorlatilag energiaigény nélkül.

A következő módszer a dunsztolás: a megfőzött ételt azon forrón tartóüvegekbe teszik, melyeket rögtön légmentesen lezárnak. A hőtől elpusztul bennük minden rothasztó mikroba, és újabbak a zártság miatt már a levegőből sem juthatnak be. Amerikában ez az eljárás még a második világháború idején is divatban volt; a városlakókat például felszólította a kormány, hogy házuk mögött alakítsanak ki úgynevezett „győzelem-kerteket”, ahol zöldséget termelnek harcoló katonáink számára, és a termést dunsztosüvegekben küldjék el nekik. Bostoni házunk egy alagsori szobájában a szüleim is így tárolták az ősszel szedett paradicsomot és uborkát. Jól emlékszem az időről időre bekövetkező robbanásokra, amelyeket öreg gázfőzőnk produkált befőzéskor, érdekes modern pépfestményeket alkotva a konyha mennyezetén. Az új-zélandi maorik hasonlóképp (csak valószínűleg robbanások nélkül) tárolták a húst olyan edényekben, amelyeket olvasztott zsírral zártak le. Nem tudtak semmit a mikrobákról, de a módszert véletlenül mégis felfedezték.

A mikrobák szaporodását a szárításon, fagyasztáson és hevítésen kívül gátolni lehet kémiailag is bizonyos anyagokkal, mint például a konyhasó, az alkohol, az ecet vagy a tejsav. Ezeket alkalmazzuk savanyításkor és erjesztéskor. Egy részük magának az erjesztésnek a folyamatában alakul ki, többek közt, amikor a sör, a bor és más szeszes italok készülnek. Az erjesztett anyag változatos lehet a helyi lehetőségek szerint, amiket sok nép kreatív módon ki is használ: a koreaiak minden étkezéshez a kimcsi nevű, káposzta, petrezselyem és uborka keverékéből erjesztett italt isszák, az ázsiai pásztornépek kancatejből, a polinézek taróból és kenyérgyümölcsből, a kamcsatkai itelmenek pedig halból erjesztik legnépszerűbb italukat.

Végül említést érdemel az élelem tárolásának egy különleges módja, amely szerint a tárolt anyag valami egész mássá alakul, aminek közvetlenül semmi köze a táplálkozáshoz, viszont étellé bármikor visszaalakítható. Ilyen mindenekelőtt a pénz (meglepő, ugye?): a gazda eladja terményét, vagy állatai szaporulatát, vagy a húsukat, az értük kapott összeget bankba teszi, majd tetszés szerinti idő után abból vásárol a szupermarketben. Ahol a pénz nem papírként zizeg, mint nálunk, hanem például disznóként röfög, mint az új-guineai Felföldön, ott értelemszerűen abban tárolnak: az édesburgonya közvetlenül csak pár hónapig lenne eltartható, egy élő disznó testében viszont sokkal tovább.

Az étrend kiszélesítése

Amikor a szokott ételekből nincs elég, az emberek ráfanyalodnak arra is, ami különben nem ízlik nekik. A 6. fejezetben említettem a Rennell-sziget egyszer-egyszer mindent letaroló ciklonjait és a nyomukban járó „hungi kengi” éhínséget: olyankor egyszerre értékessé válik néhány, különben ehetetlennek tartott vadnövény. A Rennell-szigetiek alapjában véve földművelők, náluk a vadnövények eleve periférikus jelentőségűek, így azok kategorizálása is elnagyolt. Sokkal kifinomultabb a vadászó-gyűjtögető !kungoké, ők kétszáznál több fajt ismernek, amelyek közül legalább 105 ehető, legalább hat kategóriába sorolva kedveltség szerint. Első helyen állnak a sokfelé, sokat és egész évben termő, könnyen gyűjthető, ízletes és táplálónak ítélt fajok. Ilyen elsősorban a mongongódió: ez a növényekből szerzett kalóriák csaknem felét adja, népszerűségével egyedül a hús versenyezhet. Mikor a !kungok új táborhelyre költöznek, először a környék mongongódióit és 13 más kedvenc növényét gyűjtik össze, azután térnek át a többire, egyre lejjebb a népszerűségi listán. Ahogy a szeptember-októberi száraz hőség majdnem mindent elpusztít a föld felett, enni kezdenek rostos és ízetlen gyökereket, pedig ezekért máskor sajnálnának lehajolni. Ilyenkor jut eszükbe az a tíz fafajta is, amelynek kiizzadott gyantája nehezen emészthető, de legalább ad némi energiát. A lista végének növényeit csak hébe-hóba fogyasztják, mint például egy különben bőven termő, de hallucinációkat és émelygést okozó gyümölcsöt. Az állati eredetű táplálékokból pedig végszükségben megeszik azoknak a teheneknek a húsát, amelyek mérgező levelektől pusztultak el. Mielőtt valaki úgy gondolná, hogy a !kungok efféle kategóriái nekünk fejlett világbelieknek pusztán mint egzotikum érdekesek, jó, ha tudatosítja: nem túl régen még civilizált európaiak is kénytelenek voltak néha kiterjeszteni étrendjüket különféle civilizálatlan ételfajtákra. Brit barátaim mesélték például, hogy a második világháború alatt jobb híján egérhúst ettek, alkalmasint pürésítve, hogy az eredete kevésbé látsszon.

A !kungoktól alig 500 kilométerre kelet felé, náluk százszor nagyobb népsűrűségben, tonga földművelők élnek. Mikor nem terem elég élelmük, nagy számuk miatt még égetőbben szükségük van ehető vadnövényekre, mint a !kungoknak. Ezért többek között 21 olyan faj egyes részeit is elfogyasztják, amiket a !kungok, bár ismernek, egyáltalán nem tartanak ehetőnek. Egy akáciaféle mérgező hüvelytermését például addig áztatják és forrázzák, míg a méreganyag kioldódik belőle.

Hasonlóan járnak el Új-Britannia szigetének kaulongjai. Az ő legfontosabb táplálékuk a kertben termesztett taró, mellette pedig ünnepi alkalmakkor a disznóhús. A „taim bilong hanggiri” („time belonging to hunger” pidzsinül), vagyis az „éhség ideje”, náluk októbertől januárig tart, mikor a kertekben gyakorlatilag semmi nem terem, és ők az erdőbe járnak rovarokért, csigákért, egyéb apró állatokért és vadnövényekért. Ismernek többek közt egy mérgező diófajtát, amit áztatással és az áztatóvíz gyakori kiöntésével több napig tisztítani kell fogyasztás előtt, meg egy vad pálmát, aminek a törzse sütve ehető, de normális időkben kizárólag mint disznótáp funkcionál.

Tömörülés és szétszóródás

A tárolás és az étrend kiszélesítése mellett a kiszámítható élelemhiány leküzdésének további módja az, hogy az emberek éves ciklusokban vándorolnak, mindig oda, ahol pillanatnyilag van mit enni. Így előfordul, hogy egy-egy kicsi, de épp gazdagon termő földdarabon tömegével gyűlnek össze, majd ismét szétrajzanak, mikor a bőség nagy területen aránylag egyenletessé válik.

Ismert európai példa az Alpok pásztoraié, akik a telet völgybeli házakban töltik, tavasszal és kora nyáron pedig nyájaikkal egyre magasabb legelőkre húzódnak fel, mindig követve a friss fű kisarjadását a hótakaró eltűnte után. A tömörülés és a szétszóródás hasonló ciklusai jellemeznek sok más hagyományos társadalmat, mezőgazdászokat és vadászó-gyűjtögetőket egyaránt, mint például az ausztrál őslakók, az eszkimók, Amerika északnyugati partjának indiánjai, a Nagy Medence sosonjai, a !kungok és az afrikai pigmeusok. A szűkös évszak alatti tömörülés alkalmat ad megtartani az évenkénti rituális ceremóniákat, közös táncmulatságokat, az ifjak beavatását, házassági egyezkedéseket és a társadalmi élet egyéb eseményeit. Hogy mindez konkrétabban mi módon zajlik, azt a sosonok és a röviden a !kungok példáján mutatom be.

A soson indiánok az USA nyugati részének igen kegyetlen, sivatagos részét lakják, ahol a forró és száraz nyár tipikus nappali hőmérséklete 40 Celsius-fok körül van, míg a téli fagy gyakran több napig nem enged fel. A csapadék kevesebb évi 300 milliméternél, és többsége télen, hó alakjában esik. A téli élelemhiányban fő táplálékul a tárolt fenyőmag és az a keményítő szolgál, amit a mimózafa hüvelyterméséből vonnak ki. A magot ősszel több (maximum 10) rokon család együtt szüreteli, közös tábort építve egy-egy olyan fenyőligetben, ahol vízhez is hozzájutnak, és ők aztán ott töltik az egész telet. Tavasszal a tábor felbomlik külön családokra, így szélednek szét a hegyek között, mikor a felmelegedéssel és az állati élet megélénkülésével egyre többféle élelem válik számukra hozzáférhetővé. Nyáron ott vannak a magok, gyökerek, gumók, bogyók, diófélék és sok más ehető növény, az állatvilágból pedig széles választék a sáskáktól és légykukacoktól kezdve többféle rágcsálón és hüllőn át az őzekig, hegyijuhokig, antilopokig, jávorszarvasokig és bölényekig, és közben ne feledkezzünk meg a halakról. Nyár végén pedig ismét összegyűlnek „saját” fenyvesükben, hogy rövid idő alatt az egész télre való magtömeget betakarítsák.

A !kungok lényegében ugyanígy járnak el, csak az ő mozgásukat mindenekelőtt a víz mennyisége határozza meg. Részben mert nekik maguknak van rá szükségük, részben mert az általuk gyűjtött élelem bősége is a víztől függ. A vízforrások közül néhány állandó, a száraz évszakban tehát a legtöbb család ezek mellett telepszik le. Sokkal több azonban az időszakos vízlelőhely (szám szerint 309), amelyekre csak a nedves évszakban lehet számítani; ekkor a !kungok számítanak is rájuk, miközben szétrajzanak mindenfelé a Kalahári tűző napja és pislákoló csillagai alatt.

Reakciók a veszélyre

Miután számba vettük a hagyományos életmód veszélyeit és az ezekre adott reakciókat, gondolkozzunk el egy kicsit arról, hogy a reakciók mennyire állnak arányban a veszély nagyságával. Ez utóbbit kézenfekvő módon azzal mérhetjük, hogy évenként az emberek hány százaléka hal bele. Naiv elvárás szerint a veszély súlyossága és a reakció hevessége egymással párhuzamosan halad, mivel mindnyájan jól informáltak vagyunk és minden döntésünk racionális. Hát ez bizony nem így van, mégpedig legalább öt okból.

Először is pont azért, mert ha egy helyzetet veszélyesnek érzünk, igyekszünk azt elkerülni, csökkentve így az esélyt, hogy tényleg bajba kerüljünk. Igazából minden veszélyfajta reális mértéke nem az lenne, hogy következtében hányan halnak meg, hanem hogy hányan halnának meg, ha veszélyességének tudatában nem tennénk ellene lépéseket. Ezt a számot persze nehéz meghatározni, így marad a torzított mérték. Csak két gyors példa, visszaidézve az e fejezetben tárgyaltakat. A hagyományos társadalmakban annak ellenére kevesen halnak meg alultápláltságtól, hogy számukra az élelem szűkössége nagy veszélyt jelent, mivel mint láttunk, az éhhalál kockázatát számos kreatív módszerrel csökkentik. A !kungok közül keveset öl meg oroszlán, de nem azért, mert az ottani oroszlánok kevéssé veszélyesek, hanem mert annyira veszélyesek, hogy a !kungok átgondolt stratégiákat követnek ellenük: nem hagyják el a tábort éjjel, nappal folyamatosan keresnek minden jelet, ami oroszlán közelségére utal, odakint mindig hangosan beszélgetnek, az asszonyok csak csoportosan járnak a táboron kívül, külön figyelmet fordítanak az öreg és sebzett oroszlánokra, és így tovább.

A veszélyek reális felismerését akadályozó második ok egy módosított Gretzky-elvvel szemléltethető: minél több előnyt remélünk egy szituációtól, annál hajlamosabbak vagyunk lebecsülni annak esetleges veszélyeit. A !kungok oroszlánokat zavarnak el az állattetemek mellől, amelyeket ők is meg akarnak enni, de máskor sose kötekednek oroszlánokkal. Égő házba egyikünk se rohanna be csak úgy szórakozásból, de nem haboznánk ezt megtenni, ha a gyerekünk rekedt volna ott. Nemrég Amerikában, Európában és Japánban új lendületet vett az atomerőművek körüli vita, mert a fukushimai baleset az ilyen erőművek veszélyét ismét látványosan felvetette, miközben változatlanul köztudott, hogy a hagyományos energiaforrásokkal szemben az atomenergia nagy előnnyel jár a globális felmelegedés és a környezetszennyezés szempontjából.

Harmadszor, általános emberi sajátosság, hogy a kockázatokat tévesen becsüljük fel. Legalábbis a nyugati világban, ahol ezt a pszichológusok kiterjedten vizsgálták. Mikor amerikaiakat kérdeznek a jelenkor veszélyeiről, leginkább a terrorizmust, a repülőbaleseteket és a meghibásodó atomerőműveket említik, noha az utóbbi évtizedekben ezek hárman összesen kevesebb amerikait öltek meg, mint az autók a közutakon, az alkohol vagy a dohányzás. Számszerű felmérések azt mutatják, hogy az atomerőműveken kívül – amiket a felsőoktatás hallgatói és a női szavazók veszélyesség szerint első helyre tesznek – túlbecsüljük a géntechnika, az új vegyszerek és az aeroszolos palackok egészségi kockázatát, míg az autóknál, az alkoholnál és a dohánynál ugyan kisebb mértékben, de szintén nem tartjuk elég veszélyesnek a sebészeti műtéteket, a háztartási gépeket és az ételtartósító szereket. Szubjektív torzításaink olyan tényezőkből fakadnak, mint hogy elsősorban az általunk befolyásolhatatlan eseményektől félünk, valamint minden olyasmitől, ami számunkra új és ismeretlen (atomerőmű, terrorizmus, légibaleset), tehát kockázatáról kevés fogalmunk van. A skála másik oldalán pedig magabiztosabban együtt élünk az ismerős, befolyásolható és önként vállalt veszélyekkel, meg azokkal, amelyek külön-külön érintenek sok embert, nem egyszerre egész csoportokat. Az autó, a szeszes italok és a cigaretta éppolyan mindennapi társunk, mint a háztartási létra a konyhában, mindegyikük használatát magunk határozzuk el, és könnyen kontrollálhatónak érezzük őket; így bár tudjuk, hogy mások néha életüket vesztik miattuk, meggyőződésünk szerint ez velünk nem fordulhat elő. Önveszélyesek vagyunk tehát; ahogy Chauncey Starr kifejezte, „Neheztelünk másokra, amiért ugyanazt teszik velünk, amit mi önmagunkkal.”

Negyedszer, a veszélyt bizonyos emberek nemcsak elfogadják, hanem egyenesen keresik és élvezik. Ezekből lesznek többek között a sárkányrepülők, gumiköteles halálugrók, szenvedélyes szerencsejátékosok és autóversenyzők. A biztosítótársaságok adatbázisai megerősítik azt a spontán tapasztalatot, hogy ebből a típusból több van a férfiak, mint a nők között, és a férfiakon belül a kockázatkeresés leginkább a huszonévesekre jellemző, aztán a korral gyengül. Nemrég jöttem vissza az afrikai Viktória-vízesés környékéről, ahol a mérföldnyi széles Zambézi-folyó vize száz métert zuhan egy keskeny földrepedésbe, majd onnan egy még keskenyebb medencébe, amit találóan Főzőedénynek hívnak; a dübörgés, a fekete sziklák, a víz és a köd gomolygása azt az érzetet kelti, hogy a Pokol lehet ilyen, ha létezik. Pont a Főzőedény fölött híd ível át a folyón, amely itt Zambia és Zimbabwe határfolyója, és egyes turisták az ismert gumiköteles felszereléssel onnan ugrálnak le. Én az ugróhelynek nem mertem a közelébe menni, magáról az ugrásról pedig némi lelkiismeret-vizsgálattal beláttam, hogy akkor se vállalnám, ha ettől a feleségem és a gyerekeim élete függne. Kicsit később csatlakozott hozzánk egyik fiam 22 éves egyetemi évfolyamtársa, aki viszont olyan fapofával vetette le magát a hídról, mintha az egy uszoda rajtköve volna. Miközben borzongva figyeltem, egyszercsak belém villant az emlék: 22 éves koromban a barátaimmal rendszeresen jártunk barlangokat felderíteni, és bizony néha szembekerültünk olyan szituációkkal, amelyek ugyan kevésbé látványos környezetben, de hasonlóan veszélyesek voltak.

Végül a társadalmak különböznek egymástól abban, hogy tagjaik mennyire kockázatvállalók. Ilyen természetű különbségek egyaránt ismertek a fejlett világ országai, az amerikai indián törzsek és Új-Guinea bennszülött népei között. Egy példa: az iraki háborúban részt vevő amerikai katonákat a megfigyelők kockázatvállalóbbaknak jellemezték francia és német bajtársaiknál. A háttérben az egyes országok más és más történelme húzódhat meg, mint például hogy az amerikai nemzet nagyrészt bevándorlókból alakult ki, és elég kézenfekvő, hogy aki hazájából egy új és ismeretlen vidékre költözik, az kevésbé fél a kockázatoktól, mint aki otthon marad; ha pedig ez a tulajdonság valamennyire kódolva van a génekben, akkor a kivándorlók leszármazottai is hajlamosabbak lesznek a kockázatvállalásra. Hasonlóképp, a két világháborúban a franciák és a németek elvesztették összesen közel 7 millió polgárukat gyakran ésszerűtlenül kockázatos hadműveletek következtében, és egy ilyen tapasztalat érthetően óvatosságra sarkall.

Összefoglalva: minden emberi társadalomnak szembe kell néznie veszélyekkel, függően attól, hogy hol él és milyen életmódot folytat. Számomra az autók és néha a létrák veszélyesek, új-guineai barátaim számára a krokodilok, a ciklonok és ellenséges szomszédaik, a !kungok számára az oroszlánok és az aszályos évszak. Mindnyájan rendelkezünk többé-kevésbé jól kidolgozott módszerekkel arra, hogy saját veszélyeinket csökkentsük. Nekünk a nyugati világban annyit mindenesetre el kell ismernünk, hogy a veszélyekről nem mindig gondolkodunk olyan reálisan, ahogy tehetnénk: a géntechnika és az aeroszolos palackok helyett érdemesebb lenne jobban félnünk például a dohányzástól és a bukósisak nélküli biciklizéstől. Arról még nincs elég tudományos vizsgálat, hogy vajon a hagyományos társadalmakra jellemzőek-e hasonló tévedések. Az sem világos, hogy a mi tévedéseinket milyen tényezők okozzák. Esetleg az, hogy a világról elsősorban közvetve kapunk információt, a tévéből és más tömegtájékoztató eszközökből, amelyek a szenzációs de ritka tömegszerencsétlenségekre koncentrálnak? Annyi biztos, hogy a hagyományos társadalmak emberei közvetlenebbül érintkeznek a valósággal, ők saját tapasztalataikra építenek, meg rokonaikéra és szomszédaikéra, így inkább módjuk van a kockázatokat valósan felbecsülni. Ebben talán tanulhatnánk tőlük.

ÖTÖDIK RÉSZ

VALLÁS, NYELV, EGÉSZSÉG

9. fejezet

AMIT AZ ELEKTROMOS RÁJA ELÁRUL A VALLÁS EVOLÚCIÓJÁRÓL

Kérdések a vallásról – A vallás definíciói – Biológiai funkciók és elektromos ráják – Oksági magyarázat keresése – Természetfölötti hit – A vallás magyarázó funkciója – Homályos aggodalom – Komfortérzet – Szerveződés és engedelmeskedés – Viselkedési normák idegenekkel szemben – A háború igazolása – Az elkötelezettség kimutatása – A vallás sikerének mértékei – A vallás funkcióinak változása a történelemben.

Kérdések a vallásról

„A világ kezdetén minden ember a dzsungelben élt egy nagy vasfa körül, és mind ugyanazt a nyelvet beszélték. Egy férfi, akinek a heréje borzasztó nagyra volt duzzadva egy élősködő féreg miatti fertőzéstől, egész nap a fa egyik ágán üldögélt, ahonnan a heréi földig lógtak. Az erdő állatai kíváncsian összegyűltek körülötte, és a heréjét szimatolgatták. Ezeket az állatokat a törzs vadászai könnyen el tudták ejteni, úgyhogy mindig volt elég hús, és az emberek boldogan éltek.

Egy nap aztán egy gonosz ember megölte egy gyönyörű asszony férjét, hogy a gyönyörű asszonyt megszerezze. A férj rokonai megtámadták a gyilkost, aki az őt támogató rokonaival együtt felmászott a nagy vasfára, mert azt remélte, hogy úgy megmenekül. A támadók a fáról lógó liánokat megragadva húzni kezdték a fát egyik oldalra, hogy kidőljön, és kezükbe kaparintsák ellenségeiket. A liánok elszakadtak, a fa pedig visszalökődött akkora erővel, hogy a gyilkos és rokonai mind lerázódtak róla. Olyan messze és olyan sokfelé értek földet, hogy többé sose találták meg egymást. Idővel a nyelvük egyre jobban és mind különbözőképpen megváltozott. Ezért van ma annyi nyelv, hogy sokszor az egyik ember nem érti meg a másikat, és a vadászoknak ezért nehéz az állatokat elejteniük.”

Ezt a történetet a szikari törzs tagjai mesélték Új-Guineában. Tipikus eredetmítosz, akár a mi ismerős Édenkertünk vagy a bábeli torony története a bibliai Teremtés Könyvéből. Van tehát párhuzam a zsidó-keresztény vallások és a szikari hitvilág között. Ugyanakkor nekik nincsenek templomaik, papjaik és szent könyveik, ahogy a legtöbb más hagyományos társadalomnak sem. Mi az oka, hogy teremtésmítoszuk emlékeztet a miénkre, miközben a vallásuk más szempontokból annyira különbözik a miénktől?

Gyakorlatilag az összes ismert társadalomnak van a kultúrájában olyasmi, amit vallásnak nevezhetünk. Ez a tény arra utal, hogy a vallás valamilyen univerzális szükségletet elégít ki, vagy legalábbis az emberi természetnek olyan részéből fakad, ami mindnyájunkban közös. Ha így van, mi ez a közös szükséglet, vagy mi ez a közös rész? Mindenekelőtt pedig: valójában mi definiálja a vallást?

E kérdéseket a tudósok évszázadok óta vitatják, ahogy sok más, hozzájuk szorosan kötődő kérdést hasonlóképp. Ahhoz, hogy egy hitrendszer vallás legyen, kell-e tartalmaznia a hitet egy vagy több istenben, illetve természetfölötti erőkben? Ha tartalmaz ilyet, kell-e hozzá még valami más is? Mikor jelent meg a vallás az ember evolúciója során? Elődeink leszármazási vonala a csimpánzokétól körülbelül 6 millió éve vált el; bármi is a vallás, abban megegyezhetünk, hogy a csimpánzoknak nincs. De vajon volt-e 40 000 éve a crô-magnoni vagy a Neander-völgyi embernek? Léteznek általánosan azonosítható szakaszok a vallás fejlődésében, tehát például állíthatjuk, hogy a kereszténység vagy a buddhizmus újkeletűbb, mint a szikarikéhoz hasonló változatok? A vallást hajlamosak vagyunk az emberiség nemes oldalához kapcsolni a gonosz oldallal szemben; miért ösztönöznek a vallások néha mégis embertársaink megölésre vagy öngyilkosságra?

A vallás által felvetett kérdések e könyv kontextusában kiváltképp érdekesek. A világ legnagyobb mai vallásai 1400 vagy akár 3000 évvel ezelőtt jöttek létre, sokkal kisléptékűbb és hagyományosabb társadalmakban a maiaknál, intézményeik működése mégis közel változatlan. Ugyanakkor a mai hagyományos társadalmak vallásai a mai világvallásoktól jól megkülönböztethetők; fel lehet ismerni bizonyos tendenciáikat a társadalom méretével párhuzamosan, ami tudományos magyarázatért kiált. Az egyéni élet szintjén pedig e kérdéseknek azért lehet jelentőségük, mert szellemi fejlődésünk során a saját hitünk (vagy hitetlenségünk) előbb-utóbb a legtöbbünkben megkérdőjeleződik, és akkor hasznunkra válhat tudni, hogy tőlünk nagyon különböző emberek mi mindenben hisznek és miért.

Vallási tevékenységre mind az egyének, mind a társadalmak gyakran rengeteg időt és más erőforrást áldoznak. Csak néhány példa: a mormonok jövedelmük 10%-át egyházuknak adományozzák, a hopi indiánok átlagosan minden harmadik napjukat vallási ceremóniákkal töltik, a régi Tibetben a lakosság negyede szerzetes volt. A középkori Európa templomai, szerzetesrendjei és keresztes hadjáratai bizonyára szintén hatalmas összeget emésztettek fel, amit lehetett volna több élelem termelésére, öntözőművek építésére, nagyobb hadsereg tartására, azaz anyagi haszonnal járó befektetésekre fordítani. Ha a vallás nem hozott volna legalább ugyanakkora hasznot, mint alternatívái, akkor egy véletlenül létrejött ateista társadalom versenyelőnybe került volna a vallásos társadalmakkal szemben, és akkor ma a vallás csak mint történelemi kuriózum létezne. Miért nem így történt? Milyen „evilági” funkciók tették a vallást társadalmilag nélkülözhetetlenné?

Egy hívő szemében ez a kérdés értelmetlennek tűnhet, vagy talán sértőnek is. Neki evidens, hogy annyian azért hisznek Istenben, mert Ő létezik, és létét az ember saját lelkében megtapasztalja. Miért igényelne magyarázatot, hogy mindenki hisz mondjuk a sziklák valódiságában – hiszen látjuk őket. Ezzel a nézettel nekem nem tisztem vitatkozni, én az egész kérdést más oldalról közelítem meg. Ajánlok egy kis képzeletjátékot: tételezzük fel, hogy az Androméda-galaxisban él egy nálunk sokkal fejlettebb organizmus, amelynek egyedei fénysebességgel vagy még gyorsabban (ők úgy is tudnak) az Univerzumot járják, tanulmányozva az élet változatos formáit, a fénnyel táplálkozóktól egészen azokig, akiknek gyomrában egy-egy kis atomreaktor üzemel. Egyik társadalomtudósuk időről időre hozzánk is ellátogat. Idézek egy részletet összefoglaló jelentéséből, amit földi időszámítás szerint 2100-ban tett le saját Általános Egyházuk főpapi testülete elé:

„A Földön kb. 13 000 évvel ezelőttől 49 évvel ezelőttig egy önmagát »ember«-nek nevező faj uralkodott. E faj hitvilágát meglehetősen furcsa nézetek jellemezték. Szerintük van egy Isten nevű mindenható lény, egyben az egész világ teremtője, akit az ő fajuk jobban érdekel a világmindenség összes többi élőlényénél. Ez az Isten maga is a mindenhatóságán kívül nagyjából olyan, mint az emberek.

Számunkra, akik pontosan tudjuk, hogy a világot Kik, hogyan és miért teremtették, ez a földi hitrendszer természetesen csak mint téveszmék gyűjteménye érdemel figyelmet. Különösen pszichológiai és logikai szempontból meghökkentő, hogy miközben a bolygójukon több ezer különböző vallás létezett, minden ember meg volt győződve arról, hogy egyedül az övé felel meg a valóságnak, a többi mind csak illúzió.”

Ha valamelyik kedves Olvasóm nem szívesen gondolkodik arról, hogy saját vallásának milyen társadalmi funkciói lehetnek, azt javaslom, képzelje magát az andromédai látogató helyébe, és kezdjen el gondolkodni úgy. Vagy talán még egyszerűbb, ha a következő kérdést teszi fel: vajon miért maradt fenn a szikari nép vallása annak ellenére, hogy eredetmítoszuk olyan nyilvánvalóan gyermeteg és irreális?

A vallás definíciói

Kezdjük a vallás definíciójával, hogy legalább abban egyetértsünk, miről beszélünk. Mely tulajdonságok közösek az összes vallásban, beleértve a szikarikét, a kereszténységet, az ókori görögök és rómaiak többistenhitét, és így tovább? Azokat a tulajdonságokat keressük, amelyek szükségesek és elegendők ahhoz, hogy a vallást megkülönböztessük a vele rokon, de tőle különböző eszmerendszerektől, mint amilyen például a mágia, a hazaszeretet vagy az élet filozófiája.

A 9.1. táblázat 16 javasolt definíciót sorol fel. A kutatók legtöbbször a tizenegyedikre és a tizenharmadikra hivatkoznak, Émile Durkheimére és Clifford Geertzére.

9.1. táblázat. A vallás néhány javasolt definíciója

1.

„Emberi felismerése egy emberfeletti irányító erőnek, leginkább egy személyes Istennek, aki fel van jogosítva arra, hogy engedelmeskedjenek neki.” ( Concise Oxford Dictionary)

2.

„Hit vagy istenimádat bármilyen konkrét rendszere, amelyhez gyakran filozófia és erkölcsi követelmények is tartoznak.” ( Webster’s New World Dictionary)

3.

„A társadalmi összetartozás rendszere, egy olyan tárgyhoz, személyhez, láthatatlan lényhez vagy gondolatrendszerhez való viszony és a benne való hit alapján, amelyet természetfelettinek, szentnek, isteninek vagy a legigazabbnak tartanak, valamint az e rendszerhez kapcsolódó erkölcsi normák, cselekvési gyakorlat, értékek, intézmények, hagyományok és rítusok összessége.” (Wikipédia)

4.

„A vallás a lehető legszélesebb és legáltalánosabb értelemben… abból a hitből áll, hogy létezik egy láthatatlan rend, és hogy számunkra a legfőbb jó az ahhoz való harmonikus igazodás.” (William James)

5.

„Társadalmi rendszerek, amelyek résztvevői elismerik hitüket egy vagy több természetfeletti cselekvő lényben, akinek a jóváhagyását keresik.” (Daniel Dennett)

6.

„Olyan természetfeletti erők megbékítése és kiengesztelése, amelyekről úgy hiszik, irányítják a természetet és az embert.” (Sir James Frazer)

7.

„Jelképek és cselekedetek együttese, amelyek kapcsolatba hozzák az embert létezésének végső feltételeivel.” (Robert Bellah)

8.

„Hit és gyakorlat rendszere, amely a társadalom »legfőbb javára« irányul.” (William Lessa és Evon Vogt)

9.

„Az emberek közel általánosan hisznek emberfeletti lényekben és ezek hatalmában arra, hogy segítsenek vagy ártsanak; állítom, hogy a vallás bármely definíciójának ezt a hitet kell központi elemnek tekintenie. Magam a vallást úgy definiálom, mint »kulturálisan feltételezett emberfeletti lényekkel való, a kultúra által meghatározott kölcsönhatás intézményét«” (Melford Spiro)

10.

„A vallás kultúrákon átnyúló, közös eleme az a hit, hogy a legfőbb jót egy láthatatlan rend határozza meg, kombinálva egy jelképrendszerrel, amely az egyéneket és csoportokat segíti életüknek e renddel harmonizáló alakításában és az érzelmi elköteleződésben a harmónia elérése iránt.” (William Irons)

11.

„Szent dolgokra vonatkozó hitek és gyakorlatok egységes rendszere, amely összes hívét az Egyháznak nevezett erkölcsi közösségben egyesíti.” (Émile Durkheim)

12.

„Elnagyoltan kifejezve, a vallás (1) egy közösség költséges és nehezen tettethető elkötelezettsége (2) természetfölötti lények természetes szemléletnek és tényeknek ellentmondó világa iránt, amely (3) tompítja az emberek egzisztenciális félelmeit, például a haláltól és a csalódásoktól.” (Scott Atran)

13.

„A vallás (1) jelképek rendszere, amely (2) az emberekben erős, átható és tartós kedélyállapotokat és indítékokat hoz létre azzal, hogy (3) megjeleníti egy általános rend fogalmait, és felruházza azokat a tényszerűség olyan körítésével, amitől a létrehozott kedélyállapotok és indítékok egyedülállóan valóságosnak hatnak.” (Clifford Geertz)

14.

„A vallás olyan társadalmi intézmény, amely az emberi kultúra egységes mechanizmusaként fejlődött ki arra, hogy mítoszokat teremtsen és terjesszen, bátorítsa az önfeláldozást és a kölcsönös segítőkészséget, továbbá felszínre hozza az együttműködés és a viszonzott segítség iránti elkötelezettséget a közösség tagjai között.” (Michael Shermer)

15.

„A vallást hitek, gyakorlatok és intézmények együtteseként fogjuk definiálni. Ezeket a különféle társadalmak tagjai életük és helyzetük azon aspektusaira adott válaszként fejlesztettek ki amelyek tapasztalati és célszerűségi értelemben racionálisan nem érthetők meg és nem irányíthatók, és amelyeknek ők egy ’természetfölötti’ rend létével kapcsolatos jelentőséget tulajdonítanak. Elképzelésük szerint e rend alapvetően összefügg az ember helyzetével a világban, másrészt azokkal az értékekkel, amelyek egyéni sorsának és társaihoz való viszonyának értelmet adnak.” (Talcott Parsons)

16.

„A vallás az elnyomott teremtmények sóhaja, a szívtelen világ szíve, lélek jelenléte lelketlen körülmények között. A vallás a nép ópiuma.” (Karl Marx)

Megkerülhetjük-e a vallás definíciójának problémáját jobb híján azzal, amit például a pornográfiáról szoktunk mondani: „Nem tudom definiálni, de ha látom, megismerem”? Esetünkben sajnos ez a kibúvó nem segít, mert a tudósok még abban sem értenek egyet, hogy a világ mely szellemi mozgalmait sorolják be a vallások közé. Sokáig vitatták például, hogy vallás-e a buddhizmus, a konfucianizmus vagy a sintoizmus. Ma a tudományos közfelfogás afelé tendál, hogy a buddhizmus például vallás, de a konfucianizmus nem; ez utóbbi egy-két évtizede még vallásnak számított, most inkább életfelfogásnak vagy világi filozófiának.

A definíció nehézsége arra figyelmeztet, hogy a vallásnak nevezett jelenség sok összetevőből áll, amelyek a különböző társadalmakban vagy a vallás különféle fejlődési szakaszaiban nem egyformán erősek, egyikük-másikuk akár hiányozhat is. Ezen kívül a vallás határai beleolvadnak egyéb jelenségekbe, amelyek rendelkeznek a vallásnak tulajdonított néhány vonással, bár nem az összessel. Ez az alapja például a buddhizmus körüli nézeteltéréseknek: egyesek a világ négy legnagyobb vallása között tartják számon, míg mások szerint „nem több” egy életfilozófiánál. A vallás általában elfogadott vonásai öt csoportba sorolhatók: természetfölötti hit, tagokat tömörítő társadalmi mozgalom, az elkötelezettség költséges és jól látható bizonyítékai, gyakorlati szabályok a viselkedésre („morál”) és az a meggyőződés, hogy a természetfölötti lényeket és erőket rá lehet venni (pl. imádsággal) az evilági életbe való beavatkozásra. Mint látni fogjuk azonban, nem lenne értelme a definíciót elfogadnunk az öt fenti sajátosság együtteseként, azaz bármelyikük hiányát kizáró oknak tekinteni, mert azzal széles körben elfogadott vallások is kiesnének.

Mikor a Kaliforniai Egyetemen először tartottam kultúrföldrajzi előadásokat, a vallás következő definícióját vettem alapul: „A vallás olyan természetfeletti lényben való hit, amelynek létezésére érzékszerveink nem adnak bizonyítékot, de feltételezése magyarázatul szolgál érzékelhető jelenségekre.” E definíciót azért éreztem megfelelőnek, mert a természetfeletti hit tényleg a vallások egyik legszélesebb körben meglévő tulajdonsága, és a magyarázó funkció, mint később részletezem, a vallás eredetében fontos szerepet játszhatott. A legtöbb vallásban feltételezik istenek, szellemek és más olyan cselekvő lények létezését, amelyeket joggal hívhatunk „természetfelettinek”, mert a természeti világban ők maguk vagy tetteik következményei nem érzékelhetők; sok vallás ennél tovább megy, és egy egész természetfölötti világ létezését állítja, párhuzamosan az érzékelhető világgal, ahova halálunk után jutunk (például mennyország vagy pokol, ki-ki mire szolgált rá). Némelyik hívő annyira meg van győződve természetfeletti lények létezéséről, hogy emlékszik: ő már konkrétan látott szellemeket vagy kísérteteket, illetve hallotta őket, vagy jelenlétüket érezte.

Hamar rájöttem azonban, hogy a definícióm több sebből vérzik. A természetfölötti hithez nem kell vallásosnak lenni, az emberek képzeletvilágát régóta benépesítik tündérek, szellemek, koboldok, vagy újabban ufonauták – miért számít vallásosnak az istenhit, az ufóhit pedig nem? Talán azért, mert az ufóhívők nem vesznek részt egy közös rítuson minden vasárnap, mint közösség nem különböztetik meg magukat élesen az ufótagadóktól, és hitük védelmében nem lennének hajlandók meghalni. E szempontok azonban a definíciómból kimaradtak. A természetfölöttiben való hit ugyanakkor hiányzik egyes mozgalmakból, amiket mindenki vallásnak tart. Sok unitárius, japán és zsidó (még rabbik is) lehet ateista vagy agnosztikus, miközben sem neki, sem másoknak nincs kétsége afelől, hogy beletartozik vallási felekezetébe. Buddhának egyetlen istenhez sem volt köze; azt állította, hogy „mindössze” egy általa felfedezett ösvényt jelöl ki a megvilágosodás felé.

Definícióm elhanyagolta a vallás másik alaptulajdonságát: azt, hogy nemcsak hit, hanem egyúttal a hívők társadalmi mozgalma is. Nem tekintenénk vallásosnak egy olyan embert, aki kitalál egyedül önmagának egy természetfölötti világot saját istennel, minden szombaton bezárkózik a szobájába, hogy ehhez az istenhez imádkozzon, és olvasgassa az általa írt a könyvet, amit rajta kívül senki nem látott. Igaz, léteznek remeték, akik látszólag valami hasonlóval foglalatoskodnak, idejük nagy részét az imádkozásnak szentelve, távol a hétköznapi világtól; de ők mégiscsak hozzátartoznak egy szellemi közösséghez, amellyel közös a hitük, és amelynek tagjai néha felkeresik őket magányukban, és ételt-italt hoznak nekik. Olyan remetéről nem tudok, akinek saját külön vallása van, soha senkivel nem érintkezik, és alamizsnát sem fogad el. Ha valaki mégis mutatna nekem egy ilyet, vallástalan remetének tartanám, vagy egyszerűen embergyűlölőnek, míg mások talán olyan vallásos remetének, aki nem kötődik hittársai közösségéhez.

Sok vallás harmadik sajátossága, hogy követői költséges vagy fájdalmas áldozatokkal bizonyítják iránta való elkötelezettségüket. Az áldozat lehet időráfordítás: napjában ötször bármi más tevékenységet megszakítva a hívő Mekka felé fordul, úgy imádkozik, minden vasárnap templomba megy, éveket tölt bonyolult rítusok, imádságok és énekek betanulásával (esetleg idegen nyelven), fiatal felnőtt korában két évig hittérítőként dolgozik, mint a mormonok, vagy saját költségén zarándokútra megy. Lehet pénzt vagy mást ajándékozni az egyháznak, például háziállatot, ami nyilvánvalóan értékesebb, mint egy befogott és így semmibe sem került vadállat. De lehet az áldozat az ember egészségi állapota vagy saját testének egy darabja is: vannak, akik böjtölnek, levágják ujjuk egy cikkelyét, körülmetéltetik magukat vagy a hímvesszőjüket hosszában vágatják be, vérző sebet ejtenek az orrukon, a nyelvükön, belül a torkukban vagy sok más helyen. Mindez a többi hívő meggyőzését célozza arról, hogy az illető komolyan elkötelezett, hitéért szükség esetén akár életét is feláldozza. Ha csak egyszerűen kijelentené, hogy például „keresztény vagyok!”, felmerülne a gyanú, hogy hazudik, különösen olyan helyzetekben (mint pl. fogság), amikor ettől jobb elbánást remélhet, vagy akár megmentheti az életét. Úgy vélem, a második és a harmadik tulajdonság – társadalmi mozgalom és költséges áldozatok – a vallás szükséges velejárói. Nem elégséges azonban: sok nem vallási jellegű mozgalom hívei szintén közös hitet vallanak, és az áldozatkészséget elvárják egymástól, mint például a hazafiak.

A negyedik sajátosság az, hogy a természetfölötti hit gyakorlati következményekkel jár az ember viselkedésére, a társadalom típusától függően törvények, erkölcsi normák, tabuk vagy kötelezettségek formájában. Bár gyakorlatilag minden vallás előír viselkedési szabályokat, ebben nincsenek egyedül: így tesz a modern világi állam, számtalan nem vallásos csoport, és maguk az egyének – ateisták és agnosztikusok is – ugyancsak rendelkeznek saját szabályokkal.

Végül sok vallás azt tanítja, hogy a természetfölötti erők nemcsak jutalmazzák az engedelmeseket és büntetik a szabályok megszegőit, hanem e tevékenységükben befolyásolhatók: imádsággal, adományokkal és áldozatokkal rá lehet őket venni arra, hogy a világ folyásába beavatkozzanak önmagunk vagy szeretteink érdekében.

A fenti öt alapvonás más és más mértékben jellemzi az egyes vallásokat, beleértve a hagyományos társadalmak vallásait. Együttes jelenlétük alapján megérthetjük, hogy a vallás miben különbözik rokonjelenségeitől, melyekkel egyes vonásai közösek, de nem mind. A hazafisághoz és az etnikai büszkeséghez például hasonlít annyiban, hogy egyaránt társadalmi mozgalmak, az elkötelezettség jelenként áldozatot követelnek (akár az életet is), továbbá vannak sajátos rítusaik és ceremóniáik, mint amiket mi Amerikában a függetlenség napján, a hálaadás napján és az emlékezés napján mutatunk be. A vallástól eltérően azonban a hazafiság nem jelent hitet a természetfölöttiben. A szurkolás a sportban szintén társadalmi mozgalom, követői (pl. a Boston Red Sox, a „Vöröszoknisok” szurkolói) élesen megkülönböztetik magukat más csoportoktól (pl. a New York Yankees szurkolóitól), de természetfölötti dolgok nem érdeklik őket, nem várnak el egymástól különösebb áldozatokat az összetartozás bizonyítékául, és nem szabályozzák az erkölcsi viselkedés széles körét. A marxizmus, a szocializmus és más politikai mozgalmak a valláshoz hasonlóan képesek tömegeket vonzani, híveiket akár arra is késztethetik, hogy ideáljaikért életüket áldozzák, és sokuk határozott erkölcsi követelményekkel is fellép, de nem építenek természetfölötti hitre. A mágia, a varázslás, a babona, a varázsvesszős vízkutatás és a mai ezotéria hasonló praktikái erősen kapcsolódnak természetfeletti dolgokhoz, és befolyásolják híveik mindennapi életét, de ritkán válnak alapjává a csoportos összetartozásnak: a fekete macskák veszélyességében hívők nem tömörülnek felekezetbe, és nem tartanak közös rituálékat avégből, hogy magukat a fekete macskák veszélyességében nem hívőktől megkülönböztessék. A vallás és rokonai között persze vannak elmosódó határok; talán a legjelentősebb határvidék az, ahol a buddhizmus, a konfucianizmus és a sintoizmus helyezkedik el, amelyek vallásnak és életfilozófiának is tekinthetők.

Biológiai funkciók és elektromos ráják

Míg az emberi világban a vallás közel mindenütt jelen van, az állatvilágban nincs semmi olyan, ami akár távolról hasonlítana rá. Valamikor tehát az emberré válás folyamatában alakult ki, akár számos más egyedülálló tulajdonságunk, mint például a művészet vagy a beszélt nyelv. Hatmillió éve elődeink még biztos nem voltak vallásosak; amikor 5000 éve megjelent náluk az írás-olvasás, már igen. Mi történt a két időpont között? Mikor és miért lett vallásunk, és léteznek-e előzményei az állatoknál?

E kérdéseket a kutatók már csaknem 150 évvel ezelőtt firtatni kezdték, amikor a vallás tudományos vizsgálata elindult. Leginkább az úgynevezett funkcionális módszert alkalmazták, vagyis azt próbálták kideríteni, hogy a vallás milyen funkciót töltött be az egyének és a társadalom életében. Mint már én is említettem, a vallás gyakorlása sokszor igen költséges: az egyént arra késztetheti, hogy például tartózkodjon a nemi élettől és ne legyenek utódai, vagy hogy ideje számottevő részét egy szó sok ezerszeres ismétlésével töltse, vagy hogy megölje egy háziállatát (sőt, akár önmagát vagy a gyerekét), a társadalmat pedig többek között arra, hogy óriási piramisokat építsen. Mindezt ki kellett egyenlítenie a vallás egy vagy több igen előnyös funkciójának, mert különben nem maradhatott volna fenn. Vajon melyek voltak ezek a funkciók? Milyen emberi problémákat oldott meg a vallás kiváltképp hatékonyan? A funkcionális megközelítés eredménye, röviden összefoglalva, a következő lett: a vallás arra való, hogy fenntartsa a társadalom rendjét, enyhítse az emberek szorongását, és politikailag engedelmességre neveljen.

A nemrég született evolúciós pszichológia szemléletével itt rögtön tehetünk egy ellenvetést. Valószínűtlen, hogy a vallást szándékosan találták volna fel azzal a céllal, hogy a fenti funkciókat betöltse: nehéz például elképzelni egy törzsfőnököt, aki egy szép nap rájön, hogy alattvalói engedelmesebben látnak munkához, ha túlvilági jutalom reményével kecsegteti őket. Vagy hogy egy zseniális pszichológiai érzékkel megáldott vadászó-gyűjtögető, mikor a többiek elkeserednek egy hordatársuk halálos balesete miatt, azzal kezdi vigasztalni őket, hogy majd a túlvilágon ismét találkoznak vele. Sokkal reálisabb elképzelés, hogy a vallás az ősember vagy egy állati ős valami egész más képességének funkcióváltása nyomán jött létre, ahogy arról fokozatosan kiderült, hogy előre nem látható, hasznos következményei vannak.

Egy magamfajta, evolúciós szemléletű biológus számára azonban itt nincs ellentmondás. A biológiai evolúció mindig két lépésben megy végbe: az egyének közötti változatosság alapja a gének mutációja és rekombinációja, túlélési és szaporodási sikerük viszont egy későbbi szakaszban a természetes és a szexuális szelekción múlik. Másképp kifejezve, bizonyos egyéni változatok történetesen jobban meg tudják oldani az életben felmerülő problémáikat más változatoknál, ezért öröklés révén az ő tulajdonságaik jobban elterjednek. Ha a klíma lehűl, nem azért vastagszik meg az állatok bundája sok nemzedék alatt, mert rájönnek, hogy több szőr jobban melegít, és aztán addig ügyeskednek, míg szert nem tesznek rá. De még csak nem is azért, mert a külső hideg valamiképp kiváltja a bundát vastagító gének mutációs létrejöttét. Nem, a vastagabb bunda itt-ott véletlenül jön létre mutációval, akármilyen hideg vagy meleg az idő. Mikor történetesen hideg, a véletlenül vastagabb bundájú állatok szelekciós előnybe kerülnek, és több vastag bundájú utóduk lesz. A vastag bunda, mint hasznos funkció, ezzel a mechanizmussal terjed el.

Hasonló gondolatmenet alapján az evolúciós pszichológia azt állítja, hogy a vallás eredetileg mellékterméke volt az emberi agy olyan képességeinek, amelyek még egyáltalán nem célozták a piramisépítést vagy a gyász enyhítését. Egy evolúciós biológus számára ez egyáltalán nem meglepő. Az evolúció története tele van esetekkel, amikor egy funkció később más szempontból is hasznosnak bizonyult, és a szelekció már e második ok folytán erősítette fel. A fejezetcímben szereplő elektromos rája erre mutat frappáns példát, amit, ha megengedik, most részletesen kifejtek, mert igen tanulságosnak tartom.

