Tóth Csaba

A sci-fi politológiája

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Tóth Csaba, 2016

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-293-551-5

ELŐSZÓ

A science fiction és a politika

A science fiction világok megalkotói csodálatos világokat képzeltek el. Álmodtak furcsa, idegen lényeket; felfoghatatlan természeti jelenségeket; ősi civilizációkat és galaxisokat átszövő birodalmakat. Egyetlen science fiction író sem alkotott azonban politikamentes világot.

A politika mint az emberi – vagy bármilyen tudatos – élőlények együttélését szervező rendszer, minden science fiction világban jelen van. Hacsak nem feltételezzük, hogy e fantasztikus univerzumok megalkotói kevés képzelőerővel rendelkeztek, azt kell gondolnunk, hogy van valami oka, hogy egyetlen kitalált világ sem tud politikai szabályok nélkül működni. E politikai szabályok persze gyakran mások, mint amilyenekhez mi szoktunk – néha azonban nagyon is ráismerünk saját világunk politikai rendszereire.

Mindez nem véletlen. Az ember eredendően politikai lény is – Arisztotelész szavaival zoon politicon, vagyis onnantól kezdve, hogy közösségben él, óhatatlanul is felmerülnek a politika alapkérdései. Ki döntsön a közösség ügyeiben? Ki irányítson, és ki hajtsa végre a döntéseket? Mi történjen azokkal, akik nem akarják a közösen hozott döntéseknek megfelelően viselkedni? Hogyan reagáljon a közösség, ha más közösségekkel, népekkel vagy éppen fajokkal találkozik – békében éljen, vagy háborúzzon; szigetelje el magát vagy működjön együtt velük? Ezek a kérdések jelentik a politika alapvető problémáit, és éppen olyan relevánsak voltak az évezredekkel ezelőtti törzsei közötti viszonyokban, mint amilyenek évezredek múlva lehetnek a galaktikus birodalmakban. A science fiction világok politikai rendszereinek elemzése annak elképzelésében is segít, hogy vajon milyen politikai berendezkedések várhatnak ránk a jövőben.

A legtöbb science fiction alkotás abból indul ki, hogy a jövő jobb lesz, mint a jelen vagy a múlt. Nem ritkán ez a vágy azzal párosul, hogy a jövőben meghaladhassuk a politikai vitákat, hogy eljuthassunk egy poszt-politikai állapotba, ahol csak politikamentes szempontok alapján születnek a döntések.

Csakhogy ez a vágy illuzórikus: ha az emberi civilizációk több ezer év alatt nem tudták meghaladni a politikát, nincs okunk azt feltételezni, később képesek lesznek erre. Mindez azonban nem is baj: a politika ugyanis nemcsak a manipuláció és a nyers hatalmi ambíció, hanem az altruista, adott esetben hősies vezetés is. A politika, a politikai hatalom önmagában nem jó vagy rossz dolog: attól függ, mire használja valaki. A náci vagy a kommunista diktatúrákat politikusok hozták létre – de politikusok voltak azok is, akik megdöntötték vagy legyőzték e rendszereket.

Világunk számos problémáját azonban nem a politika okozta – de csak a politika tudja megoldani. Az egyenlőtlenség, a környezetszennyezés vagy a nélkülözés nem feltétlenül politikai okokból jönnek létre – de megoldásuk csak politikai hatalom segítségével lehetséges. Más esetekben a politika maga okozza a problémát: az elnyomás, a kizsákmányolás, a háború politikai döntések eredményei – ám éppen azért ellenszerük is csak a politikai segítségével képzelhető el.

Ugyanígy van ez a science fiction univerzumokban is. A különböző világok gonosz vezetőit gyakran azonosítjuk politikusokként. A Star Wars világának gonosz császára, Palpatine politikus, ahogy Az éhezők viadalában Snow elnök, Panem diktátora is az. Ritkábban gondolunk azonban bele abba, hogy ellenfeleik, vagyis legtöbbször az olvasó hősei is politikai szereplők. A Csillagok háborújának Leia hercegnője nemcsak a lázadás egyik harcosa, de szenátor és politikus is. Padmé Amidala a Naboo bolygó választott vezetője – szintén politikus. Yoda mester a Jedi Tanács vezetőjeként ugyancsak politikai szerepet játszott. De politikai szerepet vállal Az éhezők viadalának főhőse, Katniss Everdeen is. Amikor a Star Trek híres első tisztje, Spock kapitány elhagyja az Enterprise-t, nagykövet, vagyis politikus lesz. E pozitív példát jelentő politikusokra gyakran nem politikusokként tekintünk, hiszen ez az értelmezés ütközne azzal a vélekedésünkkel, hogy a politikusok gonoszok. Ám a valóság az, hogy sok science fiction univerzumban hőseink és ellenfeleik egyaránt politikai szereplők.

*

A science fiction univerzumok persze elképzelt világok – ez azonban nem jelenti azt, hogy e világokban bármi megtörténhet. A science fiction – magyarul tudományos fantasztikus – világokat éppen az választja el a fantasytól, hogy a tudományos megalapozottság látszatát szeretnék kelteni. E világok öndefiníciója szerint mindezen futurisztikus vívmányok tudományos-technológiai eredmények; nem valamilyen megmagyarázhatatlan, természetfeletti lény adományai, és nem is varázslatok. E gondolatot továbbvíve jogosan feltételezhető, hogy a science fiction univerzumok társadalmi, politikai rendszerei is reális alapokon kell nyugodjanak. Vagyis: érdemes és lehetséges is foglalkozni nem csak azzal, milyen technológiai erőforrások tennék lehetővé a Halálcsillag megépítését, hanem azzal is: hogyan működne a Galaktikus Birodalom. Hogyan biztosítaná Palpatine alattvalói lojalitását? Hogyan nézne ki a Föderáció és a klingonok háborúja? Milyen módszerekkel próbálná Snow elnök stabilizálni a hatalmát? Ki, hol, hogyan hozná a döntéseket a „messzi, messzi galaxisokban”?

*

Ez a könyv a science fiction univerzumok politikai aspektusait vizsgálja. Azzal foglalkozik, hogy a különböző science fiction világokban hogyan működne a politika: kik, milyen érdekek alapján és hogyan hoznának döntéseket. Kik lennének hatalmi pozícióban és kik próbálnák e pozíciót megkérdőjelezni. Bemutatja, milyen elvek alapján szerveznének birodalmakat, vagy éppen lázadásokat a science fiction univerzumok szereplői; hogy mikor fogadnák el és mikor kérdőjeleznék meg társadalmaik politikai rendszerét.

A politikai aspektusok minden ilyen univerzumban jelen vannak – ám nagyon gyakran csak rejtetten, utalások szintjén. E könyv a tágabb kontextust szeretné megmagyarázni; bemutatja a hatalmi viszonyokat, részletezi a szereplők motivációit és politikai szándékait. Arra a kérdésre is keresei a választ, hogy mennyire reálisak a science fiction világokban felfestett politikai rendszerek.

A science fiction világok politikai viszonyai legtöbbször jól megalapozottak; megértésük révén gyakran érthetőbbé válnak a könyvekben vagy filmekben esetlegesnek tűnő döntések vagy epizódok. Kiderülhet, miért álltak a lázadók sokkal jobban a második Halálcsillag elpusztítása előtt, mint azt ők hitték; hogy mennyivel sérülékenyebb volt Palpatine Birodalma, mint amit a sok csillagromboló látványából gondolnánk. Miért nem akart Katniss Everdeen a lázadás arca lenni? Eleinte miért törekedett együttműködésre Snow elnökkel? Abba is beleláthatunk, hogy Panem lakossága miért nem lázadt fel korábban az őszülő diktátor ellen. A valóságban is működhet a Star Trek pénz nélküli világa? A Föderáció ellenfelei miért is győlülik olyan engesztelhetetlenül az egyértelműen pozitív szereplőnek bemutatott Csillagflottát?

Másrészt, a science fiction világok politikai rendszereinek elemzése abban is segít, hogy elképzeljünk ma nehezen elképzelhetőnek tűnő világokat; hogy megvizsgáljuk, milyen politikai berendezkedések várhatnak ránk a jövőben. Végül, a science fiction példák napjaink politikai rendszereiről is szólnak. Az e könyvben vizsgált science fiction univerzumok számos olyan problémát érintenek, amelyek napjainkban is felvetődnek. Így sok olyan következtetést, amelyeket valós politikai rendszerek esetén nehezebben fogadnánk el, könnyebben megemésztünk, éppen a sci-fi világok elképzelt jellege okán.

A könyv célja és módszertana

A science fiction univerzumokkal kapcsolatos politikai kérdéseket általában három szempontból szokták tanulmányozni a rajongók vagy akár akadémiai kutatók.