Az elektromos rája az evolúciót tagadó kreacionisták egyik kedvenc állata, mert nézetük bizonyítékának tartják. 600 voltot képes előállítani, zsákmányállatait azzal öli meg; a kreacionista érvelés szerint nem fejlődhetett ki a közönséges (azaz nem elektromos) rájából, mert közbülső változatai kisebb feszültséggel nem tudtak volna ölni, így elektromosságuk hasznos funkció híján még akkor is kiveszett volna, ha véletlenül létrejön. Ez az érvelés egyszerű és meggyőző, ha feltételezzük, hogy a rájákban az elektromosság egyetlen funkciója az ölés: két-három vagy akár tíz-húsz volttal tényleg nem lehet ölni, és azt maguk az evolúciós biológusok állítják, hogy a fejlődés mindig kis lépésekben, fokozatosan megy végbe. Csakhogy mint kiderült, itt működött egy másik funkció is, nevezetesen annak az elektromos térnek az észlelése, amit a közönséges halak keltenek maguk körül.

Sok hal bőrében van a környezet elektromos tereire érzékeny szerv. Az elektromos tér lehet fizikai eredetű, például olyan tengeráramlatból, amelyben különböző sótartalmú rétegek érintkeznek, vagy származhat állati működésből: az izmok összehúzódása például elektromos impulzusokkal jár. Amelyik hal ezeket érzékeli, az e képességét egyrészt felhasználhatja tájékozódásra, másrészt arra, hogy zsákmányállatainak közelségét észrevegye. A zsákmány a saját terén kívül elárulja magát az elektromos teret észlelő készüléknek azzal is, hogy vezetőképessége sokkal nagyobb, mint a tiszta vízé. A környezeti elektromos tereknek olyan észlelését, ami nem igényel elektromosságot termelő szervet, passzív elektromos észlelésnek nevezhetjük.

Néhány halfaj ennél többet tud: saját elektromos teret állít elő, kis feszültséggel. Ezt a teret arra használja, hogy tárgyakat ne csak az általuk keltett elektromos tér alapján észleljen, hanem úgy is, hogy észleli saját terének változását az illető tárgy hatására. Elektromosságot termelő szerv a halak legalább hat leszármazási ágában kialakult egymástól függetlenül. Legtöbbjük az eleve elektromosságot előállító izommembránokból jött létre, egy pedig idegekből. Az aktív elektromos észlelésre elsőként Hans Lissmann zoológus talált kétségtelen bizonyítékot, mások kevésbé meggyőző próbálkozásai után. Lissmann ételjutalommal kondicionált elektromos halakat arra, hogy elektromosan jól vezető tárgyakat megkülönböztessenek azonos külsejű rosszul vezetőktől, például fémkorongot ugyanolyan műanyag-vagy üvegkorongtól. Kísérletei idején én történetesen közel dolgoztam az ő laboratóriumához a cambridge-i egyetemen, és egyik barátjától hallottam egy érdekes anekdotát halainak elektromos érzékenységéről. Laboratóriumában az egyik hal feltűnően izgatott lett minden nap körülbelül ugyanabban az időben, késő délután; Lissmann figyelni kezdte, és rájött, hogy ez olyankor történik, mikor egy technikusnő hazaindulás előtt megfésüli a haját. Mint kiderült, a hal a fésüléssel keltett elektromos tértől indult be.

Akárcsak azok a halak, amelyek az elektromos teret érzékelik, de maguk nem állítják elő, a kisfeszültségűek saját elektromos szerveiket és az elektromos tér bőrükben lévő érzékelőit használják prédaállatok észlelésére és tájékozódásra, de ezeken kívül egy harmadik célra is: arra, hogy egymással kommunikáljanak. Elektromos impulzusaik fajra jellemzőek, és a faji hovatartozáson kívül információt közölnek a kibocsátó neméről és méretéről. Akár még arról is, hogy egyedileg „kicsoda” az illető, ismerős vagy ismeretlen, és milyen szándékai vannak. Bizonyos impulzussorozat olyasmit közöl, hogy „ez az én területem, tágulj innét!”, vagy hogy „én Tarzan, te Jane, jó vagy nálam, szexeljünk!”

Egy kisfeszültségű, azaz néhány voltos impulzus alkalmas apró vízi állatok, pl. csellék megölésére is az észlelésükön kívül. Innen már egyenes út vezet a 600 voltos rájákhoz, hiszen a feszültség kis lépésekben haladó növekményei egyre nagyobb zsákmányok elejtését tették lehetővé. Viszonylag nagy feszültség pedig bekapcsol két további funkciót: a védekezést még nagyobb ragadozókkal szemben, és prédaállatok elektrosztatikus vonzását. Ez utóbbi azon a jelenségen alapul, hogy a halak szívesen gyűlnek össze egy elektromos telep vagy generátor pozitív pólusa körül, ahogy ezt a hajlamukat a halászok is kihasználják. A nagyfeszültségű elektromos halaknak természetesen nem kell mesterséges generátor, erre ott van a saját testük. (Én a Ph.D.-disszertációmat pont a ráják elektromos szervének működéséről írtam, közelebbről az abban közreműködő molekuláris folyamatokról. Első kísérletemhez olyan izgatottan fogtam hozzá, hogy szó szerint „hozzáfogtam” a kezemmel magához a vízben ficánkoló kísérleti alanyomhoz. Sokkoló tapasztalat volt!)

A kreacionisták érve tehát megdől: 600 voltos ráják igenis kifejlődhettek fokozatosan, mert már a kisebb feszültségeket is használni tudták, ha egy darabig nem is prédaállatok elejtésére. Mint láttuk, az elektromos szerveknek az evolúció során hatféle funkciójuk volt: saját térkeltés nélküli, azaz passzív navigáció és más állatok észlelése; kis feszültség keltésével ugyanez nagyobb hatásfokkal, plusz egymás közötti kommunikáció; nagy feszültséggel pedig zsákmányolás, védekezés és elektrosztatikus vonzás. A vallás ezzel analóg módon fejlődött, csak a funkciónak nem hat, hanem hét szakaszán át.

Oksági magyarázat keresése

Mi lehetett az az eredeti emberi tulajdonság, amelyből a vallás kifejlődött, mint melléktermék? Egy hihető elképzelés szerint az agy egyre komplexebbé váló képessége arra, hogy okokra, szándékokra és veszélyekre következtessen, ezáltal oksági kapcsolatokat tárjon fel, amelyek révén előre lásson eseményeket. Természetesen az állatok agya szintén képes erre bizonyos mértékig; például a gyöngybagoly, mikor a sötétben meghallja egy egér talpainak surrogását a talajon, képes „kiszámítani”, hogy az egér merre és milyen sebességgel halad, és így az útját keresztezve pont a megfelelő helyen és időpontban tud lecsapni rá. De ez a következtető képesség az állatokban sokkal kezdetlegesebb a miénknél, még legközelebbi rokonainkban is. Az afrikai selyemmajmoknak például van egy speciális riasztóhangjuk legfélelmetesebb ellenségük, a szárazföldi piton jelzésére, és ezt eredményesen alkalmazzák, valahányszor egyikük észrevesz egy ilyen kígyót; mégis, ha a nyomát pillantják meg a fűben, rá sem hederítenek. Az emberi agy viszont a természetes kiválasztódás folyamán képessé vált arra, hogy egészen apró jelekből a lehető legtöbb információt emelje ki, és azt másoknak is átadja a nyelv felhasználásával. (Bár azzal a kockázattal, hogy a következtetés téves.)

Mi például rutinszerűen szándékot és cselekvőképességet tulajdonítunk másoknak is önmagunkon kívül. Értjük, hogy ők ebben hasonlítanak ránk, miközben konkrét szándékaik a mieinktől elérhetnek. Ezért napjaink nagy részében az agyunk azzal van elfoglalva, hogy figyelje a körülöttünk lévő emberek arckifejezését, gesztusait, beszédét és hanglejtését azzal a céllal, hogy viselkedésüket megértse, majd ennek alapján kitalálja befolyásolásuk módját. Akiknek dolguk van állatokkal, velük ugyanezt teszik: emlékezhetünk például a !kung vadászokra, akik csak az aránylag jóllakott oroszlánt zavarják el az elejtett antilop mellől, az éheset békén hagyják. Saját tetteinkről ugyancsak megfigyeljük, hogy sikeresek-e, és amelyik igen, azt utána szívesen ismételjük. Leginkább az oksági viszonyok feltárása tette az embert egyedülállóan sikeressé az állatfajok között: már azelőtt, hogy kb. 12 000 éve elkezdtünk földet művelni, fémeket használni és írni, a Föld legelterjedtebb emlőseként ott voltunk minden kontinensen a Déli-sarkvidéket kivéve.

Oksági magyarázatainkat mindig újra és újra gyakorlati próbáknak vetjük alá. A hagyományos magyarázatok egy része helyes következtetéshez vezetett olyan okokból, amelyek később tudományosan is beigazolódtak. Néha a következtetés helyes volt, bár az ok hibás; „ne együnk ilyen halat, mert megharagszanak őseink szellemei”, mondták például egyes mérgező halakra. No és előfordult rossz következtetés is, például sok vadászó-gyűjtögető nép túlzott általánosítással cselekvési szándékot tulajdonított folyóknak, égitesteknek és más élettelen dolgoknak az embereken és az állatokon kívül. Ez utóbbi hajlamukat érdemes részletesebben szemügyre vennünk, mert közelít aktuális témánkhoz, ami – ne feledjük – a vallás kialakulása és eredeti funkciói.

A hagyományos társadalmak emberei gyakran úgy vélték, a mozgó élettelen tárgyakat valami bennük lévő élőlény mozgatja, és még néhány nem mozgó tárgynak is (virágok, hegyek, sziklák) a cselekvés képességét tulajdonították. Ma ezt természetfölötti hitnek tartjuk – tudományos elnevezése animizmus –, megkülönböztetve a természet megfigyeléséből levont tudástól. Ők azonban nem tettek ilyen különbséget: mindkét esetben oksági összefüggést tételeztek fel, aminek alapján a történéseket előre tudták jelezni. Végtére a Nap tényleg következetesen végighalad az égbolton, mintha egy isten vinné a kocsijában; a köznapi gyakorlat számára az ő elképzelésük éppúgy bevált, mint a mi csillagászati tudásunk a Naprendszerről. Hiszen folyton tapasztalták, hogy a dolgok általában akkor mozognak, ha mozgatják őket, tehát nem tettek mást, mint hogy e tapasztalatukat kiterjesztették olyan dolgokra, amiknek mozgását mi azóta már másképp magyarázzuk.

Ugyanez a helyzet saját tetteink következményeivel. A paraszt tapasztalja, hogy tavaly bőven termő parcellája az idén alig adott valamit; vajon miért? A kaulong vadászok megtudják, hogy egyik társuk föld alatti üregbe esett; vajon mit tett rosszul, hogy így járt? És ami tulajdonképpen fontos: mit kell ezután másképp tennie, hogy ne járjon így? A hagyományos megoldásokat néha mi is indokoltnak látjuk, mint például az Andok parasztjaiét, akik a földjüket sok kis részre osztják (lásd 6. fejezet). Más dolgokat naiv babonának bélyegzünk, mint például a kaulongoknak azt az elvét, hogy a barlanglakó denevérek nevét nem szabad kimondani, nehogy üregbe essenek. Tudományos ismereteink birtokában mi utólag könnyen vagyunk okosak – ők kevesebbet tudtak, de tudásukat ugyanúgy oksági összefüggésekbe rendezték, mint mi.

A túlhajtott oksági magyarázat másik tipikus terepe az egészség. Pontosabban a betegség, ami ugyanúgy magyarázatot kíván, mint az élet többi fontos eseménye. Azért betegedtem meg, mert valamit rosszul csináltam, például ittam egy bizonyos vízforrásból? Vagy azért, mert valamit elmulasztottam, például nem mostam kezet evés előtt, vagy nem kértem a szellemek segítségét? Esetleg azért, amit másvalaki tett, például egy náthás beteg rám tüsszentett, vagy megvert szemmel egy boszorkány? Mi a tudományos orvoslás korában ugyanúgy keressük a magyarázatot, mint a régiek; számunkra a fertőzött víz és a kézmosás elmulasztása kielégítő, a szellemek és a szemmel verés nem az. De érzelmileg az olyasféle magyarázatokat is keveselljük, hogy például, a gyomorrákot egy öröklött PX2R gén okozta, mert ez nem igazít el abban, hogy mit tegyünk. A hagyományos gyógyítás gyakran beválik: sok növény gyógyereje kísérletileg bebizonyosodott, a sámán placebohatású hókuszpókuszai oldják a beteg félelmét, és növelik reményét a gyógyulásban, ahogy pusztán az a tudat is, hogy tehetünk valamit. No és a betegség sokszor magától elmúlik a gyógyítástól függetlenül. Ha pedig a beteg meghal, hozzátartozóinak némi vigaszt nyújt, hogy halálát egy tabu bűnös megszegése okozta, vagy hogy az őt megrontó varázslót megkereshetik és bosszúból megölhetik.

Amikor a modern tudomány nem képes egy-egy eseményre oksági magyarázatot adni, nekünk magunknak is hiányérzetünk van. A legtöbb szervezett vallásnak például központi problémája az úgynevezett teodícea, amit a bibliai Jób könyve szemléltet: ha létezik egy jóságos és mindenható Isten, akkor a világban miért történnek rossz dolgok egyáltalán? A hagyományos népek, akik egy földön heverő pálca magyarázatát óra hosszat képesek taglalni, nyilván még szenvedélyesebben belemerülnek olyan kérdésekbe, hogy ez vagy az a jó és törvénytisztelő ember miért törte el a kezét, vagy miért esett áldozatául az ellenség nyilainak. Talán megszegett egy tabut? Megrontotta egy gonosz szellem? Vagy megharagudtak rá az istenek? Aztán itt van az a zavarba ejtő jelenség, hogy valaki, aki egy órája még meleg volt, lélegzett és mozgott, az most hideg és mozdulatlan, akár egy kő. Vajon van egy olyan része, amely a testét elhagyta a halál pillanatában, hogy mondjuk egy madárba költözzön át, és mostantól azt mozgassa és melegítse? Az ilyen töprengést egy mai modern ember elintézheti azzal, hogy valójában nem magyarázatot keres, hanem az események értelmét, amit a logika és a tapasztalat (és velük a tudomány) nem hivatott megtalálni; akit a dolgok értelme izgat, az forduljon valamelyik valláshoz, vagy nyugodjon bele, hogy az értelem utáni vágy értelmetlen és kilátástalan. A múlt emberei azonban ebbe nem voltak hajlandók belenyugodni, ahogy sok mai ember sem.

Az a jelenség tehát, amit ma vallásnak hívunk, mellékterméke lehetett az emberi agy növekvő képességének arra, hogy oksági magyarázatokat találjon, és azok alapján előrejelzéseket tegyen. Hosszú ideig nem volt felismert különbség a természetes és a természetfeletti magyarázatok között, és így a vallás és az élet többi szférája között sem. Hogy a vallás az emberi evolúció során mikor jött létre, arra csak tippelhetünk; saját tippem az, hogy hosszú idő alatt fokozatosan, ahogy az agyunk egyre komplikáltabb lett. 15 000 évvel ezelőtt a crô-magnoniak már varrott ruhát hordtak, és új szerszámokat találtak fel. Színes állatfigurákat festettek Lascaux, Altamira és Chauvet barlangfalaira, olyan mélyen, hogy csak fáklyafénynél láthatták őket, és olyan művészi minőségben, ami vallásos áhítattal tölti el sok mai látogatójukat (25. kép). Akár akartak a képek festői ilyen érzést kiváltani, akár nem, agyuk biztosan elég modern volt ahhoz, hogy a hitviláguk vallásosnak legyen nevezhető. Talán még Neander-völgyi rokonainknak is, akik bizonyítottan használtak okkerfestéket díszítéshez, és halottaikat eltemették. Nekem megbízható becslésnek tűnik az, hogy a Homo sapiens vallásos hite legalább 60 000 ével ezelőttig visszanyúlik, vagy talán még sokkal régebbre.

Természetfölötti hit

Gyakorlatilag minden valláshoz tartozik specifikusan rá jellemző természetfölötti hit, aminek a természeti világban nincsenek bizonyítékai, vagy ami épphogy ellentmond a természeti világban szerezhető tapasztalatoknak, és amit az illető vallás hívein kívül mindenki enyhén szólva valószínűtlennek tart. Néhány ilyen hit látható a 9.2. táblázatban; a táblázat példáihoz még számtalan továbbit hozzátehetnénk.

9.2. táblázat. Példák természetfeletti hitre egyes vallásokban

1.

Egy majomisten több kilométer utat tesz meg egyetlen szaltóugrásával. (Hinduizmus)

2.

A szellemektől jutalomhoz lehet jutni úgy, hogy valaki négy napot tölt egyedül egy félreeső helyen, étel-ital nélkül, és levágja bal kezének egy ujjpercét. (Varjú indiánok, USA)

3.

Egy nő szűzen fiút szült, akinek a testét halála után elvitték egy Mennyország nevű helyre, amelyet gyakran az égben ábrázolnak. (Keresztény katolicizmus)

4.

Egy sámán, akit ezért fizetnek, leül egy félhomályos házban a falu összes felnőtt lakosával együtt, akik a szemüket csukva tartják. A sámán leszáll az óceán fenekére, és ott megbékíti a szerencsétlenségeket okozó tengeristennőt. (Eszkimók)

5.

Ha kérdéses, hogy valaki házasságtörést követett-e el, egy csirkébe erőszakkal mérgező pépet tömnek; a csirke pusztulása a bűnösség, életben maradása az ártatlanság bizonyítéka. (Azandék, Közép-Afrika)

6.

Amelyik férfi egy csatában életét áldozza a vallásért, a Mennyországban gyönyörű szűz lányok közé jut. (Iszlám)

7.

1531-ben a Mexikóvárostól északra fekvő Tepeyac-hegyen megjelent Szűz Mária egy megkeresztelkedett indiánnak, beszélt hozzá az aztékok nahuatl nyelvén (amit akkor még sokan ismertek), és hozzásegítette, hogy rózsákat találjon a sivatagban. (Mexikói keresztények)

8.

1823. szeptember 21-én a New York állam nyugati részén lévő Manchester Village mellett egy Moroni nevű angyal megjelent Joseph Smithnek, és megmutatta neki néhány eltemetett aranylemez helyét. A lemezeken lévő írás lett a Biblia utolsó része, a  Mormonok könyve. (Mormonok)

9.

Egy természetfölötti lény a közel-keleti sivatag egy darabját kedvenc embercsoportjának ajándékozta, mint hazájukat az idők végezetéig. (Zsidók)

10.

Az 1880-as években Isten megjelent egy Wovoka nevű pajút indiánnak napfogyatkozás idején, és kinyilatkoztatta neki, hogy ha az indiánok eljárják a Szellemtáncot, akkor a prérin két éven belül ismét rengeteg bölény lesz, a fehér emberek pedig eltűnnek.

Ma ez a természetfölötti hit választja el leginkább a vallásos embereket a vallástalanoktól, akik alig tudják elképzelni, hogy valaki ilyen dolgokban higgyen. De ugyanez az elem választja el egymástól a különböző vallások híveit is: mindenki abszurdnak tartja a többi természetfölötti elképzelést, kivéve a sajátját. Miért olyan általános hát a természetfölötti hit a vallásokban?

Egy javasolt válasz szerint a vallások természetfeletti hite ugyanúgy puszta babona, mint a közönséges (azaz nem vallásos) természetfölötti hit: mindössze azt jelzi, hogy az emberi agy bármivel képes becsapni magát. Sok európai például hisz abban, hogy fekete macskát látni szerencsétlenséget jelent; pedig ha meggondoljuk, hogy fekete macska milyen sok van, statisztikailag nagyon valószínűtlen, hogy ennek a hiedelemnek volna bármi valós alapja. Új-Guineában néhány alföldi csoport abban hisz, hogy az „alföldi fercsegőegér” nevű madár egyébként igen szép, füttyszerű hangja a közelmúltban bekövetkezett halálesetet jelent. Mivel az a madár az ottani erdők egyik leggyakoribb faja, és igencsak szeret énekelni, ha tényleg halált jelezne, azon a környéken már rég nem élne ember. Még meghökkentőbb a varázspálcás vízkeresés, ami Európában legalább 400 éve ismert, de vannak róla híradások időszámításunk előttről is: sokan hisznek abban, hogy a villás ágú varázspálca megmutatja a földben húzódó vízerek helyét (néha a mélységét is), tehát ott érdemes kutat fúrni, ahol megmozdul (46. kép). Kontrollmérések bizonyítják, hogy az így meghatározott pontokban semmivel sincs több víz a föld alatt, mint máshol, sok telektulajdonos mégis hajlandó fizetni a pálcás vízkeresőknek, és aztán kutat fúratni az általuk javasolt helyen. Az ilyen hitek alapja az a pszichológiai jelenség, hogy a sikereket megjegyezzük, a kudarcokat pedig elfelejtjük, így ha egy hiedelem bármilyen esetleges okból szárnyra kap, utána már többé-kevésbé automatikusan fenntartja magát. A véletlen eseményekből következtető gondolkodás mindenkinek természetesen jön, a tudományos gondolkodás sokkal kevésbé, még nálunk sem, nemhogy a hagyományos társadalmakban.

Vegyük észre azonban, hogy a közönséges babonákban hívők messze nem fordítanak annyi energiát hitük ápolására, mint a vallásos emberek. Aki fél a fekete macskáktól, legfeljebb igyekszik elkerülni őket, de azért a fekete macskák kerülése nem játszik fontos szerepet az életében. A 9.2. táblázatban felsorolt hiteknek ennél sokkal komolyabb következményeik vannak. Gyanús tehát, hogy a vallásos hit nem egyszerűen a slendrián emberi gondolkodás mellékterméke, hanem van valami pozitív értelme is. De vajon mi?

Néhány kutató a vallások természetfölötti hitét úgy értelmezi, mint ami elsősorban az elkötelezettség kinyilvánítására szolgál. Minden tartósan fennmaradó csoport – az én bostoni Vöröszoknisaim szurkolói, a hithű katolikusok, a japán hazafiak stb. – szembekerül azzal a feladattal, hogy azonosítania kell a megbízhatóan hozzá tartozó személyeket. Néha a tévedés csak dühítő, mint például ha mellettem a lelátón valaki bostoni szurkolónak mondja magát, és aztán a New York-iak góljánál egyszercsak örömujjongásban tör ki; máskor viszont életveszélyes, mint például ha a harctéren csata közben egy bajtársam eldobja a fegyverét, vagy épp ellenem fordítja azt. Ezért kell a valláshoz tartozást demonstrálni minél nehezebben színlelhető módon: anyagi és szellemi erőforrások feláldozásával, nehézségek tűrésével és így tovább. A bizonyítás egy lehetősége az olyan hit, amelyről abszurditása miatt nagyon valószínű, hogy senki nem osztja rajtunk kívül. Ha azt állítjuk, hogy vallásunk alapítója egy férfi és egy nő nemi közösülésében fogant annak rendje és módja szerint, mások nem fognak állításunkban kételkedni, de az állítás részünkről sem jelez átlag fölötti meggyőződést. Ha viszont abban hiszünk, hogy Őt szűz anya szülte, és e hithez megingathatatlanul ragaszkodunk minden evilági tapasztalat dacára, akkor hittársaink sokkal biztosabbak lesznek abban, hogy stabilan összetartozunk.

A vallások természetfölötti hite azonban nem lehet akármilyen. Scott Atran és Pascal Boyer nemrég egymástól függetlenül kimutatták, hogy a világon létező vallási hitek a természetfölötti hit lehetséges spektrumának csak egy keskeny szeletét alkotják. Pascal Boyert idézve, egyetlen istenről sem állítanak például ilyesmit: „Csak egy Isten van! Ő mindenható. Viszont kizárólag szerdánként létezik.” A vallások természetfölötti lényei meglepően hasonlítanak az emberekhez, állatokhoz vagy más természeti létezőkhöz – kivéve, hogy erősebbek, gyorsabbak, bölcsebbek, tovább élnek, látják a jövőt, tudják az alakjukat változtatni, áthatolnak a falakon, szóval valamiben többek a valóságos lényeknél. Közben azonban emberi módon viselkednek. Az Ótestamentum Istene gyakran dühbe gurul, az ógörögök istenei és istennői esznek-isznak, szeretkeznek és féltékenyek egymásra. Még szupertulajdonságaik sem sokban különböznek azoktól az emberi tulajdonságoktól, amelyekkel képzeletben mi magunk rendelkezni szeretnénk. Én például fantáziáltam már arról, hogy egyes gonosz embereket amúgy Jupiter-módra agyonsújtok a villámaimmal, de olyasmiről soha, hogy csak szerdánként létezzek. A vallásos természetfölötti hitek irracionálisak, de érzelmileg nemcsak elfogadhatók, hanem egyenesen kellemesek; épp ezért lehet olyan mélyen hinni bennük irracionalitásuk ellenére.

A vallás magyarázó funkciója

Az emberi társadalmak történetében a vallás funkciói részben átalakultak. Legősibb funkciói közül kettő mára jelentéktelenné vált, legalábbis a modern Nyugaton, míg a ma fontosak alig léteztek a kisléptékű vadászó-gyűjtögetőknél és gazdálkodóknál. Négy, kezdetben gyenge vagy hiányzó funkció egy darabig erősödött, majd mostanában ismét gyengül. A funkcióknak ezek a változásai hasonlók a biológiai szerkezetek (pl. a halak elektromos szervei) és a társadalmi szervezetek evolúciós változásaihoz.

Most sorra veszem a vallásnak azt a hét funkcióját, amelyet kutatóik feltártak, és utána rátérek arra a kérdésre, hogy a legújabb időkben a vallás vajon elavulttá vált-e, van-e esélye a fennmaradásra, és ha igen, mely funkcióit tartja meg. A hét funkciót abban a sorrendben fogom tárgyalni, ahogy a történelemben feltehetőleg megjelentek.

Egy igen ősi funkció a világ magyarázata. Tapasztalataikat a tudomány előtti kor hagyományosan élő emberei is mindig meg akarták érteni, vagyis elhelyezni egy logikailag összefüggő rendszerben, amiből a jövő várható történéseire következtetni lehet. Ők természetesen nem láthatták előre, hogy magyarázataikból a tudomány mit fogad el majd, és mit nyilvánít természetfölöttinek és vallásosnak. Számukra minden magyarázat azonos szinten állt. Az új-guineaiak a madarak viselkedésének sok elemét a modern ornitológia szerint is értően és helyesen magyarázzák; ilyen például a madárdal többszörös funkciója. Más elemeket viszont mi a természetfölötti hit kategóriájába sorolunk, mint például hogy bizonyos madárfajok hangja holtukban madárrá vált emberektől származik. A világmindenség, az emberek és a sokféle nyelv eredetéről rengeteg mítosz volt és van forgalomban, így a szikariké a hatalmas kitépett fával, vagy a mi Bibliánk a hatnapos teremtéssel, Ádám oldalbordájával és a bábeli toronnyal. Az ókori görögök sok természeti jelenséget bámulatos valóságérzékkel máig érvényes módon magyaráztak, de azért a napkeltét, a napnyugtát, az árapályt, a szelet és az esőt egy-egy isten működésének tulajdonították. A teremtéselmélet hívei és a mai amerikaiak többsége úgy tartja, hogy Isten, mint „első ok”, nemcsak valamikor megteremtette az egész világot és a természet törvényeit, hanem később is külön-külön faragta ki az élővilág minden egyes növény-és állatfaját, beleértve az embert. Olyan honfitársamról azonban nem tudok, aki szerint Istennek gondja van minden egyes napkeltére, dagályra és szélrohamra. Ma sokan elfogadják Istent a világ és a világot uraló természettörvények teremtőjének, de nézetük szerint világunk a teremtés után már magától működik isteni beavatkozás nélkül, vagy csak igen kevés beavatkozással.

A modern nyugati társadalomban a vallás eredeti magyarázó szerepét egyre inkább a tudomány vette át. Számunkra a világmindenség az ősrobbanásban keletkezett, és benne azóta a fizika törvényei érvényesülnek. A nyelvek sokféleségét nem a szikarik kiszakadó fája vagy a babiloniak pimaszul ambiciózus tornya okozta, hanem a nyelv változásának azok a konkrét és egyre ismertebb történelmi folyamatai, amelyeket körvonalazni fogok a 10. fejezetben. A napkeltét, a napnyugtát és az árapályt ma a csillagászok magyarázzák, a szeleket és az esőket a meteorológusok, a madarak énekét az etológia szakemberei. A növény-és állatfajok eredetének feltárása pedig, saját emberi fajunkéval együtt, az evolúciós biológia kompetenciájába tartozik.

A vallásos világmagyarázat utolsó szilárd bástyája sok tudós szemében az „Isten mint első ok” elve: a tudomány ugyanis semmit nem mond arról, hogy a világ egyáltalán miért létezik. Emlékszem, amikor 1955-ben elsőéves voltam a Harvard Egyetemen, ott tanított a kor nagy teológusa, Paul Tillich, akit persze a hiperracionális diáksereg folyton zavarba akart hozni különféle ravasz kérdésekkel. Tillich egyetlen kérdést szegezett szembe velük, ami viszont őket tényleg zavarba hozta: „Miért van valami, amikor pedig az is lehetne, hogy semmi sincs?” Arra nem emlékszem, hogy ellene vetették volna (valószínűleg igen), ami nekem erről eszembe jut: ugyanezt a kérdést fel lehet tenni Istenről vagy a világ bármilyen másfajta teremtőjéről is. Ha az ismeretlen végső okot elnevezzük Istennek, attól még ismeretlen marad. Egyébként ma a tudósok egy része keményen dolgozik a válaszon Tillich kérdésére, és már előálltak néhány lehetséges változattal.

Homályos aggodalom

A vallás egy további funkciója, amely valószínűleg a korai társadalmakban volt a legerősebb: az emberek aggodalmának enyhítése olyan problémák és veszélyek miatt, amelyeket nem áll módjukban befolyásolni. Amikor már nagyjából minden lehetséges ellenintézkedést megtettek eredmény nélkül, jön az imádság, a rítusok, a ceremóniák, adomány az isteneknek, tanácskérés sámánoktól és jósoktól, tabuk felállítása és a mágia praktikái. Bár ezek a külső világban nem érnek el hatást, megnyugtatják az embert azzal a tudattal, hogy mégiscsak tehetett valamit, és ettől a mindennapi tevékenységét nagyobb önbizalommal folytatja. A nagyobb önbizalom pedig rendszerint nagyobb hatékonysággal jár.

Richard Sosis és W. Penn Handwerker antropológusok izraeli vallásos nők körében végeztek vizsgálatot a 2006-os libanoni háború idején, mikor a Hezbollah Katyusa-rakétákkal lőtte Észak-Izrael Galilea tartományát. Tzfat városára és környékére naponta több tucat rakéta csapódott. Közeledésükre a lakosságot mindig figyelmeztették szirénákkal, hogy húzódjanak be a bombabiztos óvóhelyekre, de a házak és a bennük lévő berendezések természetesen védtelenek maradtak. A Sosis és Handwerker által megkérdezett nők nagyjából kétharmada minden nap zsoltárokat énekelt, mint a legtöbben mondták, azért, hogy legalább „tegyenek valamit”. A rakéták a zsoltároktól nem térültek el, de az éneklők úgy érezhették, hogy általuk a helyzetet mégis valamennyire uralják; hiszen mindegyikük hitt abban, hogy az ő háza így megmenekül a rakétáktól. Ezek az asszonyok a felmérés szerint a többieknél könnyebben elaludtak esténként, jobban tudtak szellemileg összpontosítani, ritkábban vettek rajtuk erőt dührohamok, és általában kevésbé voltak szorongóak, idegesek, feszültek és lehangoltak. Így a zsoltáréneklés nekik valóban előnyt jelentett. Valószínűleg még konkrét gyakorlati értelemben is, hiszen stabilabb érzelmi állapotban az ember kisebb eséllyel követ el meggondolatlan badarságokat. Aki már átélt irányíthatatlanul veszélyes helyzetet, az tapasztalhatta, hogy a bajok csőstül szakadnak ránk, ha nyugalmunkat és józan eszünket nem tudjuk megőrizni.

A vallásnak ez a szorongáscsökkentő funkciója valószínűleg az első vallásos társadalmakban volt a legfontosabb, mivel később nőtt a társadalom képessége arra, hogy a tipikus veszélyekkel szemben tényleg hatásosan védekezzen. Az állam például fel tudott halmozni élelmet éhínség idejére, az utóbbi két évszázadban pedig a tudomány és a technika fejlődése nagyfokú létbiztonságot tett lehetővé. Ne gondoljuk azonban, hogy a hagyományos társadalmak lakói teljesen védtelenek voltak. Megfigyeléseik és tapasztalatuk számos jól beváló módszert adott a kezükbe arra, hogy a véletlenszerű csapásokkal megküzdjenek. Új-Guineában és máshol a gazdálkodók az édesburgonya és egyéb fontos növények tucatnyi változatát ismerik; tudják, hogy melyiket milyen éghajlati és talajviszonyok között érdemes termeszteni, és alkalmazzák a gyomirtás, trágyázás, mulcsolás, öntözés és alagcsövezés számos módszerét. Mikor a !kung férfiak vadászni indulnak, az állatcsapások tanulmányozásával és értelmezésével megállapítják, hogy hol miféle és mennyi állat haladt el, milyen irányban és mekkora sebességgel. Arra is gondjuk van, hogy rájuk veszélyes ragadozók közelségével kell-e a vadászat közben számolniuk. A vízi népek halászai és tengerészei iránytű és más navigációs műszerek nélkül is remekül tájékozódnak, mert értik az égitestek mozgását, a szél és a tengeráramlás jellegzetességeit, következtetnek saját helyzetükre a felhőkből, a tengeri madarakból és a biolumineszcenciával világító apró élőlényekből. Minden hagyományos társadalom ügyel arra, hogy ellenséges támadástól védje magát: őrposztokat állít fel, szövetségeket köt, terveket kovácsol megelőző vagy lesből végrehajtott támadásokra.

Mégis, az ő lehetőségeik az élet nagy területein még a mieinknél is korlátozottabbak. A termést befolyásolják előre nem látható szárazságok vagy épp áradások, jégesők, viharos szelek, a hőmérséklet ingadozásai és egy sereg kártevő. A zsákmányállatok mozgása nagyrészt kiszámíthatatlan. A betegségek döntő részét a hagyományos módszerekkel nem tudják gyógyítani. Az izraeli asszonyokhoz hasonlóan azonban a tehetetlenségbe ők sem törődnek bele: rítusokhoz, mágiához, tabukhoz, sámánokhoz, egyszóval vallási jellegű gyakorlathoz folyamodnak. És szintén mint a zsoltáréneklőknek, ez a gyakorlat nekik is használ, mert szorongásukat enyhíti.

Nézzünk két példát, egyet a Trobriand-szigetek Bronislaw Malinowski etnográfus által tanulmányozott bennszülötteitől, egyet pedig a !kungoktól. A Trobriand-szigetek lakói kétféle tipikus helyen halásznak: védett belső lagúnákban és a nyílt tengeren. A lagúnákban mérget szórnak a vízbe, és aztán az elpusztult halakat összeszedik; ez a módszer könnyű, biztonságos és nagyjából állandó hozamú. A tengeren elsősorban az itt-ott felbukkanó halrajokra hajtanak rá kenuikkal, ami egyrészt veszélyes a nagy hullámok miatt, másrészt szerencse kell hozzá. Vadászataik előtt tehát bonyolult mágikus rítusokat játszanak el, hogy a sikert természetfölötti segítséggel biztosítsák. A lagúnás halászathoz nem kapcsolódik semmi ilyesmi, hiszen a siker anélkül is gyakorlatilag biztos.

A !kung vadászok profizmusa olyan mértékű, hogy azt hihetnénk, náluk semmi tere a véletlenszerű hatásoknak. Mihelyt a kisfiúk járni tudnak, már lövöldözgetik miniatűr nyilaikat, és serdülő koruktól együtt vadásznak apjukkal. Az esti tábortűznél folyton terítéken vannak régi vadásztörténetek, miközben azt is megbeszélik, hogy az elmúlt napokban ki milyen állatot látott, és legközelebb mit és hol próbálnak elejteni. Vadászat közben folyamatosan figyelik a négylábúak és a madarak hangját, hátha zsákmány közellétére utalnak, és a nyomokból bámulatos precizitással olvassák ki, hogy milyen állat ment ott, merre és milyen gyorsan. Egyszóval látszólag nincs szükségük mágiára. Valójában mikor elindul reggel a vadászat, egész csomó bizonytalansággal kell számolniuk, ami természetszerűleg szorongást kelt, hiszen az állatok viselkedése teljesen soha nem számítható ki.

Szorongását egyik-másik vadász azzal oldja, hogy a legígéretesebb zsákmányfajtát és a vadászat kezdőirányát jóslókorongokkal állapítja meg. Ezek a korongok öt vagy hat darab, antilopbőrből készült, 5-7 centiméter átmérőjű lapocskák, alsó és felső lapjukon jól megkülönböztethető ábrákkal. Minden férfinak saját készlete van belőlük. Jóslásnál a vadász feltornyozza őket a bal tenyerén, alul a legnagyobbal és felfelé egyre kisebbekkel, majd az egészet megrázza, és ráfújva ledobja egy terítőre a földön. Közben rituális hangsúllyal felteszi a kérdést, amire választ vár. A választ a leesett korongok elhelyezkedése adja meg, olyan szabályok szerint, hogy melyek érintik egymást, és milyen ábrák vannak felül. Ha például az első négy korong mindegyike a felsőnek deklarált lapjára esik, akkor valamilyen vadat biztosan sikerül majd elejteni.

A korongok természetesen semmi olyat nem árulnak el a vadásznak, amit ő különben nem tud. A !kung férfiak olyan jól ismerik a környékbeli állatok viselkedését, hogy vadásztervük mindig jó eséllyel eredményhez vezet. A leesett korongok mintázatát ők olyasféle „szakértő fantáziával” értelmezik, mint egy pszichológus a Rorschach-ábrákat. Nem utolsósorban pedig ez a rítus megkönnyíti az összhangteremtést közöttük, amikor együtt indulnak el: ha az irányt és a kitűzött célt nem csak úgy egymás közt vitatják meg, hanem egy felsőbb erő jelöli ki nekik, abban természetesen sokkal jobban meg tudnak bízni.

Nálunk Nyugaton az imádság és a rítus ma kevésbé elterjedt, mert sikeres tevékenységeinkben a tudományos ismeretek nagyobb szerepet játszanak. Sok mindent azonban mi sem tudunk irányítani, az eredményességet a tudomány messze nem mindig garantálja. Ekkor bizony mi is imádkozunk, rítusokat végzünk, és fogadalmakat teszünk saját felsőbb hatalmainknak. Tipikus példa erre az imádság biztonságos tengeri útért, bőséges termésért, egy háború megnyeréséért, kiváltképp pedig gyógyulásért valamilyen betegségből. Ez utóbbi esetben is akkor a leginkább, mikor az orvos nem tud egyértelműen biztatni a gyógyulással, vagy őszintén bevallja, hogy ő már semmit nem tehet.

Álljon itt két példa az összefüggésre a bizonytalan kimenetel és a rítusvégzés között. A szerencsejátékosok gyakran követnek egy saját egyéni műveletsort a kockadobás vagy egyéb, reményeik szerint szerencsét hozó döntés előtt. Ha ugyanezt egy sakkjátékos tenné, mielőtt kiválasztja következő lépését, igencsak elcsodálkoznánk, ugye? Ez azért van, mert tudjuk: a sakkban nincs szerepe a szerencsének, bármilyen jó vagy rossz lépés kizárólag a játékoson múlik. A másik példa: az amerikai Új-Mexikó állam nyugati részén a gazdálkodók gyakran hívnak földjükre varázsvesszős vízkereső embert, mielőtt kutat fúratnának, míg Texas északi nyúlványán szinte senki nem teszi ezt. Miért? Nos, Új-Mexikóban a geológiai viszonyok olyan komplikáltak, hogy a víz helyét és mélységét még a legszakértőbb geológusok sem tudják pontosan meghatározni, Észak-Texasban viszont a föld alatti vízréteg mindenütt egyenletesen kb. 40 méter mélyen húzódik, addig lefúrva a találat gyakorlatilag biztos.

Ismétlem azonban, hogy bár a rítusok és imádságok a mi modern szorongásaink oldásában is jó szolgálatot tesznek, a vallásnak ez a funkciója sokkal fontosabb volt a régi hagyományos társadalmakban, melyeknek még bizonytalanabb helyzetekkel és több veszéllyel kellett szembenézniük.

Komfortérzet

Vegyük szemügyre most a vallásnak azt a funkcióját, amely történelmünk utolsó 10 000 évében minden bizonnyal egyre fontosabb lett: nevezetesen azt, hogy reményt nyújt, az ember számára otthonosabbá teszi a világot, és küzdelmes életének értelmet ad. Például akkor, ha egy szeretett hozzátartozónk meghal, vagy ha saját elkerülhetetlen halálunkra gondolunk. A gyász érzése az emlősállatok – például az elefántok – körében nem ismeretlen, de nincs okunk feltételezni, hogy saját, jövőbeli halálának bármelyik állat tudatában volna. Fejlett következtetési tehetségével és öntudatával egyedül az ember képes általánosítani társainak észlelt halálából arra, hogy előbb-utóbb rá is ez a sors vár. Csaknem az összes megfigyelt vagy régészetileg jellemzett embercsoport értette a halál jelentőségét: halottaikat nem egyszerűen eltüntették, hanem valamilyen formában gondoskodtak róluk, temetéssel, hamvasztással, mumifikálással és számos egyéb módon.

Gondoljuk csak meg, milyen ijesztő tapasztalni, hogy aki az imént még meleg volt, mozgott, beszélt és a veszélyektől meg tudta védeni magát, az most hideg, mozdulatlan, néma és védtelen. Hát még milyen ijesztő az a tudat, hogy egyszer mi magunk is ilyenek leszünk. Ezt a tudatot a legtöbb vallás azzal enyhíti, hogy a halál igazából egyfajta látszat, mert legfontosabb részünk, a lélek, nem pusztul el. Sőt, lelkünk össze van kapcsolva a testünkkel úgy, hogy a test egy másolatát a halál után magával viszi egy természetfölötti világba, ami lehet a keresztény mennyország, valami hasonló hely más vallásokban, vagy akár ez a Föld, ahol a lélek újraéled egy madár, egy másik ember vagy állat alakjában. A vallások gyakran még többet ígérnek: azt, hogy a túlvilági lét igazából jobb az eviláginál, mert ott örökké fogunk élni, találkozunk néhai szeretteinkkel, semmire nem lesz gondunk, lábunk előtt nektárfolyók folynak, és körös-körül a szférák zenéjére gyönyörű szüzek lejtenek táncot…

A halál perspektíváján kívül vannak az életnek egyéb fájdalmai is, amelyekre a vallás szintén sokféle vigaszt nyújthat. A szenvedést „kimagyarázza” például azzal az elvi megállapítással, hogy mélyebb értelme van: próbára teszi az embert, vajon érdemes-e a boldog túlvilági létre. Vagy hogy jogos büntetés az elkövetett bűnökért. Vagy hogy egy gonosz ember okozta, akinek azonosítására és megölésére fel lehet bérelni egy varázslót. Egy másik fajta vigasz, hogy az evilági szenvedést majd kiegyenlíti a túlvilági boldogság. Mi több, aki itt nekünk szenvedést okozott, az a túlvilágon ezért sokkal fájdalmasabban fog szenvedni. Bármely földi büntetés a maga véges idejével és intenzitásával smafu az örök kárhozat dantei poklához képest, ahol a gonoszok forró olajban sülnek és lángok közt főnek anélkül, hogy kínjaiktól a halál valaha is megváltsa őket. A pokolnak kettős funkciója van: egyrészt elégtételt nyújt azzal, hogy ellenségeinkre ráméri mindazt a jogos büntetést, amit tőlünk megúsztak, másrészt a maga ijesztő voltával mindenkit arra serkent, hogy betartsa vallásának erkölcsi követelményeit. A feltételezett túlvilág megoldja az úgynevezett teodíceai paradoxont, a jóságos Isten és a világi gonoszság együttes létezését, amely már oly sok filozófust zavarba ejtett, mert a gonoszt megfosztja abszolút jelentőségétől: most ugyan létezik, de ne aggódjunk, léte csak pillanatnyi diszharmónia a teremtés örök harmóniáján belül, később minden megtalálja a maga helyét, és aztán időtlen időkig ott marad.

A vallás szorongásoldó funkciója bizonyára kialakult már korán az emberi evolúció történetében, mikor elődeink elég okosak lettek ahhoz, hogy saját halálukat előre lássák, és mikor azon is kénytelenek voltak elgondolkodni, hogy az élet gyakran fájdalommal jár. Sok vadászó-gyűjtögető társadalom hisz abban, hogy a halál után szellemekké válunk. Később ez a funkció jelentősen kiszélesedhetett az olyan vallásokban, amelyek a túlvilágnak nemcsak a létezését vallották, hanem nagyobb fontosságát is ennél a világnál, valamint azt, hogy evilági létünk fő célja a felkészülés az „üdvözült” túlvilági létre. A földi világ lebecsülése igen kifejezett a kereszténységben, az iszlámban és a buddhizmus egyes változataiban, de jellemző néhány világi, azaz nem vallásalapú filozófiára is, mint amilyen például Platóné. Olyan erős lehet, hogy hívője teljesen lemondhat a szokásos mindennapi életről, a világgal legfeljebb annyiban érintkezve, hogy másoknak prédikál, istentiszteletet celebrál nekik, és tanítja őket, mint bizonyos szerzetes-és apácarendek tagjai. Vagy még ezt sem, mint például a ciszterciek, akiknek angol kolostorai Rievaulx, Fountain Abbey és Jerveaux mellett azért maradhattak meg kivételesen jó állapotban, mert minden lakott településtől távol lévén, nem estek áldozatul az „újrafelhasználó” kőtolvajoknak. Még szélsőségesebben jártak el azok az ír szerzetesek, akik remetének az akkor még teljesen lakatlan Izlandra költöztek át.

A világ megvetésére a kisléptékű társadalmak sokkal kisebb súlyt fektettek és fektetnek ma is a később kifejlődött, bonyolultabb szerkezetű társadalmaknál. Ennek a tendenciának legalább három oka van. Először is, ahogy megszűnt az emberek egyenlősége, a királyok, nemesek és általában a gazdagok mintát jelentettek a többieknek az övéknél kellemesebb életre, tehát volt mit elképzelniük és mire vágyakozniuk. Másodszor, a régészeti és etnográfiai vizsgálatok egyaránt arra mutatnak, hogy az élet valóban keményebb lett, ahogy a vadászó-gyűjtögetők mezőgazdálkodókká váltak és népesebb társadalmakba tömörültek; napi átlagban több órát kellett dolgozniuk, kevesebb étel jutott nekik, gyakrabban betegedtek meg, és hamarabb meghaltak. Később az ipari forradalomban létrejött városi proletariátus még rosszabb helyzetbe került, tovább nőtt a munkaidő és romlottak a higiéniai viszonyok. Harmadszor, ahogy később még részletezem, a komplex és népes társadalmakban több formalizált erkölcsi norma érvényesül, a jó és a gonosz fogalma jobban elválik egymástól, és így élesebben merülnek fel a teodícea problémái: ha mi erényesen és törvénytisztelően élünk, miért bánhatnak velünk kegyetlenül a törvényszegők és a kevésbé erényesek?

A társadalom fejlődésével tehát a vallásnak egyre több szenvedést kellett és lehetett enyhítenie. Ma is gyakran tapasztaljuk, hogy a szerencsétlen körülmények az embereket vallásosabbá teszik, és hogy a szegényebb társadalmi rétegek, földrajzi régiók és országok általában vallásosabbak a gazdagabbaknál. A világ országai közül azok, amelyekben az állampolgároknak legalább 80%-a a vallást a mindennapi élet fontos részének tartja, meglehetősen szegények: nemzeti össztermékük (GDP) nem éri el a 10 000 dollárt. Ezzel szemben a 30 000 dollár fölötti GDP-jűekben az előbbiek aránya csupán 17% és 43% közötti. Kivétel az Amerikai Egyesült Államok (még visszatérek rá), de itt is viszonylag több templom és több templombajáró van a szegényebb körzetekben, mint a gazdagabbakban, és a legerősebb vallási elkötelezettség meg a legradikálisabb keresztény irányzatok a leginkább leszakadt és marginalizálódott társadalmi csoportok körében találhatók.

Első látásra meglepő lehet, hogy a vallás fennmaradt vagy épp erősödött abban a modern világban, ahol magyarázó szerepét átvette a tudomány, az élet veszélyes kiszámíthatatlanságát pedig csökkentette a technika és a társadalom nagyobb mértékű szervezettsége. Sikere egy további tényezőn alapulhat: azon, hogy általa az ember képes értelmet tulajdonítani különben értelmetlen, céltalan és múlékony életének. A tudomány ebben nem segít, sőt, kifejezetten azt sugallja, hogy az élet nem több, mint a gének versenye a túlélésért, amiben nekünk, mint egyéneknek, semmi önálló jelentőségünk nincs. Néhány ateista szerint a teodícea problémája is álprobléma, mert a jó és a gonosz csupán emberi definíció: ha valakit elüt egy száguldó Porsche vagy felfal a gyomorrák, az mindössze véletlen balszerencse, és az evilági szenvedésekért semmi nem kárpótol a túlvilágon, mivel túlvilág nem létezik. Ha azt mondjuk neki: „Nem akarok ilyet hallani, ez nem lehet igaz, a tudomány mutasson utat ahhoz, hogy az élet értelmét megtaláljuk”, akkor ő csak fölényesen mosolyog, és közli, hogy kívánságunk naiv és hiábavaló. (Talán idézi Donald Rumsfeldet, aki az iraki háború alatti fosztogatásokról annyit mondott, majdhogynem a vállát vonogatva, hogy efféle dolgok „megtörténnek”.) Csakhogy agyunkat az evolúció évmilliók alatt olyanra faragta ki, hogy az élet értelme nélkül hiányérzetünk legyen. Ha nem kapjuk meg a tudománytól, a valláshoz fordulunk érte. Részben – nyilván nem teljesen, de részben mindenképp – ez lehet az oka annak, hogy az Egyesült Államok, amely világelső a tudományban és a technikában, egyúttal a legvallásosabb a gazdag fejlett világ országai között. (Az okok között bizonyára szerepel továbbá a nagy életszínvonalbeli különbség az amerikai gazdagok és szegények között, legalábbis Európával összevetve.)

Szerveződés és engedelmeskedés

Hátra van még a vallás négy jellegzetessége: szabványosított szervezet, politikai engedelmességre tanítás, formalizált erkölcsi normák az idegenekkel szembeni viselkedéshez, és a háborúk szentesítése. Ezek a kisléptékű társadalmakban hiányoznak, együtt jelentek meg a fejedelemségekkel és az államokkal, majd az utóbbiak modern világi változataiban a szerepük ismét csökkent.

Nekünk evidens, hogy a vallásnak megvan a maga jól definiált szervezete. A legtöbb modern vallásban léteznek papok (illetve tiszteletesek, rabbik, imámok stb.), akik munkájukért fizetést vagy ellátást kapnak; templomok (illetve szentélyek, zsinagógák, mecsetek stb.); szent könyv (Biblia, Tóra, Korán stb.); szertartások, azokon speciális ruhaviselet; képzőművészeti és zenei művek. Egy Los Angelesben felnőtt római katolikus bármelyik New York-i vasárnapi misén mindent ugyanolyan ismerősnek talál, mint otthon. A kisléptékű társadalmak vallásaiban mindez vagy nincs szabványosítva (szertartás, művészet, öltözék) vagy egyáltalán nem is létezik (pap, templom, szent könyv). Vannak ugyan sámánok, és közülük néhány kap némi ellenértéket a tevékenységéért, de ők sem tekinthetők teljes munkaidejű szakembereknek, éppúgy vadásznak vagy dolgoznak a mezőn, mint a horda vagy a törzs más tagjai. A kisléptékű társadalmak ugyanis nem termelnek annyi élelemtöbbletet, hogy képesek legyenek specialisták eltartására, legyenek azok főnökök, adószedők, kézművesek vagy épp azok, akik a vallást szolgáltatják. Csak a népesség és a termelékenység egy bizonyos szintje fölött vált lehetővé, hogy a társadalom rétegekre tagolódjon, ekkor azonban a rétegekre tagolódás egyúttal szükségszerű is volt; és mint rögtön megmagyarázom, pont ebben a folyamatban játszott igen hasznos szerepet a jól szervezett vallás.

A rétegeződésnek ugyanis van egy alapvető feltétele a terméktöbbleten kívül: az, hogy a termelő rétegek hajlandók legyenek termékeik egy részét átadni a nem termelőknek. A mai, fejlett rétegeződésű demokráciákban mindnyájan találkozunk azzal a kérdéssel, kiváltképp választások előtt, hogy mivel érdemlik ki ezek a bürokraták az adónkból finanszírozott, zsíros fizetésüket. Ha értjük az első fejedelemségek működését – az ókori Egyiptomtól és Mezopotámiától a polinéz Hawaii-szigeteken át az Inka Birodalomig –, akkor e feltétel teljesülését nagyban elősegítették az olyan vallások, amelyek szerint a fejedelem az istenek rokona, vagy épp isten maga is, aki fontos dolgokat „el tud intézni” ezeknél a felsőbb hatalmaknál. Közbenjárására eső fog esni, mikor a növényeknek erre van szükségük, és egyáltalán, jó lesz a termés. A fejedelem és hivatalnokai egy sereg gyakorlati hasznot is hajtanak azzal, hogy megszervezik a társadalom infrastruktúráját, azaz utakat, öntözőműveket, tárolóépületeket stb. építtetnek és tartatnak rendben, de a nép számára ez a szolgálatuk nem indokolja létüket olyan közvetlenül és könnyen érthetően, mint az isteni világrendben elfoglalt helyük. A termelőktől beszedett adóból egyúttal a hadsereget is fenntartják, amely egyrészt védi a területet és elhódít másokat a szomszédoktól, másrészt elnyomja a parasztok esetleges lázadozását, harmadrészt leköti azoknak a fiatal nemeseknek az ambícióit, akik a főnök hatalmára veszélyesek lehetnek. Ahogy a korai teokratikus államok kinőtték magukat olyan birodalmakká, mint Babilon vagy Róma, a tetszés szerint felhasználható élelem és munkaerő egyre nagyobb mennyisége lehetővé tette, hogy a vallás intézményeit egyre impozánsabb külsőségekkel lássák el. Máig fennmaradt leghatalmasabb és legdíszesebb épületeik szinte mind vallási célokat szolgáltak, és elképzelhetjük, milyen lenyűgöző hatást tehettek a korabeli egyszerű emberekre. Ezért írta Karl Marx (lásd 9.1. táblázat), hogy az osztályelnyomás eszközeként a vallás „a nép ópiuma”.

A legutóbbi évszázadok zsidó-keresztény világában a vallás sokat vesztett abból a funkciójából, hogy az állam szolgálólánya legyen. Az uralkodó osztályok és politikusaik megtanulták a termelő osztályokat más módszerekkel irányítani és a társadalmat összetartani, mint az isteni elrendeltség eszméjével. De azért néhány mohamedán országban és Izraelben az állam és az egyház ma is eléggé egymásba olvad, Japánban és Olaszországban pedig csak nemrég váltak szét. Az USA bankjegyein Istenhez szóló fohász díszeleg, a Kongresszusban és a hadseregnél állami szolgálatban álló lelkészek működnek, és nyilvános szónoklatát minden elnök, akár a demokrata, akár a republikánus pártot képviseli, hagyományosan az „Isten óvja Amerikát” fordulattal fejezi be.

Viselkedési normák idegenekkel szemben

Minden nagy világvallásnak megvan a maga tanítása arról, hogy erkölcsileg mi helyes és mi helytelen, vagyis hogy „az embernek” hogyan kell viselkednie. Az erkölcs és a vallás közti kapcsolat azonban a hagyományos társadalmakban gyengébb, vagy teljesen hiányzik. Ott a társadalmi kötelezettségek erősen függnek attól, hogy ki kivel milyen viszonyban van. Az általam legjobban ismert Új-Guineában például másképp kell viselkedni a vérrokonokkal, a házasság révén rokonná váltakkal, a saját klán tagjaival és a más klánhoz tartozó falubeliekkel.

A viszony jellege eldönti, hogy kire hivatkozhatunk név szerint, kivel házasodhatunk össze, vagy kitől várható el, hogy megossza velünk ételét és házát. Ha netán összeverekszünk egy törzstársunkkal, a törzs összes többi tagja rokona vagy ismerőse egyikünknek vagy mindkettőnknek, így jó esély van rá, hogy még idejében szétválasztanak a komoly sérülések előtt. Az nem kérdés, hogy idegenekkel hogyan viselkedjünk, mert az idegenek mind valamelyik ellenséges törzs tagjai. Ha egy ilyennel találkozunk az erdőben, magától értetődik, hogy lehetőleg meg kell ölnünk, vagy ha ez kilátástalan, el kell menekülnünk előle; egy modern nyugati ember módjára csak úgy köszönni neki vagy netán beszélgetést kezdeményezni egyenértékű lenne az öngyilkossággal.

Így aztán körülbelül 7500 évvel ezelőtt egy új probléma bukkant fel, amikor egyes törzsi társadalmak sok ezer lakosú fejedelemséggé duzzadtak, ahol már messze nem ismerte mindenki egymást név és emberi viszonyok szerint. A társadalom instabillá vált, mert a viselkedés törzsi normái nem érvényesülhettek. Ha ugyanis idegenek, akik most már rutinszerűen egymásba botlottak, folyton-folyvást hajba kaptak volna, és a rokonok mindkét oldalon amúgy törzsi módra beavatkoztak volna dárdáikkal és nyilaikkal, majd a valószínű halálesetek nyomán elindult volna a bosszúk és ellenbosszúk szokásos sorozata, akkor a főnöknek és hivatalnokainak gyakorlatilag kilátástalan lett volna a népet bármiféle egységben tartaniuk. Hogy lehet például harcolni egy szomszéd ellen olyan harcosokkal, akik közben folyton azt lesik, mikor és hogyan nyírhatnák ki belső ellenségeiket?

A megoldást ismerhetjük saját társadalmunkból, és természetesen a fejedelemségek meg a korai államok fennmaradt régészeti dokumentumaiból is. Új viselkedési szabályok léptek életbe a társadalom minden tagjára érvényes módon, függetlenül attól, hogy ki kinek volt a rokona vagy ismerőse. E szabályok betartását a legfőbb politikai vezető (fejedelem vagy király) és tisztségviselői tették kötelezővé, ellenőriztették, büntették megszegőit, és ami most számunkra a lényeg, igazolták jogosságukat a vallás új funkciójával. Az emberek kicsi gyerekkoruktól azt tanulták, hogy az ily módon megszületett erkölcs követelményeit az istenek vagy más természetfeletti lények róják rájuk, ezért kötelező követniük őket. Ha nem követik, az istenek ellen követnek el bűnt, büntetésük tehát igazságos és szükségszerű. Ilyen erkölcsi normákra a mi kultúrkörünkben legnyilvánvalóbb példa a Tízparancsolat.

A közelmúlt kevésbé vallásos társadalmaiban az erkölcsös viselkedés szabályai részben már meghaladták vallási eredetüket. A tipikus mai ember, vallásos és vallástalan egyaránt, nem elsősorban azért tartózkodik például haragosainak megölésétől, mert Isten haragját féli, hanem egyrészt mert társadalmi környezete a vallástól függetlenül is kellően beléplántálta, hogy az emberölés helytelen, másrészt mert tudja, hogy ezért bebörtönzik. Régen azonban, az első fejedelemségektől az érett világi államokig, az erkölcsöt a vallás szentesítette, és tette ezzel lehetővé, hogy emberek tömegei együtt éljenek aránylag harmonikusan a kiterjedt politikai egység keretein belül. A társadalmi rendet a vallás részben ezzel a funkciójával biztosította, részben pedig azzal, hogy a vezetőkkel szembeni engedelmességre nevelt. Ahogy Voltaire cinikusan megjegyezte: „Ha Isten nem létezne, ki kellene találni.” Nézőponttól függően a vallásnak ez a szerepe vagy pozitív, mert elősegíti a társadalmi összhangot, vagy negatív, mert kezére jár az elnyomó elitnek a dolgozó tömeg kizsákmányolásában.

A háború igazolása

Mivel a törzsbeli viselkedést egyértelműen a rokonsági és házassági viszonyok szabályozzák, ott nem jelent erkölcsi nehézséget egy idegen törzs tagjainak megölése. Más azonban a helyzet, mikor az állam és az államvallás békére és felebarátaink szeretetére tanít. Háború esetén nincs mese, ölni kell – miután a katonának besorozott fiúk 18 évig azt hallották papjuktól és azt olvasták katekizmusukban, hogy „ne ölj”. Most egy 180 fokos fordulattal meg kell győzni őket, hogy bizonyos felebarátaikkal szemben ez a szabály nem érvényes.

Itt lép be a vallás egy további funkciója, egy olyan, ami fontos volt a kezdeteknél éppúgy, mint később végig. Vegyük példának megint a Bibliát és a Tízparancsolatot. Az ószövetségi zsidóknak evidens volt, hogy isteni parancsként követett szabályaik csakis és kizárólag saját népükön belül érvényesek: a Biblia tele van népirtások történeteivel, amit Teremtőjük hathatós segítségével véghezvittek. És milyen alapon? Hát azon, hogy az ellenséges népek nem az egyetlen Isten követői, azaz éppúgy halálos bűnben élnek vele szemben, mint a zsidó törvényszegők, akiket alkalmasint meg kell kövezni, tehát akikre a „ne ölj” nyilvánvalóan nem érvényes. A legtöbb vallásnak alapelvei közé tartozik, hogy birtokában van az igazság monopóliumának, a többi vallás mind helytelen. A múltban teljesen általánosan, és igen gyakran ma is, a hívőket arra tanítják, hogy e „gonosz” vallásokhoz tartozókat nemcsak, hogy szabad elpusztítani (kirabolni, elnyomni stb.), hanem egyenesen kötelező. Ez a sötét oldala azoknak a vonzó jelszavaknak, amelyek összekötik Istent a Hazával: God and country, por Dios y por España, Gott mit uns, és így tovább. A vallási alapon fanatikus gyilkosok hosszú történelmi hagyományt tudhatnak maguk mögött, még ha ez a mi szemünkben nem is menti fel őket.

Az Ószövetség Istene megparancsolta választott népének, hogy mikor hadseregük egy ellenséges, de szintén zsidó városhoz ér, attól függően járjanak el, hogy az ottaniak behódolnak-e nekik. Ha igen, rabságba hajtják őket, ha nem, ezt csak a nőkkel és gyerekekkel teszik, a férfiakat meg kell ölniük. Ha azonban hamis istent imádó városról van szó, például kánaánitákéról vagy hettitákéról, akkor nincs kegyelem, mindnyájukra halál vár. Józsué könyve elismerően leírja, hogy a címében szereplő hadvezér e parancsot maradéktalanul teljesítette négyszáznál is több város meghódításakor. A Biblia rabbinikus kommentárgyűjteménye, a Talmud, elemzi azokat a lehetséges félreértéseket, amiket okozhat a „Ne öld az igaz Isten híveit” és az „Öld a hamis istenek híveit” elve közötti konfliktus. Egyes kommentátorok szerint például gyilkosságban bűnös az az izraelita, aki szándékosan megöl egy másik izraelitát, ártatlan az, aki szándékosan megöl egy nem izraelitát, és szintén ártatlan az, aki követ dob egy olyan csoportra, amely kilenc izraelitából és egy nem izraelitából áll. Az utóbbi verdikt azon alapul, hogy az illető talán a nem izraelitára célzott.

Legyünk igazságosak: ez a szemlélet az Újszövetségre már sokkal kevésbé jellemző. Krisztus erkölcsi elvei a mózesi elvekhez képest messze elmozdultak abba az irányba, hogy minden ember a felebarátunk, és egyenlő elbánást érdemel. Ám a gyakorlatban a történelem legnagyobb népirtásait európai keresztény gyarmatosítók követték el más földrészeken, és ezeket szentesítve érezték mind az Ó-, mind az Újszövetség erkölcsi tanítása szerint.

Új-Guineában soha nem tapasztaltam, hogy a gyilkosság indokául bármiféle vallási elvet hoztak volna fel, akkor sem, ha saját csoportjukon kívüliekkel tették. Pedig sok barátom elmesélte, hogy részt vett szomszédos törzsek népirtó szándékú megtámadásában. Arról sem esett szó, hogy Istenért vagy az igaz vallásért készek lettek volna meghalni, vagy egyáltalán feláldozni magukat bármiféle ideál védelmében. Szemléletük éles ellentétben áll az állam kialakulásával együtt született és a vallás által támogatott szemlélettel, amely szerint az Isten által kijelölt vezérnek engedelmeskedni kell, a Tízparancsolat-szerű erkölcsi utasítások csak saját honfitársaikkal szemben kötelezőek, és az ember legyen kész élete feláldozására más állam polgáraival (vagyis pogányokkal) vívott harcokban. Ez a szemlélet teszi olyan veszélyessé a vallási fanatikusokat: követőik egy törpe kisebbsége (pl. 2001. szeptember 11-én 19 személy) úgy hal meg az elveiért, hogy közben egész közösségük nevében és hozzájárulásával az ellenségből sokkal többet ölnek meg (például a 2001-es akcióban 2996 személyt). Az erkölcsileg szentesített kegyetlenség az utóbbi 1500 évben azzal érte el tetőpontját, hogy keresztények és muzulmánok ölték, rabszolgává tették és saját vallásukra erőszakkal áttérítették egymást (meg egyéb „pogányokat”). A 20. században az európai államok merőben világi alapokat is találtak más európai államok polgárait milliószám legyilkolni, de a vallási fanatizmus bizonyos társadalmakban továbbra is erős maradt.

Az elkötelezettség kimutatása

A vallástalan emberek a vallás számos jellegzetességét furcsának találják. Ilyen az általuk irracionálisnak érzett természetfölötti hit – különösen annak sokféle változata, melyekből mindenki legfeljebb egyet fogad el –, a gyakran fáradságos és költséges, vagy épp önveszélyes vallásgyakorlási követelmény, és olyan erkölcsi elvek hirdetése, amiket csak hittársaikkal szemben tartanak kötelezőnek, noha megfogalmazásuk sokkal általánosabb. Kívülről (mondjuk az Andromédáról) nézve mindez a sok furcsaság magyarázatra szorul.

Egy lehetséges megoldás annak észrevétele, hogy minden vallás hívei szükségét érzik elkötelezettségük nyilvános és megbízható kinyilvánításának. Mivel idejük nagy részét egymás társaságában töltik, gyakran kell számítaniuk egymás támogatására egy olyan világban, ahol sokan mások az ő hitüket nem osztják, vagy épp ellenségesek azzal. Biztonságuk és boldogulásuk, néha még az életük is függ attól, hogy hittársaikat azonosítani tudják, tehát meggyőződjenek arról, hogy kikkel bízhatnak meg egymásban. A kérdés tehát az, hogy az elkötelezettségnek különféle bizonyítékai mennyire hihetőek.

Először is, a bizonyítéknak jól észrevehetőnek kell lennie. Másodszor olyannak, hogy nehéz legyen hamisítani előnyszerzés érdekében. Ezért a vallási „kitűzők” mindig költségesek: a rítusok, imádságok és énekek megtanulása és gyakorlása sok időráfordítást igényel, a zarándokutak meglehetősen fáradságosak, az adományok és áldozatok szó szerint anyagi költséggel járnak, a köznapi értelemben hihetetlen természetfölötti hit mások szemében ostobán és nevetségesen hat, néhány vallás pedig még azt is megköveteli, hogy az ember megcsonkítsa a saját testét például körülmetéléssel vagy ujjpercek levágásával. Ha azt látjuk, hogy valaki hajlandó ilyen életre szóló következményeket vállalni, sokkal jobban hiszünk neki, mintha egyszerűen csak kijelentené, hogy „Bízz bennem, mert ugyanolyan kalapot hordok, mint te.” (A kalaphoz olcsón hozzájuthatott az illető akár tegnap, és semmi garancia rá, hogy holnap nem fogja-e sutba dobni.) Ugyanaz a helyzet, mint a biológiában: az evolúció kutatói megállapították, hogy sok állati jelzés azért költséges, hogy viselőjének fittségét minél hihetőbben bizonyítsa. Híres példa a hím pávák farktollazata, amelynek láttán, ha elég nagy, a nőstény biztos lehet abban, hogy az illető hímmel párosodva megfelelő géneket biztosít utódainak a túléléshez.

A vallás csoportösszetartó funkcióját jól példázza a közelmúlt amerikai kommunáinak története. Az Egyesült Államokban az ország megalakulása óta sokan kísérleteztek azzal, hogy közös ideálokat valló emberek szoros közösségben együtt éljenek. A kommunák egy része vallási alapon szerveződött, másik részük vallás nélkül, elsősorban az 1960-as és 70-es években. Egy ilyen közösségre a modern világban elég nagy bomlasztó nyomás nehezedik, egyrészt belső pénzügyi, gyakorlati, szexuális és egyéb feszültségek miatt, másrészt kívülről, azért, mert tagjaira a külső világ sokféle vonzó hatást gyakorol. Nagy többségük még alapítóinak életében felbomlik, fokozatosan vagy robbanásszerűen. Egy barátnőm például a hatvanas években részt vett egy kommuna alapításában Észak-Kalifornia egy idillikus, alig lakott részén; legtöbb társa azonban előbb-utóbb mind elszivárgott az elszigeteltség, az unalom, az egymással való veszekedések és más okok miatt, míg végül ő maradt ott egyedül.

Richard Sosis összehasonlította a 19. és a korai 20. századi vallásos és vallástalan amerikai kommunák tényeit. Mára csaknem mind felbomlott vagy kihalt, szám szerint 199 darab, kivéve a hutterita felekezet 20 közösségét, amelyek viszont igen sikeresek lettek. A felbomlások előtt mindig megfigyelhető volt a hit gyengülése a közös eszmében. A kudarchoz néha hozzájárult természeti csapás, egy karizmatikus vezető halála és a környezet ellenségeskedése is. A megszűnés évenkénti valószínűsége mindenesetre négyszer akkora volt a vallástalan kommunákban, mint a vallásosakban. Úgy látszik, a vallási ideológiák hatékonyabban ösztönzik az embereket arra, hogy ragaszkodjanak egy akár irracionális hithez, akkor is a csoport tagjai maradjanak, ha a távozás ésszerűbb, és hajlandók legyenek vállalni tulajdonaik közössé tételét még az esetleges potyázókkal is. Sosis elemzéséhez hasonló képet mutatnak az izraeli kibucok, amelyek közül a vallási alapon szerveződők sikeresebbek lettek a vallástalanoknál, annak ellenére, hogy a vallás gyakorlása többletköltséggel járt (például a hét egy napján egyáltalán nem dolgozhattak).

A vallás sikerének mértékei

A vallás furcsa tulajdonságainak egy másik magyarázatára hasznosnak találom David Sloan Wilson evolúcióbiológus megközelítési módját, amellyel arra a kérdésre keresünk választ, hogy a világ vallásainak „túlélési sikere” milyen tényezőkön múlik. Jelenleg miért van például a világon egymilliárdnál több római katolikus, 14 millió zsidó és 0, azaz nulla albigens manicheus (egy valaha népes keresztény szekta, amely a jó és a gonosz túlvilági erők örök harcából indult ki)?

Egy vallás híveinek száma nyilván azoknak a folyamatoknak az egyensúlyától függ, amelyek ezt a számot növelik és amelyek csökkentik. A növekedés egyik tényezője, hogy az illető vallásra áttérnek hitetlenek vagy más vallásúak. A másik, hogy a hívőknek sikerül ugyanolyan hitűvé nevelniük a gyerekeiket is. A csökkenésé pedig, hogy a hívők meghalnak vagy áttérnek más vallásra. Oké, ez mind nyilvánvaló, vethetjük közbe, de hogyan lehet belőle megérteni, hogy mondjuk a katolikusok miért hisznek Krisztus feltámadásában, és a zsidók miért nem? Nos, pusztán a számokból természetesen nem lehet; a módszer ereje abban áll, hogy keretet ad a hívők számát növelő és csökkentő tényezők külön-külön elemzésére aszerint, hogy ezek a tényezők hogyan függnek az illető vallás hitének és gyakorlatának tipikus elemeitől.

Sikerhez az egyes vallásoknak eléggé más és más módszerei vezetnek. Például a 19. század egyik igen elterjedt amerikai felekezete, a shakereké, teljes cölibátust kívánt meg tagjaitól, tehát nem tudott gyarapodni azzal, hogy híveinek gyerekei is többé-kevésbé automatikusan a hívei legyenek. Viszont több évtizedig képes volt sok más vallásút magához vonzani. A másik véglet a judaizmus, amely több ezer éve létezik úgy, hogy egyáltalán nem törekszik mások megtérítésére. A térítő jellegű kereszténység és az iszlám árnyékában mégis fennmaradt más tényezőknek köszönhetően: a zsidó családokban a születési arány viszonylag magas volt, a halálozási arány pedig alacsony (kivéve az üldözések időszakait), az oktatásra helyezett nagy hangsúly sok munkaalkalmat eredményezett, erős volt a kölcsönös segítség hajlama az etnikumon belül, és más hit felvétele igen ritkán fordult elő. Az albigensek sorsát közvetlenül nem a jó és a gonosz harcában való hitük pecsételte meg, és nem is az, mintha kevés gyereket szültek volna, vagy hogy a hitük nem lehetett volna vonzó másoknak. Az ő pechjük egyszerűen az volt, hogy egy időben a katolikus egyház szent háborút hirdetett ellenük, sorra elfogták és megégették őket, végül beszorítva utolsó erődjükbe, amit aztán elfoglaltak és lakóit szintén kivégezték.

A nyugati vallások történetének egyik legfogósabb kérdése, hogy időszámításunk első évszázadában a Római Birodalom rengeteg szektája közül miért éppen a kereszténység tört előre annyira, hogy nemsokára az abszolút uralkodó vallás legyen. Wilson módszerével e kérdésre elég meggyőző választ adhatunk. A késő római időkben a kereszténységnek volt néhány figyelemre méltó sajátossága, amelyek előnyt biztosítottak neki, azon kívül is, hogy hívei fanatikusan térítettek. A keresztény családokban a gyerekeket igen értékesnek tekintették, jobban vigyáztak rájuk, mint amennyire a birodalomban szokás volt, így viszonylag (csak viszonylag) kevés halt meg belőlük felnőtt kora előtt. A keresztény felfogás többre értékelte a nőket is, mint a rómaiak és a zsidók, és mint később maguk a keresztények. A keresztény szolidaritás intézményei számos hívő életét megmentették a nagy járványok idején. Végül, de nem utolsósorban, a keresztényi megbocsátás elve is fontos szerepet játszott. Félreértés ugyanis azt hinni, hogy ez az elv megkülönböztetés nélkül vonatkozik mindenkire, beleértve az ellenségeinket; valójában bizonyos körülmények között a megtorlás is beleillik és beletartozik, és mint a modern kutatás kísérletekkel és szimulációkkal kimutatta, hosszú távon az értelmes megbocsátás igencsak előnyös lehet.

Egy másik tanulságos példa a mormonoké. Az ő vallásuk az utóbbi két évszázadban a leggyorsabban terjedő vallások közé tartozott. Aki nem mormon, esetleg kételkedik Joseph Smith állításában, miszerint 1823. szeptember 21-én megjelent neki Moroni angyal (lásd 9.2. táblázat), valamint abban is, amire a mormonok „11 tanúja” (Oliver Cowdery, Christian Whitmer, Hiram Page és mások) megesküdött, miszerint ők látták és érintették a Mormonok könyvét tartalmazó aranylemezeket. És persze aki mindezt nem hiszi, elcsodálkozik: hogy lehet ekkora sikere egy ilyen valószerűtlen sztorira alapozott vallásnak?

Vegyük észre azonban, hogy egy vallás sikere közvetlenül nem azon múlik, hogy állításai tényszerűen igazak-e. Ha amúgy alkalmas rá, hogy híveit ösztönözze sok gyerek vállalására, azok gondos és a hitüket megtartó felnevelésére, általában olyan viselkedésre, amely segíti a társadalom zökkenőmentes működését, és részben ezekre építve vonzó képet mutat a másvallásúak felé, akkor tagjainak száma jó eséllyel növekedni fog. Wilson szavaival: „Még a valóságtól nagyon elrugaszkodott hiedelmek is lehetnek adaptívak, ha a valóságban adaptív viselkedésre motiválnak… Ugyanakkor az igaz tudás nem mindig elég ahhoz, hogy adaptív viselkedésre motiváljon. A szimbolikus hitrendszer időnként jobban beválik a tények ismereténél.”

A mormonizmus hittételei és gyakorlata kiemelkedően nagy népszaporulatot eredményezett: a mormonoknak tipikusan sok gyerekük van. Felekezetükben erősen egymást segítő és egymástól függő társadalmat alakítottak ki, gazdag és érzelmileg kielégítő közösségi élettel és munkára ösztönzéssel. Nagy hangsúlyt fektetnek a térítésre: a fiatal mormonoktól elvárják, hogy két évig hazájukban vagy külföldön misszionáriusként tevékenykedjenek. Jövedelmük 10%-át az egyháznak kell adományozniuk, miközben rendesen fizetik az állami és helyi adókat is. Ezek elég súlyos követelmények ahhoz, hogy aki vállalja őket, az a hitét garantáltan komolyan vegye. Ami pedig Moroni angyalt és az aranylemezeket illeti, mennyiben különböznek azok a Jézusnak és Mózesnek adott isteni kinyilatkoztatásoktól, azon kívül, hogy az utóbbiak óta sok évszázad telt el? No meg persze azon kívül, hogy adott esetben az egyiket a saját papunk mondja, a másikat meg az övék?

Wilson tud válaszolni a vallást ért erkölcsi kritikákra is, amelyek szerint nemes elveket hirdetve képmutatóan a másvallásúakkal szembeni kegyetlenségre buzdítanak vagy buzdítottak a múltban. A válasz lényege, hogy akárcsak a biológiai „fittség”, a társadalmi siker viszonylagosan értendő, azaz esetükben a többi vallással összevetve. Akár tetszik nekünk, akár nem, az egyes vallásoknak módjuk van terjeszkedni más vallások erőszakos irtása révén, és ezt gyakran teszik is. Wilson: „Valahányszor a vallásról beszélgetek, többnyire hosszú litániát kell meghallgatnom arról, hogy Isten nevében mennyi gonoszságot követtek el, legtöbb esetben egyes vallási csoportok más vallások hívei ellen. Hogy lehet így a vallás adaptív? Szerintem »könnyen«, ha a rátermettség fogalmát úgy értjük, ahogy értelme van, vagyis viszonylagosan. Fontos hangsúlyozni, hogy amikor egy viselkedést evolúciós szempontból magyarázunk, nincs helye erkölcsi megfontolásoknak.”

A vallás funkcióinak változása a történelemben

Most már jól láthatjuk, miért nehéz a vallást definiálni: funkciói sokat változtak fejlődése során, hasonlóan a halak elektromos szerveihez. Hét funkciója közül négy nem is volt jelen végig, öt pedig bár jelen volt, nem azonos fontossággal az egyes szakaszokban. Két funkció megnyilvánult és mindjárt fontos lett az intelligensen kérdező ember megjelenésekor i. sz. 50 000 előtt, majd az utolsó évezredekben gyengült: a természetfölötti hit (gyorsabb gyengüléssel), és a kontrollálhatatlan veszélyek miatti szorongás oldása rítusok révén. A többi öt funkció közül négy kezdetben hiányzott, egy pedig nem volt különösebben lényeges; hármuk csúcskorszaka a fejedelemségek és a korai államok idejére esik, kettőé pedig a kora reneszánszra. Utána ezek is vesztettek fontosságukból.

A 9.1. táblázat definícióihoz magam a következőt tenném hozzá: „A vallás olyan emberi vonások együttese, amelyek közös volta összeköt egyes társadalmi csoportokat és elválasztja őket más csoportoktól. E három vonás a természetfölötti világmagyarázat, a kontrollálhatatlan veszélyek miatti szorongás oldása rítusok révén, valamint vigasztalás az élet szenvedéseire és a halál tudatára. Közülük legalább egy minden vallásra jellemző, ám gyakran mind a három. A vallások a legkorábbiakat kivéve szabványos szervezettel rendelkeznek, politikai engedelmességre tanítanak, hirdetik a saját vallású idegenekkel szembeni toleranciát, és szentesítik a más vallásúakkal szembeni háborút.” Elismerem, ez a definíció hasonlóan tekervényes, mint a többi a 9.1. táblázatban, de úgy gondolom, megfelel a valóságnak.

Mi lesz a vallás jövője? Nos, ez valószínűleg attól függ, hogy a világ hogyan fog kinézni mondjuk 30 év múlva. Ha az életszínvonal globálisan növekszik, akkor a 9.1. táblázat első definíciója és a vallás 4. és 7. funkciói tovább vesztenek jelentőségükből, de a 2. és 3. funkció szerintem továbbra is fennmarad. Különösen az, hogy értelmet ad az egyéni életeknek és haláloknak, amelyek tudományos szempontból elhanyagolhatóknak tűnhetnek. Lehet, hogy az „értelem értelmetlenségének” tudományos nézete tárgyilagosan nézve helytálló, és a vallásos értelmezés nem több illúziónál, sok embernek mégis kielégítőbb magyarázat lesz. Ha viszont a világ nagy része benne ragad a nyomorban, vagy netán a világgazdaság hanyatlik, a globális életszínvonal csökken, és az erőszakos konfliktusok kiéleződnek, akkor a vallás összes funkciója újra előtérbe kerülhet, beleértve a természetfölötti hitet is. Fiaim nemzedéke majd megtudja, hogy így lesz-e.

9.1. ábra. A vallás funkcióinak változása az évezredek során

Hordák és törzsek i. e. 5000-ig

Fejedelemségek és államok keletkezése i. e. 5000-1

Európai vallásos államok kialakulása i.sz. 1600-ig

Modern szekuláris államok

1. Természetfölötti magyarázat

2. Szorongásoldás a rítusok által

3. Gyógyír a halálfélelemre és a fájdalomra

4. Szabványosított szervezet

5. Politikai engedelmességre szorítás

6. Viselkedési normák idegenekkel szemben

7. Háborúk igazolása

10. fejezet

ITT SOK NYELVET BESZÉLÜNK

Többnyelvűség – A világ összes nyelve – A nyelvek evolúciója – Földrajzi sokféleség – Hagyományos többnyelvűség – A többnyelvűség előnyei – Alzheimer-kór – Eltűnő nyelvek – Hogyan tűnik el egy nyelv? – Károsak-e a kisebbségi nyelvek? – Miért érdemes a nyelveket megőrizni? – Hogyan tudjuk védeni őket?

Többnyelvűség

Egy este, amikor húsz felföldivel az erdei tábortűz körül üldögéltünk, a társalgás részben a közös tók piszin (azaz pidzsin-angol) és motu nyelven folyt, de közben kisebb csoportokban számos más nyelvet is lehetett hallani. Csak úgy kíváncsiságból körbejártam, és megkérdeztem mindenkitől, hogy társalgási szinten hány nyelvet tud; a legkevesebb 5 volt, a legtöbb 15, a tipikus 8 és 12 közötti, és az angol kivételével egyiket sem könyvből tanulták.

Ez a helyzet egyáltalán nem ritka Új-Guineában, ha több törzs tagjai vannak együtt. Ahogy ahhoz is már régebben hozzászoktam, hogy mikor nagyobb távolságot teszek meg, a helyi nyelv minden 20-30 kilométer után más lesz. Nemcsak a Felföldön van így: egyik alföldi barátomtól tudom, hogy a falujuk pár kilométeres körzetében nem kevesebb, mint öt nyelven beszélnek, amiket ő mind megtanult már gyerekkorában a játszópajtásaitól. Utána az iskolában pedig még hármat.

Új-Guineában a helyi nyelvek nem ugyanannak a nyelvnek kissé eltérő dialektusai. A legtöbbjük teljesen más, akár távoli nyelvcsaládokhoz is tartozhatnak. Némelyik például tonális, mint a kínai nyelvek, azaz bennük a szótagok kiejtési hangmagassága információt hordoz. Nálunk az Egyesült Államokban az egynyelvűség a tipikus, Európában a műveltebbek is rendszerint csak két-három nyelvet tanulnak meg az anyanyelvükön kívül. Ezzel összevetve az új-guineaiak tábortűz körüli hangzavara jól példázza a különbséget kisléptékű és a népes modern társadalmak nyelvhasználata között – azét a különbségét, ami a következő évtizedekben valószínűleg még nőni fog. Saját múltunkban az egyes nyelvek tudóinak száma kisebb volt, mint ma, a második nyelvet többen tanulták meg gyerekkorukban közvetlen érintkezéssel, és az egynyelvűek viszonylag kevesebben voltak. Valamivel jobban hasonlítottunk tehát az új-guineaiakhoz.

Ma a nyelvek gyorsabban halnak ki, mint bármikor előbb az emberiség több tízezer éves történelmében. Ha a pillanatnyi tendencia folytatódik, az általunk örökölt nyelvek 95%-a 2100-ra eltűnik; vagy eltűnőfélben lesz, mert már csak néhány idős ember beszéli majd. Ma körülbelül kilencnaponként kihal egy nyelv; ráadásul nyom nélkül hal ki, mivel tanulmányozására és dokumentálására nincs elég nyelvész. A nyelvek sorsa tehát hasonló az élővilág növény-és állatfajainak sorsához, amelyek kihalási ütemével a biológusok képtelenek lépést tartani. Csak a nyelvek tragédiájára a laikus nagyközönség kisebb figyelmet fordít. Pedig a nyelv nemcsak önmagában érték: mindegyik sajátos kultúrát hordoz, egy-egy beszéd-és gondolkodásmódot közvetít, nemkülönben a többitől eltérő irodalmat és világképet. Minél több tűnik el közülük, annál kevesebb marad meg kulturális örökségünkből.

Olvasóim közül sokan talán nem értenek egyet velem. Eszükbe jut, hogy az országon belüli nyelvek elősegítik polgárháború kitörését, vagy hogy megnehezítik az oktatást. Úgy gondolhatják, hogy a sok nyelv a hagyományos társadalmaknak azon sajátosságai közé tartozik, amiktől szívesen válunk meg, akárcsak a törzsi háborúktól, a gyermekgyilkosságoktól, az öregek magára hagyásától vagy a gyakori éhínségtől.

És vajon egyénileg jó vagy rossz nekünk, ha több nyelvet beszélünk? Egy újat folyékony beszédkészségig megtanulni kétségtelenül sok időt és erőfeszítést igényel; nem járunk jobban, ha ezt hasznosabb jártasságok megszerzésére fordítjuk? A válaszon én magam sokat gondolkodtam, és most szeretném Önöket is elgondolkodtatni a pró és kontra érvek ismertetésével – aztán majd ki-ki eldönti, hogy melyik véleményhez érzi magát közelebb.

A világ összes nyelve

A ma vagy a közvetlen közelmúltban beszélt nyelvek száma körülbelül 7000. Meglepő, ugye? A legtöbben csak néhány tucatot tudnánk megnevezni, óriási többségük ismeretlen előttünk. Nem csoda: a legtöbb létező nyelvet igen kis létszámú, írástudatlan népek beszélik, messze a mi iparosodott világunktól. Európában, Oroszországot nem számítva, a nyelvek száma száznál kevesebb, míg Afrikában ezernél több, az indiai szubkontinensen ugyanúgy, csak Nigériában 527, Kamerunban 286, a csendes-óceáni Vanuatu szigetországában pedig (amelynek területe kisebb, mint 13 000 négyzetkilométer) 110. A legnagyobb nyelvi változatosság Új-Guineában található, ezer körüli nyelvvel; itt teljesen különböző nyelvcsaládok tagjaiból is sok került egymás mellé alig nagyobb területen, mint Texas.

A 7000 nyelv közül kilenc „óriás” tartozik a világ népességének több mint egyharmadához, külön-külön 100 millió vagy még több fővel. A vitathatatlan világelső a mandarin, 700 millió kínai anyanyelve. Utána következik a spanyol, az angol, az arab, a hindi, a bengáli, a portugál, az orosz és a japán, nagyjából ebben a sorrendben. A létszám szerinti felső 1% nyelveit együtt a világ lakóinak csaknem 80%-a beszéli.

Ha a Föld közel 7 milliárdos lakosságát elosztjuk a nyelvek hétezres számával, egy-egy nyelvre átlag 1 millió beszélőt kapunk. De mivel a kilenc „óriás” ezt az átlagot irreálissá teszi, helyette érdemes inkább az úgynevezett mediánnal számolnunk, ami azon nyelv beszélőinek száma, amelyik a sorrendben pont középen helyezkedik el. Ez a fajta középérték már csak néhány ezer fő. Más szóval, a világ nyelveinek felét nem beszélik többen néhány ezer embernél. Sok közülük pedig olyan nép nyelve, amelynek létszáma mindössze 60 és 200 között van.

No de ez a 7000 nyelv valóban mind különbözőnek tekinthető? Mi a különbség két nyelv és ugyanannak a nyelvnek két dialektusa között? A szomszédos népek nyelve néha erősen egymásba olvad; lehet, hogy 100%-ban megértik egymást, lehet, hogy csak 75%-ban vagy 45%-ban, és így tovább. A nyelvészek gyakran 70%-nál húznak egy határt: ennél nagyobb arányú megértés esetén a két nyelvet már csak két dialektusként definiálják. Ez persze önkényes, de egy folytonos skála esetén bizonyos önkény elkerülhetetlen.

Vannak azonban nehézségek ezzel a 70%-os definícióval is, mikor a gyakorlatban alkalmazni akarjuk. Például mi van, ha az egymás utáni A-B-C-D-E-F-G-H falvakban mindenki megérti a szomszédját, de A és H lakói már egyáltalán nem, mert közben a dialektus folyamatosan változik? Vagy ha a kölcsönös megértés aszimmetrikus: portugál nyelvű barátaim például azt mondják, ők megértik a spanyolt, de spanyol nyelvű barátaim az ellenkezőjét állítják a portugálról. Még nagyobb probléma, hogy a nyelveket nemcsak tisztán nyelvészeti alapon szokás definiálni, szerepet játszanak politikai és etnikai szempontok is. Ahogy egy vicces nyelvész-aforizma mondja: „Nyelv az a dialektus, ami mögött van saját hadsereg és haditengerészet.” A spanyol és az olasz például a 70%-os definíció szerint talán csak két dialektus volna – kis gyakorlattal a spanyolok és az olaszok egész jól megértik egymást –, mégsincs senkinek kétsége afelől, hogy két külön nyelvről van szó. Hogyne, hiszen ez a két ország ezer évnél is régebben külön politikai egységnek számít, külön kormánnyal, iskolarendszerrel, kultúrával, meg persze hadsereggel és haditengerészettel. És fordítva: számos európai ország annyira különböző dialektusú részekből áll, hogy ezek lakói gyakorlatilag nem értik egymást, a nemzeti kormány azonban kitart amellett, hogy létezik egyetlen közös nemzeti nyelv. Példa: északnémetek és bajorok, északolaszok és szicíliaiak a német, illetve az olasz nyelvterületen belül.

Európában ezek a letagadott nyelvi különbségek hatvan éve még feltűnőbbek voltak, mára a televízió és a felgyorsult belső lakhelyváltoztatás a dialektusokat közelebb hozta egymáshoz. 1950-ben, első nagy-britanniai utamon, szüleimmel és Susan testvéremmel meglátogattuk egy kis kelet-angliai városban lakó barátainkat. Míg a felnőttek beszélgettek, Susan és én sétálni mentünk a városközpont bájos régi utcáin, majd egyre távolabb, míg egyszer csak kiderült, hogy már nem emlékszünk a visszaútra. Meg akartunk kérdezni egy járókelőt, abban a reményben, hogy családi barátainkat névről ismeri. Ő viszont még az amerikai akcentussal feltett kérdésünket se értette, hiába beszéltünk lassan és (szándékunk szerint) tagoltan. Szerencsére Grantham-Hilléket tényleg ismerte, és a név többszöri ismétlése nyomán rájött, mit akarunk. Hosszan magyarázgatta, merre kell mennünk – amiből viszont mi nem értettünk egy szót sem, határozottan azzal az érzéssel, hogy a bácsi nem is angolul beszél. Mivel azonban mutogatott is, legalább azt megtudtuk, hogy merre induljunk el, és így aztán egy idő múlva ráismertünk egy épületre Grantham-Hillék házának közelében. (Így kerülhettem el később például Új-Guineába, ahelyett, hogy még mindig ott bolyonganék közben felnőtt testvéremmel kézenfogva azok között a csinos kovakő kerítéses utcák között…) Az utóbbi évtizedekben persze az angliai dialektusok erős egységesülésen mentek át, amennyiben mind közeledtek a közös „BBC-English” felé.

Ha a 70%-os definíciót szigorúan alkalmaznák mondjuk Olaszországban, akkor több ottani dialektus a külön nyelv státuszára emelkedne, de Itália nyelvi változatossága még akkor is messze elmaradna az újguineai változatosság mögött. Ha az olasz dialektusokat átlagosan ugyanúgy csak négyezren beszélnék, mint ÚjGuinea nyelveit, az olaszoknak 10 000 nyelvük lenne, ami nyilván még a legvérmesebb olasz szeparatisták szerint is irreális. Bárhogy is nézzük, nyelvileg ÚjGuinea bármelyik európai országnál aránytalanul változatosabb.

A nyelvek evolúciója

Hogy jött létre az a helyzet, hogy a világon 7000 nyelv létezik, nem egy közös? Az internet és a Facebook előtt is több tízezer évig érintkeztek egymással a szomszédos népek, házasodtak, kereskedtek, alkalmuk volt szavakat éppúgy átvenni egymástól, mint eszméket és viselkedési formákat. Már akkor is kellett lennie valami olyan hatásnak, amitől az érintkezés dacára a nyelvek elkülönültek és úgy is maradtak.

Lássuk, hogyan történt ez! A nyelv változásait minden idősebb ember ma is tapasztalhatja néhány évtized alatt: egy-egy szó kikopik a használatból, miközben újak születnek, és a kiejtésben szintén bekövetkezik néhány kis eltolódás. Valahányszor például Németországban járok, ahol 1961-ben hosszabb ideig tartózkodtam, a fiatal németek több új szó értelmét kénytelenek nekem megmagyarázni (händi, mint maroktelefon stb.), miközben nekem a számra jönnek olyanok, amik nekik már soha („jener/jene”, mint „ez/az” stb.). Ezzel együtt még mindig jól megértjük egymást. 40 év alatti amerikai olvasóim valószínűleg kevesen tudják, mit jelentett gyerekkoromban a ballyhoo (hűhó), amikor viszont még nem létezett a to google ige (keresni valamit a google-ban). Pár évszázad alatt az ilyen változások úgy felhalmozódhatnak, hogy egy valaha ugyanazt a nyelvet beszélő közösség földrajzilag szétvált részei már nehezen értik meg egymást. Némiképp így jártak az amerikaiak és az angolok, az európai és a kanadai franciák, vagy még inkább a hollandok és a dél-afrikai búrok. 2000 év múlva a különbség már akkora lehet, mint ma a francia, a spanyol és a román nyelv között, amelyek közös őse a latin, vagy az angol és a német között, amely mindkettő az ősgermánból alakult ki. 10 000 év pedig elég ahhoz, hogy a nyelvészek két nyelvet két különböző nyelvcsaládba soroljanak felismerhető rokonság nélkül.

A nyelv spontán fejlődése tehát a különvált népek szókincsét és kiejtését szükségképp eltávolítja egymástól. De fennmarad a kérdés, hogy az eltávolodott nyelvek miért nem közelednek ismét a népek érintkezése során. Ez különösen a nyelvi határokon lenne várható: a német-lengyel határ közelében például német és lengyel falvak vannak egész közel egymáshoz, mégis mindenki a saját német, illetve lengyel nyelvének helyi változatát beszéli, nem valamiféle keveréket. Miért?

A keverék ellen valószínűleg a nyelv egyik alapvető funkciója szól: az, hogy rögtön felismerhető jele egy csoporthoz való tartozásnak. Háború esetén például egy kém sokkal könnyebben felölti az ellenség uniformisát, mint ahogy a nyelvét, különösen pedig a kiejtését utánozza. Aki a mi nyelvünket beszéli, az közülünk való, honfitársunk; szívesen támogatjuk, ha szüksége van rá, vagy legalábbis nem fogadjuk mindjárt gyanakvóan. Aki más nyelvet beszél, az idegen, és esetleg veszélyes is lehet. A barát és az idegen közti megkülönböztetés ma is működik: képzeljük magunkat például turistának Üzbegisztánban, aki egyszer csak meghall valakit a saját anyanyelvén beszélni. Biztos, hogy megkönnyebbülést érez, igaz? Még inkább így lehetett abban a hagyományos múltban, amikor a barát és az idegen különbsége nagyjából azonos volt a barát és az ellenség különbségével (lásd 1. fejezet), vagyis az ember élete múlhatott azon, hogy e különbséget idejében észrevegye. Fontos tehát, hogy saját közösségünk nyelvét beszéljük, ne pedig valamilyen keveréket, ami hovatartozásunkat homályban hagyná. Egy nyelvhatár körül ekkor mindkét oldallal meg tudnánk értetni magunkat, de egyik sem tekintene „a saját kölykének”, azaz nem számíthatnánk rá. Ez a szempont indokolhatja, hogy a szétvált nyelvek nem olvadtak ismét össze, hogy egyetlen nagy világdialektust alkossanak.