Az első megközelítés irodalmi alkotásként és korlenyomatként tekint a science fiction világokra; azt igyekszik megállapítani, mit mond el jelen korunkról, a mi korunk politikai berendezkedéséről egy-egy világ. Például megvizsgálja, milyenek a női szerepek, az emberfelfogás, a más fajokhoz való viszony – és ebből visszakövetkeztet a szerző vagy a szerző társadalomról alkotott elképzeléseire. Így lehetne elemezni például, hogy amikor George Lucas eredetileg megalkotta a Star Wars filmek univerzumát az 1980-as évek legelején, akkor az ott bemutatott optimista, a világ megváltását és a gonosz legyőzését lehetővé tevő filmek milyen viszonyban voltak valós politikai folyamatokkal: a hidegháborúval vagy az Egyesült Államok új, erőteljes fellépésével a gonosznak tételezett Szovjetunióval szemben. Ez a megközelítés, bár nagyon sokat elmond a science fiction világok előfelvetéseiről, végső soron azonban mégis saját világunkról szól.

Egy másik irány a science fiction univerzumokra ideológiai konstrukciókként tekint, és azt vizsgálja, milyen értékrendet kommunikálnak az egyes világok. Például a Star Trek univerzuma vajon inkább konzervatív, vagy liberális-utópisztikus alkotás-e? Konzervatív, hangzik az érvelés, hiszen egy magányos, vagy más férfiakkal körülvett kapitány alapvetően fizikai erejét és űrhajójának fegyvereit felhasználva old meg feladatokat. Liberális és utópisztikus, érvelnek mások, hiszen egy pénz nélküli, egyenlőségre alapuló társadalmat mutat be. Hasonló kérdéseket szinte minden science fiction világ kapcsán fel lehet vetni. Ez a megközelítés elsősorban valamilyen értékrend hordozójának tekinti a sci-fiket – nem arra fókuszál, hogy a szereplők saját értékrendjéből milyen politikai válaszok következnek, hanem azt vizsgálja, a szerző milyen üzenetet kíván küldeni.

Ez a könyv egy harmadik megközelítést választ: az egyes univerzumokat egyenként és önmagában vizsgálja. Vagyis, alapvetően nem foglalkozik a művek születéstörténetével, a szerzők ideológiai orientációjával; nem keresi a választ arra a kérdésre, hogy mit kívánt a szerző elmondani az alkotásokkal. Ehelyett zárt rendszernek tekinti a science fiction univerzumokat és kereteit adottnak; arra koncentrál, hogy az alapján, amit a könyvekből, filmekből megtudhatunk az egyes sci-fi világokról, vajon milyen hatalmi struktúra keretei között, milyen motivációk alapján döntöttek a szereplők. Vagyis, bár felhasználja a bemutatott példákat, hogy jelen világunkra reflektáljon, a könyv határozottan a science fiction világokról, és nem napjaink politikai rendszereiről szól.

Módszerét tekintve a könyv elsősorban tudományos ismeretterjesztés. Nem akadémiai munka; nem a tudományos közönségnek, hanem az értő olvasónak szól; célja, hogy olyanok is könnyen forgassák, akik soha nem vennének kezükbe politikai elemzést, hát még politikatudományi munkát. Éppen ezért nem a tudomány, hanem az értő elemzés kifejezéseivel él; ha használ is terminus technicusokat – szakkifejezéseket – és szakmai zsargont, azt csak akkor teszi, ha feltétlenül szükséges. A könyv néhány helyen szükségképpen spekulatív; megpróbál az elérhető információk alapján logikailag védhető következtetéseket levonni – ám sehol nincs rá garancia, hogy az univerzumok szerzői is pontosan így képzelték a mögöttes politikai rendszert.

*

Rengeteg science fiction univerzum létezik – mindegyikről írni nem csak értelmetlen, de lehetetlen vállalkozás is lenne. Ez a könyv jellemzően azokra a világokra koncentrál, amelyekről feltételezhető, hogy a magyar olvasók és sci-fi néző leginkább ismerik. Emellett helyet kap néhány olyan világ is, amelyek ugyan kevésbé ismertek, ám valamilyen okból különlegesen érdekes politikai szempontból. Mindemellett a választott világok természetesen a szerző személyes preferenciáit és ismereteit is tükrözik. A könyvben az angolszász science fiction univerzumok kerülnek a fókuszba – az utóbbi években a magyar olvasók is elsősorban ilyen alkotásokkal találkoztak. Végül, a hangsúly azokra a világokra kerül, amelyek elég „nagyok” ahhoz, hogy kidolgozott politikai rendszerekkel rendelkezzenek. Vagyis, főként sorozatok, franchise-ok, illetve elképzelt komplex univerzumok elemzése következik – kevésbé foglalkozik a könyv olyan regényekkel vagy filmekkel, amelyek éppen csak felvillantanak valamit a mögöttes világból.