Földrajzi sokféleség

A nyelvek egyenlőtlenül oszlanak el: a világ területének 10%-a tartalmazza a nyelvek felét. A változatosság alsó szélén a három legnagyobb ország áll: Oroszországban körülbelül 100, Kanadában 80, Kínában 300 nyelvet beszélnek. A másik szélen van ÚjGuinea kb. 1000 nyelvvel és Vanuatu apró szigetországa száztízzel. Egy-egy nyelv átlagos földrajzi kiterjedése Oroszországban 170 000, Kanadában 127 000 és Kínában 31 000 km^2, míg Új-Guineában csak 780, Vanuatun pedig 110 km^2. Mi az oka a változatosság ilyen nagy földrajzi különbségeinek?

A nyelvészek már felismertek ökológiai, társadalmi-gazdasági és történelmi sajátosságokat, amelyek statisztikailag összefüggnek az ezer négyzetkilométerre jutó nyelvek számával. Mivel azonban ezek a sajátosságok hasonlóképp összefüggnek egymással is, nem nyilvánvaló, hogy közülük melyik mennyire hat a nyelvre. Hadd világítsam meg ezt a problémát egy könnyebben érthető példán! Statisztikailag igazolt tény, hogy akiknek van Rolls-Royce autójuk, azok tovább élnek az átlagnál. Meglehetősen valószínű azonban, hogy az egészségre közvetlenül nem a híres luxusautó birtoklása hat: inkább az a helyzet, hogy gazdag tulajdonosaik többet költhetnek az elérhető legjobb orvosi ellátásra, ezért lesznek hosszabb életűek. A nyelvi változatosság igazi okaira is úgy jöhetünk rá, ha a statisztikai összefüggések mögé nézünk. A statisztikának erre is vannak módszerei, de az eredményt illetően a nyelvészek között pillanatnyilag még nem alakult ki egyetértés.

Ökológiai szempontból a nyelv változatosságával a földrajzi szélesség, a biológiai termőképesség, az éghajlat és a helyi ökológiai viszonyok változatossága alakul valamennyire párhuzamosan. Az Egyenlítőtől a sarkok felé haladva egyre kevesebb nyelv van területegységenként: ha minden más tényező azonos, a trópusi országokban több nyelvet beszélnek, mint a nagyobb szélességi fokokon. Ugyanazon a földrajzi szélességen a nyelv és az éghajlat változatossága ellenkező irányban mozog: akkor van több nyelv, ha az országon belül az éghajlat kiegyenlített, mint például a trópusi esőerdők övezetében, szemben például az évszakonként jobban változó szavannákkal. (Itt mindjárt láthatjuk az összefüggést a földrajzi szélesség és az éghajlat hatása között, hiszen a sarkok felé haladva a hőmérséklet és a csapadékszint szintén egyre ingadozóbb.) Nagyobb a nyelvi változatosság a termékenyebb vidékeken, mint a terméketleneken, amit részben szintén okozhat a terméketlen vidékek (pl. sivatagok) évszakos változékonysága. Végül a hegyes-völgyes tájak rendszerint szintén több nyelvet hordoznak, mint az alföldek.

Mindez még csupán statisztikai összefüggés, nem oksági magyarázat. Ez utóbbira a szakemberek a népesség méretét, az emberek költözési hajlamát és gazdasági stratégiáit javasolták magyarázatként. Először is, minél többen beszélnek egy nyelvet, annál valószínűbb, hogy az sokáig fennmarad, tehát a viszonylag kis termékenységű területek, ahol kevesen élnek, hosszú távon kevés nyelvi közösséget tudnak fenntartani. Termékeny vidékekre értelemszerűen ennek ellenkezője érvényes. Az Északi-sarkvidéken egy-egy népnek sok tízezer négyzetkilométerre van szüksége, míg az Egyenlítőhöz közelebb elég lehet pár száz négyzetkilométer. Másodszor, ahol a környezet évszakonként és évről évre keveset változik, ott a lakosság könnyebben rendezkedhet be letelepedett életmódra, és kevésbé van szüksége külső kereskedelmi kapcsolatokra a megélhetéshez; ezért viszonylag kis területen sokáig élhet intenzív külső hatások nélkül, és van ideje saját, a szomszédokétól eltérő nyelv kialakítására. Ugyanezt a hatást fejtik ki a térben erősen változó ökológiai viszonyok. A hegylakók nyelve például alkalmazkodik a legeltető állattartás életmódjához, eltérően a hegyek lábánál élő földművelők és nem sokkal messzebb a síksági szavannalakók vagy halászok nyelvétől.

Az ökológiai tényezők tehát önmagukban sokat megmagyaráznak abból, hogy Új-Guineában öt-tízszer annyi nyelv van, mint a sokkal nagyobb Oroszországban, Kanadában vagy Kínában. ÚjGuinea az Egyenlítőtől csak néhány foknyira fekszik, éghajlata nedves és erősen kiegyenlített, talaja termékeny. Lakóinak sem évről évre, sem évszakról évszakra nem kell máshova költözniük, kis területen belül mindent megtalálnak, amire szükségük van. Kereskedelmük mindössze a sóra, szerszámhoz való kövekre és luxuscikkekre (kagylóhéj, madártoll stb.) korlátozódik. A sziget felszíne igen szabdalt, azaz ökológiailag változatos: a hegyek közel 5000 méterig nyúlnak, a sok folyó és tó között erdős és szavannás területek váltják egymást. Kína és Kanada legnagyobb hegyei ugyan még magasabbak, de azok télen lakhatatlanok, vagy eltartható népsűrűségük igen kicsi, mint Tibetben; ÚjGuinea hegyein viszont körülbelül 2400 méterig ugyanannyian élnek és ugyanúgy gazdálkodnak télen is, mint nyáron.

A gazdasági tényezők között első helyen említendő a különbség a vadászó-gyűjtögető és a földművelő és/vagy állattenyésztő népek között abból a szempontból, hogy fejenként mekkora területre van szükségük. Az előbbieknek sokkal többre, mivel az erdő vadnövényei döntő részben nem ehetők, míg a parasztok gyakorlatilag az egész földjüket kertként vagy gyümölcsösként művelik. Ezért a mezőgazdálkodók népsűrűsége tíz-százszorosa a vadászó-gyűjtögetőkének. Az ausztrál bennszülöttek nyelvenként átlag 31 000 km^2-t foglaltak el, a közeli ÚjGuinea földművelői csak 780-at. ÚjGuinea indonéz részén belül dolgoztam mezőgazdasági körzetekben is (a központi Felföldön), meg olyanokban is (az Alföld tóvidékén), amit még mindig vadászó-gyűjtögetők népesítenek be: a tóvidéken egy-egy nyelvet átlagosan 388-an beszéltek, a gazdálkodó Felföldön 18 241-en.

Egy másik gazdasági-társadalmi tényező a politikai szervezettség. Ahogy a hordától az államig a szervezettség erősödik, a nyelvi közösségek mérete nő mind népesség, mind terület szerint, aminek következtében csökken a nyelvi diverzitás. Például a mai Egyesült Államok lakói harmincszor annyian vannak egy közös uralkodó nyelvvel, mint amennyi ember az egész világon élt a kizárólag vadászó-gyűjtögető társadalmak idején. Nálunk az angol nyelv ötszáz év alatt gyakorlatilag az összes indián nyelvet kiszorította a használatból. Hogy a szervezettség miért nő, azt az Előszóban már részleteztem: a népesség gyarapodásával egyre kevésbé lehet hatékony döntéseket hozni központi hatalom és hivatalnoksereg nélkül. Az államok pedig szükségképp rákényszerítik saját nyelvüket a meghódított és beolvasztott kisebb népcsoportokra, részben szándékos politikával a könnyebb irányítás kedvéért, részben az egyének célszerű döntésein át, akik a közös nyelvvel jobban boldogulnak.

A történelemben számos olyan esetet ismerünk, amikor egy „nyelvi gőzhenger” nagy területen végigrobogott, uralkodóvá téve egy olyan nép nyelvét, amely a többivel szemben előnyben volt létszámban, az élelem mennyiségében vagy a technika fejlettségében. E folyamat legismertebb példái olyan esetek voltak, amikor egy állam terpeszkedett rá állam előtti szervezettségű társadalmakra: európaiak amerikai indiánokra, britek Ausztrália őslakóira, oroszok a kis szibériai népekre az Uraltól a Csendes-óceánig. Régebben a Római Birodalom irtotta ki a mediterrán térség és Nyugat-Európa nagy részének nyelveit, többek közt az etruszkot és az európai kelta változatokat. Dél-Amerikában az Inka Birodalom sokfelé elterjesztette a kecsua és az aymara nyelvet az Andok ősi indián nyelveinek rovására.

A nyelvekkel nem foglalkozók előtt kevésbé ismert egy másik fajta nyelvi gőzhenger, amit az írásbeliség előtti korok mezőgazdasági társadalmai eresztettek rá a vadászó-gyűjtögetőkre. Erről nem történelmi, hanem nyelvészeti és régészeti adatokból tudunk. Az Egyenlítőtől délre lévő Afrikában a bantuk, Délkelet-Ázsiában az ausztronézek terjeszkedtek rá az ottani vadászó-gyűjtögető népek területére, és szorították ki azok nyelvét. Néha egyébként a technikailag fejlettebb vadászó-gyűjtögetők is így tettek elmaradottabb szomszédaikkal, például a kb. 1000 éve keletre nyomuló eszkimók, akiknek már voltak kajakjaik és kutyaszánjaik, szemben a kanadai sarkvidék akkori lakóival.

Az ilyen terjeszkedések következményeként a világ bizonyos régióiban, ahol nemigen voltak földrajzi akadályok, a behatolók nagy területen megszüntették a nyelvi változatosságot. Idővel persze az ő egységes nyelvük is dialektusokra bomlott, de ezek egy darabig még észrevehető rokonságban maradtak egymással. Az imént említett eszkimó vándorlástól csak ezer év választ el bennünket, így az akkori nyelvük minden utódnyelve még kölcsönösen érthető; a kb. 2000 éve lezajlott római és a bantu hódítás egységes nyelvének utódai hasonlók, de már sokkal kevésbé. A franciák, a spanyolok és a románok például nem értik meg egymást. Az ausztronéz terjeszkedés óta eltelt 6000 évben pedig az utódnyelvek nyolc ágba sorolható ezer különböző nyelvre ágaztak szét, amelyek közös eredete azonban még kimutatható.

A hódítás és beolvasztás nyomán létrejött, egy közös ősnyelvvel rendelkező területeket Johanna Nichols „a nyelvterjedés zónáinak” nevezi, szemben a „maradék zónákkal”, amelyekben egy még régibb nyelv fenn tudott maradni. Ezeket olyan hegyvidékek vagy más, nehezen megközelíthető területek alkotják, ahova a hódítók vagy nem értek el, vagy nem tudtak ott tartósan berendezkedni. Híres példa a Kaukázus hegység, ahol három egészen különböző nyelvcsalád tagjai léteznek egymás mellett; Észak-Ausztrália, ahol az őslakók 27 nyelvcsaládja közül 26 megtalálható; a kaliforniai indiánok területei a maguk kb. 80, minimum 6 családba sorolható nyelvével (egyesek szerint a családok száma több, egészen 22-ig), és természetesen az én otthonos Új-Guineám, amelynek 1000 körüli nyelve több tucat eltérő nyelvcsaládot alkot.

Már felsoroltam ÚjGuinea nyelvi változatosságának ökológiai okait – az időjárás kicsi évszakos ingadozása, letelepedett életmód, termékeny környezet és nagy ökológiai változatosság –, és ezekhez most hozzávehetünk néhány társadalmi-gazdasági és történelmi okot. Itt a legutóbbi időkig nem létezett állami szerveződés, tehát a nyelvi gőzhenger legtipikusabb és legpotensebb fajtája nem indulhatott el. A másik fajta igen, a mezőgazdász társadalmaké a vadászó-gyűjtögetőkkel szemben, csakhogy neki útját állta a szélsőségesen szabdalt hegyes terep. Hatására így is létrejött egy viszonylag nagy nyelvi törzs, amit transz-újguineai törzsnek hívnak, de mellette fennmaradhattak a régebbi törzsek több tucatnyian.

Hagyományos többnyelvűség

Most már nagyjából értjük, hogy a tegnapig létezett világtól miért örököltünk több ezer nyelvet. Arról is van némi fogalmunk, hogy az állam nélküli kisléptékű társadalmakban egy-egy nyelvet miért beszélnek sokkal kevesebben, mint az állami szervezettségűekben. No és mi a helyzet az egyéni egy-és többnyelvűséggel? Van ebből a szempontból különbség a hagyományos és a modern társadalmak között?

Az egynyelvűséget a két-és többnyelvűségtől még nehezebb megkülönböztetni, mint a nyelvet a dialektustól. Csak akkor vagyunk kétnyelvűek, ha anyanyelvünkön kívül egy másikat is folyékonyan beszélünk? Vagy akkor is, ha egy másik nyelvet úgy-ahogy megértünk, és ahogy mondani szokták, „nem lehet eladni” minket az illető nyelv országában? Vagy ha egy nyelven beszélni ugyan nem tudunk, de olvasni igen, mint az én nemzedékemből sokan latinul és ógörögül, amit még az iskolában tanultunk? Vagy ha beszélni tudás nélkül csak mások egymás közti társalgását értjük meg, mint az amerikai bevándorlók már itt született gyerekei gyakran a szüleik anyanyelvét, vagy az új-guineaiak egyes távolabbi nyelveket, amikre azt mondják, hogy „csak hallom”? Részben az egyértelmű definíció hiánya okozza, hogy a kétnyelvűségről nincsenek nemzetközi összehasonlító adataink.

Teljesen azonban nem kell lemondanunk arról, hogy a témával foglalkozzunk, mert hozzávetőleges információ elég sok van róla. Tudjuk például, hogy az USA legtöbb polgára, akinek a szülei angolul beszélnek, gyakorlatilag egynyelvű, mert egy második nyelv használatára sem szüksége, sem alkalma nincs, és maga is angolul beszélő házastársat választ. A bevándoroltak nagy többsége viszont kétnyelvű, mert megtanul angolul. Az európai országok többségében egyetlen hivatalos nyelv van, és az ott születetteknek az az egyetlen anyanyelve; közülük azonban a műveltebbek megtanulnak még egyet vagy többet az iskolában, nem ritkán a folyékony beszéd képességéig. Erre azért van jobban szükségük az amerikaiaknál, mert az ő országuk sokkal kisebb, gazdaságilag és politikailag erősebben összefügg más országokkal. Skandináviában sok bolt eladói jelvényt viselnek azoknak a nemzeteknek a színeivel, amelyeknek tudnak a nyelvén. Az európai többnyelvűség persze eléggé újkeletű szokás, a második világháború utáni korszakra jellemző: azóta tömegesedett az oktatás, erősödött fel a nemzetközi integráció, és a globális tömegkommunikációt azóta uralja az angol nyelv. Előtte az európaiak éppúgy egynyelvűek voltak, mint általában azok, akik nemzetállamban élnek. A nemzetállamnak ez a tulajdonsága érthető, hiszen általában sok millióan lakják, mind közös nyelvvel, és ez a nyelv használatos a közigazgatásban, az oktatásban, a kereskedelemben, a hadseregben és a szórakoztatóiparban egyaránt. Továbbá, ahogy majd nemsokára részletezni fogom, az állam hatékonyan képes a saját nyelvét terjeszteni más nyelvek rovására, akár módszeresen, akár spontán következményként.

A hagyományos kisléptékű társadalmakban viszont a többnyelvűség elterjedt és rutinszerű, szintén elég nyilvánvaló okból. Mint láttuk, a hagyományos nyelvi közösségek létszáma kicsi – legfeljebb pár ezer fő –, kis területen élnek, és közvetlen szomszédaik nyelve eltér az övéktől. Rendszeresen találkoznak másnyelvűekkel, és kommunikálniuk kell velük, amikor üzletet kötnek, politikai szövetségről tárgyalnak, vagy a természeti erőforrások megosztását intézik. Nem utolsósorban pedig többnyelvűséget igényel a házasság, mert a házastárs sok társadalomban hagyományosan kívülről jön. Az idegen nyelveket ők gyerekkorban spontán tanulják meg, nem formális oktatás során. Tapasztalataim szerint az új-guineaiak tipikusan legalább öt nyelvet beszélnek folyékonyan, és mások hasonló tapasztalatot szereztek másik két kontinensen is: Ausztrália bennszülötteinél és Dél-Amerika trópusi övezetében.

Ausztráliát egykor nagyjából 250 különböző nyelvű csoport lakta, csupa vadászó-gyűjtögetők, nyelvenként átlagosan 1000 fő körül. Minden megbízható tudósítás szerint a legtöbben minimum két-, de inkább többnyelvűek voltak. A Cape York-félsziget Cape Keerweer körzetében élő, 683 fős csoportjukat Peter Sutton antropológus tanulmányozta. Ez a 683 ember 21 klánra oszlik, átlag 33 fővel klánonként. Minden klán nyelve némileg eltér az összes többiétől, nyelvészeti elemzéssel 5 különböző nyelvre és 7 dialektusra lehet őket csoportosítani. Így a vizsgálat idején egy-egy dialektust beszélők száma átlagosan 53, egy-egy nyelvet beszélők száma pedig 140 volt. A körzet lakói legalább 5 nyelvet vagy dialektust beszélnek és értenek. A házasságok 60%-át különböző nyelvűek kötik egymással, 16%-át különböző dialektusúak, és csak 24%-át azonos nyelvűek. Mindez annak ellenére van így, hogy a szomszédos csoportok hasonló nyelven beszélnek, tehát a közelség inkább az azonos nyelvűek közti házasságnak kedvezne; ők azonban szándékosan keresnek mind földrajzilag, mind nyelvileg aránylag távoli partnereket.

Mivel Cape Keerweerben sok társadalmi csoport nyelve különbözik, a beszélgetések gyakran egyszerre több nyelven folynak. Aki kezdeményezi, szokásosan a megszólított személy nyelvén vagy dialektusában szólal meg, illetve a látogató a házigazdák nyelvén. Utána visszaválthat a saját nyelvére, miközben a másik fél az övénél marad, és a beszélgetést így két nyelven folytatják. Közben előfordul, hogy valaki aszerint váltogatja a nyelvet, hogy épp kihez fordul. A nyelv közvetíthet rejtett üzenetet: közölheti, hogy „nem vagyunk haragban”, vagy hogy „haragban vagyunk, de kibékülhetünk”, vagy hogy „jó és rendes ember vagyok”, de akár azt is, hogy „direkt meg akarlak sérteni azzal, hogy pimaszul fogalmazok”. Nagyon valószínű, hogy ez a fajta többnyelvűség a vadászó-gyűjtögető múltban épp ilyen általános volt, hiszen az okai – kis nyelvi közösségek, vegyes házasságok stb. – azóta nem változtak.

Kolumbia és Brazília határán, az Amazonas medencéjének Vaupés-folyó menti részén Arthur Sorensen és Jean Jackson tanulmányozta az ott élő, körülbelül 10 000 indiánt. Ők összesen négy családba sorolható 21 nyelvet beszélnek, kultúrájuk hasonló, mind mezőgazdasággal, halászattal és vadászattal foglalkoznak a trópusi esőerdőben. Még általánosabb náluk a vegyes házasság, mint a Cape Keerweer-i ausztrál őslakóknál: a Jackson által feljegyzett, ezernél több házasságból mindössze egyetlen köttetett saját nyelvi csoporton belül, és még ez sem volt biztosan így. A házasodók közül a férj marad abban a „hosszú házban”, ahol felnőtt, a feleség költözik hozzá. Így az ott élő asszonyok többféle anyanyelvűek, a Sorensen által behatóan vizsgált közösségben például három különböző nyelvű csoportból származnak. Ott tehát mindenki négy nyelvet ért, mivel a gyerekek rutinszerűen a többi asszonnyal is érintkeznek saját szüleiken kívül, és akkor még nem számoltunk a látogatóktól felszedett nyelvekkel.

A Vaupés-folyó körzetének indiánjai csak akkor kezdenek beszélni egy nyelven, amikor azt passzívan már jól értik, és nagyon ügyelnek arra, hogy a kiejtésük tökéletes legyen. Sorensennek többen mondták, hogy egy-egy nyelv tanulása egy-két évig tartott nekik. Szégyennek tartják, ha beszédükbe véletlenül egy másik nyelv szavai keverednek.

Valószínű tehát, hogy a spontán felszedett többnyelvűség saját múltunkban is rutinszerű volt, iskolában tanult mai változata történelmileg újkeletű. Ez az általánosítás azonban némileg bizonytalan, mert nem szisztematikus felméréseken alapul, hanem csak néhány esettanulmányon. Lehet, hogy egynyelvűek voltak olyan kisléptékű társadalmak, amelyek egy nép terjeszkedésével nyelvileg homogenizált területen éltek, mint például az eszkimók Alaszkától keletre. Ebben a témában további és az eddigieknél sokkal kiterjedtebb vizsgálatokra van szükség.

A többnyelvűség előnyei

Először foglalkozzunk azzal a kérdéssel, hogy az egyénnek jó, rossz vagy közömbös, ha kettő vagy több nyelvet tud. A többnyelvűség társadalmi hatásaira majd később térek rá. Közismert nézet, hogy életünket gazdagítja egy idegen nyelv megtanulása; ennél azonban többet állíthatunk, mert a közelmúlt tudományos vizsgálatai egyéb előnyöket is feltártak.

A többnyelvűség élénk vita tárgya különösen az Egyesült Államokban, ahol az elmúlt 250 év alatt a népesség jelentős hányadát nem angol anyanyelvű bevándorlók tették ki. Itt sokan úgy gondolják, hogy több nyelv tudása hátrányos, különösen a gyerekeknek, mert gátolja az angol nyelvű kultúra befogadását. Szerintük jobb lenne, ha szüleik nyelvét a gyerekek minél hamarabb elfelejtenék, illetve eleve meg se tanulnák. Az én szüleim és a feleségem szülei például, akik első generációs amerikaiak voltak, a jelenlétünkben szándékosan nem beszéltek egymással jiddis, illetve lengyel anyanyelvükön, nehogy abból véletlenül felszedjünk valamit. Az amerikaiakban ráadásul él némi tartózkodás, hogy ne mondjam gyanakvás a külföldiekkel szemben – világszerte ismert az „Amerika az amerikaiaké” aforizmája –, ami további alapot ad az idegen nyelvek elhanyagolására. Annyi kétségtelen, hogy ha egy gyereknek egyszerre két nyelvet kell megtanulnia, az nagyjából kétszer annyi szót és valamennyivel szintén több nyelvtani szerkezetet jelent, tehát egy-egy nyelv elsajátítására kevesebb idő és energia jut. Ezért kézenfekvő feltételezés, hogy ilyenkor az eredmény két tökéletlenül beszélt nyelv lesz az egyetlen tökéletesen beszélt helyett.

Az 1960-as évekig az USA-ban, Írországban és Walesben végzett vizsgálatok valóban azt mutatták, hogy a kétnyelvű gyerekek szókincse mindkét nyelven szegényebb volt az egynyelvűekénél, és két nyelvüket lassabban is tanulták meg. Később azonban kiderült, hogy a különbséget egy másik tényező okozta: az, hogy a kétnyelvűség tipikusan a bevándorló családokra volt jellemző, akik az átlagosnál rosszabb anyagi körülmények között éltek, gyerekeiket csak gyengébb iskolákba tudták járatni, és maguknak a szülőknek a társadalmi státusza, műveltsége és nyelvi készsége is elmaradt az átlagostól. Ezek a körülmények önmagukban elegendők annak indoklására, hogy a kétnyelvű gyerekek miért fejlődtek lassabban, és miért nem érték el az egynyelvűek szintjét.

Mostanában olyan vizsgálatokat is végeztek, amelyekben az összehasonlított családok a gyerekek egy-vagy kétnyelvű nevelésén kívül minden más szempontból – jövedelem, iskolázottság stb. – hasonlóak voltak. Ekkor a nyelv elsajátításának ütemében nem mutatkozott különbség: az egy-és kétnyelvű gyerekek átlagosan ugyannyi idős korban mondták ki első szavaikat és első teljes mondataikat, és ugyanakkor érték el azt a szintet, amikor már használtak 50 szót. Felnőtt korukban pedig a vizsgálatok egy része szerint ugyanannyi szót tudtak, és ezeket ugyanolyan gyorsan képesek voltak felidézni. Más vizsgálatok ugyan az egynyelvűek szókincsét kb. 10%-kal nagyobbnak találták, de ezt hiba lenne úgy értelmezni, hogy pl. az egynyelvűek 3300 angol szavával a kétnyelvűeknek csak 3000 angol szava áll szemben, hiszen az utóbbiaknak ott van másik 3000 szavuk mondjuk kínaiból.

Eddig más, általánosabb szellemi készségekből sem mutattak ki jelentős különbséget az egy-és kétnyelvűek között. Átlagosan egyik csoport sem okosabb vagy gyorsabb felfogású a másiknál. Néhány speciális eltérés azért megfigyelhető, például az egynyelvűek valamivel hamarabb tudnak szavakat felidézni és tárgyakat megnevezni, mivel nem kell választaniuk két nyelv hasonló szavai közül. A legkövetkezetesebben kiugró különbség épphogy a kétnyelvűek javára mutatkozik az úgynevezett „végrehajtó funkcióra” vonatkozóan.

Hogy a végrehajtó funkció micsoda, azt mindjárt megmagyarázom egy példán. Képzeljük el, hogy valaki át akar menni az úttesten egy zsúfolt városban, ahol figyelméért rengeteg dolog versenyez, beleértve saját gondolatait. Jönnek-mennek körülötte a járművek meg az emberek, villog egy csomó reklám, érzi a kövezetet talpa alatt, saját lengedező karjait a vállában, miközben eszébe jut, hogy mit beszéltek feleségével a reggelinél… Ha nem kellene épségben átjutnia a túlsó oldalra, bármelyikre odafigyelhetne, de most nem teheti: a külső és belső ingerek 99%-át ki kell zárnia tudatából, hogy a forgalom 1%-nyi információját kellő biztonsággal feldolgozza a feladat végrehajtásához. Ez a végrehajtó funkció, amit az agykéreg úgynevezett prefrontális lebenye irányít, kulcsfontosságú az ember életében. Minket pillanatnyilag az érdekel belőle, hogy a feladatra való összpontosításon kívül magában foglalja a megfelelő szavak kiválasztását is a beszédhez és a gondolkodáshoz. A kétnyelvű embernek ugyanis, szemben az egynyelvűvel, két szókészletből kell választania, folyamatosan számon tartva, hogy épp melyik nyelve van használatban, és ezzel a végrehajtó működés agyfunkcióját folyamatosan edzésben tartja. Ha például spanyolul és olaszul is tud, és meghallja a burro szót, tudnia kell, hogy szamarat jelent (spanyolul) vagy vajat (olaszul). A többnyelvűek feladata még bonyolultabb: a skandináv bolti eladóknak néhány percenként jó eséllyel nyelvet kell váltaniuk.

Mielőtt 1979-ben először mentem Indonéziába dolgozni, és tanulni kezdtem a nyelvüket, már éltem egy darabig Németországban, Peruban és Pápua Új-Guineában, így elég jól beszéltem németül, spanyolul és tók piszin nyelven. Plusz kevésbé jól pár további nyelven is, kiváltképp oroszul. Első indonéz nyelvű beszélgetéseim során meglepve tapasztaltam, hogy egyes szavak helyett a megfelelő orosz szó jön a számra. Pedig az indonéz és az orosz egyáltalán nem rokon nyelv! Nyilván az volt a helyzet, hogy az angolt, a németet, a spanyolt és a tók piszint előzőleg már kellően begyakoroltam négy jól elválasztott „agyszótárban” tartani, és egyelőre minden más egy ötödik, némileg kevert szótárban foglalt helyet. Előbb-utóbb aztán lett egy külön indonéz agyszótáram is, mikor hosszabb időt töltöttem ott, és abba az orosz szavak már egyre ritkábban szüremlettek be.

A két-és többnyelvű emberek tehát tudatos szándék nélkül is gyakorolják az agy végrehajtó funkcióját mindannyiszor, amikor beszélnek, gondolkodnak, vagy mást hallanak beszélni. Vagyis gyakorlatilag egyfolytában reggeltől estig. A gyakorlat pedig minden készséget fejleszt, mint tudjuk a sportból, a művészetekből és tulajdonképpen az élet minden területéről. Esetünkben kérdés marad azonban, hogy a két-és többnyelvűség vajon csak a speciális nyelvi végrehajtó funkcióra hat kedvezően – például arra, hogy beszéd közben könnyen váltsunk nyelvet –, vagy esetleg vannak általánosabb hatásai is.

A közelmúltban végeztek erről pszichológiai vizsgálatokat. Egy-és kétnyelvűek problémamegoldó képességét hasonlították össze, minden korosztályban három és nyolcvan év között. Az eredmény: a kétnyelvűek jobbnak bizonyultak olyan feladatok megoldásában, amelyeknek szabályai megjósolhatatlan módon változnak, vagy amelyeknek megoldásában el kell hanyagolni feltűnő, de félrevezető jelzéseket. Például mutattak gyerekeknek kék vagy piros képeket nyúlról vagy csónakról, és azokat csoportosítaniuk kellett vagy szín vagy figura szerint. Aztán a feladatot megismételték úgy, hogy a képek egy részén még szerepelt egy csillag is, és a csillagos képeket szín szerint kellett csoportosítani, a csillagtalanokat figura szerint. A csillag komplikációja nélkül, amikor tehát a csoportosítás szabálya mindig ugyanaz volt, az egy-és kétnyelvű gyerekek egyformán teljesítettek, de a csillag „szabályváltoztató” komplikációja esetén a kétnyelvűek sokkal jobban.

Egy másik kísérletben számítógép képernyőjén tűnt fel vagy egy piros négyzet a bal oldalon, vagy egy kék a jobbon, és a feladat az volt, hogy mindegyik után gyorsan meg kellett nyomni egy piros, illetve kék billentyűt a négyzet színének megfelelően. Ha a piros gomb ugyanúgy a bal oldalon volt, mint a piros négyzet, a kék pedig a jobbon, akkor az egy-és kétnyelvűek azonos teljesítményt nyújtottak. Ha azonban a gombok fordítva helyezkedtek el, vagyis félrevezető pozícióban, akkor a kétnyelvűek megelőzték az egynyelvűeket. A kétnyelvűek előnye tehát nemcsak szóbeli, hanem térbeli félrevezető információ esetén is érvényesül. Mivel a mindennapi élet tele van félrevezető információkkal, nemkülönben a viselkedési szabályok változásaival, a két-vagy többnyelvűség előnye elég jelentős lehet.

Ilyen kísérleteket egészen kicsi gyerekekkel is végeztek, akik még nem tudtak beszélni. Ugye meglepő? Van egyáltalán értelme annak a kifejezésnek, hogy „egy-és kétnyelvű csecsemők”? Természetesen van: olyan értelemben, hogy körülöttük a szüleik hány nyelven beszélnek. Itt természetesen nem jöhetett szóba billentyűk nyomkodása vagy ábrák csoportosítása, de mint mindjárt látni fogjuk, a kutatók azért találtak egy ügyes megoldást arra, hogy a csöppségek végrehajtó funkcióját teszteljék.

A fejlődéslélektan egyik érdekes felfedezése volt a múlt század második felében, hogy születéskor a beszédhangokat még nem különböztetjük meg aszerint, hogy anyanyelvünk vagy egy másik nyelv hangjai. Ha egy újszülött mellett megszólalnak különféle beszédhangok, válogatás nélkül feléjük fordítja a fejét, egyik sem érdekli őket jobban a többinél. Az első év folyamán azonban a hangok feldolgozását végző agyi apparátusunk kiélesedik a sokszor hallott anyanyelvi hangokra, és közömbössé válik azokra, amelyek anyanyelvünkben nem fordulnak elő. A japán nyelvben például nincs különbség az „l” és az „r” hang között, így a nagyobb japán csecsemők ezeket már nem hallják különbözőnek. Ugyanakkor ők megkülönböztetik a rövid és a hosszú magánhangzókat, amiket az angol anyanyelvűek nem. Hangsúlyozom, csak bizonyos nyelvi tapasztalat után, előtte az „l” és az „r” különbségére minden japán, és az „i” és az „í” különbségére minden angol csecsemő is képes reagálni.

Kovács Ágnes magyar és Jacques Mehler olasz pszichológus végezte el a következő kísérletet hét hónapos trieszti csecsemőkkel, akiknek egyik része addig csak olasz beszédet hallott, a másik része (vegyes nyelvű családban) az olaszon kívül szlovént, spanyolt, angolt, arabot, dánt, franciát vagy oroszt is. Előttük egy számítógép képernyőjének bal oldalán időnként feltűnt egy játékbaba, ami természetesen mindnyájuknak tetszett, úgyhogy a fejüket rögtön odafordították. Előtte azonban három hangból álló, értelmetlen szótagokat hallhattak AAB, ABA vagy ABB szerkezettel, mint például lo-lo-vu, lo-vu-lo és lo-vu-vu, és ezek közül a baba csak egyik után bukkant fel. Átlagosan hat ilyen próba után mind az egy-, mind a kétnyelvűek megtanulták, hogy csak a „jó” szótag után érdemes balra fordulniuk. Ekkor azonban változott a szabály, mégpedig egyszerre kétféleképpen: a baba nem a bal, hanem a jobb oldalon bukkant fel, és egy másik szótagra, mint addig. Ismét átlagosan hat próba után a kétnyelvű csecsemők alkalmazkodtak a változáshoz, és az új „jó” szótag után jobbra fordultak. Az egynyelvűek ezt nem tudták még 10 próba után sem.

Alzheimer-kór

A kétnyelvűség kézzelfogható előnnyel jár az élet másik végén is, ahogy az kiderült egy meglehetősen elterjedt betegség, az Alzheimer-kór esetében. Ez 75 év felett a lakosság körülbelül 5%-át érinti, 85 év felett pedig már 17%-ot. Felejtéssel és a rövid távú emlékezet elvesztésével kezdődik, majd súlyos szellemi leépülés után halálhoz vezet öt-tíz éven belül. Az agy azonosítható anatómiai változásaival jár, többek között az egész agy zsugorodásával és ott bizonyos fehérjék feldúsulásával, amit boncoláskor vagy még a páciens életében képalkotó vizsgálati módszerekkel ki lehet mutatni. Gyógyszeres kezelése mindeddig sikertelen maradt. Bekövetkezési esélyét csökkenti a szellemileg és fizikailag aktív élet, például magasabb iskolai végzettség, bonyolultabb munka, élénk társadalmi aktivitás és sport. A hosszú, akár 20 évig tartó lappangási szakasz miatt azonban – ami alatt a fehérjék már kezdenek felhalmozódni, de tünet még nincs – az ok-okozati összefüggés iránya nehezen állapítható meg: vajon a kór előrehaladását tényleg gátolja az aktív élet, vagy a tüneteket később produkáló betegek épp azért nem tudnak aktívan élni, mert az Alzheimerre jellemző fehérjék már dolgoznak az agyukban? Vagy esetleg az aktivitást ugyanazok a genetikai tényezők segítik, amelyek védenek az Alzheimer-kór ellen? Mindenesetre azok, akik idősödve tartanak ettől a betegségtől, néha direkt igyekeznek aktivizálni magukat, például rendszeresen bridzselnek, számítógépes játékokat játszanak vagy elszórakozgatnak sudoku-rejtvények megoldásával.

Az utóbbi években kiderült, hogy a kétnyelvűség bizonyos mértékig ebben az esetben is védő hatású. A kanadai Toronto klinikáin 400, a hetvenes éveiben járó páciensnél összehasonlították az Alzheimer-kór (illetve néhány esetben másfajta szellemi leépülés) időbeli lefolyását egy-és kétnyelvűek között, és azt találták, hogy az utóbbiak tünetei 4-5 évvel később kezdődnek. Kanadában a várható életkor 79 év, így a 4-5 éves haladék 47% valószínűséggel azt jelenti, hogy a lappangó Alzheimer-kór szimptómái a halálig egyáltalán nem jelentkeznek. A vizsgálat egy-és kétnyelvű alanyait úgy válogatták össze, hogy foglalkozás szerint átlagosan ne legyen különbség köztük, a kétnyelvűek viszont átlagosan alacsonyabb iskolai végzettségűek voltak; mivel különben az alacsonyabb végzettség a kór nagyobb valószínűségével jár együtt, ez esetben az észlelt különbséget nyilvánvalóan nem okozhatta. Ők annak ellenére bírták tovább tünetek nélkül, hogy életükben kevesebbet tanultak. A vizsgálatban kiderült továbbá, hogy az azonos mértékben leépült páciensek között a kétnyelvűek agya sérültebb volt az egynyelvűekénél, illetve a másik irányból nézve ők azonos agykárosodás mellett kevésbé épültek le. Mindez arra utal, hogy az Alzheimer-kór szellemi következményeivel szemben a kétnyelvűség tényleg véd.

A fenti vizsgálatban talált összefüggés nem magyarázható az ok-okozati sorrend másik irányával, ahogy az aktív életmód esetében láttuk. Hiszen az, hogy valaki két vagy több nyelvet anyanyelvi szinten beszél, rendszerint már gyerekkorban eldől, mikor azok a bizonyos lappangó fehérjék az agyban még nincsenek ott. Nem függhet továbbá a génektől sem, mert a legtöbben nem maguk döntenek a nyelvtanulásról, hanem beleszületnek egy kétnyelvű közegbe. Úgyhogy ez esetben a kétnyelvűség védő hatását biztonsággal állíthatjuk.

Mi lehet e védő hatás oka? A rövid választ egy ismert angol aforizma fogalmazza meg: „Use it or lose it”, azaz „használd vagy veszítsd el”. Testünk legtöbb részének működése javul, ha foglalkoztatják, és romlik, ha passzivitásra kényszerül. A sportolók ezért edzenek és a művészek ezért gyakorolnak olyan sokat. És az orvos természetesen ezért javasolja Alzheimer-kóros betegének, hogy bridzseljen, lövöldözzön idegen űrhajókra a számítógépén, vagy fejtsen sudoku-rejtvényeket. Két nyelv használata pedig olyan agyi aktivitás, ami gyakorlatilag minden egyébnél folyamatosabb, hiszen még amikor az illető egyszerre csak az egyik nyelven beszél, a másik a háttérben akkor is ott van, és esetleges bezavarásait ki kell küszöbölni. Az agynak minden másodpercben el kell döntenie, hogy amit hall, az melyik nyelv szabályai szerint értelmezendő, hogy azután ugyanazon szabályok szerint válaszoljon.

Természetesen felmerül számos további kérdés. Ha egy második nyelv valamelyest védelmet nyújt, vajon egy harmadik ezt a védelmet erősíti? És a továbbiak úgyszintén, azaz a védelem ereje arányos a nyelvek számával? Ha például egy amerikai kétnyelvű ember a tünetek megjelenéséig négy év haladékot kap, ahogy a vizsgálatok kimutatták, akkor egy ötnyelvű újguineai, ausztrál bennszülött, Vaupés-folyami indián vagy skandináv bolti eladó négyszer annyit, vagyis 16 évet? Esetleg többet még ennél is, hiszen négy többletnyelvvel folyamatosan zsonglőrködni nemcsak négyszer lehet nehezebb, mint eggyel? Ha valakinek nincs olyan szerencséje, hogy a szülei kezdettől kétnyelvűként nevelik, de mondjuk 14 éves korától megtanul egy idegen nyelvet tökéletesen, attól szintén védettséget kap? E kérdések érdekelhetik a nyelvészt elméleti szempontból, de a laikusnak is fontosak lehetnek annak eldöntéséhez, hogy a gyerekeit érdemes-e kétnyelvűként felnevelnie. Egyelőre a társadalmi hatásoktól függetlenül valószínű, hogy a kétnyelvűség gyakorlati előnyökkel jár azon felül is, hogy kulturálisan gazdagabb élethez vezet.

Eltűnő nyelvek

A világ 7000 nyelve sokféle értelemben bámulatosan változatos. A Csendes-óceán Bougainville szigetén élő rotokasz törzs például mindössze hat mássalhangzót használ, ami a legkevesebb minden létező nyelv között. Mikor az ottani madarakat írtam össze, életem legszebb madárénekét – amely változatosságával és mégis magától értetődőnek ható egyszerűségével Schubert dalaira emlékeztetett –, egy kópipi nevű tollas művész produkálta. Néhány további madárfajt pedig kurupi, vokupi, kopikau, kororo, keravo, kurue, vikuroi és még pár ezekhez hasonló néven mutattak be. Az angol ábécében, mint tudjuk, 24 mássalhangzó szerepel, és Törökországban volt egy mára kihalt nyelv, az ubih, amelyben körülbelül 80. A Bougainville trópusi esőerdejében élő rotokaszok hat mássalhangzóval mondják el nagyjából ugyanazt, amit mi huszonnéggyel és az ubihok valaha nyolcvannal.

A kópipi madár éneke remélhetőleg még sokáig fog csapongani Bougainville hegyei között, neve azonban minden jel szerint nemsokára eltűnik a világból. A rotokasz nyelvet a legutóbbi összeírás szerint 4320-an beszélik, és ez a szám folyamatosan csökken. Eltűnésével az emberi kommunikáció és tágabban az emberi kultúra egyik 30 000 éves kísérlete ér véget. Hasonló sors vár a kis nyelvek többségére, például arra a másik tizenhétre, amely a rotokaszon kívül egyelőre még él Bougainville akkora területén, mint az amerikai Connecticut állam durván kétharmada. A nyelvek eltűnésével a nyelvészek csak mostanában kezdenek komolyan foglalkozni, felbecsülik a kihalás sebességét, és elemzik a mechanizmusát. A mai tendenciát meghosszabbítva úgy tűnik, 2100-ra a világ nyelveinek többsége vagy holt nyelv lesz, vagy csak néhány öreg fogja ismerni, akik a gyerekeiket már nem tanítják meg rá.

A nyelvek kihalása természetesen nem új jelenség. Régi korok írásos emlékeiből tudjuk, és a mai nyelvek eloszlásából kikövetkeztethetjük, hogy többször előfordult már az utóbbi pár ezer évben. Ahogy a Római Birodalom irodalma, fennmaradt dokumentumai és pénzérméi bizonyítják, a latin számos kelta nyelvet kiszorított a mai Francia-és Spanyolország területéről, vagy az etruszkot, az umbriait és másokat Itáliából. A sumérek, a hurrik (másképpen hurriták) és a hettiták régi szövegei a Termékeny Félhold több ezer éve kihalt nyelveiről tanúskodnak. Európában az indoeurópai terjedése minden azelőtti nyelv halálával járt együtt, az egyetlen baszkot kivéve, amelynek a Pireneusok félreeső hegyei közt sikerült fennmaradnia. Az afrikai bantu hódítás kiirtotta a pigmeusok ősi nyelveit, Ázsiában az ausztronéz terjeszkedés a Fülöp-szigetek és Indonézia vadászó-gyűjtögetőinek számos nyelvét, és ugyanez történt Japán őslakóival, mikor a mai japánok elődei beözönlöttek oda. És nyilván rengeteg nyelv nyom nélkül elenyészett, ezeknek ma még egykori létezéséről sem tudunk.

A modern nyelvkihalás jelensége annyiban mégis új, hogy sokkal gyorsabb. Az elmúlt 10 000 év után 7000 nyelv maradt, a következő 100 év után maradni fog pár száz. A felpörgést részben a globalizáció egységesítő hatásai okozzák, részben az a tény, hogy minden nép valamelyik állam fennhatósága alá kerül.

A legtöbb nyelv sorsának illusztrálására gondoljunk az alaszkai eszkimók 20 nyelvére.[19] Közülük az ejakot a félsziget déli tengerpartján beszélte néhány száz ember; 1982-re ketten maradtak, Marie Smith Jones és nővére, Sophie Borodkin (47. kép). Az ő gyerekeik már csak angolul tudtak. Sophie 1992-ben halt meg, Marie 2008-ban, 80 illetve 92 évesen. Halálukkal az ejak nyelv örökre elnémult. Másik 17 inuit nyelven már egyetlen gyerek sem beszél, csak felnőttek ezernél kevesebben. A maradék két nyelv még él, kb. ezer ember ajkán a szibériai jupik és kb. kilencezerén a központi jupik.

A nyelvek mai helyzetét összefoglaló monográfiákban rendre találkozunk egymáshoz nagyon hasonló mondatokkal. „Tevfik Esenç, aki utolsóként beszélt tökéletesen ubihul – ez az a török nyelv, aminek 80 mássalhangzója van –, 1992 októberében meghalt. Száz éve a Kaukázus völgyeit még 50 000 ubih lakta.” „A dél-kaliforniai kupenyó indiánok 150-en vannak, de nyelvüket közülük csak kilencen beszélik, mind 50 évnél idősebb.” „A jamana indiánok nyelve Argentínában kihalt, Dél-Chilében még beszéli három asszony, akiknek férje és gyerekei azonban csak spanyolul tudnak.”

A nyelvek a világ különböző részein nem egyformán veszélyeztetettek. Legrosszabb helyzetben az ausztrál bennszülött nyelvek vannak: ott eredetileg 250 nyelv létezett, mind 5000 főnél kevesebb beszélővel, ma pedig kb. 50%-uk teljesen kihalt, és csak húsznál kevesebbet tanítanak meg gyerekeknek. Valószínű, hogy a 21. század végére legfeljebb néhány marad fenn. Közel ugyanígy állnak az amerikai indián nyelvek, amelyek Észak-Amerikában valaha több százan voltak, Középés Dél-Amerikában körülbelül ezren. Az észak-amerikaiak harmada kihalt, másik harmadát csak néhány idős ember beszéli; a még élő harmadból mindössze navahó és jupik nyelven folyik helyi rádióadás, ami a tömegkommunikáció mai fontosságát tekintve jól mutatja, hogy a többiek is bajban vannak. Dél-Amerikában egyedül a guarani nyelvet érezhetjük biztonságban, amely Paraguay hivatalos nemzeti nyelve a spanyol mellett. Az egyetlen földrész, ahol még több száz nyelv örvend viszonylag jó egészségnek, az Afrika: ott egy-egy törzsi nyelvet több tízezren vagy akár több millióan beszélnek, és a kis mezőgazdálkodó csoportok egyelőre ragaszkodnak saját hagyományos nyelvük használatához.

Hogyan tűnik el egy nyelv?

Embert ölni, mint tudjuk, sokféleképpen lehet: gyorsan, egy nagy fejbeveréssel, lassan, megfojtással, még lassabban kiéheztetéssel, és így tovább. Hasonlóképp egy nyelvet is számos módon ki lehet irtani. Legközvetlenebbül úgy, hogy csaknem minden használóját megölik. Így tettek a kaliforniai fehérek a kb. 400 lelket számláló jahi törzs nyelvével az 1853 és 1870 közötti, sorozatos mészárlások során, mikor az aranylázzal a vidéket elárasztották a betelepülő európaiak. Az utolsó jahit Ishinek hívták (29. kép), aki családjával bujkálva megmenekült ugyan, és ő maga még 1911-ig élt, de már törzs-és nyelvtársak nélkül. A brit gyarmatosítók fejenként öt font vérdíjat tűztek ki minden tasmániai bennszülött felnőttre és két fontot minden gyerekre, aminek eredményeként a korai 1800-as években Tasmánia összes addigi nyelve kihalt. Nem kell azonban szándékos népirtás ahhoz, hogy egy nyelv eltűnjön; az észak-amerikai Nagy Síkságon élő mandan indiánokat a kolera és a himlő addig pusztította 1750 és 1837 között, míg eredeti több ezres létszámuk a töredékére apadt, és további viszontagságok nyomán 1992-ben a mandan nyelvet már csak 6 idős ember beszélte folyékonyan.

A nyelv kiirtásának egy másik közvetlen módja az, hogy használatát betiltják és büntetik. Így járt el az USA kormánya egészen a közelmúltig az észak-amerikai indián nyelvekkel, ragaszkodva ahhoz az elvhez, hogy az ország őslakóit „civilizálni” kell, ami többek között azt a követelményt jelentette, hogy angolul beszéljenek. A gyerekeket kiemelték „barbár” családi és törzsi közegükből bentlakásos iskolákba, ahol saját nyelvük használatáért testi büntetésben és megalázásban volt részük. Igazolásul a következőket mondta J. D. C. Atkins, az 1885 és 1888 közötti évek Indiánügyi Biztosa: „Ha az indiánokat saját nyelvükön oktatnák, az nemcsak haszontalan lenne számukra, hanem egyenesen hátráltatná fejlődésüket és civilizálódásukat. Ezért nem engedélyezzük egyetlen olyan iskolában sem, amelyre a kormánynak befolyása van… Az angol nyelv, amely jó a fehéreknek és a feketéknek, minden bizonnyal jó a vörösöknek is. Hisszük, hogy az indián gyerekek saját barbár dialektusukon való tanítása kifejezetten kárt okozna nekik. Az indiánokat rá kell nevelnünk arra, hogy bárdolatlan szokásaik ostobák és helytelenek, és e tanítás első lépéseként meg kell tanítanunk őket angolul.”

Egy másik példa: Okinawa 1879-es japán megszállása után a kormány az „egy nemzet, egy nép, egy nyelv” elve szerint minden ottani gyereket japánul taníttatott, a tucatnyi helyi nyelv használatát pedig megtiltotta nekik. Ugyanők, mikor 1910-ben Koreát tették birodalmuk részévé, a koreai nyelvet tiltották ki az iskolákból. Az oroszok a balti köztársaságok 1939-es elfoglalásakor tettek így az észt, a lett és a litván nyelvvel, amelyeket azonban a családok otthon tovább használtak, és amelyek 1991-ben az ismét független köztársaságokban visszanyerték hivatalos elismertségüket. Európában az utolsó fennmaradt kelta nyelv, a breton, ma Franciaország félmillió polgárának anyanyelve, de a francia kormány hivatalosan kizárja az általános és középiskolákból, és beszélőinek köre észrevehetően zsugorodik.

A nyelvkihalás eseteinek többségében a fentieknél kevésbé erőszakos, ám talán még ellenállhatatlanabb folyamat zajlik le, amit a dallamos rotokasz madárnevek történetében már érintettem. Ahol a politikai egységesülés az addig háborúzó törzseket békére és együttműködésre kényszeríti, ott értelemszerűen megnő a hajlam egyrészt a belső helyváltoztatásra, másrészt a házasságkötésekre távoli törzsek tagjai között. Sok fiatal a falujából városba költözik, ahol jobb munkalehetőségeket talál; itt azonban a legtöbben nem az ő nyelvét beszélik, és a sokfelől jött városlakók, hogy megértsék egymást, mindnyájan a többségi államnyelvre kényszerülnek. A vegyes házasságokban a helyzet ugyanez: a férj és a feleség egymással a többségi nyelven érintkezik, így gyerekeiknek értelemszerűen azt adják tovább. Ha közben a gyerekek egyik vagy mindkét szülő anyanyelvét is megtanulják, az iskolában mindenképp a többségi nyelvet kell használniuk. Aki pedig a falujában marad, a külső világban nehezen jut tekintélyhez, befolyáshoz és anyagi boldoguláshoz ugyanezen többségi nyelv elsajátítása nélkül.

Így a kisebbségekhez tartozó fiatalok tipikusan még többnyelvűek, de a gyerekeik már nem. A kisebbségi nyelvek továbbadását két tényező hátráltatja: a többségi nyelvű taníttatással a szülők segíteni akarják a gyerekek beilleszkedését, maguk a gyerekek pedig ugyancsak a beilleszkedés igénye miatt saját nyelvüket szintén nem szívesen használják. Alkalmam volt ezt a folyamatot megfigyelni lengyel, koreai, etiópiai, mexikói és több más országból jött bevándorlók családjában, ahol a gyerekek mind egynyelvűek lettek. Így a kisebbségi nyelveket előbb-utóbb már csak az öregek beszélik, és velük el is tűnnek az ország kultúrájából, miután előbb folyamatosan csökken a szókincsük és a nyelvtani komplexitásuk, feldúsulva a többségi nyelv kifejezéseivel és szerkezeteivel.

A világ 7000 nyelve nem egyformán veszélyeztetett. Hogy melyik mennyire, az elsősorban attól függ, hogy otthon a szülők megtanítják-e rá a gyerekeiket. A nyelv továbbadásának folyamatára több tényező hat: milyen sokan beszélik az adott nyelvet; mennyien vannak körülöttük a másnyelvűek; az adott nyelv mennyire elismert az országban nemzeti vagy tartományi nyelvként; maguk a beszélői mennyire büszkék rá vagy mennyire szégyellik; és hogy milyen gyorsan szorítják ki a területre beköltözők nyelvei. Ez utóbbi tényező szerepére példát látunk Szibériában, ahol az orosz terjed, Szikkimben, ahol a nepáli, vagy ÚjGuinea egyik felében, ahol az indonéz.

Legbiztosabb helyzetben a független államok nemzeti nyelvei vannak. Számuk ma 192. A legtöbb állam azonban – mindössze kb. 70 kivétellel – hivatalosan az angol, a spanyol, az arab, a portugál vagy a francia nyelvet vezette be. Az elismert tartományi nyelveket beszámítva, mint azt a huszonkettőt, amelynek használatát az indiai alkotmány garantálja, legfeljebb néhány száz nyelvet tekinthetünk államilag védettnek. Szintén aránylag életképesek a legalább egymillió ember által beszélt nyelvek, ma nagyjából kétszázan. Néhány kis nyelv állami támogatást élvez, mint például az ötvenezres létszámú Feröer-szigeteké, amely Dániához tartozik, de önkormányzattal bír, vagy Izlandé 300 000 fővel. Mások viszont hiába jelentik sokkal több ember nyelvét, az állam nem támogatja vagy a közelmúltig nem támogatta őket, így ma mégis veszélyben vannak. Ilyen többek között a mexikói nahuatl indiánok nyelve 1 400 000 beszélővel és az Andok kecsua indiánjaié 9 millióval. A kis nyelvek fennmaradását egyébként még az állami támogatás sem biztosítja feltétlenül, ahogy látjuk az ír nyelv hanyatlásán, amit használnak az iskolákban hivatalos nyelvként, mégis szorítja kifelé az angol.

Végeredményben a nyelvészek azt jósolják, hogy ha a mai tendencia folytatódik, századunk végére a világ mai 7000 nyelvéből mindössze pár száz marad meg olyan állapotban, hogy fennmaradását biztosnak tekinthessük.

Károsak-e a kisebbségi nyelvek?

Sokan kérdezik: baj-e, hogy a nyelvek tömegesen kihalnak? Több ezres számuk nem épphogy hátráltatja az emberi érintkezést, és viszályokat kelt? Világunk mai szegényedése helyi nyelvekben nem éppolyan üdvözlendő fejlemény, mint szegényedése helyi háborúkban? Sajnálkozás helyett a nyelvi globalizációt talán inkább elő kellene segítenünk… A brit BBC rádió kis nyelveket védő műsorához több ilyen értelmű hallgatói hozzászólás érkezett. Néhány példa:

„Micsoda szentimentális badarság! A kihalt nyelvek egyszerűen nem tudták elég jól szolgálni azt a szellemi, kulturális és társadalmi dinamizmust, ami kellett volna a fennmaradáshoz és a fejlődéshez.”

„Nevetséges. A nyelv célja a kommunikáció. Ha nincs, aki használja, nem való semmire. Az Önök észjárásával akár afölött is kesereghetnénk, hogy a Földön senki nem beszél a Star Trek képzeletbeli klingon nyelvén.”

„7000 nyelvre kizárólag a nyelvészeknek van szükségük. A különböző nyelvek az embereket szétválasztják, míg egyetlen közös nyelv egyesíti őket. Minél kevesebb nyelv létezik, annál jobb.”

„Az emberiség csak akkor haladhat előre, ha egységes, nincs szétszakadozva apró törzsekre, amelyek nem értenek szót egymással. Mi jó származik abból, hogy sok nyelv van, vagy akár csak négy-öt? Dokumentáljuk őket a lehető legpontosabban, tanuljunk belőlük, amit lehet, de utaljuk oda, ahova valók: a történelembe. Valószínűleg csak akkor boldogulunk, ha a világunk egységes, közös céllal és közös nyelvvel.”

„Ha engem kérdez, 7000 nyelv nagyjából 6990-nel több a kelleténél. Sokuk nemsokára ki fog halni, na és?”

Ezt persze mind britek mondták… Szívesen megkérdeznék erről a kérdésről például dánokat, akik nagyjából ötmillióan a világ egyik leggazdagabb és legelégedettebb nemzetének polgárai. Szeretik saját dán nyelvüket, miközben csaknem mindnyájan folyékonyan tudnak angolul, plusz sokan további európai nyelveken is, melyeken kiterjedt nemzetközi üzleteiket intézik. Szemlátomást semmiben sem hátráltatja őket, hogy saját nyelvük van, sőt, a nyelvi közösség fontos eleme nemzeti önazonosságuknak és összetartozásuknak. Mert bizonyára igaz, amit a BBC-hez érkező kommentárokból összefoglalva leszűrhetünk: „Egymással való érintkezésünkhöz kell egy közös nyelv.” De ebből nem következik, hogy a közösön kívül ne legyen saját nyelvünk is. Miért ne, ha más szempontokból az nekünk jó? Ha az iménti kommentárokról lefaragjuk az egyoldalú szemlélet túlzásait, annyi megszívlelendő marad belőlük, hogy az emberiség boldogulásához mindnyájunknak érdemes legalább kétnyelvűnek lennünk. A dánok ezzel bizonyára egyetértenének; mi többiek pedig egyetérthetünk abban, hogy ha ők az általános angol tudásuk mellett boldogan beszélnek dánul egymás között, az az ő dolguk, joguk van hozzá. Vagy felhozhattam volna példának az USA navahó indiánjait: ha ők a navahó nyelv mellé megtanulnak angolul, az mindenkinek jó, de ha közben saját nyelvüket is megtartják, azért nincs okunk kárhoztatni őket. Ők mindenesetre egyetlen más etnikumú amerikaitól sem kívánják meg, hogy tudjon navahóul.

Egy másik érv a sok nyelv ellen az, hogy elősegítik az emberek közötti viszályt, mivel felhívják a figyelmet az etnikai különbözőségre. Több országot ma is súlyos polgárháború sújt nyelvi határok mentén; ha ilyen határok nem lesznek, könnyebben jutunk el egymás megértéséhez. A világ sokkal nyugodtabb hellyé válna, ha a kurdok törökül vagy arabul beszélnének, Sri Lanka tamiljai szingalézül, Québec franciái és az USA spanyolajkújai angolul, nem igaz? Lehet, hogy vannak a saját nyelvnek előnyei, de ha kihalásuk az általános béke feltétele, ez olyan ár, amit érdemes megfizetnünk.

Ez bizony nyomós érvnek látszik. De csak addig, míg szét nem nézünk a közelmúlt történelmében! A második világháború utáni Európa legtragikusabb összecsapásai a néhai Jugoszlávia területén játszódtak le ortodox vallású szerbek és montenegróiak, katolikus horvátok és muzulmán bosnyákok között, akik mind a szerbhorvát nyelvet beszélték. Afrikában ugyanez a korszak volt tanúja a ruandai tömegirtásnak tuszik és hutuk részvételével, akik közös ruandai nyelvükön gyűlölték egymást. A távol-keleti Kambodzsában Pol Pot kommunista diktátor saját khmer nyelvén adott parancsokat összesen kétmillió, szintén khmer nyelvű honfitársának megölésére. A történelem talán legnagyobb arányú tömeggyilkosságait pedig Sztálin rendelte el Oroszországban, többségükben szintén orosz nyelvű, politikailag megbízhatatlannak nyilvánított „alattvalói” ellen. Hol voltak ezekben az esetekben a nyelvi határok? A viszályra épp elég oknak bizonyult a vallási, etnikai, politikai vagy életmódbeli különbség. Az a nézet, hogy a közös nyelv általános egyetértést szül, nem több naiv utópiánál.

Aki azt hiszi, hogy a kisebbségeknek a béke érdekében fel kellene adni a nyelvüket, kérdezze meg magától: ugyanők ugyanezért a célért mondjanak le vallásukról, etnikai tudatukról vagy politikai nézeteikről is? És ha mindez nem elég, öltözködjünk mind egyformán, legyen ugyanolyan a hajviseletünk, szurkoljunk ugyanannak a futballcsapatnak és Forma-1-es versenyzőnek… Ugye értik, mire akarok kilyukadni: a vallási, etnikai és politikai szabadság hívei bizony következetlenül járnak el, ha a nyelvi szabadságot szívesen megtagadnák a kurdoktól vagy a kanadai franciáktól.

Tudomásul kell vennünk: egymás megértéséhez nem az általános és közös nyelv vezet, hanem az általános és közös tolerancia. Hogy ez lehetséges, és nem pusztán jámbor óhaj, azt szintén bizonyítják példák. A múlt összes vallásháborújának dacára ma az Egyesült Államokban, Németországban, Indonéziában és más helyeken több vallás békésen megfér egymás mellett. Ahol eltűrik a kisebbségi nyelveket, tapasztalják, hogy az nem akadálya a harmonikus együttélésnek: Hollandiának két hagyományos nyelve van (a holland és a fríz), Új-Zélandnak szintén (az angol és a maori), Finnországnak három (a finn, a svéd és a lapp), Svájcnak négy (a német, a francia, az olasz és a rétoromán), Zambiának 43, Etiópiának 85, Tanzániának 128 és Kamerunnak 286. Mikor meglátogattam egy zambiai középiskolát, az egyik diák megkérdezte tőlem, hogy melyik amerikai törzshöz tartozom, majd én érdeklődtem az ő törzsi nyelveik felől. Egyetlen osztályban hét nyelv volt képviselve, beszélői szemlátomást egyiket sem szégyellték, és nem haragudtak másokra azért, mert azok nyelve az övéktől különbözik.

Miért érdemes a nyelveket megőrizni?

A nyelvek megőrzésének tehát nincs nyilvánvaló hátránya, hacsak nem számítjuk a kétnyelvű kisebbség munkáját a második nyelv megtanulására, ami viszont megéri nekik. De vannak-e határozott előnyei a nyelvi sokszínűségnek? Miért ne nyugodjunk bele, hogy előbb-utóbb az emberiségnek mindössze öt nyelve lesz: a mandarin, a spanyol, az angol, az arab és a hindi? Vagy még annyi sem, hisz miért álljunk meg ötnél, elég lenne egyedül a mandarin, amit ma a legtöbben beszélnek. Mire lesz jó például az én dédunokáimnak az angol? Nos, én erre több választ is tudok.

Először, mint már írtam róla, a két-és többnyelvűség elősegíti az ember szellemi fejlődését, olyan járulékos előnyökkel is jár, mint például védelem az Alzheimer-kór ellen, és több lehetőséget ad a világ kultúrájának befogadására. Két különböző nyelven az ember némileg két különböző módon gondolkodik és érez, tehát a kisebbségi nyelvek által a többségi nyelvűek élete is új lehetőségekkel gazdagodik.

Másodszor, az irodalom és általában az emberi tudás döntően nyelvileg kódolva létezik: ha egy nyelvet elveszítünk, nagyrészt elvész vele egy nép irodalma, kultúrája és a világról szerzett ismeretei. A különböző nyelvekben eltérő lehet a számolás módja, a memóriát és a térbeli tájékozódást segítő fogások; számolni például könnyebb walesi vagy mandarin nyelven, mint angolul. A hagyományos népek rengeteg növény-és állatfajt ismernek, mondhatni az etnobiológia élő enciklopédiái – ha a nyelvük kihal, az felér egy csomó szakkönyv elégetésével. A törzsi irodalmak halála nyilvánvalóan szegényíti az egész emberiséget. Shakespeare Hamletjét lefordíthatják ugyan mandarinra, de ott a „to be or not to be” mégiscsak egész másképp hangzik. Nem is szólva a dalok szövegéről, amiket idegen nyelven ritkán lehet visszaadni tartalmilag és zeneileg egyaránt tökéletesen.

Hallom az ellenvetést: „Oké, a kisebbségi nyelvek létezésének van néhány előnye, és elvileg érdemes megőrizni őket. A legtöbb társadalom azonban ma olyan komoly válsággal küzd, hogy ahhoz képest a kis nyelvek sorsa fontosságban elhanyagolható. Amíg súlyos társadalmi és gazdasági problémáinkat nem sikerül megoldani, luxus foglalkoznunk például az amerikai indián nyelvek megmentésével.”

Nos, nézzük meg közelebbről saját házunk táján, hogy mi az összefüggés a kis indián nyelvek és a társadalom nehézségei között! Mint közismert, az USA őslakói itt a legszegényebb réteget alkotják; körükben nemcsak a nagy arányú munkanélküliség jelent problémát, hanem még inkább az általános kiszakadás a társadalomból. Mindenütt a világon tapasztalható, hogy a nyelvüket és kultúrájukat elvesztett csoportok képtelenek megőrizni öntudatukat és önfenntartó képességüket. A mi indiánjaiknak olyan sokáig mondták, hogy saját világuk cakk-pakk értéktelen – beleértve a nyelvüket –, hogy egy idő után ezt maguk is elhitték. Most aztán a kormánynak milliókba kerül a segélyezésük, orvosi ellátásuk, rehabilitációjuk kísérlete alkohol-és drogfüggés után. Eközben más kisebbségek – főleg az Európából bevándoroltak –, melyeknek kultúrája és nyelve legalábbis az első nemzedékekben viszonylag érintetlen maradt, a gazdaságnak nem terhet, hanem termelő erőforrást jelentenek. Sőt, az indiánok közül is az aránylag fennmaradt kultúrájú és nyelvű törzsekre kell a legkevesebbet költeni. Léteznek például csiroki nyelvű iskolák, és akik azt elvégezték, miközben angolul is megtanultak, azok nagyobb százalékban tanulnak tovább, jutnak munkához és érnek el magasabb jövedelmet, mint akik már nem beszélnek csirokiul. Vagy például Ausztráliában a törzsi nyelvüket elvesztők nagyobb arányban válnak kábítószerfüggővé a többieknél.

Az amerikai őslakók kulturális integrációját célzó programok nekik hasznosabbak és nekünk adófizetőknek olcsóbbak lennének, mint a segélyezésük. Az ilyen programok hatása hosszú távon is jelentkezik, ellentétben a segélyekkel. Hasonlóképp azok az országok, amelyeket etnikai ellentétektől eredő polgárháború sújt, akkor járnának jobban, ha Svájc, Tanzánia és az egyenjogú partnerség más megvalósítóinak példáját követnék a kisebbségi kultúrák és nyelvek elnyomása helyett.

A nyelv mint a nemzeti identitás központi eleme nemcsak a kisebbségek, hanem egész országok számára élet vagy halál kérdését döntheti el. Mikor Nagy-Britannia 1940-ben, Hitler csaknem egész Európára kiterjedt hódításai után szembekerült azzal a veszéllyel, hogy a német csapatok átkelve a La Manche csatornán megszállják, magában a kormányban is volt egy csoport, amely a kiegyezést (gyakorlatilag a behódolást) sürgette. Churchill vezetésével azonban fölénybe kerültek az ellenállás hívei. Ekkor hangzott el a 20. század egyik legtöbbet idézett mondata: „Nem ígérek mást, csak vért, szenvedést, verejtéket és könnyeket.” Churchill felhívta az ország népét, hogy harcoljon tengeren, szárazföldön és a levegőben, küzdjön meg minden utcáért és házért, ha úgy hozza a sors. A britek és szövetségeseik győzelme messze nem volt szükségszerű, erősen függött például az amerikai beavatkozástól. Képzeljük el, hogy mi történhetett volna, ha a 20. század közepéig Nyugat-Európa nyelvileg már egységes – mivel az előző századokban itt a legtöbben németül beszéltek, a közös nyelv nagy valószínűséggel a német lett volna, legalább a Pireneusoktól a Kárpátokig. No és a volt észak-amerikai gyarmatok, függetlenedésük után, szintén a németet választották volna egységesülő államuk nyelvének (amire egyébként így is volt némi esély). Vajon egy német nyelvű Britannia és USA legyőzte volna Hitler Németországát? Vajon a britek egyáltalán megkísérelték volna az ellenállást, ha Churchill híres szavai a vérről és a verejtékről így hangzanak el: „Anbieten kann ich nur Blut, Müh, Schweiss, und Träne…”

Nem azt állítom, hogy németül a fenti mondat nem lehetett volna éppolyan lelkesítő, mint amilyen angolul volt. De a briteknek az angol nyelv mindazt jelképezte, amiért érdemesnek érezték vállalni a csaknem reménytelennek látszó harcot, akár a halálig. Nyelvükben élt ezer év független kultúrája, történelme, fokozatosan kivívott demokráciája, a némettől radikálisan különböző politikai elveik, Chaucer, Shakespeare, Tennyson meg a többi költőóriás irodalmi öröksége, és egyáltalán: nemzeti létük. Senki nem tudná kétséget kizáróan bebizonyítani, hogy 1940 júniusában Nagy-Britannia akkor is az ellenállás mellett döntött volna, ha németül beszél, de én ezt erősen kétlem. A nemzetek nyelvének megőrzése egyáltalán nem mellékes dolog: sok kis nemzetet hozzásegít a boldoguláshoz, és sok bevándorolt közösséget az összetartáshoz, ugyanúgy, ahogy segített Britanniának szabad maradni a nagy háború legválságosabb pillanataiban.

Hogyan tudjuk védeni őket?

Miképp tudnánk megállítani a nyelvek eltűnésének mai tendenciáját? Van rá egyáltalán remény, hogy sikerrel szálljunk szembe azokkal a látszólag ellenállhatatlan erőkkel, amelyek hatására néhány nagy nyelven kívül az összes többi kihal a modern világból?

Igen, van remény. Először is, a hivatásos nyelvészek sokkal többet tehetnek, mint amennyit jelenleg tesznek. Micsoda képtelenség, hogy a nyelv sorsával, amely szakmájuk fő tárgyát képezi, sokan pont akkor nem tartják fontosnak foglalkozni, amikor veszélyben van! A haldokló nyelvekből elegendő mintát kellene hangszalagra venni ahhoz, hogy szókincse és nyelvtana rekonstruálható legyen, miután utolsó használói is eltávoztak. Előfordult már, hogy egy etnikum túlélői ilyen módon felélesztették saját nyelvüket: ez történt Nagy-Britanniában a korni nyelvvel, és napjainkban talán sikerül ugyanez az alaszkai ejak eszkimóknak. A nyelvi újjászületés modern sikertörténete a héberé, amely Izraelben hivatalos nemzeti nyelv lett, és már ötmillióan használják.

Néhány állam támogatja a kisebbségi nyelveket, intézkedésekkel és pénzzel is, például a dánok a frízt (ami a lakosság 5%-ának anyanyelve) vagy az új-zélandiak a maorit (ami 2%-é). Mi az USA-ban, miután az indián nyelveket két évszázadig üldöztük, 1990-ben végre megértünk egy törvényt, amely hivatalosan elismeri őket, és a kormány egyidejűleg évi kétmillió dollárt előirányzott a tanulmányozásukra. Érdemes tudnunk azonban, hogy ez az összeg sokkal kevesebb, mint amit országunk a veszélyeztetett növény-és állatfajok védelmére költ, egyedül a kaliforniai kondorkeselyűre többet, mint az összes indián nyelvre együtt. Mint ornitológus és szenvedélyes madárbarát, én természetesen nem kívánom, hogy a kondorkeselyűkre szánt pénzt átcsoportosítsák mondjuk az ejak nyelv támogatására; e példával csak illusztrálni akarom, hogy a kormány meglehetősen következetlenül jár el, mikor a veszélyeztetett nyelvekkel aránytalanul kevesebbet törődik a veszélyeztetett élőlényeknél. Pedig a nyelvek fontosságát talán még könnyebb is lenne elfogadtatni az emberekkel.

Maguk a kisebbségek rengeteget tehetnek saját nyelvükért, ahogy mostanában némi sikerrel már tették is például a walesiek, a québeci franciák vagy néhány amerikai indián törzs. Végül is ők a nyelvük élő gondnokai, ők vannak messze a legjobb helyzetben ahhoz, hogy tovább adják gyerekeiknek és népük olyan tagjainak, akik már részben elfelejtették. No és nekik kell az állami szerveknél lobbizniuk támogatásért, vagy legalábbis azért, hogy a többség és hivatalos képviselői ne fejtsenek ki ellenállást. Enélkül ugyanis minden saját erőfeszítésük sziszifuszi munka. A többségnek viszont érdemes észben tartania, hogy a kisebbségi nyelvek fennmaradása közös érdek: ettől is függ, hogy gyermekeinkre gazdag és erős világot hagyományozunk, vagy olyat, amit gyökértelenné vált, nyomorgó társadalmi csoportok folyamatosan gyengítenek.

11. fejezet

SÓ, CUKOR, ZSÍR ÉS LUSTASÁG

Nemfertőző betegségek – Sóbevitelünk – A só és a vérnyomás – A magas vérnyomás okai – A konyhasó étrendi forrásai – Cukorbetegség – A cukorbetegség típusai – A gének és a környezet hatása – Pima indiánok és nauru-szigetiek – Cukorbetegség Indiában – Genetikai védelem – Miért ritka a cukorbetegség Európában? – A nemfertőző betegségek jövője

Nemfertőző betegségek

Pápua új-guineai munkám kezdetén, 1964-ben, az ottaniak óriási többsége még hagyományos falusi életmódját folytatta, saját élelemtermeléssel. Ez többek között azzal járt, hogy kevés konyhasót és cukrot fogyasztottak. A felföldiek kalóriabevitelének 90%-át gyökérzöldségek, azaz édesburgonya, taró és jamsz tették ki, az alföldiek fő energiaforrása pedig a szágópálma törzséből kivont keményítő volt. Az aránylag tehetősebbek vásároltak a helyi boltban olyasféle luxuscikkeket, mint halkonzerv és kekszfélék, de csak néha és kis mennyiségben, tehát a só-és cukorfogyasztásuk nekik sem volt jelentős.

Az új-guineaiak sok dologgal kivívták elismerésemet, többek között fizikai kondíciójukkal: karcsúk voltak, izmosak, mozgékonyak (30. kép), határozottan emlékeztetve az otthoni testépítőkre. Mikor épp nem vittek terhet, föl-le futkostak a meredek hegyi ösvényeken, és még súlyos batyuval is könnyedén lépést tartottak velem, mikor én csak saját élő kilóimat cipeltem. Ma is előttem van például egy csöpp asszony képe, nem lehetett több 40 kilónál, amint stabil léptekkel kerülgeti a folyóágy hordalékköveit, majd nekilendül a part meredek lejtőjének, hátán egy közel 30 kilónyi rizseszsákkal, amit az e célra rendszeresített homlokpánt tart a helyén. Akkoriban egyetlen kövér embert nem láttam a szigeten, de még enyhén túlsúlyosat is alig.

Az orvosi dokumentumok megerősítik saját benyomásomat arról, hogy ezek az emberek jó egészségnek örvendtek. Legalábbis annyiban, hogy Új-Guinea falusi vidékein ritka volt számos olyan nemfertőző betegség, ami az iparosodott világ polgárait leginkább pusztítja: cukorbetegség, magas vérnyomás, szívelégtelenség, más szív-és érrendszeri rendellenességek, atheroszklerózis (érelmeszesedés) és rák. Mégpedig ritka volt mindez a 60 év fölöttiek körében is, tehát a statisztikát nem az alacsony átlagos élettartam torzította el. Láttam egy összefoglalót arról, hogy a főváros, Port Moresby kórházába 1960-ban ki milyen betegséggel került be: 2000 páciens közül mindössze négy volt magas vérnyomásos (etnikailag az is mind félvér), a szív koszorúereinek elzsírosodása pedig egyetlen egynél sem fordult elő.

Ne gondoljuk persze, hogy a hagyományos Új-Guinea afféle egészségügyi utópiának számított: az ellenkezője már abból is sejthető, hogy mint említettem, az átlagos életkor nem érte el a miénket. Dühöngött egy csomó olyan betegség, amitől a nyugati világ már nagyrészt megszabadult, mint például légúti-, gyomor-és bélfertőzések vagy malária. Ezekhez aztán hozzájöttek a gyakori balesetek, meg azok a másodlagos betegségek, amelyekkel az immunrendszer általában el tud bánni, kivéve, ha le van gyengülve élősködők és alultápláltság miatt. A fejlett világ nagy átlagban egészségesebb, mint amilyen a harmadik volt még abban a hajdani sokmozgásos, só-és cukortalan állapotában is. Ami ráadásul meg is szűnt első új-guineai látogatásaim óta, vagy észrevehetően megszűnőfélben van.

A mi tipikus betegségeink már 1964-ben kezdtek feltünedezni Új-Guineának azokon a részein, ahol a lakosságot megérintette a nyugati életforma, beleértve a táplálkozási szokásokat. Azóta az érintésből kifejezett elharapódzás lett: ma új-guineaiak tíz-vagy talán százezrei dolgoznak mint üzletemberek, számítógépek kezelői és programozói, sofőrök, pilóták és így tovább. Élelmüket szupermarketben veszik, vagy épp vendéglőben esznek, és leszoktak a rendszeres testmozgásról. A városokban már nem ritka a nagy pocak és az úszógumi a derék körül. A cukorbetegség 37%-os előfordulási arányával az a wanigela törzs jár világszerte az élen, amely a sziget népei között élen járt a nyugatosodásban is. A városlakók megtudták, mi az a szívinfarktus. 1998 óta több alkalommal dolgoztam itt egy olajtársaságnál, ahol a munkásokat naponta háromszor egy svédasztal-rendszerű üzemi étkezde szolgálja ki; ők a régebbi sok nélkülözés után rendszerint úgy megpakolják tányérjaikat minden fogással, hogy több már az ő jellemző ügyességükkel sem férne rá, és a húst meg a salátát rutinszerűen behintik az odakészített só-és cukorszóróval (mindkettővel). Az olajcég képzett egészségügyi szakembereket foglalkoztatva próbálja rászoktatni őket a helyes táplálkozásra, de megfigyelésem szerint eddig nemigen értek el eredményt. Mellesleg ők maguk, mármint az oktatók sem mentesek az új egészségi panaszoktól.

A nyugati életformával járó nemfertőző betegségek ma az egész világon terjednek egy járvány megállíthatatlan lendületével. Pedig biológiailag korántsem járványosak: nem baktériumok, vírusok vagy élősködők okozzák őket, amiket egyik ember a másiknak átadhatna. Okozójuk minden jel szerint az az életmód, ami a kisléptékű hagyományos társadalmakból még hiányzott, csak nálunk alakult ki az utóbbi évszázadokban. E könyv olvasóinak nagy többsége, együtt az európaiak, amerikaiak és japánok 90%-ával, ilyen betegségtől fog meghalni. Csak gyors emlékeztetőül ezek a következők: szívinfarktus, szélütés, periférikus érrendszeri zavarok, cukorbetegség vagy másképpen diabétesz, a veseelégtelenség néhány típusa, és gyomor-, mell-vagy tüdőrák.

Négyfajta embercsoport különösen veszélyeztetett. Először, a hirtelen meggazdagodott országoknak gyakorlatilag az egész népessége. Ilyenek az arab olajtermelők, Nauru, Mauritius és a hozzájuk hasonló szigetállamok; közülük kerül ki például az a nyolc ország, ahol a cukorbetegség előfordulási gyakorisága 15% fölött van. Másodszor, a fejlett világban azok a bevándoroltak, akik korábbi spártai életmódjukat cserélték fel a lustább és javakban bővelkedőbb nyugatira. Ők a szóban forgó civilizációs betegségeket nagyobb eséllyel kapják meg, mind otthon maradt honfitársaiknál, mind a befogadó ország polgárainál; ilyenek többek között a Nagy-Britanniába, az USA-ba, Mauritiusra és más vonzó célországba érkezett kínaiak és indiaiak, vagy az Izraelben letelepedett jemeni és etiópiai zsidók. Harmadszor, a fejlődő országok városlakói közül azok, akik faluról érkeztek, leszoktak a sok mozgásról, és a maguk termelte élelem helyett a boltban vett élelemre tértek át. Ilyen csoportok találhatók Pápua Új-Guineában, Kínában és számos afrikai országban. Negyedszer, szintén a fejlődő világ olyan lakói, akik elvándorlás nélkül, saját addigi lakhelyükön tértek át a nyugati életformára, mint a jelenség tankönyvi példáinak tekintett pima indiánok az Egyesült Államokban, a már említett wanigelák Új-Guineában, vagy több ausztrál bennszülött törzs.

További elemzés kell annak megállapításához, hogy ezekben a csoportokban a nemfertőző betegségek elterjedését a nyugati életforma mely elemei okozzák. Jelölt van jó néhány: a kevés mozgás, a sok kalória, az elhízás, a dohányzás, az alkohol, ételeikben a sok konyhasó, telített zsírsav, telítetlen transz-típusú zsírsav és cukor (különösen az egyszerű fruktóz), vagy a kevés rostanyag. Ezek közül bizonyára több is közrejátszik, vagy akár az összes, de jó lenne tudni, melyik mennyire. Néhány betegség esetében a kép már aránylag tiszta: a dohányzás egyik biztos oka a tüdőráknak, az ételek túlzott sózása a magas vérnyomásnak és a szélütésnek. De például a cukorbetegségről vagy számos szív-és érrendszeri betegségről még nem derült ki egyértelműen, hogy a sok közreműködő ok közül melyik a legfontosabb.

Ezen a területen sokat köszönhetünk S. Boyd Eaton, Melvin Konner és Marjorie Shostak úttörő munkásságának. Ők gyűjtötték szisztematikusan össze mindazt az információt, ami a régi és a mai vadászó-gyűjtögetők étrendjére – az úgynevezett „paleolit étrendre” – és életformájára vonatkozik, nemkülönben az őket és a minket sújtó betegségek különbségeire. Arra a következtetésre jutottak, hogy a nemfertőző civilizációs betegségek a modern ember genetikai összetételéből fakadnak, amely az evolúció során még a tipikus paleolit kori életmódban alakult ki és ahhoz alkalmazkodott. Javaslatokat tettek hipotézisük tesztelésére éppúgy, mint a szóban forgó betegségek megelőzését célzó életmód-és étrendbeli változtatásokra. Aki gondolataikkal részletesen meg akar ismerkedni, ajánlom könyveiket és cikkeiket a „További olvasnivalók” e fejezethez tartozó részében.

A nyugati életmódból eredő nemfertőző betegségek talán a legnyilvánvalóbb gyakorlati példát jelentik arra, amit a hagyományos társadalmaktól tanulhatunk. Nagy általánosságban ugyanis ők mentesek ezektől a betegségektől. Természetesen nem állítom, hogy mindenestül el kellene fogadnunk egész életmódjukat, az állam megszüntetésétől az idegenek rutinszerű megtámadásán át fölösleges csecsemők megöléséig. De azt igen, hogy érdemes feltárnunk életmódjuknak azokat az elemeit, amelyek védik őket a civilizációs egészségi ártalmaktól. Ez nem kis feladat, és nyilván még sok kutatás kell hozzá. Mindenesetre szerte a világon már ma is több tízmillió ember tudatosan használja az életmód eddig feltárt kockázati tényezőinek ismeretét annak érdekében, hogy egészségesen éljen. Annyi például már biztosnak látszik, hogy a vadászó-gyűjtögetőkre jellemző sószegény étrend lényeges, az állami szervezet hiánya pedig lényegtelen. A továbbiakban két konkrét témával foglalkozom részletesen: a sóbevitel hatásaival és a cukorbetegséggel.

Sóbevitelünk

A „só” ez esetben nem kémiai értelemben vett sót jelent, ami sokféle van, hanem konkrétan konyhasót, azaz nátrium-kloridot. Azt, amivel ételeinket ízletesebbé tesszük, mindenki más-más határig saját ízlése szerint, de a legtöbben nagyobb mennyiséggel az egészségesnél. Manapság a sótartó szinte kötelezően ott áll minden étkezőasztal közepén, mert ez a fehér szemcsés anyag a boltban könnyen hozzáférhető és olcsó. Naponta fogyasztott mennyisége átlagosan 9 és 12 gramm közötti, földrajzilag egyes régiókban kevesebb vagy több lehet kb. 6 és 20 gramm között; Ázsiában több, mint másutt. Fölöslegétől a szervezetünk vizelet és verejték kiválasztásával szabadul meg.

Hagyományosan persze a só nem címkével ellátott zacskókban termett, hanem a környezetből kellett beszerezni. Gyakran épp hogy túl kevés volt belőle, nem pedig túl sok. A növények kevés nátriumot tartalmaznak, ami viszont aránylag nagy koncentrációban fordul elő az állatok sejtközötti folyadékában. Így a ragadozók automatikusan hozzájutnak, a növényevőknek azonban néha kifejezetten hiányzik; ezért szoktak az őzek és az antilopok sót nyalogatni, ha módjuk van rá, amit egy oroszlán vagy tigris sose tesz. A sok húst fogyasztó vadászó-gyűjtögetők, mint az eszkimók vagy a !kungok nem szenvednek sóhiányban. Igaz, napi sóbevitelük így is csak egy-két gramm, mivel az elejtett állatok vére és nyirokfolyadéka a feldarabolás és a főzés során nagyrészt elszivárog, nem kerül az ételükbe. A döntően növényevő vadászó-gyűjtögetők és földművelők közül a tengerpartiak szintén aránylag sok sóhoz hozzájutnak, például a Salamon-szigeti lauk a tengerből merített főzővizükkel. Az iráni nomád kaskaj pásztorok élőhelyén pedig vannak természetes felszíni sólerakódások.

Sok tucat más nép azonban kevés sóval kénytelen beérni, és fogyasztásuk nem is éri el a 3 gramm napi átlagot. A negatív rekord a brazíliai janomamó indiánoké: náluk ez az átlag mindössze 50 milligramm, mivel fő táplálékuk az igen kis nátriumtartalmú banán. Összehasonlításul: mi amerikaiak napi átlagban kétszázszor több konyhasót kebelezünk be, mint ők, egyetlen Big Mac hamburgerből 1,5 grammot, ami nekik egy hónapra elég volna, egy adag csirkelevesből pedig 2,8 grammot, nekik közel két hónapra valót. Los Angeles-i otthonom közelében van egy kínai étterem, amelynek fogásait vegyelemezték: egyikben adagonként 18,4 g só nyüzsgött, több mint egy évnyi mennyisége a janomamók fogyasztásának. Nem csoda hát, hogy a hagyományos népek a sót igen nagyra értékelik, és megszerzésére nem sajnálják a fáradságot. Új-Guinea keleti felföldijei elmondták nekem, hogy mielőtt pár évtizede az európaiakkal megjött a sóimport, bizonyos növények leveleit égették el, hogy a hamuból áztatással egy keserű, de nagy sótartalmú anyagot vonjanak ki ételeik ízesítéséhez. A nyugati Felföldön van két sós vizű tó, az ottaniak abba merítettek szivacsos szerkezetű banántörzs-darabokat, majd szárítás után azokat elégetve a vízzel kevert hamut használták. Ez a sós massza akkoriban még kereskedelmi cikknek is bevált. Bezzeg mióta nekik is van az asztalukon sószóró, nincs étkezés anélkül, hogy minden fogás fölött alaposan megrázogatnák – ami a történelmi előzmények után akkor is érthető, ha az egészségüknek kárt okoz.

A só az államok megjelenésével vált széles körben hozzáférhetővé, mert akkor kezdték ipari méretben kitermelni bányákból, felszíni lerakódásokból és kiszárított sós vizekből. Kínában körülbelül 5000 éve használják ízesítésre és téli konzerválásra. Európában sózott tőkehalról és heringről vannak régi feljegyzések; egy időben a Római Birodalom katonái a zsoldjukat sóban kapták, a só latin „sal” szavából ered például az angol „salary” azaz „munkabér” szó. A só lett a világ kereskedelmének legnépszerűbb és legszigorúbban adózott áruja, birtoklásáért háborúk törtek ki, a sóadó miatt pedig forradalmak. Egy híres történelmi példa: mikor Indiában a brit gyarmatosítók saját sókereskedelmük védelmében megtiltották, hogy a lakosság sót vonjon ki a tengervízből, Mahatma Gandhi tiltakozó gyalogmenetet szervezett az ország belsejéből a tengerpartra, és a brit sóadót nem volt hajlandó megfizetni.

A sószegény étrendhez alkalmazkodott emberi szervezetnek a viszonylag újkeletű sóbőség kockázati tényezőt jelent szinte minden nemfertőző betegségre. A só számos romboló hatását az általa kiváltott magas vérnyomás közvetíti, amely szív-és érrendszeri zavarokat, időskori cukorbetegséget és veseelégtelenséget okoz. Ezeken túl közvetlenül is vastagítja és merevíti az erek falát, hajlamosítja a vérlemezkéket az összetapadásra, és növeli a bal szívkamra izomtömegét, ami szintén mind keringési rendellenességekhez vezethet. A sok sótól nő a szélütés és a gyomorrák veszélye. Végül, közvetve de egyértelműen hozzájárul a többféle betegséget okozó elhízáshoz is azzal, hogy szomjúságot okoz, amit sokan nagy kalóriatartalmú, cukros italokkal enyhítenek.

A só és a vérnyomás

Mikor az orvos a karunkra teker egy vérnyomásmérőhöz kapcsolt gumiszalagot, és aztán közli, hogy az eredmény 120/80, ezek a számok az úgynevezett szisztolés és diasztolés nyomást jelentik: az első a nyomásciklus maximális, a másik a minimális pontján érvényesül. Mindkét nyomásérték függ a testhelyzettől, a test nyugalmi vagy mozgási állapotától és a lelki szorongás szintjétől, ezért a legkívánatosabb 120/80 szabványt nyugodt ülő (egyes országokban hanyatt fekvő) állapotra határozták meg. A rendellenesen magas vérnyomásnak nincs éles küszöbszintje, de annyi kétségtelen, hogy növekedésével nő a szívinfarktus, az artériarepedés és a veseleállás kockázata. Az orvosok általában a 140/90 fölötti értékeknél szoktak beavatkozást javasolni, ami természetesen nem jelenti azt, hogy valaki nem élhet el 90 éves koráig magas vérnyomással (hogy akkor autóbalesetben haljon meg), vagy nem kaphat 50 évesen halálos szélütést normál vérnyomás mellett.

Testmozgás és lelki feszültség a vérnyomást pillanatnyilag növeli, de a hosszú távú növekedésre mindenekelőtt az életkor és a sóbevitel szintje hat. (Az előbbi csak a mi nyugati társadalmainkban, ahogy később még részletezem.) A só szerepére már a régi kínaiaknál találunk utalást: 3300 éve egy Huang Ti Nei Csing Szu Wein nevű orvos azt írta, hogy „aki sok sót fogyaszt, annak a pulzusa merevebb és keményebb lesz”. Mostanában végeztek kísérleteket is csimpánzokon, akik az állatvilágban köztudottan a legközelebbi rokonaink. 6-12 gramm napi sóbevitel esetén a vérnyomásuk átlagosan a náluk is normálisnak számító 120/50 volt, míg napi 25 grammnál átlagosan 155/60, vagyis emberi mértékkel már túl magas, legalábbis a szisztolés érték. Hasonlóan a modern nyugati társadalmak emberéhez, vérnyomásuk az életkorral lassan és folyamatosan nőtt.

Az 1980-as évek nemzetközi INTERSALT kutatóprogramja a sóbevitel és a vérnyomás összefüggését vizsgálta 52 népre kiterjedően. Az egyik szélsőségen a janomamók bizonyultak rekordernek: a legkisebb sófogyasztás mellett a vérnyomásuk is nekik volt a legalacsonyabb, átlagosan 96/61. Utánuk következtek Brazília xingu indiánjai 100/62-vel és Pápua Új-Guinea Asaro-völgyének felföldijei 108/63-mal. Náluk és több tucat más hagyományos, kis sófogyasztású társadalomnál a vérnyomás az életkorral nem változott, szemben az amerikaiakkal és általában a nyugatosodott társadalmakkal.

A másik szélsőséget Japán képviselte, amelyet „a szélütés országának” is neveznek: ott ez a leggyakoribb halálok, ötször gyakrabban fordul elő, mint az Egyesült Államokban. Egyúttal ők fogyasztják a világon a legtöbb sót, különösen Akita prefektúrában, amely híres kiváltképp remek ízű sós rizséről. A rizs mellé az akitaiak szintén nagy sótartalmú miszólevest[20] esznek, a fogások között pedig sózott uborkát. A vizsgált 300 akitai felnőtt átlagosan napi 27 gramm sót fogyasztott, egyik sem kevesebbet napi 5 grammnál, és a maximum napi 61 gramm volt (ez egy tipikus janomamónak három évre és három hónapra elég lenne). No és a vérnyomásuk? Az bizony 50 éves korukban nem kevesebb volt, mint átlagosan 151/93. Vagyis máshol már az átlaguk is magasnak számítana. Nem meglepő, hogy Akitában a halálos szélütés gyakorisága több mint kétszerese a japán átlagnak; néhány akitai faluban a lakosság 99%-a meghal hetvenéves kora előtt.

A két szélsőségen tehát az összefüggés nyilvánvaló: igen kevés só igen alacsony vérnyomással, igen sok só pedig igen magas vérnyomással jár együtt. A legtöbben persze valahol a janomamók és az akitaiak között foglalunk helyet. Az INTERSALT program 52 vizsgálati egysége közül 48 alanyai naponta 6 és 14 gramm között fogyasztottak sót. (Kivétel a négy legalacsonyabb fogyasztású társadalom.) Ebben a középső tartományban az összefüggés értelemszerűen kevésbé erős, mivel elhomályosítja a viszonylag nagy egyéni változatosság. A sóbevitelt eleve nehéz pontosan meghatározni: igazán csak úgy lehetne, hogy a vizsgált személyeket kórházi megfigyelés alá helyezik, mérve egész napi élelmük sótartalmát és hasonlóképp a vizeletükét. Ezt egy-két emberrel meg lehet tenni, de nagyobb csoport indiánnal vagy akár nyugati városlakóval nemigen, hiszen ők élni akarják a szokásos mindennapi életüket. Még a vizelet sótartalmának mérése oldható meg a legkönnyebben, de az eredménye annak is erősen függ attól, hogy az illető aznap mit evett: egy nagy MacDonalds-hamburger vagy zacskós porból készült leves kiugróan nagy sókoncentrációt eredményez, ami különben nem jellemző.

Noha a középső tartományban az INTERSALT nem mutatott ki egyértelműen markáns tendenciát, számos nemzetközi összehasonlítás és egy-egy országon belüli felmérés valószínűsíti, hogy a több só a vérnyomást általában növeli. Új-Foundlandon és a Salamon-szigeteken például a tengerparti lakosoknak mind a sófogyasztása, mind a vérnyomása nagyobb, mint a parttól beljebb lakóknak. Nigériában ugyanez a helyzet egy sós tó mellettiekkel. Amikor falusi kenyaiak és kínaiak városba költöznek, sófogyasztásuk és vérnyomásuk egyaránt nő. Japánban délről északra haladva a sófogyasztás közel megduplázódik (Akita is északon van), ami tükröződik mind a vérnyomásban, mind a szélütések gyakoriságában. Ugyanez a párhuzamosság derült ki egyetlen város lakosságán belül, amit a kutatók vizsgáltak (Takayamát).

A tervezett kísérletek hasonló tendenciát mutattak. Amerikában 30 napig, Új-Guineában 10 napig, és Kínában 7 napig enyhén sógazdag vagy sószegény diétán tartottak embereket, akiknek vérnyomása a sóbevitellel párhuzamosan változott. A hollandiai Hága egyik külvárosában 476 csecsemő vérnyomását mérték hat hónapig úgy, hogy közben az anyatej mellé sok vagy kevés sót tartalmazó tápszereket is kaptak; a sókoncentrációk aránya 2,6 volt. A kevés só a vérnyomást náluk is csökkentette, a sok só növelte. Érdekes, hogy a két csoport közötti különbség maradandónak bizonyult legalább tizenéves korukig, amikor a vérnyomásukat ismét megmérték, talán azért, mert későbbi sófogyasztásukat befolyásolta az első fél év tapasztalata, és később is több, illetve kevesebb sót ettek a szokásosnál. Négy olyan országban – Kína, Finnország, Japán és Portugália –, ahol az emberek notóriusan sózzák ételeiket, és a szélütés is igen gyakori, a több évig tartó egészségügyi propaganda hatására az átlagos vérnyomás és szélütéses halálesetek aránya némileg csökkent: Finnországban például 20 év alatt 75-80%-kal, amitől a finnek várható élettartama 5-6 évvel több lett.

A magas vérnyomás okai

Akik a magas vérnyomás kockázatát komolyan veszik, érdemes tudniuk, milyen más tényezők vezetnek hozzá a túl sok són kívül, továbbá hogy a só hatása miért nem egyforma mindenkinél. Egyáltalán, miért különbözik egymástól az emberek vérnyomása? Az orvosilag kezelt páciensek 5%-ában a magas vérnyomás oka világosan azonosítható: hormonzavar vagy fogamzásgátlók szedése. 95%-uknál azonban ilyen egyértelmű ok nem fedezhető fel.