A könyv arra törekszik, hogy az egyes univerzumok taglalása során azokra a forrásokra építsen, amelyek a legismertebbek és a legkönnyebben elérhetők; ehhez igyekszik minden esetben a politikailag legrelevánsabb további elágazásokat kapcsolni. A legtöbb itt tárgyalt világ olyan science fiction franchise-ok része, amelyek az alapkönyveken vagy alapfilmeken túl számos leágazással, kiegészítő elemmel rendelkeznek – ezekre azonban egyik fejezet sem épít.

A science fiction világok politikai rendszereivel nem ez a könyv foglalkozik először. Akadémiai munkák, elemzések, blogbejegyzések sokasága érint olyan témákat, amelyek jelen könyvben is szerepelnek. Ez még akkor is igaz, ha kifejezetten a jelen könyv megközelítésével rokon, a science fiction univerzumok politikai rendszereit belső logikájuk alapján vizsgáló munkával alig lehet találkozni.

A könyv tudományos ismeretterjesztő jellegének megőrzése érdekében a munkát nem terhelik láb-és végjegyzetek, illetve akadémiai hivatkozások. Ehelyett a legfontosabb források, további irodalmak, illetve esetlegesen hivatkozott alkotások jegyzéke fejezetenkénti csoportosításban, a könyv legvégén található. A Jegyzetek nem kívánja azt a benyomást kelteni, hogy akár megközelítőleg is teljes leltárát adná a vonatkozó szakirodalomnak, de elegendő ahhoz, hogy a téma iránt érdeklődők további olvasmányokat találhassanak.

I. POLITIKA

„Egy messzi, messzi galaxisban”

Windu mester és Palpatine

Mikor Mace Windu fénykardjához nyúlt, hogy letartóztassa Palpatine kancellárt, a Galaktikus Köztársaság már régen elbukott.

A felszínen Windu és Palpatine összecsapása egyszerűen egy Jedi mester és egy Sith lovag küzdelme volt. Mint annyi korábbi – és későbbi – alkalommal a galaxis történetében, a „jó” és a „rossz” erői csaptak össze. Mace Windu személyében egy Jedi mester igyekezett megállítani egy könyörtelen, hataloméhes és velejéig romlott Sith lovagot.

Windu és Palpatine azonban nem csak személyükben feszültek egymásnak. Rajtuk keresztül két politikai intézmény, két hatalmi központ, sőt: a galaxis jövőjével kapcsolatos két eltérő vízió is farkaszszemet nézett. Windu a Jedi Tanács képviseletében érkezett a kancellár irodájába; Jeditársaival együtt egy ősi intézmény hatalmát felhasználva igyekezett megállítani a nemrég kinevezett kancellárt. Windu a Köztársaság korábbi intézményrendszerének védelme nevében emelt kardot a kancellár ellen.

Palpatine a Szenátus által felhatalmazott, szinte teljhatalmú kancellár volt. Autoritása nem a Sithek erején, hanem a szenátorok beleegyezésén alapult. A haldokló Köztársasággal szemben a még meg sem született Birodalmat képviselte.

Mace Windu az egyik legjobban képzett, legerősebb Jedi-mester volt a galaxisban. Joggal bízott abban, hogy a sötét lovaggal folytatott küzdelemből győztesen kerül ki. Abban azonban nem reménykedhetett, hogy megmentheti a régi Köztársaságot. Mire Windu Palpatine szobájába ért, a Jedi Tanács már vesztett a kancellárral szemben. Akár tudta Windu, akár nem: bárhogyan is alakult volna a párbaj Palpatine-nal, a Köztársaság bukását nem lehetett megállítani. Talán éppen ennek a felismerése vezetett oda, hogy Windu alulmaradt Palpatine-al szemben, és a haldokló Köztársaság mártírjaként végezte.

*

Ha a fénykardpárbaj eredményét nem is lehetett előre kiszámítani, Windu hátrányosabb helyzete már abból is kiderült, ahogyan az összecsapásig eljutott. Windu – mint minden más Jedi – egy ideje már érezte, hogy zavar mutatkozik az Erőben, és aggódott a kancellár politikai machinációi miatt is. A Jedik nem ismerték fel a zavar valódi forrását: egyszerre aggódtak a kancellári hatalom erősödése és a szeparatisták esetleges sikerei, vagy éppen Anakin szándékai miatt

Amikor Anakin megosztja vele sejtését Palpatine valódi kilétéről, a tapasztalt Jedi több, egymásnak ellentmondó impulzust kap. Egyrészt: Windu nem bízik teljesen Anakinban; bár vélhetően elhiszi, amit a kancellárról állít. Yoda mester, a Jedi Tanács vezetője e pillanatban nem tartózkodik Coruscanton, tehát nincs lehetőség konzultálni. Feltehetően ezért is dönt Windu úgy, hogy a Tanács összehívása helyett egyedül cselekszik.

Bár saját maga előtt is titkolná, Winduban munkálkodik az őszinte vágy, hogy a bonyolult és politikailag is szövevényes helyzetet minél egyszerűbben kezelje. S akkor felbukkan a lehetőség, hogy a jól érzékelt veszélyt egyszer és mindenkorra megszüntesse: ugyanis az a gondolat, hogy a politikai problémák és az Erőben jelentkező zavar forrása egy Sith nagyúr, pontosan illeszkedik a Jedi világképbe. Mindez azonnali cselekvésre sarkallja a Jedi mestert.

Éppen ez a sietség lesz Windu bukásának egyik oka. A sietség, az indulatvezérelt cselekvés idegen a Jedi-kódtól – ám a Sithekkel szembeni ellenérzés felülírja az évszázados reflexeket. Mindennek azonban ára van. Windu nem gondolja végig, mi lenne a leghelyesebb magatartás Palpatine-al szemben. Ha egy Sith lovag annyira erős, hogy a Jedi Tanács előtt is képes eltitkolni a kilétét, akkor elfogásához komoly felkészülésre lehet szükség – ehelyett Windu elhanyagolható Jedi különítménnyel indul a kancellárhoz. Windu arról sem gondoskodik, hogy az egész galaxis megtudja, kicsoda is a Kancellár, ahogyan Anakin lojalitását sem erősíti meg. Kapkodó, átgondolatlan, végső soron katasztrofális döntést hoz, amikor szembeszáll a kancellárral. Nem tudni, indulatai mennyiben korlátozták fénykardforgatási képességeit. Ám, még ha fizikailag készen is állt a Sithtel szembeni fellépésre, lelkiállapota korántsem volt a legideálisabb.

*

Az összecsapás helyét, idejét és jellegét Palpatine határozta meg. Megvárta, míg a Windunál mind fizikailag, mind lelkileg erősebb Yoda elhagyja a fővárost. Később Yoda legyőzése gondot okozott a kancellárnak, ezért Yoda és Windu egyesített erejével nem bírt volna. A Jedik elszigetelése tehát terve részét képezte. Aztán felfedte valódi kilétét Anakin előtt, pontosan tudva, hogy titkos identitásáról a Jedikhez még lojális ifjú azonnal tájékoztatja majd a rangidős Windut.

Míg a kancellár évtizedeken át tanulmányozhatta a Jediket, ismerhette a mester erejét és korlátait is, Windu nem tudhatta, pontosan mire számítson Palpatine-tól. A küzdelem körülményei tagadhatatlanul Palpatine-nak kedveztek.

*

Ettől függetlenül a fénykardpárbaj kimenetele bizonytalan: Anakin közbelépése nélkül Windu akár felül is kerekedhetett volna a kancelláron. Az arrogancia a Sithek ősi gyengéje: Palpatine hajszál híján életét vesztette az összecsapásban. A Köztársaság bukását azonban ez sem állította volna meg.