Az esetleges genetikai tényezőkre úgy lehet következtetni, hogy vizsgálják az összefüggést közelebbi és távolabbi rokonok vérnyomása között. Mint kiderült, ilyen összefüggés valóban létezik. Közös géneket hordozó és közös háztartásban élő egypetéjű ikrek vérnyomása nagyon hasonló; kétpetéjű ikreké és testvéreké (akiknek nagyjából felerészben vannak közös génjeik) szintén, de valamivel kevésbé; örökbe fogadott gyerekek és szüleik, illetve mostohatestvérek között (akiknek egyáltalán nincsenek öröklötten közös génjeik) még mindig fennáll némi hasonlóság, nyilván a közös környezet miatt. A hasonlóság mértékét a matematikai statisztikában a korrelációs együttható fejezi ki, amely akkor 1, ha a hasonlóság maradéktalan, és akkor 0, ha teljesen hiányzik, az átmenetek esetén pedig a két szélső érték között van; nos, ez az együttható egypetéjű ikrekre 0,63, édestestvérekre 0,25 és mostohatestvérekre 0,05. A tendenciát nyilván azok is látják, akik nem értenek a matematikai statisztikához. Ha egypetéjű ikrekre a korrelációs együttható 1 volna, ez azt jelentené, hogy a vérnyomás abszolút mértékben öröklött tényezőktől függ, vagyis a környezet és az életmód egyáltalán nem befolyásolja. A sokkal kisebb 0,63 érték szerencsére jelzi, hogy a génjeinknek nem vagyunk teljesen kiszolgáltatva, vérnyomásunkat módunkban áll saját döntéseinkkel is befolyásolni.

Hogy ezt a körülményt méltóképp értékeljük, gondoljunk az olyan betegségekre, amiket egyetlen gén okoz, de az aztán kérlelhetetlenül. Ilyen például a Tay-Sachs-szindróma, ami életmódtól és környezettől függetlenül halált okoz. Vele szemben a magas vérnyomás sok, egyenként gyenge hatású gén eredménye, ezért mindenkinél az aktuális génkombináció szerint alakul. Ráadásul az egyes gének érvényesülének vannak feltételei, így az, hogy a magas vérnyomásra öröklötten hajlamos egyén tényleg magas vérnyomásos lesz-e, erősen függ az életmódtól. Vagyis az életmód és a genetikai háttér kölcsönhatásaitól, szemben a genetikusok kedvenc egyfaktoros betegségeivel, mint a cukorbetegség vagy a különféle fekélyek.

A környezeti és életmódbeli tényezők közül már sokat azonosítottak, összehasonlítva a magas vérnyomás gyakoriságát a különféle környezetekben élő és különféle életmódú emberek csoportjaiban. Mint kiderült, a són kívül ilyen tényező az elhízás, a kevés mozgás, a sok alkohol, a sok telített zsír és a kalciumhiány. Akik életükben e tényezők jelenlétét csökkentették, jó eséllyel sikerült a vérnyomásukat valamennyire leszorítaniuk. Ezért hajtogatják orvosaink olyan következetesen, hogy kerüljük a sok sót, az idegeskedést, az alkoholt, a cigarettát, a telített zsírokat és a súlyfelesleget, viszont mozogjunk rendszeresen.

No és hogyan „intézi el” a só, hogy a vérnyomás emelkedjen? Azaz mi az élettani hatásmechanizmusa, ami egyeseknél könnyen életbe lép, mások pedig megússzák? A magyarázat nagy része a sejtek közötti folyadék térfogatával függ össze. Ha egy egészséges ember szervezetébe a szükségesnél több só kerül, azt a vese a vizelettel kiválasztja, a magas vérnyomásra hajlamosaknál viszont nem eléggé. Ezért az ilyen ember vérében feldúsul a só, amitől szomjas lesz, és több vizet iszik; ettől megnő vérének térfogata, amire válaszul a szív erősebb zakatolásba kezd, növelve a vérnyomást. Nagyobb nyomáson a vese több vizeletet választ ki, így szabadulva meg a sótöbblettől. Az eredmény egy új egyensúlyi állapot, amelyben a sóháztartás ismét rendben van, csak közben a vérnyomás magasabb.

Az alaphiba tehát valószínűleg a veseműködésben van: azoknak alakul ki magas vérnyomásuk, akiknek a veséje nem látja el elég szorgalmasan a só kiválasztásának feladatát. Ezt a következtetést kísérleti tapasztalatok is megerősítik, állatokon és embereken egyaránt. Ha egy magas vérnyomású egérbe egy normál vérnyomású egér veséjét ültetik be, a vérnyomása csökken. Fordítva, egy magas vérnyomású egér veséjének hatására az addig normál vérnyomású egér is magas vérnyomású lesz. Az emberi veseátültetésekben ugyanez történik, csak persze ott az átültetésnek nem kísérleti, hanem gyógyító célja van, és mindig a magas vérnyomású páciens kapja meg egy egészséges donor veséjét.

Egy további bizonyíték genetikai: a vérnyomást befolyásoló gének nagyrészt egybeesnek a vese nátriumkiválasztását befolyásoló génekkel. (Emlékeztetek rá, hogy a konyhasó vegyileg nátrium-klorid.) A nátrium két szakaszban választódik ki: először a vese csövecskéinek elején egy szűrő beszippantja a sótartalmú vérplazmát a csövecskébe, majd utána a beljebb lévő szűrők visszaengedik a vérbe a nátrium nagy részét. Csak annyi ürül ki a vizelettel, amennyit meghagynak. Idős korban az első szakasz hatékonysága rendszerint csökken, ezért a vérnyomás a korral emelkedő tendenciát mutat. A kórosan magas vérnyomást viszont a második szakasz túlzott hatékonysága okozza: a vesecsövecskék több nátriumot adnak vissza a vérnek a kelleténél.

A túl buzgó visszaszűrést az orvosok a „hibás gének” hatásával szokták magyarázni. Nekem, mint evolúciós biológusnak, ilyenkor megszólal a fejemben egy figyelmeztető csengő: ez a „hiba” túl gyakran fordul elő ahhoz, hogy ennyivel elintézhető legyen. Ha egy vagy több gén sok nemzedék során rendszeresen a túlélés ellen hat, nagyon valószínűtlen, hogy ilyen sikerrel elterjed. Az orvostudomány ismer olyan betegségeket, amelyeket egy más szempontból hasznos gén okoz, és az előnyei túlkompenzálják a hátrányait. A sarlósejtes vérszegénység génje például véd a malária ellen, így Afrika és a mediterrán térség maláriával fertőzött vidékein az életben maradás esélyét kifejezetten javítja még a vérszegénységgel együtt is. Érdemes tehát rákérdeznünk, hogy a vese sóvisszatartását okozó géneknek milyen körülmények között lehettek hasonlóan előnyös hatásaik.

A válasz egyszerű. Mikor elődeink a múltban csaknem mindnyájan sóhiányos környezetben éltek, akár ma a janomamók és más vadászó-gyűjtögetők, azok voltak közülük szerencsésebbek, akiknek szervezetéből kevesebb nátrium távozott el. Őket egy-egy heves izzadás vagy hasmenés kevésbé viselte meg a többieknél. A „takarékos” vese csak azóta vált tehertétellé, mióta az asztalon ott áll a sótartó; a magas vérnyomás azért lett a modern kor betegsége, mert a hagyományos sóínség ekkor adta át helyét a könnyen elérhető sóbőségnek. Mintha az evolúció leckét akart volna adni nekünk abból a szerénységre intő elvből, hogy „az elsőkből lesznek az utolsók”: akik az ősidőkben a legsikeresebben birkóztak meg a sóhiánnyal Afrika szavannáin, azoknak leszármazottai halnak meg ma a legvalószínűbben a sóvisszatartás miatt Los Angelesben.

A konyhasó étrendi forrásai

Mit tehet az, aki már tudja, hogy a sóban gazdag étkezés egészségtelen? Magam sokáig azt hittem, megtettem a legszükségesebbet: ételeimet soha, de soha nem szórom be sóval. Így bár sófogyasztásom mértékét senki nem mérte meg, naivan feltételeztem, hogy jóval kisebb az átlagosnál. Mára azonban rájöttem, hogy még ha az amerikaiak átlagánál egy kicsit jobban is állok, ezzel még mindig nem lehetek igazán elégedett.

Hogy miért? Utánanéztem, hogy a tipikus mai ember honnan veszi a sót túl magas fogyasztásához. Észak-Amerikában és Európában átlagosan csak a só 12%-a kerül az ételbe házon belül, akár főzés közben, akár később az étkezőasztalnál; nekem ezt a 12%-ot sikerült kiküszöbölnöm. További 12% eleve benne van az alapanyagokban, ám a legtöbb, kb. 75%, a feldolgozással kerül beléjük. Hiszen ne felejtsük el, ételeinket mi nem magunk vadásszuk, gyűjtögetjük, vagy saját gazdaságunkban termeljük meg, és nem azon frissiben kebelezzük be. Mások készítik elő nekünk, tartósítják, főzik, ízesítik és így tovább. Így igazából nincs módunk megtudni, hogy nap mint nap mennyi sót eszünk meg. Hacsak nem mérjük a vizeletünk sótartalmát rendszeresen, de talán nem túl merész dolog feltételeznem, hogy erre igen kevesen vállalkoznak. Az, hogy valaki hozzám hasonlóan megtartóztatja magát a külön sózástól, még korántsem garantálja, hogy szervezetébe nem kerül az egészségesnél több só.

A feldolgozott élelmiszerek sótartalma látványosan meghaladja a feldolgozatlanokét. A lazackonzervben például ötször annyi só van, mint magában a lazacban, a bolti füstölt lazacban pedig tizenkétszer annyi. A gyorséttermek tipikus sajtburger – sült krumpli kombinációjának egy adagja kb. 3 gramm sót tartalmaz, egyharmadát az amerikaiak átlagos napi fogyasztásának, és tizenháromszor annyit, mint amennyi az otthon készített, sózatlan sült húsban és krumpliban lenne. A sókoncentráció szerinti lista élén járnak még a konzerv marhahúsok, a sajtfélék, a pirított földimogyoró, és ami legalábbis engem meglep, Amerikában és az Egyesült Királyságban a gabonákból készült ételek – kenyér, péksütemények, gabonapelyhek, müzlik –, amiket általában nem is érzünk sósnak.

Miért tesz hozzá az élelmiszeripar annyi sót az ételekhez? Az egyik nyilvánvaló ok az ízesítés: sok olcsó étel enélkül átvitt értelemben is „sótlan” lenne. Egy másik ok, hogy a só számottevő mennyiségű vizet köt meg, vele aránylag könnyen elérhető, hogy a sonka vagy a felvágott csak kb. 80% húst vagy más szárazanyagot tartalmazzon, a többi 20% csaknem költségmentes víz legyen. A harmadik, hogy a fogyasztót a só szomjassá teszi, és nálunk aki szomjas, az általában palackozott italt iszik, jó eséllyel ugyanattól a cégcsoporttól, mint a készen kapható ételeket. Végül a vásárlók mára annyira hozzászoktak a sós ízekhez, hogy maguk is kívánják.

Ázsiában és a fejlődő világ legnagyobb részén más a helyzet: ott a bolti vagy éttermi készételeknek kisebb jelentőségük van, és a só döntően az otthoni főzéssel és az utólagos sózással jut az ételekbe. Kínában például az összes fogyasztott só 72%-a, míg további 8%-ot tartalmaz az igen népszerű szójaszósz. Ami Japánban még sósabb, a teljes sóbevitel 20%-át adja; ehhez csatlakozik 10%-kal a miszóleves, további 10-10%-kal pedig a sózott zöldségek és a halfélék. A japánok sófogyasztásához a vendéglői és gyorséttermi ételek meg az otthoni sózás szintén 10%-kal járul hozzá. Ilyen forrásokból jön össze sok ázsiai ország lakóinak sófogyasztása, ami nem ritkán meghaladja a napi 12 grammot. A fejlődő országokban a főzéshez használt són kívül fontosak még a különféle mártások, ízesítők és páclevek.

A só által okozott betegségek gyógyítási költségei és a kiesett munkaórák már néhány kormány szemét is rányitották erre a problémára, és kampányt kezdtek a túlzott sófogyasztás ellen. Hamar rájöttek, hogy ezek nem sokat érnek az élelmiszeripar együttműködése nélkül. Ahol a kereskedelmi készételek sótartalmát sikerült egy-egy évben 10-20%-kal redukálniuk, ott a vásárlók ezt nemigen vették észre, és az átlagos sóbevitel több év alatt tényleg csökkent. Így történt az Egyesült Királyságban, Japánban, Finnországban és Portugáliában, ahol a sóellenes állami törekvés már 20 és 40 év közötti időszakra tekinthet vissza, és ahol ezalatt egyrészt kisebbek lettek az állam egészségügyi kiadásai, másrészt javultak a szóban forgó betegségek statisztikai adatai.

Nekünk, magánembereknek sem kell azonban karba tett kézzel várnunk a hivatalos szervek intézkedéseire. Sokat tehetünk saját sófogyasztásunk leszorításáért, azon kívül is, hogy a sótartót eltávolítjuk az asztalról. Ételeinket megválogathatjuk tudatosabban, mint eddig: együnk több zöldséget, gyümölcsöt, rostokban és komplex szénhidrátokban gazdag ételeket, sovány tejtermékeket, szemes gabonát, baromfi-és halhúst (még kövér halakat is), dióféléket, zsír helyett növényi olajat. Ami pedig kerülendő: vörös hús, édesség, cukros üdítőitalok, vaj, tejszín, telített zsírok és koleszterintartalmú ételek. Tudományos kísérletekben kipróbálták a fenti felsorolásnak megfelelő, DASH nevű diétát, ami az angol „Dietary Approaches to Stop Hypertension” rövidítése („A magas vérnyomás megállítását célzó étrend”); alkalmazásától a kísérleti alanyok vérnyomása valóban jelentősen csökkent.

Kedves Olvasóim egy részében most felmerülhet a kérdés: vajon megéri-e az ízletes, de egészségtelen ételek élvezetéről lemondani azért, hogy tíz évvel tovább éljünk? Esetleg kifejezetten arra gondol, hogy neki bizony jobb lesz hetven ínyenc év finom sültekkel és borokkal, mint nyolcvan aszkétikus év kenyéren és vízen. Erős félreértés azonban, hogy csak e két lehetőségünk létezik! Az említett DASH diétát például a hagyományos mediterrán konyha szokásai alapján állították össze, nem kevesebb, mint 38% zsírtartalommal, olyan alapanyagokat és fűszereket alkalmazva, amiket az enyhén szólva nemigen aszkétikus olaszok, spanyolok, görögök és délfranciák esznek. (Az persze igaz, hogy a 38% zsír döntő része a telítetlen fajtába tartozik, ami egészséges.) Náluk „kenyér és víz” csak a mesékben fordul elő, miközben az olaszok például, a maguk paradicsomszószban úszó spagettitáljaival, sajtjaival, olajbogyós salátakölteményeivel együtt átlagosan a nyugati világ legkarcsúbb emberei közé taroznak. Szemben velük mi amerikaiak, akiknek étkezési szokásait egy óceán választja el az övéktől, ugyanebben a nyugati világban az átlagos csípőkörfogat rekordjával „büszkélkedhetünk”. Nálunk a felnőttek egyharmada elhízott, másik egyharmada túlsúlyos, miközben még azzal sem vigasztalhatjuk magunkat, hogy ezt az árat a remek olasz konyha élvezetéért fizetjük meg. Pedig módunk volna rá, hogy az élvezetet egészséggel kombináljuk.

Cukorbetegség

A nyugati világ magas cukor-vagy szénhidráttartalmú ételei hasonló módon vezetnek cukorbetegséghez, mint a sóbevitel a magas vérnyomáshoz. Amikor az ikerfiaink még túl kicsik voltak ahhoz, hogy megértsék az egészséges étrend fontosságát, a feleségemmel komoly stratégiai kihívást jelentett számunkra, hogy megadás nélkül átkeljünk velük a szupermarketek édességbarikádjain. A reggelizőpelyhek polcainál az almás-fahéjas Cheerios csábította őket, versenyben a Fruit Loopsszal, a gyártók közlése szerint 85 illetve 89%-os szénhidráttartalommal, melynek körülbelül a fele cukor. A kedvenc sajtos tésztájuk doboza, melyen a Tini Nindzsa Teknőcök virítottak, 81% szénhidráttartalomról informált. A rágcsálnivalók közül leginkább a Fruit Bears gyümölcsös macik vonzották őket (92% szénhidráttartalom, fehérje nélkül), és a Teddy Graham’s Bearwich csokis-vaníliás keksz (71% szénhidrát) – mindkettő összetevői között nagy arányban szerepelt a kukoricaszirup és a cukor.

Ezek a táplálékok rostokat vagy egyáltalán nem, vagy csak nagyon kis mértékben tartalmaztak. Ha ezt összevetjük azzal az étrenddel, amelyhez az evolúció során alkalmazkodtunk, az imént felsorolt termékek szembeötlően magas cukor-és szénhidráttartalmukkal ütnek el a hagyományos táplálékoktól (71-95% szemben a 15-55 %-os aránnyal), valamint messze alacsonyabb a fehérje-és rosttartalmuk. Azért konkrétan ezeket a termékeket említettem meg, mert összetevőik tipikusan jellemzik az üzletekben hozzáférhető kínálatot. Az 1700-as években az átlagos cukorbevitel személyenként évi 1,8 kilogramm körül mozgott Angliában és az Egyesült Államokban (amely akkor még csak gyarmatként létezett), miközben ma személyenként évi 68 kiló cukrot fogyasztunk. A modern kori USA népességének egynegyede több mint 90 kilogramm cukrot eszik meg évente. Egy tanulmányban, amely során 14 éves gyerekeket vizsgáltak, azt állapították meg, hogy az étrendjük 40%-a cukor vagy cukortartalmú szénhidrát. Nem csoda, hogy efféle termékkínálat mellett a kedves Olvasók nagy részének számolnia kell valószínű halálozási okként a leggyakoribb anyagcsere-rendellenességgel, a cukorbetegséggel. Ezek után az sem meglepő, hogy a fogszuvasodással is küzdünk, ami a !kungok között nagyon ritka. Amikor az 1970-es években Skóciában éltem, ahol élen járnak a tésztafélék és édességek fogyasztásában, azt hallottam, hogy az ottaniak már tizenévesen elveszítik a fogaik jó részét a szuvasodás következtében.

A cukorbetegség roncsoló hatását közvetlenül a magas vércukorszint által fejti ki, ennek következtében ugyanis a vizeletünkben is megnő a cukor mennyisége – innen ered a kórkép latin elnevezése is: a diabetes mellitus „mézvizelést” jelent. A cukorbetegség nem fertőző és nem rohamtempóban vezet a halálhoz, így nem kerül a lapok szalagcímei közé, mint az AIDS. Mindazonáltal, a diabétesz mint világméretű halálozási tényező ma messze túlszárnyalja az AIDS-et. A cukorbetegség szép lassan nyomorítja meg az áldozatait, fokozatosan roncsolva életminőségüket. A magas vércukorszint által minden sejtünk ki van téve a károsodásnak, vagyis gyakorlatilag nincs olyan szerv, amelyet ne érinthetne. Másodlagos következményeit tekintve az Egyesült Államokban a betegség vezető ok a felnőttkori vakság kialakulásában; a második leggyakoribb indoka a nembaleseti lábamputációknak; a diabétesz áll a vesebetegségek egyharmadának hátterében; fő kockázati tényezője a stroke-nak, a szívinfarktusnak, a keringési rendellenességeknek és az idegrendszeri károsodásoknak. Végső soron az amerikaiak évi százmilliárd dollárjába kerülnek azok az egészségügyi kiadások, amelyek a cukorbetegségnek köszönhetők. Wilfrid Oakley angol orvost idézve, aki a cukorbetegség elleni küzdelem úttörője volt: „Az ember lehet a saját sorsa kormányosa, de a vércukrának áldozata”.

A 2010-es év becslései szerint a világon 300 millió cukorbeteggel számolhatunk. Ez valószínűleg alatta marad a valós számnak, hiszen nem kalkulálták bele a nem diagnosztizált eseteket, különös tekintettel a fejlődő országok kevésbé ellenőrizhető egészségügyi rendszerére. A cukorbetegség növekedési rátája körülbelül 2,2% évente, majdnem kétszerese a felnőtt népesség növekedésének, azaz a populáció növekedése magával vonja a cukorbetegek számának emelkedését is. Ha tehát semmi nem változik a világon, csupán tovább növekszik a népesség, folytatódik az elöregedés és az a tendencia, hogy az emberek a városokba költöznek (következésképp még inkább az ülő életmódot választva és növelve a diabétesz kialakulásának veszélyeit), akkor a 2030-as évre várhatóan 500 millió cukorbeteggel kell számolnunk. Így a diabétesz előlép a világ leggyakoribb betegségévé és legsúlyosabb egészségügyi problémájává. De még rosszabb a prognózis, ha bekalkuláljuk az egyéb kockázati tényezőket is, különösen a jóléti életforma terjedését és az elhízást a városokon kívül is. A diabétesz gyakoriságának megugrása különösen fenyegeti a harmadik világ országait, elsősorban a legnépesebb kettőt, Kínát és Indiát, ahol a növekedés még mindig csak kezdeti stádiumban van. Míg korábban a cukorbetegséget a tehetős európaiak és észak-amerikaiak betegségeként könyvelték el, addig 2010-re a világ cukorbetegeinek már több mint a fele ázsiai volt, akiknek legnagyobb része Kínából és Indiából kerül ki.

A cukorbetegség típusai

Mi történik szervezetünkben a glukózzal, ami a cukrok és más szénhidrátok emésztésével keletkezik? Mikor a glukóz a bélből felszívódik a vérbe, ott a koncentrációja természetszerűleg megnő. Ez jelzés a hasnyálmirigynek az inzulin nevű hormon kibocsátására. Az inzulin utasítja a májat, hogy a glukóz termelését csökkentse, és egyidejűleg a vér glukóztartalmának fölösleges részét glikogén vagy zsír formájában tárolja el. Más tápanyagok, például az aminosavak, szintén inzulintermelést váltanak ki, mert ez a hormon a cukron kívül a táplálék egyéb összetevőinek feldolgozására is hat, például gátolja a zsírok felbontását.

Az emésztésnek ez a normális folyamata sok szakaszában elromolhat, és a kiváltott rendellenességek nagy részét az orvostudomány mind besorolja a diabetes mellitus, azaz cukorbetegség gyűjtőnév alá. Ebben két nagy csoportot szokás megkülönböztetni: a ritkább, inzulintól nem függő, már fiatal korban fellépő típust, amelyet megegyezés szerint 1-es típusú cukorbetegségnek hívnak, és az inzulintól függő, főleg idős korban jelentkező másodikat, amelynek neve 2-es típusú cukorbetegség. Az első típus az immunrendszer zavara: a vér antitestjei megtámadják a hasnyálmirigy inzulint kiválasztó sejtjeit. Az ebben szenvedő, általában igen sovány emberek naponta többször külső inzulinbevitelre szorulnak, mivel azt maguk nem állítják elő. Betegségük az immunrendszer néhány elemét kódoló génektől függ, amelyek közül az úgynevezett KLA-allélokat már azonosították. A 2-es típusú cukorbetegség abból ered, hogy a test sejtjei ellenállnak az inzulinmolekulák behatolásának, és ezért a glukózt lassabban veszik fel a szükségesnél. Erre a hasnyálmirigy fokozza az inzulintermelést, egészséges embernél elegendő mértékben ahhoz, hogy a vér glukózszintje a normális sávon belül maradjon. A betegség akkor lép fel, ha a hasnyálmirigy kimerül, és már nem tud elég inzulint termelni; ekkor a vérben állandósul a túl sok glukóz, és kialakulnak a diabétesz, azaz cukorbetegség szimptómái. Kezdetben ezek még kordában tarthatók megfelelő érkezéssel, sok mozgással és fogyással, később azonban szintén külső inzulinbevitel válhat szükségessé.

A kétféle diabéteszt néha nehéz megkülönböztetni, mert újabban a második típus is egyre többször kialakul már tizenéves korban, az első pedig csak később. Az inzulinnal szembeni sejtellenállást, azaz a 2-es típusú cukorbetegség okát szintén gének kódolják. Mivel ez körülbelül tízszer gyakoribb az első típusnál, a továbbiakban végig csak ezzel fogok foglalkozni, és röviden csak cukorbetegségként utalok rá.

A gének és a környezet hatása

Több mint 2000 éve hindu orvosok feljegyezték, hogy a „mézvizelés” betegsége „a magban nemzedékről nemzedékre öröklődik”, és súlyosbítja az „oktalan táplálkozás”. A modern orvosok mindkét régi észrevételt újra felfedezték, mai fogalmazásban úgy, hogy a diabétesz okai egyaránt genetikaiak és környezetiek. Plusz talán szerepet játszanak méhen belüli hatások is a fogamzás és a születés között. A genetikai okokat bizonyítja például, hogy egy cukorbeteg személy gyereke vagy testvére tízszer akkora eséllyel cukorbeteg maga is, mint mások. Ezt a betegséget azonban több tucat gén befolyásolja, ellenétben az olyan egyszerű esetekkel, mint a sarlósejtes vérszegénység, amit nemrég említettem mint példát más szempontból előnyös genetikai tényezőre. A magas vérnyomáshoz hasonlóan a cukorbetegséget is kiválthatja számos olyan mutáció, amelyekben semmi közös nincs azon kívül, hogy a sejteket inzulinnal szembeni ellenállásra hajlamosítják.

Hogy a hajlam elég-e a betegség kifejlődéséhez, az környezeti és életmódbeli hatásoktól is függ. A kockázat az életkorral növekszik; ez ellen sajnos semmit nem tehetünk, ahogy az esetleges genetikai hajlam ellen sem. Egyéb kockázati tényezőket azonban módunk van csökkenteni, mindenekelőtt az elhízást, a mozgásszegénységet, étrendünkben pedig a sok kalóriát, cukrot és zsírt. A kövér emberek öt-tízszer jobban ki vannak téve a cukorbetegség veszélyének, mint a normál testsúlyúak, ezért az orvosi tapasztalat szerint fogyókúrával és fizikai edzéssel a különben rá hajlamosak is elkerülhetik a tünetek kialakulását, a már betegek állapota pedig gyakran javul.

A diabétesz környezeti tényezőit sok természetes kísérlet illusztrálja, beleértve a fejezet elején említetteket a nyugati életstílus és a nemfertőző betegségek viszonyáról. E környezeti tényezők szerepe ma az egész világon erősödik, és magalapozza a cukorbetegség járványszerű terjedését, amelynek gyakorisága együtt nő és csökken a társadalmak nyugatosodásának mértékével és életszínvonalának alakulásával. Japánban például a cukorbetegség gyakorisága és a jellemző gazdasági paraméterek változása egészen az éves ingadozásokig párhuzamosan halad egymással: mikor az embereknek több pénzük van, akkor többet esznek, és a diabétesz több tünetét produkálják. Ínséges időkben a tünetek csökkennek vagy akár el is tűnnek, mint például Franciaországban Párizs 1870-71-es kiéheztetése alatt. Azok az ausztrál bennszülött csoportok, akik letelepedett nyugatias életstílusukról átmenetileg visszatértek eredeti vadászó-gyűjtögető stílusukhoz, ebben az időszakban kisebb arányban lettek cukorbetegek; az egyik ilyen csoportban a testsúly átlagosan 8 kilogrammal csökkent 50 nap alatt. (Mint emlékezhetnek, a cukorbetegség egyik vezető kockázati tényezője az elhízás.) Ugyancsak a tünetek és a csípőkörfogat párhuzamos csökkenését mutatták azok a svédek, akik eredeti kalóriadús étrendjükről (70% fölötti kalóriabevitel cukor, margarin, tejtermék, alkohol, olaj és gabonafélék kombinációjából) áttértek a sovány olaszokra jellemző mediterrán étrendre. Azok pedig, akik a vadászó-gyűjtögetők úgynevezett paleolit diétáját vették át, még karcsúbbak és még egészségesebbek lettek.

Egy másik természetes kísérlet a bevándorlóké, akik eredeti hazájukban spártai életmódra kényszerültek, majd belecsöppentek egy mozgásszegényebb és anyagilag jobban ellátott életmódba. 1949-50-ben jemeni zsidók egy részét sikerült Izraelbe menekíteni a „repülő szőnyeg” légiakció keretében; előtte náluk a cukorbetegség csaknem ismeretlen volt, majd a középkorból hirtelen a 20. századba kerülve a gyakorisága 23%-ra kúszott fel két évtized alatt. Hasonlóan jártak szintén Izraelben az etiópiai zsidók, az USA-ban a mexikóiak és a kínaiak, Új-Zélandon a polinézek, Mauritius szigetén, Szingapúrban, Fidzsin, Dél-Afrikában, az USA-ban és Nagy-Britanniában az indiaiak.

A nemrég nyugatosodott és meggazdagodott fejlődő országokban a cukorbetegség gyorsan terjed. Előfordulási gyakorisága világrekordot jelentő 15% fölötti például nyolc olajtermelő arab országban, de Latin-Amerika és a Karib-térség is 5% fölötti adattal „büszkélkedhet”. Kelet-és Dél-Ázsia pedig 4% fölöttivel, kivéve az öt legszegényebb országot, ahol az előfordulási arány átlagosan 1,6%. A ma leggyorsabban fejlődőknél ez a tendencia csak most kezdődik: az indiaiaknak pillanatnyilag 8%-a cukorbeteg, míg 1959-ben még csak 1%-a volt az. Afrikában a Szaharától délre a legtöbb ország még mindig szegény, és bennük a cukorbetegek aránya 5% alatt marad.

Az országos átlag mögötti belső különbségek további természetes kísérleteket jelentenek. A városiasodás a világon mindenütt kevesebb mozgással és több evéssel, következésképp gyakran elhízással és cukorbetegséggel jár. Pápua Új-Guinea fővárosában a wanigela törzsbeliek 37%-a cukorbeteg, és az arány hasonlóan magas (egészen 33%-ig) a városba került ausztrál bennszülöttek körében is. Ezek az adatok azért különösen meghökkentőek, mert a hagyományos Ausztráliából és Új-Guineából a cukorbetegég teljesen hiányzott.

A nyugati életstílus azonban, ami eszerint kedvez a diabétesz kialakulásának, sok összetevőből áll; így felmerül a kérdés, hogy ezek közül itt melyek játszanak leginkább szerepet. A hatások egymással összegubancolódott rendszerét nehéz kibogozni, de azért a három legerősebb tényező azonosítható volt: az elhízás, a mozgásszegénység és az öröklött hajlam. (Szerepet játszik még a születési testsúly.) Az étrend a cukorbetegség esélyét nemcsak az elhízáson át befolyásolja, hanem azon kívül önállóan is: az azonos testsúlyúak közül a mediterrán stílusban étkezők inkább maradnak egészségesek, mint azok, akik sok cukrot, telített zsírsavat, koleszterint és triglicerideket fogyasztanak. A kevés mozgás főleg csak a testsúly közvetítésével hat, a dohányzás, az alkohol és a gyulladásos megbetegedések viszont független kockázati tényezőknek tekinthetők. Röviden összefoglalva, a 2-es típusú cukorbetegség genetikai és esetleg méhen belüli hatásoktól ered, melyeket később az életmód hoz felszínre.

Pima indiánok és Nauru-szigetiek

A környezet szerepét jól illusztrálja két nép, amelyeknél a cukorbetegség előfordulási gyakorisága a világon a legnagyobb: a dél-arizonai pima indiánok és a trópusi Csendes-óceán Nauru szigetének polinézei.

A pimák több mint 2000 évig olyan félsivatagos, rendszertelen csapadékeloszlású környezetben éltek és gazdálkodtak, ahol még jól szervezett öntözési rendszerük mellett is átlag minden ötödik évben semmi nem termett a szárazság miatt. Olyankor vadnövények és állatok, elsősorban nyúl és a helyi vadbab fogyasztására kényszerültek. Hagyományos ételeik zöme nagy rost-és kis zsírtartalmú volt, vagyis ideális a cukorbetegség elkerüléséhez. A ciklikusan vissza-visszatérő, de rövid éhínségek után sújtotta őket egy hosszabb terméketlen időszak is a 19. század vége felé, mikor az öntözéshez nélkülözhetetlen vízfolyásaikat a fehér telepesek máshova térítették. Ma ételüket boltban vásárolják. Akik a korai 1900-as években meglátogatták őket, arról számoltak be, hogy kövér ember kevés van köztük, cukorbeteg pedig szinte egyáltalán nincs. Nagyjából 1960 után kezdtek hízni, de akkor aztán olyan ütemben, hogy ma már némelyikük 150 kilónál többet nyom. Ha a súly/magasság arány szerint sorrendbe állítanánk őket, a sor fele beleesne az USA megfelelő sorának felső 10%-ába. A pima nők átlagosan napi 3160 kalóriát fogyasztanak, az amerikai átlag másfélszeresét, és annak 40%-át zsírként. No és ők tartják a világrekordot a cukorbetegség előfordulási gyakoriságában: cukorbeteg a 35 év felettiek fele és az 55-64 évesek 70%-a. Így aztán tragikusan gyakori köztük a vakság, az amputált végtag és a veseelégtelenség.

A kis Nauru-sziget Mikronézia felől népesült be még a történelem előtti időkben, majd 1888-ban elfoglalták a németek, 1914-ben az ausztrálok, hogy aztán 1968-ban függetlenné váljon mint a világ legkisebb köztársasága. Van egy kevésbé pozitív nevezetessége is: helyszíne egy járványszerűen elterjedt genetikai hibának. Ami annyiban természetesen nem igazi járvány, hogy nem fertőzéssel terjed, és elharapódzása után nem is azért fullad ki, mert a túlélők immunitást szereznek. Gyors terjedését az a körülmény okozza, hogy a genetikai hajlamnak megnőnek a környezettől függő kockázati tényezői, jelen esetben a cukorbetegséget elősegítő életmód; kifulladása pedig immunitás helyett annak köszönhető, hogy a rá öröklötten hajlamosabbak előbb halnak meg a kevésbé hajlamosaknál.

A Nauru-szigeteiek hagyományosan mezőgazdaságból és halászatból tartották fenn magukat. Földjük gyenge termőképessége és az aszályok miatt gyakran kellett éhezniük. Az általános soványság közepette egy-egy kövér ember nagy tekintélynek örvendett, és az eladósorba került lányokat, hogy vonzóbbak legyenek, a szüleik igyekeztek direkt felhizlalni. 1906-ban a szigeten gazdag foszfátlelőhelyeket fedeztek fel; a gyenge talaj alatt olyan sziklaaljzat terül el, amelynek foszfátkoncentrációja a világon a legnagyobb. A foszfátból műtrágyát lehet előállítani, így mikor a kitermelő vállalat 1922-ben fizetni kezdett a lakosságnak a bányászati jogért, beütött a jólét. Nemsokára vendégmunkásokat kellett foglalkoztatni, mert a helybeliek leszoktak a munkáról, mellesleg pedig 1927-re a cukorfogyasztásuk napi átlagban elérte a közel fél kilót.

A második világháború alatt megszállták őket a japánok, akik kényszermunkát vezettek be, az élelmet fejenként kb. negyed kiló tökben állapították meg, majd a lakosok többségét Truk szigetére deportálták, ahol a felük éhen halt. Akik a háború után visszatértek, és ismét hozzájutottak a foszfátbánya jutalékaihoz, csaknem teljesen felhagytak a mezőgazdasággal, a 6000 méter átmérőjű szigeten gépjárművekkel kezdtek közlekedni, és kalóriabevitelük megint duplája lett az orvosilag javasolt átlagnak. A függetlenség 1968-as elnyerése után a bányák jövedelme fejenként 23 000 dollárra ugrott fel, ami a nauriaiakat a világ leggazdagabb embereivé tette. Ma az egész csendes-óceáni térségben ők a legkövérebbek és a vérnyomásuk nekik a legmagasabb. Átlagos testsúlyuk 50%-kal nagyobb az ugyanolyan magas fehér ausztrálokénál.

A gyarmati kor Európából származó orvosai ismerték a cukorbetegséget, és diagnosztizálták is a vendégmunkásokon, a naurui bennszülöttek között az első cukorbeteg mégis csak 1925-ben bukkant fel. A második 1934-ben. A betegség 1954 után kezdett általánossá válni, majd gyorsan a leggyakoribb nembaleseti halálokká lépett elő. Jelenleg cukorbeteg a 20 év fölöttiek egyharmada, az 55 év felettiek kétharmada és a 70 évet elérők 70%-a. A legutóbbi évtizedben a gyakoriság csökken, mert az öröklötten leginkább veszélyeztettek már meghaltak; amúgy az elhízás és a mozgásszegény életmód éppolyan jellemző, mint valaha. Ha az események fenti értelmezése helytálló, az emberi faj történetében véleményem szerint ez a nép produkálta a természetes kiválasztódás leggyorsabb folyamatát: egy genetikai típus észlelhető feldúsulását kevesebb, mint 40 év alatt.

Cukorbetegség Indiában

A 11.1. táblázat összefoglalja a cukorbetegség gyakorisági adatait szerte a világon. Jól látszik, hogy az országok között milyen nagy különbségek vannak, Mongólia és Ruanda 1,6%-ától Nauru 31%-áig. Ugyanakkor az is világos, hogy egy-egy ország régiói is erősen eltérhetnek egymástól: legalábbis a fejlődőkben a gazdag és nyugatosodott városlakók között sokkal több cukorbeteg van, mint a szegény, falusi és hagyományosan élők között.

11.1. táblázat. A 2-es típusú cukorbetegség elterjedése a világon

A jobb oldali oszlop számai a 2-es típusú cukorbetegség százalékos előfordulási gyakoriságát jelentik. Mivel ez a betegség idős korban gyakoribb, az országok összehasonlítása torzított lenne, ha nem vennénk figyelembe a lakosság koreloszlását. Az itt közölt adatok egy azonos koreloszlásra már normalizálva vannak.

POPULÁCIÓ

SZÁZALÉKOS ELŐFORDULÁSI ARÁNY

Európai és közel-keleti „fehérek”

41 nyugat-európai ország

6 (2 és 10 között)

Más nyugati típusú országok

(Ausztrália, Kanada, Új-Zéland, Egyesült Államok)

8 (5 és 10 között)

1 igen szegény arab ország (Jemen)

3

2 szegény arab ország (Jordánia, Szíria)

10

6 gazdag arab ország

16 (13 és 19 között)

Jemeni zsidók, eredetileg

közel 0

Jemeni zsidók, Izraelben nyugatosodva

13

Afrikaiak

falusi Tanzánia

1

Ruanda

2

városi Dél-Afrika

8

Afro-amerikaiak az USA-ban

13

Indiaiak

városi India 1938-1959

kb. 1

falusi India ma

0,7

városiak Szingapúrban

17

városiak Mauritius szigetén

17

városi Kerala

20

városi Fidzsi

22

Kínaiak

falusi Kína

közel 0

városi Hongkong

9

városiak Szingapúrban

10

városi Tajvan

12

városiak Mauritius szigetén

13

A Csendes-óceán szigetlakói

Nauru, 1952

0

Nauru, 2002

41

Nauru, 2010

31

Papua New Guinea, eredetileg

közel 0

Pápua Új-Guinea, városiak Wanigelában

37

Ausztrál bennszülöttek

eredetileg

közel 0

nyugatosodottak

25-35

Amerikai indiánok

Mapucsék Chilében

1

Pimák az USA-ban

50

A 8% országos átlag nagy belső változatosságot takar. A sok fizikai munkát végző, nem túlsúlyos falusiaknak mindössze 0,7%-a cukorbeteg, míg a fizikailag inaktív, kövérebb városiaknak 11%-a. Az utóbbiakon belül a legurbanizáltabb, délnyugat-indiai Kerala állam Ernakulam körzete tartja a rekordot 20%-kal. Ezt is túlszárnyalja Mauritius szigete, amelyen a főleg Indiából bevándoroltak életszínvonala az otthon maradiaknál még gyorsabban nőtt, és eközben 24%-uk lett cukorbeteg.

Az országon belüli változatosság igen jól illusztrálható Indiával, amelynek adataiért V. Mohan professzornak, a madraszi Diabéteszkutató Alapítvány tudósának tartozom köszönettel. 2010-ben a cukorbetegség előfordulási gyakorisága országosan 8% volt, aránytalanul nagyobb, mint a megelőző évtizedekben. Mind az 1938-as, mind az 1959-es felmérés még a legveszélyeztetettebb nagyvárosokban is (mint pl. Calcutta és Mumbai) 1% vagy kisebb arányt mutatott ki. A növekedés 1980 táján kezdődött, előbb lassan, majd egyre gyorsulva; mára az indiaiak odáig jutottak, hogy az egész világon náluk van a legtöbb, 40 millió fölötti cukorbeteg. Az okok lényegében ugyanazok, mint máshol: a városiasodás, az életszínvonal emelkedése, a divatba jött kalória-és zsírdús ételek, amikhez főleg az olcsó gyorséttermekben a legtöbb városi gazdag és szegény egyaránt könnyen hozzájut, a fizikai munkát felváltó ülőmunkák a bővülő szolgáltatási szektorban, nem utolsósorban pedig a televízió és a videójátékok, melyek a gyerekeket (és jó néhány felnőttet úgyszintén) naponta több órára letargikusan székhez szegeznek. A televízió speciális szerepét Indiában nem számszerűsítették, de Ausztráliában igen, és ott a szív-és érrendszeri zavarok miatti halálozás gyakoriságában naponta minden óra tévénézés 18% többletet eredményezett. Mégpedig úgy, hogy az adatról statisztikailag leválasztották a többi kockázati tényezőt, azaz a csípőkörfogatot, a dohányzást, az alkoholt és az étrendet. Mivel ez utóbbiak maguk is hátrányosan függnek össze a tévézéssel, a becsült 18% bizonyára még kisebb is a valódinál.

Érdekes módon a nyugati világban kissé más kockázati tényezők érvényesülnek. Kissé, írtam, mert az elhízás, az ülő életmód és a magas vérnyomás itt is éppúgy kedvez a cukorbetegség kialakulásának, mint Indiában, a viszonylag magas életszínvonal azonban nem. Az európai és az amerikai kutatók meg is lepődtek azon, hogy a diabéteszversenyben a gazdag és iskolázott városi hinduk megelőzik a szegényebb és tanulatlanabb falusiakat, nálunk ugyanis fordítva van. 2004-ben India városai 16% előfordulási arányt mutattak, míg a falvak csupán 3%-ot. A többi ázsiai fejlődő ország, például Kína, Banglades és Malajzia, ebben inkább Indiához hasonlít. Az ellentmondást akkor érthetjük meg, ha figyelembe vesszük, hogy Nyugaton a jellemző modern életforma régibb, és már vannak az általános trenddel szemben ható eredményei. Egyrészt a társadalom egésze sokkal gazdagabb, tehát már a falvakban is jellemző lehet a túlevés és a kevés fizikai munka; így a cukorbetegség kockázati tényezőiben a falvak mindenesetre nem maradnak le a városok mögött. Másrészt Nyugaton a városi és általában műveltebb népesség már jobban tudatában van épp a jellemző kockázati tényezőknek, és egy részük aktívan igyekszik ezeket elkerülni. Európa és Amerika városaiban sokkal többen kocognak az utcán, és sokkal többek kerülik el a gyorséttermeket, mint Indiában, ahol a leginkább veszélyeztetett városiak 25%-a még sohasem hallott a cukorbetegségről.

Annyi azonban helytől függetlenül érvényes, hogy a diabéteszt alapvetően a sokáig tartó magas vércukorszint eredményezi, és közös a legtöbb tünete is. A különbségek oka lehet genetikai és életmódbeli. Míg Nyugaton a 2-es típusú cukorbetegség elsősorban az 50 éven felettiek betegsége, Indiában már 30 év körül megjelenik, méghozzá az utóbbi évtizedekben egyre korábban. Már a tizenéveseknél is gyakoribb, mint rokona, az 1-es típus. Az elhízás hatása is némileg eltér: Indiában és más ázsiai országokban ugyanakkora kockázathoz kisebb súlyfelesleg tartozik, mint nálunk. Az indiai cukorbetegek továbbá kisebb eséllyel kapnak vaksággal és veseelégtelenséggel járó szövődményt, viszont sokkal jobban ki vannak téve annak, hogy cukorbetegségük károsítja a szív koszorúereit. Szociológiai szempontból pedig a gyorséttermek hatására már a nagyvárosi szegények is kezdenek felzárkózni a gazdagokhoz, már ami a cukorbetegség kockázatát illeti. A helyzetet így foglalta össze a madraszi Diabéteszkutató Alapítvány három kutatója, S. Sandeep, A. Ganesan és a már említett Mohan professzor: „(Indiában) a cukorbetegség már nemcsak a jómódúak betegsége, hanem a társadalom középső és szegény rétegeiben is problémát jelent. Sőt, a vizsgálatok szerint a szegényebbeket jobban veszélyeztetik a szövődmények, mert ők kevésbé jutnak jó minőségű orvosi ellátáshoz.”

Genetikai védelem

A cukorbetegség erős örökölhetősége felvet egy evolúciós rejtvényt. Egy ennyire súlyos betegségnek már inkább fokozatosan el kellett volna tűnnie, nem pedig ilyen általánossá válnia, ahogy ma tapasztaljuk. Hiszen akik hajlamosak voltak rá, régóta nagyobb eséllyel kapták meg a többieknél, amitől csökkent a képességük az életre és a szaporodásra, vagyis a hajlamosító gének továbbadására.

Az örökölhető betegségek genetikailag többfélék lehetnek. Ezek közül két típus a cukorbetegség esetében kizárható. Egyik a rendszeresen fellépő mutáció, másik a szelektív hátrány hiánya. Ha a diabétesz olyan ritkán fordulna elő, mint például az izomsorvadás (0,01%, azaz átlagban minden 10 000 születés közül egy), akkor érthető volna, hogy az evolúció során miért nem tűnik el: a szóban forgó mutáció ezzel a kis valószínűséggel attól függetlenül bekövetkezik különben egészséges szülőknél, hogy utána a peches utódjuk hamar meghal. Olyan visszatérő mutáció azonban nincs, aminek előfordulási valószínűsége a cukorbetegség gyakoriságának megfelelő 3 és 50% közötti volna.

A cukorbetegségről a genetikusok gyakran állítják, hogy szelektív hátránya nincs, mert ahhoz túl idős korban lép fel, amikor a páciensnek már nem születik gyereke. Ez logikus gondolat, de előfeltevése nem igaz. Illetve igaz Európában és Észak-Amerikában, vagy legalábbis itt a legutóbbi időkig igaz volt, de az indiai, a nauru-szigeti és több más fejlődő világbeli társadalomban a 2-e típusú cukorbaj már 20 év alatt pusztítani kezd. Mint említettem, a japán tizenévesek között például gyakoribb az 1-es típusúnál. Ráadásul a hagyományos társadalmakban még az öregekről sem állíthatjuk, hogy a szaporodásban nincs szerepük, mert mint nagyszülők segítik a gyerekek felnevelését élelemmel és társadalmi befolyással; amelyik családban tehát egy nagyszülő viszonylag hamar meghal (például 2-es típusú diabétesz miatt), ott a gyerekek életesélye romlik.

Fel kell tehát tételeznünk, hogy a cukorbetegségre hajlamosító gének a mai ember szervezetének evolúciójában éppenhogy előnyösek voltak, mielőtt a nyugati életstílus kialakult és elterjedt az evolúció időskáláján pillanatszerűen. Sőt, mivel az idevágó genetikai sajátosságoknak tucatnyi, egymástól független típusa van, ezeknek mind előnyösnek kellett lenniük. Nos, mi lehetett az előnyük?

Emlékezzünk vissza arra, hogy az inzulinhormon a szervezetben mit csinál! Egyrészt serkenti a felvett tápanyagok zsírként való eltárolását, másrészt gátolja a tárolt zsír felszabadulását. Harminc éve e két funkció adta az ötletet James Neel genetikusnak arra, hogy feltételezzen egy általa „kuporgatónak” elnevezett genotípust: aki ezzel rendelkezik, az a glukózt a többieknél hatékonyabban tárolja zsír formájában. Mikor a vérében megjelenik a glukóz, még sokkal kisebb koncentrációban annál, ami már a vizeletben kiürülne, az inzulin rögtön parancsot ad a zsírrá alakításra és a lerakásra valamelyik zsírpárnában. Így az élelembőség idején a tárolás lépést tart a glukózbevitellel, azaz a szervezet a vizelettel ilyenkor sem veszít semmit a nagy energiatartalmú vegyületből; mikor aztán jön az ínség ideje, az ilyen ember könnyebben átvészeli azt (mert van miből), mint kevésbé „kuporgató” társai. Itt van tehát az előny – feltéve, hogy az életmód és a körülmények számottevő gyakorisággal produkálják a nagy bőség és a nagy ínség váltakozó ciklusait (26. kép). Azt ugye nem kell hangsúlyoznom, hogy a múltban, mikor elődeink a mai hagyományos vadászó-gyűjtögetőkhöz hasonlóan éltek, ez a feltétel valóban teljesült. Akkor tehát a „kuporgató genotípus” határozott szelektív előnyt nyújtott azoknak, akik aztán manapság, mikor a bőség szakaszait már nem követik ínséges szakaszok, elhíznak tőle, alkalmasint a cukorbetegség következményével is (27. kép). A mai ember hasnyálmirigyének inzulintermelése olyan szorgalmas, amilyennek azokban a régi keményebb időkben érdemes volt lennie, és egy idő múlva ez a szorgalom kifáradáshoz vezet, vagy az izom-és zsírsejtek válnak inzulinrezisztenssé. Paul Zimmet professzor, ausztrál kutató a cukorbetegséghez vezető nyugati életforma terjedését a harmadik világban azzal a szójátékkal jellemezte, ami eredetileg Arthur Koestlertől származik: „kóla-kolonizáció”.