Palpatine ekkora ugyanis akkora politikai hatalmat koncentrált a kancellári intézményben, amihez képest a Jedi Tanács gyenge szereplőnek számított a Galaktikus Köztársaságban. Amikor Windu megpróbálja letartóztatni a kancellárt, nincs kétségünk, hogy morálisan ki a jó és ki a gonosz a konfliktusban. Ám pontosan ennyire egyértelmű az is, hogy a Köztársaság törvényei szerint ki az, aki visszaél jogosítványaival. A kancellárnak tökéletesen igaza van, amikor azt állítja, Windu támadása árulás. Palpatine ezen a ponton a Köztársaság választott vezetője; politikai hatalmát a Szenátustól kapta. Ezzel szemben a letartóztatási kísérlet mögött nincs politikai vagy jogi felhatalmazás. Windu nem kért engedélyt sem a Szenátustól, sem a Jedi Tanácstól, hogy eljárjon a kancellárral szemben. A letartóztatási kísérlet pillanatában elképzelése, hogy Palpatine egy Sith lovag, egyetlen, kétes megítélésű tanú – Anakin – vallomásán nyugszik. Nem valószínű, hogy ez jogalapot adna a Jediknek a galaxis választott vezetőjével szembeni fellépésre. A küzdelem során – mikor Windu személyesen meggyőződik Palpatine erejéről – a Jedi mester expressis verbis a kancellár meggyilkolását javasolja Anakinnak. „Túl veszélyes ahhoz, hogy életben maradjon”, mondja Windu, és bár tartalmilag alighanem igaza van, Palpatine megölése a bírósági tárgyalás nélküli önbíráskodás klasszikus példája lenne.

*

Windu helyesen ismeri fel: mégha ha le is tartóztatnák Palpatine-t, a Galaktikus Köztársaság megmentését a kancellár sikerrel akadályozná meg. Amit nem ért meg, hogy – jogalap nélküli – meggyilkolása ugyanúgy a Köztársaság bukásához vezetne.

Tételezzük fel, hogy Windu még a küzdelem egy korábbi pontján sikerrel jár; legyőzi Palpatine-t, és – a Jedi kódnak megfelelően – nem öli meg, csak letartóztatja. Ezt követően egy bírósági tárgyalásra került volna sor; s mivel a kancellárról van szó, a tárgyalást vagy a Szenátus, vagy egy általa kinevezett szerv folytatta volna le. Windu – és a Jedi Tanács – azzal vádolta volna a kancellárt, hogy titokban egy Sith lovag, aki személyesen felelős a szeparatisták támogatásáért. Érdemes emlékeznünk: más vádakat Palpatine-al szemben nem lehetett volna megfogalmazni: a kancellár senkit nem ölt meg személyesen, és közvetlenül semmiben nem vétett a Köztársaság törvényei ellen. Az, hogy Palpatine adott volna utasítást Darth Maulnak egy Jedi lovag meggyilkolására, vagy hogy összejátszott volna Dooku gróffal, csak közvetett bizonyítékokból derülhetett volna ki.

Ezzel szemben Palpatine érvrendszere a szeparatisták legyőzésére épült volna. A kancellár a szeparatisták foglya volt, minden erejével fellépett a galaxis békéjét veszélyeztető támadások ellen, és győzelmet is aratott. A törvények szerint cselekedett; a különleges hatalmat pedig a Szenátustól kapta. Védekezésében ő vádolná meg a Jediket azzal, hogy összeesküvéseket szőnek, és bizonyíték nélkül vádolják őt. Melyik az életszerűbb: hogy Dooku gróf, aki maga is Jedi volt, továbbra is a Jedi Tanács parancsait követi, vagy hogy azzal a kancellárral működik együtt, akit meg akart ölni?

Vajon kinek hinnének inkább a szenátorok? Egy másik korábbi szenátornak, akinek ők adtak különleges felhatalmazást – vagy a misztikus, tőlük mindig elzárkózó Jedi-rendnek, aminek bizonyítékai egy Jedi – Anakin – vallomásán alapulnak?

*

A helyzet csak kicsit lett volna más, ha Windu megöli a kancellárt. A Szenátusnak ebben a helyzetben arra kellett volna következtetnie, hogy az általa választott vezetőt a Jedi-rend koholt vádak alapján ölte meg. Nincs az a politikai testület, amelyik egy ilyen, az autoritásával szembeni támadást megtorlatlanul hagy. Windura jobb esetben szenátusi meghallgatás, rosszabb esetben bírósági tárgyalás várt volna.