Mi hozzá vagyunk szokva az élelem folyamatos és megjósolható mennyiségéhez, ezért nehezen tudjuk elképzelni azt az ingadozást, ami a hagyományos életforma velejárója. Pedig akik még ma is hagyományosan élnek, azoknak ez evidens, ahogy Új-Guineában magam is gyakran tapasztaltam. Egyszer például tucatnyi teherhordóval megérkeztünk a tervezett táborhelyre, ahol a terv szerint várt ránk egy másik, az élelmünket hozó csoport; ők azonban nem voltak ott, mint később kiderült, egy félreértés miatt. Az emberek fáradtak és éhesek voltak. Na, most ezek meglincselnek engem, jutott eszembe, ők azonban jókedvűen inkább vigasztalni kezdtek: „Orait, i nogat kaikai, I samting nating, yumi slip nating, enap yumi kaikai tumora.” Ezt a tók piszint az angolul tudók a szavakból nagyjából érthetik: „Oké, szóval nincs kaja, semmiség, aludni így is tudunk, majd eszünk holnap.” Mikor viszont jelen voltam egy disznóölésen, megdöbbentett az a szenvedélyes zabálás, amit helyi barátaim csaptak, pedig különben inkább ők tartottak engem nagyétkűnek. A lakoma után egy páran komolyan betegek lettek közülük.

A 8. fejezetben összefoglaltam az élelemhiány okait: a vadászat sikertelensége, a termelés szempontjából kedvezőtlen időjárás, a csapadék évszakos változékonysága, váratlan aszályos évek, sok hagyományos társadalom képtelensége az élelem tárolására, és az állam hiánya, amely az ésszerű elosztás és szállítás feltételeit megteremtené. Most felsorolok néhány példát a pazarlásra olyan körülmények között, amikor van ennivaló elég.

11.2. táblázat. Példák a falánkságra, amikor az élelem bőségesen hozzáférhetővé válik

Daniel Everett  Don’t Sleep, There Are Snakes című könyvében (76-77. oldal) a következőket írja. „[Dél-Amerika piraha indiánjai] élvezik az evést. Mikor van a faluban élelem, mindjárt az összeset elfogyasztják… Egy-két étkezés kimaradása vagy egy egész napos éhezés azonban nem különösebben rázza meg őket.

Láttam pirahákat táncolni három napig szinte egyfolytában. …Akik közülük a városba látogatnak, először mindig meglepődnek a nyugati étkezési szokásoktól, kiváltképp attól, hogy mi naponta háromszor eszünk. Mikor megérkeznek, az első étkezésen teletömik magukat, elsősorban fehérjékkel és keményítőtartalmú ételekkel. Rendszerint még a másodiknál is. De a harmadiknál kezdik érezni, hogy valami nem stimmel. Gyakran rákérdeznek: ’Megint enni fogunk?’ Az a gyakorlatuk, hogy minden elérhető ételt rögtön megesznek, konfliktusba kerül a városi körülményekkel, ahol ennivaló mindig van. Egy három-hathetes látogatáson gyakran felszednek tíz kilót [eredetileg egy átlagos piraha súlya 45 és 55 kiló között van], főleg zsír formájában a hasukra és a combjukra.”

Allan Holmberg:  Nomads of the Long Bow (89. oldal). „Félelmetes az a mennyiség, amit [Bolívia szirionó indiánjai] egy-egy alkalommal megesznek. Nem ritka, hogy négy közülük együltő helyében bepakol egy közel 30 kilós pekarit. Mikor van elég hús, egyetlen ember 13 kilóval végez 24 óra alatt. Egy alkalommal ketten a jelenlétemben elfogyasztottak 6 pókmajmot, amelyek súlya egyenként 4,5 és 7 kiló közötti volt, és aztán éjjel panaszkodtak, hogy éhesek.”

Livio Cipriani:  The Andaman Islanders (54. oldal). „Az [Andamán-szigeteki] ongék, miután egy-egy különösen jól sikerült vadászat után pukkadásig teleették magukat disznóhússal, és annak szagát már ők is gusztustalannak érzik magukon, nekilátnak tisztálkodni, ami egyúttal testfestéssel jár a gonosz szellemnek elijesztésére. A következő napokon aztán emésztési zavaraik vannak, és ösztönösen áttérnek nyers és főtt zöldségek fogyasztására. Ilyen disznóhússal és mézzel folyó orgián 1952 és 1954 között háromszor voltam jelen.”

(117. oldal). „Ahogy beáll az apály, könnyű kifogni a szigeteket körülvevő korallszirtek közé szorult halakat. Az ongék ilyenkor körbejárnak kenuikkal, és a zsákmányt addig pakolják azokba, amíg csak van bennük hely. Ekkora mészárlást a világ egyetlen más helyén se láttam… Férfi, asszony és gyerek egyaránt lelkesen részt vesz benne. Utána nekilátnak a halak megfőzésének, miközben már eszik is őket, és nem hagyják abba addig, míg teljesen jól nem laknak. A maradékot ekkor felfüstölik rögtönzött tűzrakások fölött, majd a következő apálykor ismét halászni indulnak ugyanoda. Ez így megy egészen addig, míg a halraj a szigetektől tovább nem vonul.”

Így hát az éhezés és dőzsölés váltakozó időszakai sok ezer évig jó alkalmat teremtettek a „kuporgatógének” elterjedéséhez, ami aztán megbosszulta magát, mikor kimaradtak az éhezési szakaszok. Ebből arra is sejthetjük a magyarázatot, hogy a legrosszabbul miért épp a pima indiánok és a nauru-szigetiek jártak. A pimák a 19. század végén még a szokásosnál is ínségesebb évtizedeket éltek át, mikor nem volt elég öntözővizük. Közülük ekkor azoknak volt esélyük az életben maradásra, akikben a kuporgatógének hatása átlag feletti erővel érvényesült, és ezért minden kalóriát rögtön zsírba fektettek, mihelyt módjuk adódott rá. A Nauru-szigetiek szintén átmentek két nagyon élelemszűk időszakon, nem sokkal azelőtt, hogy foszfátos anyaföldjük és a „kóla-kolonizáció” hirtelen minden jóval ellátta őket, amit csak kívánhattak. Már első telepeseik hosszú tengeri utakat tettek meg kenuikkal, miközben a magukkal vitt élelmet igencsak be kellett osztaniuk, és az előre nem látott késések és kitérők miatt az út vége felé gyakran már egyáltalán nem volt mit enniük. Ebben persze közös sorsuk volt a Csendes-óceán többi népével, csak náluk aztán a japán megszállás a helyzetet még súlyosbította, azaz a kuporgatógének javára még nagyobb szelektív nyomást fejtett ki.

A nem cukorbeteg nauruiak, pimák, Amerikába bevándorolt afrikaiak és ausztrál bennszülöttek vérplazmájában az inzulinszint sokkal jobban megemelkedik cukorfogyasztás után, mint ami az európaiaknál tipikus; az ő inzulinválaszuk mennyiségileg sokszorosa a miénknek. Ugyanakkor a glukóz koncentrációja alapállapotban sokkal kisebb az új-guineai felföldiek, ausztrál bennszülöttek, kenyai maszájok és számos más hagyományos életstílusú nép tagjainak vérében, mint a fehér amerikaiakéban. Ha ők korlátozás nélkül élelemhez jutnak, inkább hajlamosak a hízásra és később a cukorbetegségre.

Neel „kuporgatógén”-hipotézisét állatkísérletek is alátámasztják. Azok a kísérleti patkányok, amelyek genetikailag hízásra és cukorbetegségre hajlamosak, az éhezést jobban tűrik a többieknél; világos tehát, hogy cukorbetegséget okozó génkombinációjuk élelemhiányos időkben előnyt jelent nekik. Az izraeli homokpatkányok, amelyek sivatagi környezethez és az ezzel járó gyakori éhezéshez szoktak hozzá, bőséges (mondhatni „nyugatias”) etetés hatására magas inzulinszintet és később inzulinrezisztenciát mutatnak, hízással és előbb-utóbb cukorbetegséggel. Ezután ismét kevesebb táplálékkal a diabétesz tünetei visszafordíthatók. Mindkét állatkísérlet jól illusztrálja a „kuporgató genotípus” előnyét környezetileg normális feltételek között, és hátrányát akkor, ha a feltételek a túlzott bőség irányába változnak meg.

Miért ritka a cukorbetegség Európában?

Mikor a tudósok (és köztük a táplálkozáskutatók) számára a normát még az európai társadalmak jelentették, a pima indiánok és a nauru-szigetiek két feltűnő kivételt jelentettek a cukorbetegség viszonylag magas gyakoriságával. Az utóbbi évtizedek új ismeretanyagából azonban már tudjuk, hogy a nyugatosodott társadalmak között épphogy az európaiak a kivételek. A pimák és a Nauru-szigetiek ugyan tényleg meghaladják a hagyományos életmódot a nyugatival felváltó társadalmak átlagát, de azért a többiek is sokkal „cukorbetegebbek” az európaiaknál: gyakorisági számaik 11% és több esetben 15% fölöttiek, miközben a 41 európai ország adata mind 10% alatt marad, és átlaguk mindössze 6% (11.1. táblázat első sora).

Pedig az európaiak és a közülük az Amerikába vagy Ausztráliába áttelepültek a világ leggazdagabb és legbőségesebben táplálkozó emberei. Mindenki más őket utánozza vagy legalábbis szeretné utánozni; a coca-colás és szupermarketes életmódot épp azért hívjuk nyugatiasnak. Így épp nekik kellene a legnagyobb gyakorisággal cukorbetegnek lenniük, nem igaz? Nyilvánvaló, hogy itt lapul egy ellentmondás, amit illene valahogy megmagyaráznunk.

A cukorbetegség több szakértőjétől hallottam azt a magyarázatot, hogy történelmük során az európaiak nemigen voltak kitéve komoly éhezésnek, és ezért náluk a kuporgató gének csak mérsékelten terjedtek el. Ám ha visszatekintünk a földrész reneszánsz előtti történelmére, abban bizony jócskán találunk tömeghalállal járó éhínségeket. Akkor még az európaiak nem voltak lényegesen jobban eleresztve a világ többi részénél, kivéve persze egy szűk nemesi és papi réteget. A magyarázatra jobb esélyt kínál az újkori történelem, mégpedig a következő meggondolás szerint.

1650 és 1900 között az európai éhínségek más és más ütemben, de gyakorlatilag minden országban egyre ritkultak, és meg is szűntek. Nagy-Britanniában és Hollandiában már 1700 előtt, végül pedig Dél-Franciaországban és Dél-Olaszországban a 19. század végén. Az állami adminisztráció kidolgozta az élelem újraelosztásának olyan technikáját, megfelelő szárazföldi és tengeri szállítással, amely védelmet tudott nyújtani az időnként rossz termésű vidékeknek is. Kolumbusz 1492-es történelmi útját követően átjött Amerikából néhány nagy terméshozamú növény, mint például a burgonya és a kukorica. Mivel pedig az európai mezőgazdaságban nem volt kritikus szerepe az öntözésnek, mint máshol sokfelé, hanem a háziasított fajták csak a természetes csapadékot hasznosították, a kontinens egyes részeiben mindig termett elég élelem a pillanatnyilag szűkölködő régiók számára is.

1900 után egyetlen komoly éhínségről van tudomásunk: az írországiról az 1840-es évtizedben. Ezt „burgonyavésznek” is hívták, mert az írek által termesztett egyetlen krumplifajta betegsége váltotta ki. Ez az eset azonban a szabályt erősítő kivétel, amennyiben az éhínségek kiküszöbölésének említett okai itt nem érvényesültek: Írországot egy külső hatalom (Anglia) irányította, amely nem törődött a biztonságos újraelosztással, és még a tömeges éhhalálra is notórius figyelmetlenséggel reagált.

Az európai táplálkozás történetének ezek a tényei számomra kellően megindokolják, hogy itt a cukorbetegség ma miért nem olyan elterjedt, mint a nemrég meggazdagodott harmadik világbeli régiókban, illetve társadalmi rétegekben. Valószínű ugyanis, hogy az európaiak – hasonlóan, mint később például a nauru-szigetiek – szintén átestek a cukorbetegség járványszerű dühöngésén, csak sokkal régebben, és akikben a kuporgató genotípus erős volt, azok már akkor kevés utódot voltak képesek hátrahagyni. A cukorbeteg anyák gyermeke a terhesség vagy a szülés idején meghalhatott, a cukorbeteg nagyszülők pedig kevésbé támogathatták családjukat. Ezért a mai európai népességben a kuporgató gének már eléggé háttérbe szorultak, de maga a folyamat akkoriban nem a tudósok szeme előtt ment végbe, mint harmadik világbeli megfelelője manapság. A nauru-szigetiek vagy a jemeni zsidók esete azért feltűnő, mert igen gyors; a Nauru-szigeten már érezhető is, hogy kezd kimerülni. Ott a kuporgató genotípust a természetes szelekció egy vagy két nemzedék alatt ritkítja meg. Európa viszont az élelem bőségét lassan és fokozatosan érte el több évszázad alatt, ezért a 15. és a 18. század között a cukorbetegség szintén fokozatos terjedése nyilván alig volt érezhető. No meg nem léteztek még diabetológusok, akik esetleg felfigyeltek volna rá.

Pedig azért tudunk arról, hogy a diabétesz Európában is jelen volt. Valószínűleg áldozatul esett neki például Johann Sebastian Bach (1685-1750), akinek orvosi élettörténete ugyan nem eléggé dokumentált az egyértelmű következtetéshez, de az ismert tények erősen arra mutatnak, hogy amúgy elég hosszú élete végül cukorbetegség következtében ért véget. Egyetlen hiteles portréján (28. kép) jól látszik arcának és kezeinek jellegzetes duzzadtsága, kézírása a késői művein sokkal reszketegebb, mint azelőtt, és mint közismert, élete vége felé megvakult. Akkortájt Németországban a cukorbetegség mint „honigsüsse Harnruhr” („mézédes vizelet betegsége”) már eléggé közismert volt, és diagnózisához az orvosok többek közt épp a Bachnál megfigyelhető tüneteket használták fel.

A nemfertőző betegségek jövője

A magas vérnyomáson és a cukorbetegségen kívül természetesen sok más nemfertőző betegség is összefügg a nyugati életformával. S. Boyd Eaton, Melvin Konner és Marjorie Shostak kiváló áttekintést adott ebben az összefüggésben a szívkoszorúerek meszesedéséről, az arterioszklerózisról, a golyváról, tüdő-, gyomor-, mell-és prosztatarákról, a periférikus keringés és a veseműködés zavarairól. Ugyancsak sok lényegeset lehetne mondani más kockázati tényezőkről is a sok kalórián, a sós ételeken, az elhízáson és a mozgásszegénységen kívül, mint például az alkoholról, a koleszterinről, a trigliceridekről, a telített és a transzkonfigurációjú zsírsavakról.

A nemfertőző betegségek nálunk Nyugaton egyértelműen a vezető halálokot alkotják. Ami nemcsak azt jelenti, hogy egy átlagos nyugati ember közülük valamelyikbe hal bele úgy 78 és 81 éves kora között, ami itt az átlagos élettartam; ugyanezek a betegségek komolyan le tudják rontani az élet minőségét már több évtizeddel a halál előtt. A hagyományos társadalmakban viszont szinte ismeretlenek. Mi lehetne ennél jobb bizonyíték arra, hogy még tanulhatunk tőlük szó szerint életfontosságú dolgokat? Látnunk kell persze, hogy a tanulás nem jelentheti az életmódjuk mechanikus követését: szó sincs arról, hogy át kellene vennünk például a bosszú és ellenbosszú ciklusait, a vissza-visszatérő éhínségeket, vagy a fertő betegségek miatt a miénknél sokkal rövidebb átlagos élettartamot. Azt viszont igenis érdemes lenne pontosan feltárni, hogy életmódjuknak mely elemei védik meg őket a nemfertőző betegségektől. Sok ilyen elemet már kielégítő bizonyossággal ismerünk, mint például a sok mozgást és a mérsékelt cukorfogyasztást, de jó néhányon (például a táplálék optimális zsírtartalmán) a szakemberek még vitatkoznak.

Nagyon valószínű, hogy mielőtt a nemfertőző betegségek területén a világhelyzet javulni kezd, előtte tovább romlik majd. Különösen ott, ahol az életszínvonal épp emelkedőben van. A gyakorisági csúcshoz már közel járhatnak az olajtermelő arab országok, kicsit messzebb az észak-afrikaiak, és még messzebb Kína és India, ahol további súlyosbodásra lehet számítani. A „járvány” épp csak nekiindult Bangladesben, Brazíliában, Egyiptomban, Indonéziában, Iránban, Mexikóban, Pakisztánban, a Fülöp-szigeteken, Oroszországban, Dél-Afrikában és Törökországban; már lendületbe jött Latin-Amerikában és Délkelet-Ázsiában; és talán nemsokára eléri Afrikának a Szaharától délre eső részét is. Ilyen kilátások birtokában derűlátóak nemigen lehetünk.

UTÓSZÓ

EGY MÁSIK REPÜLŐTÉR

A dzsungelből a 405-ös főútra – A modern világ előnyei – A hagyományos világ előnyei – Mit tanulhatunk?

A dzsungelből a 405-ös főútra

Több hónapos új-guineai utamat követően, amit nagyrészt a dzsungelben töltöttem helyi munkatársaim társaságában, a modern ipari világba nem akkor tértem vissza, mikor Port Moresby repterén felszálltam a Los Angelesbe tartó gépre. A gépen ugyanis végig a jegyzeteim rendezgetésével voltam elfoglalva, lelkileg tehát változatlanul Új-Guineában tartózkodtam. Az igazi elszakadás akkor kezdődött, mikor Los Angeles repterén felmarkoltam csomagjaimat a szállítószalagról, majd találkoztam családommal a kijárat előtt, és autóba szálltunk, hogy a 405-ös úton végighajtsunk hazáig, ahol aztán vártak a közben összegyűlt levelek az íróasztalomon meg az e-mailek a számítógépemben.

Egyrészt természetesen öröm volt hazatérni: a feleségemhez és a gyerekeimhez, az országhoz, ahol születtem és felnőttem, a nyelvhez, amit mindig jobban fogok beszélni bármelyik másiknál, a kultúrához, amiben 60-70 év tapasztalatai után a leginkább otthon érzem magam. No és Amerikának vannak letagadhatatlan előnyei, kezdve az elemi létbiztonsággal, és folytatva a könnyű hozzáféréssel a kultúra mindazon termékeihez – tudomány, irodalom, zene stb. – amiket szeretek és fontosak nekem. Mint néhány kelendő szakterület művelője, élhetnék a világ sok helyén, de bármennyire szeretem például Új-Guineát és lakóit, az odaköltözést sose mérlegeltem komolyan.

Másrészt, ahogy rákanyarodtunk a 405-ös főútra, megcsapott egy furcsa hiányérzet. Mindenütt aszfalt és beton vett körül, motorizált járművek a maguk szüntelen berregésével, rengeteg szögletes épület, a távoli Santa Monica hegyei elmosódva épp csak átsejlettek a szmogon. Az előző hónapokban hozzászoktam a zöld számtalan árnyalatához magam körül, a madárhangok állandó háttérzenéjéhez, no meg egyáltalán ahhoz, hogy tüdőtágítóan tiszta a levegő. Ott minden érzékem valahogy kiélesedett, és most reflexszerűen vissza kellett tompítanom őket, tudva, hogy a természeti világ intenzív átéléséhez várnom kell a következő utamig.

A hagyományos és az ipari társadalom különbségét persze nem szabad általánosítanunk mindössze abból, ahogy egy új-guineai dzsungel különbözik a 405-ös úttól. A különbség például pont ellenkező irányú volna, ha a zsúfolt és rendkívül veszélyes Port Moresby után csöppennék abba a montanai idillbe, amit nyári vakációink alatt élvezünk a Bitterroot-völgyet körülvevő, hósapkás hegyek között. Mégis, Los Angelesről Montanával összevetve ugyanazt kell mondanom, mint Amerikáról Új-Guineával szemben: jó okaim vannak rá, hogy itt éljek, és Montanába csak a nyári vakációkon látogassak el. Ennek a „nagy narancsnak”, ahogy városunkat nevezik, számos előnye van, ezekért azonban kétségtelenül fizetni kell, és nem is keveset.

Az USA városi életformájához visszatérni szervezett munkát jelent, ütemezett feladatokat, határidőket, és a mindezzel járó idegfeszültséget. Ennek az életformának már a gondolatától is megnő a pulzusszámom és megemelkedik a vérnyomásom. Új-Guinea dzsungeleiben nincs ütemezés és határidő; mikor az idő tiszta, naponta elindulok a táborból már hajnal előtt, hogy elkapjam az utolsó éjjeli és az első nappali madárhangokat, míg ha esik az eső, a táborban üldögélve várom, hogy elálljon, ki tudja, mikor. Tegnap a szomszéd faluból valaki azt ígérte, ma feljön megtanítani az itteni madárnevekre az ő nyelvükön; de arról nem esett szó, hogy közelebbről mikor várhatom, mert egyrészt nincs órája, másrészt egy ilyen „mára” szóló ígéret nyugodtan teljesülhet holnap vagy holnapután. Los Angelesben még a perceknek is értékük és jelentőségük van; ha február 9-én megállapodunk, mondjuk, egy november 2-án délelőtt tíz órai megbeszélésben, számítunk rá, hogy mindenki ott lesz. Reggeltől estig kapunk e-maileket és telefonhívásokat, amik gyakran új megjegyzendő információt és új beütemezendő feladatot vonnak maguk után.

Itthon fokozatosan lekopnak rólam az Új-Guineában reflexszerűen követett egészségügyi rendszabályok. Ott például szorosan összezárom a számat zuhanyozás közben, nehogy egy-két véletlenül beszivárgott vízcsepptől vérhast kapjak. Itt nem mosom olyan mániákusan a kezeimet, nem figyelek arra, hogy minden tányér és kanál makulátlanul tiszta legyen, és hogy mosogatás után már senki ne nyúljon hozzájuk. Nem törődöm az apró karcolásokkal, amik a dzsungelben könnyen elfertőződnének, hogy aztán ronda trópusi fekély fejlődjön ki belőlük. Abbahagyom a malária elleni pirulák rendszeres szedését, és nem hordok magamnál háromféle antibiotikumot. (Odaát bizonyítottan mind a háromra szükség lehet.) Ha a hasamban érzek egy apró nyilallást, mikor valami kósza bélgáz keresztbe áll, nem ijedezek egy esetleg épp kezdődő vakbélgyulladástól, ami kórház hiányában végzetes lehet.

Los Angeles radikális változást hoz társadalmi kapcsolataimban is, amelyek itt sokkal kevésbé állandóak, sokkal kevésbé közvetlenek és sokkal kevésbé intenzívek. A dzsungelben szinte mindig van körülöttem jó néhány új-guineai, akár a táborban üldögélünk, akár a hegyen bóklászunk madarak után. Amikor beszélgetünk, figyelmünk teljes egészében a partnerekre irányul, nem osztjuk meg e-mailek olvasásával vagy közbeiktatott telefonálással. A nyelv viszont ide-oda változhat aszerint, hogy épp kik vannak ott. Én legalább a madárneveket minden helyi nyelven megtanultam, még ha magát a nyelvet nem is. Egy átlagos mai amerikai viszont naponta átlagosan nyolc órát képernyő előtt tölt, az egymással való kölcsönhatás fő formája nem a közvetlen beszéd, hanem a telefon, az elektronikus levél és szöveges dokumentumok cseréje. No és itthon csaknem mindenkivel angolul kommunikálok, ha egy héten összejön pár óra egy másik nyelven, az már ritka kikapcsolódás. Ha mindez némi nosztalgiát jelez Új-Guinea felé, azt készséggel vállalom, de feltétlenül annyi pontosítással, hogy az a másik, intenzív és közvetlen társadalmi közeg is lehet kellemetlenül túlterhelő. Szóval mindkét fajta társadalomnak megvannak az előnyei és a hátrányai.

Miután ötven évig ingáztam az Egyesült Államok és Új-Guinea között, most már a kettőt össze tudom békésen egyeztetni. Fizikailag az időm 93%-a Amerikára és más modern környezetekre jut, a dzsungelekre csupán 7%; érzelmileg az arány sokkal kiegyenlítettebb, mert az új-guineai élményeket még akkor se tudnám könnyen lerázni magamtól, ha akarnám – és nem is akarom. Ott élni olyan, mintha az ember a világot mindenféle élénk színekben látná, amihez képest máshol csak a szürke árnyalatai veszik körül.

A modern világ előnyei

Miközben bevallott szándékom felhívni a figyelmet arra, hogy mi mindent érdemes tanulnunk a hagyományos társadalmaktól, figyelmeztetnem kell egy alapvető és megkerülhetetlen tényre: nem a modern nyugati államok polgárai nyomulnak tömegestül vissza a vadászó-gyűjtögető életformához, odahagyva ügyes gépeiket, komfortos házaikat és hatóságilag védett békéjüket, hanem épp fordítva, a vadászó-gyűjtögetők és a hagyományos mezőgazdálkodók válnak elégedetlenné addigi életükkel, költöznek városba, és próbálnak beilleszkedni a modern élet keretei közé. Vonzza őket a technika által nyújtott komfort, a munkaalkalmak, a gyerekek taníttatási lehetőségei, az orvosi szolgáltatások, a kevesebb erőszakos konfliktus és általában a veszélytelenebb élet, az ivóvíz és az ételek tisztasága, a nagyobb esély arra, hogy gyerekeik megérik a felnőtt kort. Még ha ezen előnyök mindegyike nem is jön be közülük mindenkinek, néhány szinte biztosan, és legalábbis a többiek sorsán lemérhetik, hogy érdemes volt váltaniuk.

A Bonnie Hewlett által megkérdezett aka pigmeus nők például a következő okokat sorolták fel arra, hogy családjuk erdei vadászó-gyűjtögetőből letelepedett gazdálkodóvá vált: anyagi javak, mint például só, bors, pálmaolaj, edények, macséták, ágyak, lámpák; jobb ruházat és lábbelik; egészségesebb élet; alkalom a gyerekek iskoláztatására; könnyebb munka a földeken, mint az erdei gyűjtögetés; könnyebb és biztonságosabb vadászat puskával, mint ahogy addig hálóval és csapdával tették. Az acséktól Kim Hill és A. Magdalena Hurtado hasonlóképp a következő indítékokat hallotta arra, hogy rezervátumba költözzenek: hozzájutás puskához, rádióhoz és új ruhákhoz, lehetőség jól tápláltan és egészségesen tartani a családot, hosszabb ideig élni, és kevesebb gyereket veszteni el a felnőtté válás előtt. Saját új-guineai barátaim leginkább a gyufát, az acélfejszét, a ruhákat, a puha ágyat és az esernyőt értékelték (az utóbbi nem vicc, náluk az éves csapadékszint legalább 12 000 mm), a nemanyagi javak közül pedig az orvosi ellátást, az iskolát, és azt, hogy vége lett a törzsi háborúknak. Az az Ishi nevű, észak-kaliforniai jahi indián, aki 50 éves korában adta fel vadászó-gyűjtögető életét, hogy utána San Franciscóban öregedjen és haljon meg, az európai találmányok közül eleinte a ragasztót és szintén a gyufát értékelte a legtöbbre, később aztán megszerette a házakat, a bútort, a vízöblítéses vécét, a csapvizet, a villanylámpát, a gáztűzhelyet és a vonatot is. Sabine Kuegler testvére, Judit, miután családja új-guineai dzsungelotthonából Németországba költözött, el volt bűvölve attól, hogy ott a szupermarketekben hányféle csokoládét lehet kapni.

Iskolázott új-guineai barátaimnak, akiknek anyagi körülményei már a falujukban is kielégítőek voltak, Amerikába látogatva feltűnt a modern világ néhány más, kevésbé nyilvánvaló előnye is: többek között az információ bősége, a sokféle ember, és a nők jogai az otthoniakhoz képest. Egyikük azzal a kijelentésével lepett meg, hogy nálunk legjobban a „névtelenséget” kedveli, vagyis azt, hogy az ember kivonhatja magát a társadalmi kötődéseknek abból a testhez tapadó szövevényéből, ami az ő világukat érzelmileg teljessé, ám ugyanakkor korlátozóvá teszi. Élvezte, hogy néha egyedül lehet, hogy bármilyen véleményét szabadon kifejezheti, hogy a szokottól eltérő nézetei is lehetnek, és hogy nem követi minden cselekedetét a környezet értékelő figyelme; beülhet például egy kávéházba újságot olvasni, anélkül, hogy egy csomó rokon és ismerős rögtön csatlakozna hozzá, és elárasztaná a problémáival. Vagy például tetszett neki, hogy az amerikaiakat sokkal kevésbé kötelezi a szokás arra, hogy a jövedelmüket összes rokonukkal megosszák.

A hagyományos világ előnyei

Most pedig lássuk az érem másik oldalát. Mit találnak jónak a hagyományos világban azok az emberek, akik ott és itt is éltek már, és az ottani világból itt mi minden hiányzik nekik?

Ebben az összefüggésben a hagyományos világ leggyakrabban említett és legfontosabb vonása az egyénnek a társadalomba való beágyazottsága. A hagyományos társadalmakban senki sem magányos. Mindenkit folyamatosan körülvesznek a rokonai és a barátai, egész életében nagyjából ugyanott, ahol született és felnőtt. A hordákban és a viszonylag kis létszámú törzsekben nincsenek idegenek. Még ahol a házasság költözéssel is jár együtt – rendszerint az asszony számára –, az új lakóhely közel van a régihez, úgyhogy a vérrokonát rendszeresen meg lehet látogatni.

Ezzel szemben a népes ipari társadalmak embere gyakran érzi magát egyedül. „Magányosnak lenni a tömegben” nemcsak irodalmi fordulat, hanem sok amerikai és európai városlakónak mindennapi valóság. A munkatársaikat is csak felületesen ismerik, és mivel általában már fiatalon elköltöznek hazulról, rokonaikkal és gyerekkori barátaikkal legfeljebb távolról tarthatják a kapcsolatot. Egy amerikai barátom szavaival, aki sokat tartózkodik Afrikában: „Az afrikai élet anyagilag szegény, érzelmileg gazdag, az amerikai élet pedig anyagilag gazdag és érzelmileg szegény.” És persze a nyugatiak ugyanúgy szenvednek a határidők és ütemezett feladatok feszültségkeltő hatásától, mint én attól kezdve, hogy a reptérről hazaérek a 405-ös úton, és leülök a számítógép elé. Nem szabad ugyanakkor elfelejtenünk, hogy a hagyományos életmód néhány eleme azért még él saját társadalmunkban is, különösen falun, ahol az emberek csaknem mind ismerik egymást, és életük végéig benne maradnak ismert és megszokott közegükben.

Említettem már amerikai misszionáriusok és üzletemberek olyan gyerekeit, akik Új-Guineában, a Fülöp-szigeteken vagy Kenyában nőttek fel, és tizenéves korukban onnan kerültek szüleikkel az Egyesült Államokba. Idézem néhány gondolatukat amerikai tapasztalataikról, ahogy hallottam tőlük:

„Az amerikai fiúk durván beszélnek és verekedősek. Köztük a jó gyerekeknek rossz dolguk van.”

„Új-Guinea után az amerikai gyerekek viselkedése lepett meg a legjobban. Egész napra bezárkóznak, videójátékokat játszanak, és reggelig ki se lépnek a házból. Új-Guineában mi folyton a szabad ég alatt lógtunk, és játszottunk egymással.”

„Az afrikai gyerekek mindig társaságban vannak. Haza általában csak aludni jártunk, és nap közben bárhova bemehettünk, mert tudtuk, hogy szívesen látnak mindenütt. Az amerikai gyerekek viszont nemigen vannak együtt, pláne mostanában, mióta divatba jöttek a videójátékok. Mikor én gyerek voltam, legfeljebb televízió volt, most a helyzet még rosszabb.”

„A Fülöp-szigeteken a gyerekek minden felnőttet »néninek« és »bácsinak« szólítanak. A falu összes házába mindnyájunknak szabad bejárása van. Mikor eljön az ebédidő, ott eszünk, ahol épp együtt vagyunk az ottani család gyerekeivel.”

„Az amerikai gyerekek nem olyan barátságosak, mint az új-guineaiak. Ott, ha találkoztam valakivel az utcán, csak összemosolyogtunk és rögtön beszélgetni kezdtünk. Az amerikaiak úgy húznak el egymás mellett, mint két idegen, még csak nem is köszönnek. Mikor itt valakire rámosolygok és köszönök neki, arra ugyan visszaköszön, de magától nem szól semmit.”

„Az Egyesült Államokban az embereket szórakoztatni kell, mert önmagukban nem tudnak szórakozni.”

„Afrikában, ha valamire szükségünk van, megcsináljuk. Így aztán az emberek tudják, hogy a tárgyak hogyan működnek, és hogyan lehet őket öszeállítani. Az USA-ban mindent boltban vesznek, és a készítési módjukról fogalmuk sincs.”

„Az amerikai gyerekek kevésbé kreatívak az új-guineaiaknál, mert mindent készen kapnak [17-18. kép]. Ha Új-Guineában, mondjuk, látsz egy repülőgépet, és akarsz róla magadnak egy modellt, keresel hozzá fapálcákat meg lemezeket, és kifaragod. Aztán játszotok vele a barátaiddal, úsztatjátok és bukfenceztetitek a levegőben, és berregtek hozzá. Én meg a testvérem sokat csináltuk ezt, végigpróbáltunk mindenféle műrepülő figurákat. Az amerikai gyerekeknek kész repülőmodellt vesznek, és azzal se tudnak sokat kezdeni.”

„Afrikában a dolgokat megosztjuk egymással. Egyszer például hozzájutottam egy piros bicikligumihoz, ami nagyon jó volt csúzlinak, és a csúzlikat hosszú ideig a többiek is ebből vágták ki. Egy amerikai gyerek az egészet megtartotta volna magának. Meg persze amúgy se tudta volna senki, hogy egy lyukas bicikligumi mire lehet jó.”

„A legnagyobb változás, amihez Új-Guinea után hozzá kellett szoknom, a szabadság hiánya volt. Új-Guineában a gyerekek sokkal szabadabbak. Amerikában például nem engedték meg, hogy fára másszak, amit pedig nagyon szeretek. Mikor a bátyámmal visszakerültünk Kaliforniába, első dolgunk volt, hogy a házunk mellett egy fán lombkunyhót építsünk, amit a szomszédok lököttségnek találtak. És általában itt rengeteg szabály és tilalom van, mert mindenki fél a kártérítési perektől. Így aztán a gyerekek hamar lemondanak arról, hogy a világ felderítésének alkalmait kihasználják. A házi úszómedencét például be kell keríteni, nehogy valaki véletlenül beleessen. A legtöbb új-guineai háznál nincs úszómedence, de még a folyókhoz se tesznek ki táblát, hogy »fürdés csak saját felelősségre«, mert ez eleve nyilvánvaló. Aki beugrik a folyóba, tisztában van az esetleges következményekkel. Az USA-ban a felelősséget a cselekvő ember helyett a föld és a ház tulajdonosára rakják; ha baleset történik, a legtöbb amerikai lehetőleg valaki mást akar hibáztatni érte, amennyire csak teheti. Új-Guineában úgy nőttem fel, hogy végig módom volt a körülöttem lévő természetet szabadon és kreatívan megismerni, az összes velejáró kockázattal. Ezt a lehetőséget a kockázat kerülésére nevelt amerikai gyerekek nem kapják meg, amivel szerintem a felnőttek szegényebbé teszik őket.”

„Az Egyesült Államokban az ember állandó nyomás alatt áll arra, hogy dolgozzon. Aki délután néhány percig csak úgy elüldögél egy csésze kávé mellett, közben bűntudata van, mert az időt nem használja ki pénzkeresésre. Akik pedig minden percüket tényleg munkával töltik az élet élvezete helyett, azok a keresett pénzt nem takarítják meg, hanem egyre költségesebb életmódot választanak, hogy annak fenntartásáért aztán még keményebben kelljen dolgozniuk. A legtöbb amerikai elvesztette a képességét arra, hogy a munkát egyensúlyban tartsa a játékkal és a pihenéssel. Új-Guineában a boltok a nap közepe táján bezárnak, és csak késő délután nyitnak ki újra, ami Amerikától totálisan idegen dolog.”

„Gyerekfejjel megdöbbentett, hogy amerikai társaimnak milyen gyenge az erkölcsi meggyőződésük. Egy ilyen pluralisztikus társadalomban az ember nem sok jelzést kap arra, hogy igaz és helyes-e, amit gondol. Új-Guineában az igazság szintén a kultúra aktuális értékeitől függ, de mindenki elfogadja, hogy létezik és megismerhető.”

„Az Egyesült Államokban a gyerekek, és talán a felnőttek szintén, nagyon odavannak a tárgyakért. Mikor legutóbb visszajöttünk Kaliforniába, épp a nagyképernyős plazmatévé volt a divat, amit lehetőleg mindenkinek be kellett szereznie. Kíváncsi vagyok, mi lép majd a helyére fél év múlva!”

„Itt mindenki a saját zárt dobozában él. Az afrikai fiatalok, akiket ismerek, élénken érdeklődnek a világ többi része iránt, és sokat tudnak arról, hogy hol mi történik. Egyik legkedveltebb szórakozásunk volt a földrajzi kérdés-felelet játék a különféle országokról, híres politikusokról és sportolókról. Természetesen ismertünk minden válogatott kenyai focistát és hosszútávfutót, de az amerikai, angol, német vagy brazil sztárokat ugyanúgy. Kenyai pajtásaim hallottak a világot egyedül körülhajózó Wilt Chamberlainről vagy az akkor nagymenő Muhammad Aliról, és folyton kérdezgették tőlem, hogy milyen az élet Amerikában. Bezzeg az amerikaiakat nem érdekelték az én kenyai tapasztalataim, felőlük akár a Holdról is jöhettem volna – leginkább csak a saját mindennapi ügyeik foglalkoztatták őket. Hamar rájöttem, hogy nem érdemes nekik Afrikáról mesélnem, ahogy az afrikaiaknak meséltem Amerikáról. Az USA-ban sok a gazdag ember, de csak ami az anyagi javakat illeti. Tudás és a világ többi részének megértése szempontjából mélységes nyomorban élnek, és nem is vágynak többre: jól elvannak a zárt falaik mögött, alig tudva arról, ami a falak mögött van.”

Mit tanulhatunk?

Génjeinket, kultúránkat és viselkedésünket nagyrészt a tegnapig tartott világ faragta ki a modern Homo sapiens történelme során, ami tulajdonképpen nem túl régen kezdődött, valamikor 60 000 vagy maximum 100 000 éve. A régészeti leletekből következtethetően az életstílus és a technika igen lassan változott egészen addig, míg a Termékeny Félhold mezőgazdaságával lendületbe nem jött körülbelül 11 000 ével ezelőtt. Ugyancsak a Termékeny Félhold területén alakultak ki kb. 5400 éve az első államok. Mindez azt jelenti, hogy mindnyájunk elődei a tegnap világában éltek egészen 11 000 évvel ezelőttig, sokan pedig még tovább. Új-Guinea legnépesebb része mindössze egy-két nemzedék óta érintkezik a külvilággal, ugyanott és Amazóniában pedig még mindig tartja magát néhány elszigetelt embercsoport.

Ez a tegnapi világ még a modern ipari társadalmakból sem veszett ki egészen, egyes elemei tovább élnek különösen a ritkán lakott, falusi vidékeken. A hagyományos és a WEIRD (western, educated, industrial, rich and democratic, azaz nyugati, iskolázott, ipari, gazdag és demokratikus) élet között azonban jellemzőbbek a különbségek, mint az azonosságok, és a hagyományos népek mindenesetre magukénak mondhatják többezer év kísérletezését arról, hogy miképp lehet egy társadalmat működtetni. Kísérleteik ismétlése már lehetetlen a mi tudományunk egzakt módszereivel; annyit azonban tehetünk, hogy tanulságaikat megfogadjuk.

A tanulságok egy része arra vonatkozik, hogy a modern ipari társadalommal sok szempontból jól jártunk: örülhetünk például a törzsi háborúk megszűnésének, vagy annak, hogy a nélkülözés miatt nem kell csecsemőket ölnünk és a hasznavehetetlen öregeket magukra hagynunk, vagy annak, hogy kiveszett az özveggyé vált nők rituális megölésének hagyománya, amit ráadásul semmi valós körülmény nem indokolt a hagyományon kívül. Van azonban számos pozitív tanulság is, és ezek egy része ráadásul olyan, amit igazán könnyű megfogadni. Például hogy ne sózzuk agyon az ételeinket – ez még annyiban is könnyű, hogy elég hozzá az egyéni döntés, nem kell az egész társadalomnak követnie. De lehet, hogy érdemes vállalnunk az egész társadalom egyetértését igénylő döntéseket is, például arról, hogy a gyerekeket milyen szellemben neveljük.

Az étkezési szokások tipikusan abba a csoportba tartoznak, amihez nem kell széles körű konszenzus. Emlékeztetek a tényre, hogy a hagyományos Új-Guineában gyakorlatilag senki sem halt meg szélütéstől, cukorbetegségtől vagy szívinfarktustól. A tanulság természetesen nem az, hogy étrendjüket pontosan lemásoljuk, vagyis például együnk rengeteg édesburgonyát; elég, hogy rászokunk a friss zöldségre és gyümölcsre, a kis zsírtartalmú húsokra és halakra, diófélékre és gabonákra, és mindezt nem pillanatok alatt behabzsolva, hanem kényelmesen és alkalmasint néhány barátunkkal folyamatosan beszélgetve fogyasztjuk el. No meg hogy kerüljük a traszkonfigurációjú zsírokat, az egyszerű cukrokat és a sok sót. És természetesen igaz, hogy bár mindez alapvetően egyéni döntéstől függ, azért a társadalom sokat segíthet azzal, hogy egészséges közfelfogást alakít ki, és ahhoz igazítja a hivatalos élelmiszeripari szabványokat, ahogy például Finnországban és néhány más helyen már megtették.

Az egyéni vagy páros döntés egy másik tipikus terepe a gyerekek taníttatása egy vagy több nyelvre az anyanyelvükön kívül. Sok amerikai család könnyen megtehetné ezt, de visszatartja őket a széltében elterjedt babona, hogy több nyelv a gyerek fejében zűrzavart okoz. Valójában inkább előnnyel jár, és később feltétlenül gazdagítani fogja az életét. Különösen az első generációs bevándoroltak vannak könnyű helyzetben, hiszen elég lenne, hogy a gyerekeikkel a régi nyelvükön beszélnek; az angolt ők úgyis gyorsan átveszik az iskolatársaiktól. Saját tapasztalatból is tudom, hogy akiknek felnőttként kell fáradságos tanulással egy vagy több idegen nyelvet elsajátítaniuk, azokat esetleg életük végéig csak akcentussal fogják beszélni, amit elkerülhetnek, ha eleve többnyelvű közegben nőnek fel.

A hagyományos társadalmak gyereknevelési szokásai több más modellértékű elemmel is szolgálhatnak. Ilyen például, hogy a csecsemőt engedik szopni bármikor a saját igénye és kezdeményezése szerint, vagy hogy a nálunk szokottnál később választják el, vagy hogy sokkal több testi kontaktust nyújtanak neki. A járókát benn lehet tartani a szülők hálószobájában, hogy közellétüket a kicsi éjszaka is érezhesse, akár kikérve erről a családi gyerekorvos véleményét. A hordozása megoldható úgy, hogy menet közben előre nézzen. Nem muszáj húzódozni attól, hogy a felügyeletét néha átvegyék szerető rokonok vagy barátok. A sírásra érdemes mindig azonnal reagálni, kerülni a testi fenyítést, megengedni a környezet szabad felderítését (kellő ellenőrzés mellett), biztosítani, hogy az eltérő korúak is sokat játszanak együtt (ami jót tesz a kisebbeknek és a nagyobbaknak egyaránt), és segíteni abban, hogy önállóan megszervezzék saját szórakozásukat a készen kapott „oktatójátékok”, videóműsorok és a passzív időtöltés egyéb módjai helyett. Aki át akar térni e megoldások valamelyikére, természetesen számítania kell nehézségekre amiatt, hogy a szomszédok és ismerősök neheztelésébe ütközik, vagy ha a környéken minden más gyereknek vannak videójátékai, a sajátjai gyakran átkívánkoznak hozzájuk; nyilván szükség van meggondolt és kreatív nevelési ötletekre ahhoz, hogy a hagyományos módszerek előnyei érvényesülhessenek. De annyi biztos, hogy ezek a módszerek a gyerekeket függetlenebbé, magabiztosabbá és szociálisan érettebbé teszik a nálunk megszokottnál.

Szintén egyéni döntés kérdése lehet, hogy életünk kisebb-nagyobb kockázatait mennyire vesszük komolyan. Új-Guineai barátaim konstruktív paranoiája néha mosolyogtató – az ember alhat kiszáradt fák alatt sok százszor anélkül, hogy a fa rádőlne, a legtöbb földbe szúrt gally nem jelez gonosz szándékú idegent, és így tovább –, de ők tudják tapasztalatból, hogy a kis valószínűségű veszély a sok ismétléssel előbb-utóbb valósággá válhat. A veszélyek persze ott és itt különböznek, nekünk nem száraz fákkal és kóbor varázslókkal van dolgunk, hanem száguldó autókkal, alkohollal és (kiváltképp idős korunkban) a fürdőszoba csúszós járólapjaival meg konyhai létrákkal, de a stratégiánk lehet ugyanaz. Én mindenesetre érdemesnek tartom jól belegondolni, hogy saját életviszonyaim között mik azok a majdnem elhanyagolható veszélyforrások, amik nap mind nap ismétlődve egyszer mégis okozhatnak kellemetlen meglepetést.

Valamivel elvontabb és áttételesebb az a tanulság, amit a hagyományos társadalmak ismerete a vallás területén nyújthat. Sokan átesünk olyan életszakaszon, amikor addigi vallásunk vagy vallástalanságunk kérdésessé válik önmagunk előtt. Eszembe jut például egy unitárius barátnőm, akinek egész élete hosszú ideig a vallási közösség körül forgott, vagy egy zsidó barátom, akinek önazonosságát a judaizmushoz és ahhoz kapcsolódva Izrael államhoz való viszonya határozta meg, vagy egy német barátom, aki katolikusként nőtt fel az ország egy döntően szintén katolikus vidékén, majd negyven év után protestáns hitre tért. Döntéseik mindhárom esetben inkább a vallás társadalmi funkciójával álltak kapcsolatban, mint magával a hittel. Mint a 9. fejezetben részleteztem, a vallás funkcióinak jelentősége a történelem folyamán sokat változott egymáshoz képest és abszolút értelemben is; néha a világmagyarázat került előtérbe, néha a nehéz vagy fájdalmas helyzetek érzelmi feldolgozásában nyújtott segítség, néha az erkölcsi elvek megalapozása, néha a közemberek rászorítása arra, hogy a hatalmon lévőknek engedelmeskedjenek, néha pedig az, hogy megadja az összetartozás tudatát egy közösség tagjainak. Mikor kétségünk támad vallásunk értelme felől, érdemes tudatában lennünk mindezeknek a funkcióknak, hogy saját preferenciáinkat tudatosabban kezelhessük.

A társadalmi és egyéni cselekvést egyaránt igénylő akciók közül már említettem a csökkentett sófogyasztást, amit ugyan alapvetően egyénileg határozhatunk el, de kell hozzá a készételek gyártóinak tudatos közreműködése is. Hasonló a helyzet a cukorbetegség kockázatának elkerülésével: a több mozgást és a megfelelő étrendet érdemes elősegíteni állami kampányokkal és a közétkeztetés reformjával (például az iskolákban). A többnyelvűségért a társadalom szintén sokat tehet, ahogy például Svájcban teszik számos hivatalos intézkedéssel; mindenekelőtt pedig kívánatos lenne, hogy a kisebbségi nyelveket ne nyomják el, mint az USA-ban egészen a közelmúltig, Franciaország Bretagne tartományában pedig még ma is.

Az idősek helyzetének javítása nyilvánvalóan részben társadalmi feladat. Ők többféleképp hasznossá tudják tenni magukat felnőtt gyerekeik segítésével, például közreműködve unokáik életének gazdagításában, amivel egyúttal saját életüket is gazdagítják. Jó, ha a 30 és 60 év közötti szülők belegondolnak, hogy a gyerekeik elsősorban tőlük veszik a mintát arra, hogy öreg korukban majd hogyan bánnak velük. A társadalom pedig az egész idős nemzedéket és önmagát is szolgálhatja azzal, hogy nem küldi nyugdíjba az önmagukat még javában munkaképesnek érző tagjait egy központilag kijelölt kor után. Mikor Amerikában felhagytak a kötelező nyugdíjazással, kiderült, hogy a félelmekre rácáfolva a tényleg csökkent munkaképességű öregek nem ragaszkodnak foggal-körömmel az állásukhoz, miközben a munkaképesek nagy tapasztalata továbbra is értékesnek bizonyul. Európában mégis túl sok munkahelyen fenntartják a kötelező nyugdíjbamenetelt az ésszerűtlenül alacsony 60 és 65 év között.

Ami viszont döntően össztársadalmi akaratot kívánna, az a jogrendszer kiegészítése úgy, hogy érvényesüljenek a hagyományos konfliktuskezelés előnyei a mai rendszeren belül. A 2. fejezetben ismertettem két mechanizmust: a helyreállító igazságszolgáltatást és a közvetítést. Egyik sem csodaszer, de bizonyos körülmények között mindkettő hasznos lehet. Ha ebben valamelyik Olvasóm egyetért velem, mint egyén egyrészt annyit tehet, hogy csatlakozik a két említett mechanizmus bevezetését támogató mozgalmakhoz, másrészt megpróbálhatja őket „nem hivatalosan” alkalmazni saját konfliktusainak megoldásában, különös tekintettel az érzelmi megbékélésre és a normális kapcsolatok (vagy épp a kapcsolathiány) helyreállítására.

A mi nyugati társadalomtípusunk mindössze egy keskeny szelet az emberiség kulturális sokféleségében. Képviselői nem azzal kerültek uralkodó helyzetbe, hogy felsőbbrendűek a többi társadalomnál, hanem azzal, hogy véletlenül könnyen háziasítható növény-és állatfajok közelében alakultak ki, aminek következtében technikai, gazdasági és katonai fölénybe kerültek. De ezzel együtt mindmáig nem állítható, hogy például a gyerekeket és az időseket másoknál jobban kezeljük, a konfliktusainkat hatékonyabban oldjuk fel, a nemfertőző betegségeket biztosabban kerüljük el, és társadalmunk gyenge pontjait sokan bizonyára még tovább sorolhatnák. A magam részéről biztosan állítom, hogy életem alaposan átalakult és sokat gazdagodott attól, hogy Új-Guineában számos hagyományos társadalom működését ismertem meg. Remélem, hogy akiknek itt sikerült erről számot adnom, a kapott ismereteket szintén hasznosnak találják, és mindenesetre élvezik, hogy a világról ennyivel többet tudtak meg.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Örömmel ismerem el érzelmi adósságomat annak a sok kollégámnak és barátomnak, akik e könyv megírásában segítettek. Különösen hálás vagyok a kézirat jóindulatú bírálatáért feleségemnek, Marie Cohennek, rajta kívül pedig a következőknek: Timothy Earle, Paul Ehlrich, Alan Grinnell, Barry Hewlett, Melvin Konner, Michael Schermer és Meg Taylor. Talán még több köszönet jár a könyv szerkesztőinek, Wendy Wolfnak a New York-i Viking Penguin és Stefan McGrathnak a londoni Penguin Group Kiadótól, valamint ügynökömnek, John Brockmannek, aki hivatalos munkáján kívül rengeteg segítséget nyújtott az írás minden szakaszában az ötlet megszületésétől a nyomdába adásig.

Az egész kéziratot Michelle Fisher-Casey gépelte le, majd újragépelte a korrekciók után. Boratha Young működött közte a szakirodalmi források felkutatásában.

A könyv anyagának nagy részét előadtam a Los Angeles Egyetemen, amelynek Földrajzi Tanszékén tanítok. Diákjaim folyamatosan előálltak friss és gondolatébresztő megjegyzésekkel, tanszéki kollégáim pedig támogató környezetet nyújtottak. A Harvard Egyetemen James Robinsonnal közösen szervezett workshopunkon a résztvevők szintén hozzájárultak új ötletek születéséhez a könyv számos témájában.

Néhány fejezet vagy fejezetrész korábbi változatai megjelentek a Natural History, a Discover és a Nature magazinban, valamint a New York Review of Books és a The New Yorker folyóiratban.

Fél évszázada kezdődött látogatásaim során több ezer új-guineai, Salamon-szigeteki és indonéziai lakos osztotta meg velem ismereteit, történeteit és világlátását. Velük sok közös élményben részesülhettem, ami életemet hatalmas mértékben gazdagította.

Az egyes fejezetekkel kapcsolatban sok barátom és kollégám segített szakcikkek és irodalmi hivatkozások küldésével, saját tapasztalataik, következtetéseik és ötleteik megosztásával, nem utolsósorban pedig a kézirat bírálatával. Közülük a következőket kell feltétlenül kiemelnem: Gregory Anderson, Stephen Beckerman, Ellen Bialystok, David Bishop, Daniel Carper, Elizabeth Cashdan, Barbara Dean, Daniel Dennett, Joel Deutsch, Michael Goran, Mark Grady, K. David Harrison, Kristen Hawkes, Karl Heider, Dan Henry, Bonnie Hewett, William Irons, Francine Kaufman, Neal Kaufman, Laurel Kearns, Philip Klemmer, Russell Korobkin, Ágnes Kovács, Michael Krauss, Sabine Kuegler, David Laitin, Francesca Leardini, Steven LeBlanc, Graham MacGregor, Robert McKinley, Angella Meierzag, Kenneth Mesplay, Richard Mills, Viswanatha Mohan, Elizabeth Nabel, Gary Nabel, Claire Penosian, Joseph Peckham, Lloyd Peckham, Dale Price, David Price, Samuel Price, Lynda Resnick, Jerome Rotter, Roger Sant, Richard Shweder, Charles Taylor, Minna Taylor, Eugene Volokh, Douglas White, Polly Weissner, David Sloan Wilson, Lana Wilson, Bruce Winterhalder, Richard Wrangham és Paul Zimmet.

Kutatásaimat nagylelkűen támogatta a National Geographic Society, a Conservation International, Skip Brittenham, Lynda és Stewart Resnick, a Summit Alapítvány és az Eve and Harvey Masonek and Samuel F. Heyman and Eve Gruber Heyman 1981 Trust Undergraduate Research Scholars Fund.

Mindezeknek a személyeknek és szervezeteknek kifejezem szívből jövő köszönetemet.

TOVÁBBI OLVASNIVALÓK

Kiterjedt forráslista helyett csak azokat az újabb munkákat közlöm, amelyekben a korábbi irodalom hivatkozásai megtalálhatók, továbbá néhány fontos régi könyvet és folyóiratcikket, illetve azokat, amelyekből a szövegben szó szerint idéztem. Folyóiratcikkek esetében a folyóirat neve dőlt betűkkel szerepel, utána következik a kötetszám, az első és az utolsó oldal száma, végül zárójelben a megjelenés éve. Mivel a könyv nemcsak szakmabeli olvasóknak szól, nem alkalmaztam külön-külön lábjegyzeteket, az itt következő hivatkozások egész témákra vagy fejezetekre vonatkoznak. Költségcsökkentés céljából az 1-10. fejezetekhez tartozó hivatkozások nem a könyv nyomtatott változatában, hanem a korlátozás nélkül hozzáférhető http://www.jareddiamondbooks.com weboldalon találhatók.

A könyv egészére vonatkozó hivatkozások

Általános összehasonlító művek

A világ emberi társadalmainak kiváló összehasonlító elemzése, amely e könyv olvasóinak érdeklődésére különösen számot tarthat, Allen Johnson és Timothy Earle könyve, a The Evolution of Human Societies: from Foraging Group to Agrarian State, (2. kiadás, Stanford, Stanford University Press, 2000). Összeveti a különféle szervezettségi szintű társadalmak sok jellegzetességét, közöl 19 esettanulmányt és kiterjedt szakirodalmat minden tárgyalt társadalomról. Osztályozási rendszere finomabb, mint az általam alkalmazott horda-törzs-fejedelemség-állam rendszer.

Az ausztrál bennszülöttekről ugyanilyen kiváló mű Ian Keen könyve, az Aboriginal Economy and Society: Australia at the Threshold of Colonisation (South Melbourne, Oxford University Press, 2004). Hasonlóan, mint ahogy Johnson és Earle tette az egész világról, Keen hét esettanulmányt közöl többféle földrajzi környezetben élő és többféle társadalmi szervezettségű ausztrál őslakókról. A világ vadászó-gyűjtögetőiről három könyvet ajánlok: Richard Lee és Irven DeVore, eds. Man the Hunter (Chicago, Aldine, 1968); Frances Dahlberg, ed. Woman the Gatherer (New Haven, Yale University Press, 1981); Richard Lee és Richard Daly, eds. The Cambridge Encyclopedia of Hunters and Gatherers (Cambridge, Cambridge University Press, 1999). Kultúrantropológusok gyakran használják az University of Pittsburgh Cross-cultural Cumulative Coding Center George Murdock által vezetett csoportjának értékes kultúrközi felmérését, amely több száz iparosodás előtti társadalmat ölelt fel, és ezernél több kulturális paramétert alkalmazott. A felmérés adatai táblázatos formában megtalálhatók két könyvben: George Murdock, Ethnographic Atlas (Pittsburgh, University of Pittsburgh Press, 1967); Herbert Barry III és Alice Schlegel, Cross-cultural Samples and Codes (Pittsburgh, University of Pittsburgh Press, 1980), valamint az interneten: http://www.yale.edu/hraf, http://www.ehrafworldcultures. yale.edu és http://www.ehrafarcheology.yale.edu.

Új-guineai ismerőseim nevének megváltoztatása. A könyvben számos történet szól személyes barátaimról és ismerőseimről. Újságírók ilyenkor az igazi neveket szerepeltetik az illetők elérhetőségével együtt, hogy bárki felkereshesse őket, hacsak nincs valami speciális ok arra, hogy kilétük titokban maradjon. Régebben én is így tettem. Néhány antropológus azonban meggyőzött arról, hogy új-guineaiak esetében ez a módszer helytelen. Új-Guinea és a nyugati világ között elég nagy a kulturális távolság ahhoz, hogy személyes találkozás esetén félreértések adódjanak, illetve hogy egy-egy gyanútlan új-guineai jóhiszeműségét valaki felelőtlenül kétes célokra használja ki. Ezért itt a neveket megváltoztattam, és kihagytam az azonosításhoz szükséges adatokat.

Gyakran idézett vizsgálatok

Új-Guinea. Danik: Johan Broekhuijse, Karl Heider, Robert Gardner és Peter Matthiessen könyvei, részletesen a 3. fejezethez ajánlott művek listájában. Daribik: Roy Wagner, The Curse of Snow: Principles of Daribi Clan Definition and Alliance in New Guinea (Chicago, University of Chicago Press, 1967) és Habu: the Innovation of Meaning in Daribi Religion (Chicago, University of Chicago Press, 1972). Engák: Polly Wiessner és Akii Tumu, Historical Vines: Enga Networks of Exchange, Ritual, and Warfare in Papua New Guinea (Washington, DC, Smithsonian Institution Press, 1998), továbbá hivatkozások Johnson és Earle előbb idézett, 2000-ben megjelent könyvében és Mervyn Meggitt könyveiben. Fajúk: Sabine Kuegler, Dschungelkind (München, Droemer, 2005). Az általam közölt idézetek a német kiadásból valók, a kissé rövidített angol fordítás címe Child of the Jungle (New York, Warner Books, 2005). A fajúkról Sabine Kugler két másik könyvet is írt: Ruf des Dschungels (München, Droemer, 2006) és Jägerin und Gejagte (München, Droemer, 2009). Forék: Ronald Berndt, Excess and Restraint: Social Control among a New Guinea Mountain People (Chicago, University of Chicago Press, 1962). Hinihonok: Angella Meinerzag, Being Mande: Personhood, Land and Naming System among the Hinihon in the Adalbert Range / Papua New Guinea (PhD-disszertáció, University of Heidelberg, 2007). Kaulongok: Jane Goodale (aki nem tévesztendő össze az emberszabású majmokat kutató Jane Goodallel), To Sing with Pigs is Human: the Concept of Person in Papua New Guinea (Seattle, University of Washington Press, 1995). Mailu-sziget: Bronislaw Malinowski, Natives of Mailu (Adelaide, Royal Society of South Australia, 1915). Trobriand-szigetek: Johnson és Earle könyvének bibliográfiája (2000). Csembaga maringok: Roy Rappaport, Pigs for the Ancestors: Ritual in the Ecology of a New Guinea People (2. kiadás, Long Grove, IL, Waveland Press, 1984), továbbá Johnson és Early könyvének bibliográfiája (2000).

Ausztrália. Ian Keen (2004, mint fent) hét társadalomról közöl bibliográfiát: az északkeleti ngarinjinokról, a délkeleti kunájokról, a délnyugati wiilekről és minongokról (együtt), a nyugati sivatag pitjantjatjara, Arnhem Land jolngu, Cape York sandbeach és New South Wales belső részének juválijáj népéről.

Eurázsia. A Fülöp-szigeteki agták: Thomas Headland, Why Foragers Do Not Become Farmers: Historical Study of a Changing Ecosystem and its Effect on a Negrito Hunter-gatherer Group in the Philippines (PhD disszertáció, University of Hawaii, 1986); John Early és Thomas Headland, Population Dynamics of a Philippine Rain Forest People: the San Ildefonso Agta (Gainesville, University Press of Florida, 1998). A japán ainuk: Hitoshi Watanabe, The Ainu Ecosystem: Environment and Group Structure (Seattle, University of Washington Press, 1973). A Bengáli-öböl Andamán-szigetcsoportjának lakói: A. R. Radcliffe-Brown, The Andaman Islanders (Glencoe, IL, Free Press, 1948); Lidio Cipriani, The Andaman Islanders (New York, Praeger, 1966). Az afganisztáni kirgizek és a szibériai nganaszanok: bibliográfia Johnson és Earle (2000) könyvében.

Afrika. A tanzániai hadzák: Frank Marlowe, The Hadza: Hunter-gatherers of Tanzania (Berkeley, University of California Press, 2010); Kristen Hawkes, James O’Connell és Nicholas Blurton Jones, „Hadza children’s foraging: juvenile dependency, social arrangements and mobility among hunter-gatherers” Current Anthropology 36, 688-700 (1995); „Hadza women’s time allocation, offspring provisioning and the evolution of post-menopausal lifespans” Current Anthropology 38, 551-577 (1997); „Hunting and nuclear families: some lessons from the Hadza about men’s work” Current Anthropology 42, 681-709 (2001). Délnyugat-Afrika !kungjai: Nancy Howell, Demography of the Dobe !Kung (2. kiadás, New York: Aldine de Grutier, 2000); Life Histories of the !Kung: Food, Fatness, and well-being over the LifeSpan (Berkeley, University of California Press, 2010); Richard Lee, The !Kung San: Men, Women, and Work in a Foraging Society (Cambridge, Cambridge University Press, 1979); Lorna Marshall, The !Kung of Nyae Nyae (Cambridge, MA, Harvard University Press, 1981); Elizabeth Marshall Thomas, The Harmless People (átdolgozott kiadás, New York, Vintage Books, 1989). A szudáni nuerek: E. E. Evans-Pritchard, The Nuer of the Sudan: a Description of the Modes of Livelihood and Political Institutions of a Nilotic People (Oxford, Oxford University Press, 1940). Közép-Afrika pigmeusai, amelyek legalább 15 nyelvi és etnikai, csupa erdei gyűjtögető csoportot alkotnak: Colin Turnbull, The Forest People (New York, Touchstone, 1962) a mbuti csoportról; Luigi Luca Cavalli-Sforza, ed. African Pygmies (Orlando, Academic Press, 1986); Barry Hewlett, Intimate Fathers: the Nature and Context of Aka Pygmy Paternal Infant Care (Ann Arbor, MI, University of Michigan Press, 1991) és Bonnie Hewlett, Listen, Here is a Story: Ethnographic Life Narratives from Aka and Ngandu Women of the Congo Basin (New York, Oxford University Press, 2012) az aka csoportról; Barry Hewlett és Jason Fancher, „Central Africa hunter-gatherer research traditions” in Vicki Cummings et al., eds. Oxford Handbook of the Archeology and Anthropology of Hunter-Gatherers (Oxford, Oxford University Press, megjelenés alatt), benne kiterjedt bibliográfiával. A kenyai turkanák: bibliográfia Johnson és Earle (2000) könyvében.

Észak-Amerika. A floridai kalúszák: Randolph Widmer, The Evolution of the Calusa: a Nonagricultural Chiefdom on the Southwest Florida Coast (Tuscaloosa, AL, University of Alabama Press, 1988). Kalifornia belső részének csumas indiánjai: Lynn Gamble, The Chumash world at European Contact: Power, Trade, and Feasting among Complex Hunter-gatherers (Berkeley, University of California Press, 2008). A kaliforniai szigetek csumas indiánjai: Douglas Kennett, The Island Chumash: Behavioral Ecology of a Maritime Society (Berkeley, University of California Press, 2005). Északnyugat-Alaszka injupiatjai: Ernest Burch, Jr., The World System of the Inupiaq Eskimos: Alliance and Conflict (Lincoln, NE, University of Nebraska Press, 2005). Az alaszkai Északi-lejtő eszkimói, a Nagy Medence sosonjai és az északnyugati part indiánjai: bibliográfia Johnson és Earle (2000) könyvében.

Dél-Amerika. A paraguayi acsék: Kim Hill és A. Magdalena Hurtado, Ache Life History: the Ecology and Demography of a Foraging People (New York, Aldine de Gruyter, 1996). A perui macsiguengák: bibliográfia Johnson és Earle (2000) könyvében. A brazíliai pirahák: Daniel Everett, Don’t Sleep, There Are Snakes: Life and Language in the Amazonian Jungle (New York, Pentagon, 2008). A bolíviai szirionók: Allan Holmberg, Nomads of the Long Bow: the Siriono of Eastern Bolivia (Garden City, NY, Natural History Press, 1969). Brazília és Venezuela janomamó indiánjai: Napoleon Chagnon, Yanomamo (5. kiadás, New York, Wadsworth, 1997), és bibliográfia Johnson és Earle (2000) könyvében.

Hivatkozások az Előszó: Jelenet egy repülőtéren fejezethez

Gavin Souter könyve, a New Guinea: the Last Unknown (Sydney, Angus and Robertson, 1964) beszámol Új-Guinea felfedezésének kezdeteiről, néhány tucat évvel azelőttig, hogy Pápua Új-Guinea függetlenné vált. Az ausztrálok és az új-guineai felföldiek első találkozásait leíró és képekkel illusztráló művek felsorolása az 1. fejezetéhez tartozó hivatkozások között található.

Joseph Heinrich, Steven Heine és Ara Norenzayan „Most people are not WEIRD” (Nature 466, 29 (2010)) és részletesebben „The Weirdest people in the world?” (Behavioral and Brain Sciences 33, 61-135 (2010) cikkeikben indoklást adnak arra, hogy a nyugati, iskolázott, ipari, gazdag és demokratikus társadalmak miért számítanak rendhagyónak a hagyományosabb társadalmakkal összevetve.

Saját könyvem, a Guns, Germs, and Steel (New York, Norton, 1997, magyarul Háborúk, járványok, technikák, Typotex, 2006) bemutatja a társadalmak evolúcióját a hordától az államig, aszerint az osztályozás szerint, amit ebben a könyvben is követek. Johnson és Earle (2000, lásd fent) ugyanerről szól finomabb bontásban. A társadalmak osztályozásáról két klasszikus mű Elman Service tollából a Primitive Social Organization (New York, Random House, 1962) és az Origins of the State and Civilization (New York, Norton, 1975).

Az emberi társadalmak általam is említett különbségeiről példákat mutatnak be a következő fontos antropológiai művek: John Bodley, The Power of Scale: A Global History Approach (London, Sharpe, 2003); Timothy Earle, Bronze Age Economics: the Beginnings of Political Economies (Boulder, CO, Westview, 2002); Timothy Earle, ed., Chiefdoms: Power, Economy, and Ideology (Cambridge, Cambridge University Press, 1991). Marvin Harris, Cultural Materialism: the Struggle for a Science of Culture (New York, Random House, 1979); Marshall Sahlins, Culture and Practical Reason (Chicago, University of Chicago Press, 1976); Clifford Geertz, The Interpretation of Cultures (New York, Basic Books, 1973); Michael Foucault, The Archaeology of Knowledge (New York, Pantheon Books, 1972); Marshall Sahlins, Stone Age Economics (Chicago, Aldine, 1972); Marvin Harris, The Rise of Anthropological Theory: a History of Theories of Culture (New York, Crowell, 1968); Claude Lévi-Strauss, Structural Anthropology (New York, Doubleday, 1963); Julian Steward, Theory of Culture Change (Urbana, University of Illinois Press, 1955); Alfred Kroeber, The Nature of Culture (Chicago, University of Chicago Press, 1952).

Kim Hill és szerzőtársai a „Co-residence patterns in hunter-gatherer societies show unique human social structure” (Science 331, 1286-1289 (2011)) című cikkben a rokonsági viszonyokat elemzi 32 mai gyűjtögető hordán belül.

A modern hagyományos társadalmak helyszíni megfigyelésének nehézségeiről szóló idézet Ian Keen 2004-es könyvének 15. oldaláról való.

A szóbeli beszámolókon alapuló történetfeltárás módszertanilag precíz és úttörő munkái Jan Vansina tollából az Oral Tradition: a Study in Historical Methodology (London, Routledge and Kegan Paul, 1965) és az Oral Tradition as History (London, James Currey, 1985). A társadalmak változatosságának vannak olyan dimenziói, amiket én a könyv terjedelmi korlátai miatt nem érintettem; ezek közül néhányról az érdeklődő Olvasó információt talál Richard Nisbettnél a következő könyvben: The Geography of Thought: How Asians and Westerners Think Differently… and Why (New York, Free Press, 2003). A 43. oldalon Nisbett röviden kitér a megismerés mechanizmusának eltéréseire a vadászó-gyűjtögetők, a hagyományos mezőgazdálkodók és az ipari társadalmak tagjai között. A hagyományos és az iparosodott társadalmak különbségei a tisztesség, a 886kölcsönösség és az önérdekhajszolás témájában a következő könyvben találhatók: Joseph Heinrich et al., eds. Foundations of Human Sociality: Economic Experiments and Ethnographic Evidence from Fifteen Small-scale Societies (Oxford, Oxford University Press, 2004).

Egy-egy társadalmi gyakorlat máshova való átültetésének nehézségeit illusztrálja Elisabeth Watson részletes esettanulmánya, a Living Terraces in Ethiopia: Konso Landscape, Culture and Development (Woodbridge, UK, James Currey, 2009).

Információforrások a hagyományos társadalmakról

A hagyományos társadalmak tanulmányozásának legnyilvánvalóbb módja, amelyen e könyv anyagának döntő része is alapul, olyan tudósok helyszíni kutatása, akik átmenetileg benne élnek az adott társadalomban, és egy-egy speciális témával foglalkoznak. Ezek lehetnek antropológusok, biológusok, közgazdászok, néprajzkutatók, genetikusok, történészek, nyelvészek, orvosok, politológusok, pszichológusok vagy szociológusok. Eredményeiket könyvben vagy szakcikkben közlik, gyakran egy előre felállított kérdés vagy hipotézis köré szervezve, nemcsak szövegesen, hanem (különösen napjainkban) számtáblázatok formájában is. Az elmúlt évszázadok folyamán ez vált a világ megismerésének legmegbízhatóbb megközelítési módjává, akár emberi társadalmakról van szó, akár baktériumokról, molekulákról, kőzetekről vagy galaxisokról.

Mikor azonban a hagyományos emberi társadalmakra alkalmazzuk e módszert, fellép két speciális nehézség, amely nem teszi az eredményeket érvénytelenné, de az értelmezésnél és a következtetéseknél körültekintő óvatosságra int. Ahogy Ian Keen ausztrál antropológus fogalmazott a bennszülött társadalmakról szóló könyve előszavában: „Professzionálisan képzett antropológusok munkájának fő értelmezési problémája, hogy az ő gondolkodásukat a gyarmati és a gyarmat utáni korszak alakította ki, és egyúttal korlátozza is. Érdeklődési körükön belül azonban ezek a kutatások valószínűleg a legátfogóbbak és legrendszerezettebbek.”

A kulturális antropológiának Keen által exponált dilemmája hasonlít a fizika Heisenberg-féle határozatlansági elvhez, amely lényegében azt mondja ki, hogy mikrorendszerek bármilyen fizikai mérése befolyásolja magát a rendszert, és így némiképp bizonytalan, hogy az igazi eredmény mi lenne befolyásolás nélkül. (Speciálisan a részecskefizikában ezért nem lehet egyszerre pontosan meghatározni a részecskék helyét és sebességét.) Hogy a kulturális antropológia ezzel analóg dilemmáját megértsük, gondoljunk bele abba, hogy az ausztrál bennszülöttek modern antropológiai kutatása a 20. században kezdődött, miután a 19. századból etnográfiai leírások már maradtak ránk. Európaiak azonban először 1616-ban léptek Ausztrália földjére, és első településüket 1788-ban alapították, a kontinens északi részét pedig indonéz makasszan halászok évszázadokkal azelőtt is rendszeresen látogatták. Sőt, eddig azonosítatlan ausztronéz népek több ezer évvel ezelőtt nyomot hagytak maguk után például azzal, hogy a később dingókká vadult kutyákat – és valószínűleg más élőlényeket is – telepítettek ide. A modern kutatás kezdetéig tehát a bennszülöttek már átestek az európaiak és a makasszanok által behurcolt betegségeken, amelyekbe nagy részük valószínűleg belehalt; utána pedig az európai mintára szervezett ausztrál állam megtiltott nekik számos olyan tevékenységet (például az égetéses gazdálkodást), amelyet azelőtt űztek, elkergette őket földjeikről, és az őshonos növény-és állatvilág irtásával meg európai macskák, rókák, juhok és tehenek betelepítésével megsemmisítette anyagi létalapjuk nagy részét. Hozzájuk hasonlóan a Kalahári-sivatag !kungjait gyakran a vadászó-gyűjtögetők prototípusainak tekintjük, pedig mikor az 1960-as években kutatni kezdték őket, a vadászatukban már fém nyílhegyek vették át az eredeti csonthegyek helyét, megszűntek rajtaütéses háborúik, és kereskedésbe fogtak a bantu pásztorokkal; akik életmódjukat nyilván már azelőtt is számottevően befolyásolták, hiszen vándorlásuk során Afrika déli végéhez közel 2000 éve értek le.

Általánosabban kijelenthető, hogy a vadászó-gyűjtögetők huszadik századi vizsgálatai mind olyan társadalmakkal foglalkoztak, amelyek legalább a lehetőségeik szerint már kapcsolatban álltak földművelő vagy legeltető élelemtermelőkkel. 11 000 évvel ezelőttig állt fenn az a helyzet, hogy minden vadászó-gyűjtögető nép szomszédai szintén csak vadászó-gyűjtögetők lehettek. Már az első (még nem tudományos céllal érkezett) nyugati felfedezők is csak kevés helyen találhattak tisztán vadászó-gyűjtögetőkkel körülvett népeket, mint Ausztráliában, az északi sarkvidéken és Észak-Amerika nyugati részén. Ezek a tények heves vitákat váltottak ki arról, hogy a modern kutatás mennyire adhat reális képet a múlt társadalmairól. Vajon a mai vadászó-gyűjtögetők annyira különböznek a régiektől, hogy belőlük azok életét már nem is lehet megérteni? Egy ilyen nézet bizonyára túl szélsőséges volna; ahogy Melvin Konner antropológus megjegyezte, ha tipikus nyugati emberek egy csoportját ma kitelepítenék ruhák és szerszámok nélkül egy elszigetelt afrikai szavannára, ők ott két nemzedék alatt vagy mind elpusztulnának, vagy maguktól újra felfedeznék a vadászó-gyűjtögető társadalmak életmódjának sok olyan elemét, amit máshol megfigyelhetünk. Annyit azonban biztos érdemes tudatosítanunk, hogy a modern világ még létező hagyományos társadalmai nem tekinthetők a távoli múlt változatlan modelljeinek.

Ami Ian Keen másik figyelmeztetését illeti, minden tudományágon belül mindig vannak kedvenc területek a szisztematikus kutatásra és annak anyagi támogatására, míg más területekre alig jut figyelem. Például a közelmúltig kevés antropológus folytatott vizsgálatot arról, hogy a hagyományos társadalmak hogyan bánnak a gyerekekkel és az öregekkel. Nem számít elegánsnak olyan „tudományos halászatra” menni, ahol a kutató csak úgy általában vizsgálódik abban a reményben, hogy valami érdekes jelenségre bukkan; a szakmai közvélemény jól meghatározott, speciális témákról vár el monográfiát vagy folyóiratcikket. A leírt jelenségek értelmezésére szintén minden időben megvannak az elfogadható értelmezések. Intenzív vitát kavart például a híres antropológus, Margaret Mead jellemzése egyes csendes-óceáni szigetlakók szexuális viselkedéséről, amely sokak szerint erősen torzított volt, mert befolyásolták az akkor uralkodó antropológiai iskola prekoncepciói. Vagy egy másik példa: ma is él az a nézet, hogy a hagyományos társadalmak nem háborúskodnak, vagy ha netán igen, az az európaiakkal való kapcsolat következménye, vagy ha önmaguktól is agresszívek, azt politikailag veszélyes tudomásul vennünk.

A hagyományos társadalmakról szerzett tudás másik forrása az élő idős emberek emlékezete, amit interjúkkal rögzíteni lehet, és belőle feltárni az illető nép történelmét néhány nemzedékre visszamenőleg. Természetesen ennek a módszernek is megvannak a maga problémái. A többé-kevésbé valószínű igazság csak a kapott információdarabok gondos összevetésével és egymásra vonatkoztatásával közelíthető meg, ahogy látjuk például Jan Vansina úttörő jelentőségű munkáságában.

Polly Weissner amerikai antropológus és Akii Tumu enga művész együtt vizsgálta ezzel a módszerrel a Pápua Új-Guinea hegyvidékén élő enga nép történelmét. Bár róluk írásos emlékek mindössze az 1930-as évektől léteznek, egyedülállóak Új-Guineán belül abban, hogy szóbeli hagyományukat ők maguk két részre osztják, történelemre (ennek neve atone pii) és mítoszokra (tindi pii). Történelmi emlékeik 8-10 nemzedékig, azaz 250-400 évig nyúlnak vissza. 1985 és 1998 között Weissner és Tumu 110 enga törzs véneit interjúvolta meg. A beszámolók pontosságát a különböző klánoktól és törzsektől kapott információ egyezése szerint értékelték. A háborúkat és a csoportos vándorlásokat például úgy, hogy milyen emlék maradt fenn róluk a szemben álló felekben vagy a szomszédokban. Vagy bizonyos területekre vonatkozó adatoktól elvárható volt, hogy tükröződnek más, hozzájuk kapcsolódó területek adataiban; a ceremoniális disznóáldozat például összefüggött a földhasználat módjával és mezőgazdasági termeléssel. Néhány szóbeli közlést ellenőrizni tudtak két ismert, objektív esemény alapján. A közeli Long Island szigeten volt egy nagy vulkánkitörés a 17. században, amely a vidéket vegyileg azonosítható hamuréteggel borította be, és mivel több napig elhomályosította a napot, az engák emlékeiben mint „a sötétség ideje” jelent meg. A másik ismert tény az édesburgonya ideérkezése volt, átalakítva az egész Felföld mezőgazdaságát és ezzel a társadalmi viszonyokat is. Weissner és Tomu így részletesen rekonstruálni tudta számos törzs terjeszkedését, létszámának alakulását, környezeti körülményeit, termelt növényeit, kereskedelmét, irányításnak módját, társadalmi szervezetét, háborúit, vándorlását, vallási ceremóniáit és kultuszait nyolc nemzedékre visszamenőleg, vagyis jóval azelőttig, hogy a Felföldre megérkeztek az első európaiak.

A szóbeli hagyomány csak a népek egy kisebbségénél tárható fel ilyen jól, mert általában nem terjed túl a múlt legutóbbi nemzedékein. Mélysége olyan tényezőktől függ, mint hogy a társadalom milyen módon szerevezett, mennyire értékeli a közvetlen tapasztalatot, kik az elismert történetmesélők, a történeteket milyen összefüggések közé szokás beágyazni, és a hallgatóság mennyire vesz részt az események felidézésében. A brazil pirahákat tanulmányozó hittérítő és nyelvész, Daniel Everett például azt találta, hogy a pirahák sose voltak hajlandók beszélni olyasmiről, amit saját szemükkel nem láttak; mikor Everett Jézus életét akarta elmondani nekik, mindjárt azt kérdezték: „Láttad te őt? Ha nem, hogyan hiheted el, hogy létezett?” Vagy a !kungok 1960 utáni látogatói képtelenek voltak eseményeket és körülményeket megismerni pár nemzedéknél régebbi időkből, szemben az engákkal, akiknek férfiházában mindenki nagy kedvvel vett részt a régmúlt felidézésében is, és még a viszonylag nagy hatalmú főnököknek sem engedték meg, hogy a történeteket saját érdekükben megváltoztassák.

A harmadik módszer célja ugyanaz, mint a szóbeli hagyomány feljegyzéséé, vagyis hogy megismerjük a vizsgált nép múltját. Az „első kontaktus” legtöbbször nem tudósokkal jött létre – kevés kivétellel, mit például mikor az Archbold-expedíció felfedezte a Baliem-völgyi danikat 1938-ban –, hanem felfedezőkkel, kereskedőkkel, misszionáriusokkal vagy a kormány járőreivel. Ez volt a helyzet szinte mindenütt az Újvilágban, Ausztráliában és a Csendes-óceán szigetein a 20. század elejéig. De később is, még Új-Guinea és Amazónia utolsó törzseihez se mindig tudósok jutottak vagy jutnak el először, részben mert nincs rá elég pénz, részben mert a küldetés néha túl veszélyes lenne. Mire a kutatók megérkeznek, a törzsi kultúra a régebbi érintkezések következtében már változásnak indult.

A laikus beszámolók gyakran még képesek voltak megragadni egy érintetlenebb állapotot. Nyilvánvaló hátrányuk viszont, hogy kevésbé szisztematikusak és teljeségre törekvők a tudományos módszerű vizsgálatoknál, és kevésbé törődnek a mennyiségi jellemzéssel. Másrészt ez a hátrány egyúttal előny, mert a tudományosan képzetlen látogató néhány olyan dolgot is észrevehet, ami a fókuszált figyelmű tudós látóköréből esetleg kimarad.

Példa erre a német Sabine Kuegler kitűnő könyve, a Dschungelkind (Dzsungelgyermek), amit Új-Guinea fajú törzseiről írt. Vele közvetve magam is kapcsolatba kerültem, amennyiben első új-guineai utamon egy helikopter pilótája mesélt saját látogatásáról az akkor nemrég felfedezett nomád népnél, ahol Klaus és Doris Kuegler mint hittérítők dolgoztak. Vendéglátóik meghívására magukkal vitték három gyereküket, így Sabine (a középső) ott nevelkedett héttől tizenhét éves koráig. Ezalatt a fajúk senki más európaival nem találkoztak a Kuegler-családon kívül. Továbbtanulási céllal Európába visszatérve Sabine 2005-ben írta a könyvet személyes élményeiről és megfigyeléseiről.

Ebben a könyvben nincsenek adattáblázatok, versengő hipotézisek statisztikai próbái, sem összefoglaló az antropológia idevágó részterületének mai állásáról. Benne van viszont a fajúk életének érzékletes képe abból az időből, amikor először érintkeztek a külvilággal. Érezzük a levegőben suhogó nyílveszőket, az őserdő veszélyeit, a baleset és a halál változatos csapásait. Mivel Sabine játszótársai a fajú gyerekek voltak, ő maga részben azokhoz hasonlóan nőtt fel; könyve már-már olyan, mintha egy fajú önéletrajza volna, kiegészítve a nyugati nézőponttal. Képes volt felfigyelni a tudósok számára is lényeges momentumokra, mint például a fajúk időfelfogása, életük fizikai nehézségei és lelki alkatuk sajátosságai, amelyeket ők olyan természetesnek vesznek, hogy soha nem beszélnek róluk. Ugyanilyen magával ragadóan ír későbbi európai élményeiről, mikor belecsöppent a modern társadalomba, és észrevette az élet ott természetes és magától értetődő elemeit, mint az idegenekhez való viszonyt vagy a számára sokkolóan veszélyes közúti forgalmat. Egyszer majd a fajúkhoz talán elmegy egy „igazi” antropológus, és jellemzi őket a tudomány egzaktságával, de addigra ők minden bizonnyal drasztikusan mások lesznek, mint mikor Kueglerékkel 1979-ben találkoztak. Úgyhogy a jövő kutatója előtt már bezárult a lehetőség, hogy az igazán hagyományos fajú életet, gondolat-és érzelemvilágot megismerje a német dzsungelgyerekéhez hasonló hitelességgel.

Végül rendelkezésünkre áll még egy mód arra, hogy a régi, írástudatlan és európaiakkal még nem találkozott társadalmakat tanulmányozzuk: a régészeti feltárás. Ennek előnyei és hátrányai szinte fordított tükörképei a helyszíni megfigyelés előnyeinek és hátrányainak. Egy lelőhely tárgyainak rendszerezésével és szénizotópos kormeghatározásával rekonstruálhatók több tízezer évvel ezelőtti kultúrák, nyilvánvalóan a modern világgal való kontaktus zavaró hatása nélkül; ez hatalmas előny. Nincs mód azonban a finom részletek megismerésére, mint amilyen az emberek neve, beszéde és indítékai. A fennmaradt tárgyakból az antropológus csak korlátozottan és bizonytalanul tud következtetni a társadalmi viszonyokra. A sírok mérete és berendezése például sokat tükröz az eltemetett személy vagy személyek anyagi jólétéből és mások fölötti hatalmából, de mégse olyan közvetlenséggel, ahogy az a mindennapi élet megfigyelésével volna lehetséges.

A fenti négy módszer kombinációja, egymást erősítő vagy egymásnak ellentmondó eredményeik lehetővé teszik, hogy a hagyományos társadalmakat valamennyire megértsük. Törzsi háborúkról például van információnk modern helyszíni megfigyelésből (mint amiket Jan Bruikhuijse kapott a 3. fejezetben tárgyalt dani háborúkban), szóbeli közlések összegyűjtéséből (lásd Polly Weissner és Akii Tumu interjúit az engák között), anekdotikus beszámolókból (pl. Sabine Kuegler könyve) és régészeti bizonyítékokból (pl. kiásott hadi páncélok és fejszével betört koponyák). Mikor a négyféle információforrás nem egészen ugyanarra a következtetésre vezet, ki kell találnunk az ellentmondás okát, ami lehet például a társadalom időbeli változása, akár magától, akár külső kapcsolat nyomán.

KÉPEK FORRÁSAI

1: Carlo Ottaviano Casana; 2: © Marka  SuperStock; 3: Jacob Maentz  jacobimages.com; 4: Olivier Blaise; 5: Brian M. Wood; 6: Romas Vysniauskas; 7: Henrik Stabell; 8: Bonnie Hewlett; 9: © 2012 Jeff Schultz  AlaskaStock.com; 10: Kim Hill; 11: Toninho Muricy; 12: © Art Wolfe  www.artwolfe.com; 13: Photograph by Michael Clark Rockefeller. Courtesy of the Peabody Museum of Archaeology and Ethnology, Harvard University, 2006.12.178.10.; 14: James Tourtellotte, U.S. Customs & Border Patrol; 15: © Eye Ubiquitous / SuperStock; 16: J. Miles Cary, Knoxville News Sentinel; 17: Alfonso Santos; 18: Photo by Carole A. Kosakowski; 19: Russell D. Greaves and Karen Kramer; 20: Bonnie Hewlett; 21: Brian M. Wood; 22: Karen Kramer; 23: Sun xinming / ImagineChina; 24: Sheryl Dawson  Spot-On Marketing, courtesy of Starfish Resources, LLC; 25: Sisse Brimberg  National Geographic Stock; 26: Bruno Zanzottera / Parallelozero; 27: PunchStock; 28: Stadtgeschichtliches Museum Leipzig; 29: Courtesy of the Phoebe A. Hearst Museum of Anthropology and the Regents of the University of California. (Catalogue No. 15-5910.); 30: Photo by Michael Leahy, from First Contact by Bob Connolly and Robin Anderson (Viking, New York, 1987) courtesy of the estate of Mrs. Jeannette Leahy; 31: Photo by Michael Leahy, from First Contact by Bob Connolly and Robin Anderson (Viking, New York, 1987) courtesy of the estate of Mrs. Jeannette Leahy; 32: Peter Hallinan; 33: Blend Images / PunchStock; 34: REUTERS  Yuri Maltsev; 35: AP Photo  George Nikitin; 36: Photograph by Karl G. Heider. Courtesy of the Peabody Museum of Archaeology and Ethnology, Harvard University. 2006.17.1.89.2; 37: Taken by Masami Oki. „Material provided by Hidetsugu Aihara,” donated by Peace Museum of Saitama. Courtesy of Hiroshima Peace Memorial Museum; 38: Russel D. Greaves and Karen Kramer; 39: Phil Ramey, Ramey Pix; 40: © SuperStock; 41: The Harvard Theatre Collection, Harvard University; 42: USAID; 43: Dr. James Garza; 44: REUTERS  Kyodo News Agency; 45: © Sarah M. J. Welch  The Harvard Crimson; 46: Robert R. Leahey, State Archives of Florida, Florida memory, http://floridamemory.com/items/show/109768; 47: AP Photo/Don Adams.

Megjegyzések

[←1]

A tók piszin kifejezés nagyjából az angol talk pidgin (kiejtve tók pidzsin) fonetikus átírása. – A ford.

[←2]

Az Új-Guineáról szóló írásokban az ország és a sziget neve keveredik egymással. Én ebben a könyvben Új-Guineának a szigetet nevezem, amely az Egyenlítő közelében, Ausztráliától közvetlenül északra helyezkedik el, és amely Grönland után a Föld második legnagyobb szigete. Bennszülött lakóiról pedig mint új-guineaiakról írok, függetlenül attól, hogy a rengeteg törzs közül melyikhez tartoznak. Területén a 19. század gyarmati történelmének furcsaságai következtében ma két ország osztozik. Keleti fele plusz néhány ottani kisebb sziget Pápua Új-Guineát alkotja, amelynek északnyugati része korábban német gyarmat volt, a délnyugati pedig angol, majd ausztrál közigazgatás alá került 1975-ös függetlenné válásáig; a német részt hívták Új-Guineának, az angolt Pápuának. A sziget nyugati fele előbb Holland Kelet-Indiához tartozott, azután 1969-ben Pápua (előtte Irian Jaya) néven Indonézia egyik tartománya lett. Saját kutatási területem majdnem egyenlően oszlik meg a politikailag különálló két rész között.

[←3]

„Hagyományos” vagy „kisléptékű” társadalmaknak (akár maiak, akár múltbeliek) e könyvben azokat fogom nevezni, amelyek kis népsűrűségűek, lakóik néhány tucatnyitól néhány ezer főig terjedő csoportokban élnek, vadászó-gyűjtögetők vagy földművelő-állattenyésztők, és a nyugatosodott ipari világgal való érintkezés csak korlátozott mértékben befolyásolta őket. Valójában ugyanis a ma létező hagyományos társadalmak egyike sem mentes némi befolyástól, és a „hagyományos” helyett akár az „átmeneti” névvel is jellemezhetők volnának, mégis gyakran fennmaradt bennük számos társadalmi folyamat a múlt kisléptékű társadalmaiból. Velük szemben azokat a népes, modern ipari társadalmakat, amelyekre jellemző a központilag kormányzott állam, és amelyeket olvasóim többsége jól ismer, „nyugatosodott”-nak fogom nevezni, mivel lényeges jellegzetességeik – mint például az ipari forradalom eredményei vagy az egészségügyi rendszer – először Nyugat-Európában alakultak ki, és sok más vidékre onnan terjedtek át.

[←4]

Fejedelemség (angolul chiefdom) itt mást jelent, mint ami a magyar nyelvben megszokott; a mi történelmünkben fejedelemségnek hívott alakulatok a Service-féle osztályozás szerint szabályos államok voltak. A „chiefdom”-ra pontosabb volna a „főnökség” szó, csak az még inkább mást jelent. – A ford.

[←5]

A szanok, vagy ismertebb nevükön – angol jelentése miatt pejoratív csengésű – busmanok (bushmen) egyik ága. A felkiáltójel olyan speciális hangot jelöl, amelyet a nyelv különféle csettintéseivel ejtenek ki. – A ford.

[←6]

Földünk legészakibb őshonos lakosságának gyűjtőneve. Állítólagos pejoratív jelentése („nyershúsevő”) ellenére mint elterjedt elnevezést megtartottuk. – A szerk.

[←7]

A nyelvi relativizmus elmélete, mely szerint az eltérő nyelvek más-más gondolkodást, világszemléletet is eredményeznek. – A szerk.

[←8]

A könyvben előforduló népnevek angol nyelvterületen alkalmazott átírását a Név- és tárgymutatóban jelöltük. – A szerk.

[←9]

Gyökérzöldségként termesztett haszonnövény. – A szerk.

[←10]

Itt és a következőkben láthatjuk a dani háború egy sajátosságát, ami talán furcsa és megmosolyogtató: a csatákat megegyezéses alapon vívták, a kihívást a másik fél elfogadhatta vagy elutasíthatta, és közben is lefújhatta bármelyik, ha eleredt az eső. Néhány kommentátor mindebből arra következtetett, hogy itt nem is igazi háborúról van szó, csak afféle ritualizált sportmérkőzésről, amelyen senkinek se voltak komoly ölési szándékai. E véleménynek azonban ellene mond számos kétségtelen sebesülés és haláleset. Mégpedig nemcsak az ilyen „hivatalos” csatákban, hanem a rajtaütésekben és lesből végrehajtott támadásokban, valamint a tömeges mészárlásokban is. Paul Roscoe antropológus felhívja a figyelmet arra, hogy a dani csaták rituális elemeit a mocsaras, sok vízfolyással tarkított környezet tehette szükségessé, ahol mindössze két keskeny hegyhát volt alkalmas a csoportos manőverezésre. Máshol az előrenyomulások és visszavonulások során túl nagy volt a vízbefulladás kockázata, nem beszélve arról, hogy a rejtett gázlók ismerete előnyt adhatott az ellenségnek. Roscoe véleményét erősíti az a tény, hogy a dani háború rituális jellege ismeretlen az új-guineai Felföld sok más vidékén, ahol a terület szárazabb. Keringtek pletykák arról, állítólag misszionáriusoktól eredően, hogy magát az egész háborút a harvardi expedíció tagjai provokálták ki annak érdekében, hogy arról filmet készíthessenek; ezt a feltételezést azonban a kormány vizsgálata alaptalannak találta, és különben is közismert, hogy a danik már az expedíció érkezése előtt is háborúztak.

[←11]

Saját, sziú nyelvcsaládba tartozó nyelvükön: abszaroka. – A szerk.

[←12]

Rágcsálóra emlékeztető erszényes állat. – A szerk.

[←13]

Meredek falú, mély árok. – A szerk.

[←14]

Az övesállatok (tatuk) közé tartozó emlős. – A szerk.

[←15]

Magyar nevén ormányosmedve – A szerk.

[←16]

A / és a ≠ írásjelek a képzés helye szerint megkülönböztetett csettintőhangok jelölésére szolgálnak. – A szerk.

[←17]

Viszonylag ritka, bénulásos betegség, a botulotoxin nevű idegméreg okozza, amelyet egy baktérium termel. – A szerk.

[←18]

A szifiliszhez hasonló lefolyású, nem szexuális úton terjedő fertőzéses betegség a trópusokon. – A szerk.

[←19]

Az eszkimó nyelveket két nagy ágra szokták osztani: a jupik és az inuit nyelvekre. – A szerk.

[←20]

A miszó tengeri sóval érlelt szójababpüré. – A szerk.

Table of Contents

Megjegyzések