Hogyan reagál egy politikai testület, ha azt érzékeli, hogy a választott vezetőjét egy katonai szervezet meggyilkolta? Puccsot kiált és mindent megtesz e szervezet felszámolásáért. Nem valószínű, hogy a Jedik önként alávetették volna magukat a Szenátus támadásainak. Ami egyben azt is jelenti, hogy Palpatine halála galaktikus polgárháborút, a Szenátus és a Jedik konfliktusát hozta volna. Ki tudja – egy ilyen helyzetben a Szenátus talán pont ahhoz a Jedihez fordult volna, aki egyedül bízott a kancellárban, s akit a kancellár halála végképp eltávolított volna a Jediktől. Palpatine halála nem a Köztársaság fennmaradását, hanem Anakin vezetésével egy másféle birodalom kialakulását hozta volna. Az Erőben, ahogyan a prófécia megjósolta, és ebben a forgatókönyvben is Anakin hozott volna egyensúlyt.

*

Vagyis: mikor Mace Windu Palpatine-ra támadt, már nem létezett olyan forgatókönyv, ami a Köztársaság fennmaradását hozta volna. Palpatine nem lehetett biztos benne, hogy túléli az összecsapást a Jedi mesterrel – ám akár élve marad, akár meghal, már győzött. A Jedik legfeljebb saját felszámolásuk módjában nem lehettek biztosak: abban, Palpatine, vagy egy dühös és bosszúvágyú, Anakinnal szövetséget kötő Szenátus okozza-e majd vesztüket.

Mace Windu halálát Darth Sidius villámai okozták.

Ám a Jedik sorsa sokkal korábban megpecsételődött.

A Star Wars mint politikai rendszerek harca

Ahogyan Mace Windu és Palpatine összecsapásában, úgy a Star Wars—univerzum egészében is két konfliktusréteg különíthető el. Az első szint a jó és a rossz küzdelme. Ez a Star Wars legkönnyebben azonosítható rétege. Luke és Darth Vader – majd Palpatine –; Obi-Van és Anakin, Kylo Ren és Rey: pontosan tudjuk, ki a jó és ki a gonosz az összecsapásokban. Az egyes karakterek morális alapállása szintjén a történet egyszerű: a jó megküzd a gonosszal, és rendszerint győzelmet is arat.

A pozitív és negatív hősök, a Jedik és a Sithek küzdelme mögött azonban politikai ideológiák, rendszerek és intézmények harca is zajlik. A konfliktus e második rétegében sokkal nehezebb azonosítani, ki áll a jó és ki a rossz oldalon – annál is inkább, mert ezen a szinten hagyományos politikai vitákat találunk. A Star Wars—univerzum története ezen a második, politikai szinten legalább két dolgot tanít nekünk.

Egyrészt, hogy politikusokkal szemben csak politikai eszközökkel lehet felvenni a küzdelmet. Palpatine hatalomra kerülését, majd bukását akkor értjük meg legjobban, ha nem elsősorban mint Sith lovagra, hanem mint egy manipulatív politikusra tekintünk. Hatalomra kerülése analóg Hitler vagy Sztálin felemelkedésével. Palpatine nem azért lesz a Köztársaság lerombolója, mert Sith lovag – ez legfeljebb csak a motivációt adja meg. A kancellár, majd későbbi császár nem a sötét oldal erejét használva mossa át a szenátorok agyát, hogy különleges hatalmat adjanak neki: ehelyett klasszikus politikai eszközökkel él. Eszközei gátlástalanok, de népszerűek: ha mindent meg is tesz, hogy manipulálja a szenátust, annak tagjai végső soron önként mondanak le hatalmukról és helyezik a galaxis sorsát az ő kezébe. A Jedi Tanács nem fizikailag, vagy az Erő használatát tekintve bizonyul gyengébbnek: a politikai rendszerben, a politikai eszközök alkalmazása terén nem tudja felvenni a versenyt Palpatine-al. Palpatine a Szenátus adta jogokat fordítja a Jedik ellen. Ha a Jedi Tanács ezt megakadályozza, és maga mellett tudja tartani a szenátorokat – akik a galaxis erőforrásait kontrollálták – egyetlen Sith nagyúr semmit nem tehetett volna ellenük.

Ahogy Palpatine hatalomra kerülése, bukása is a politika szabályait követve valósul meg: Minden diktátornak elsősorban saját, belső versenytársaitól kell tartania. Palpatine bukását a Darth Vaderrel, illetve Luke Skywalkerrel folytatott hatalmi harc okozza; végső soron az utódlás problémái jelentik végzetét. Minden autokratikus rendszer számára a diktátor utódlása jelenti a legnagyobb kihívást – nem kivétel ez alól a Galaktikus Birodalom sem. Az új trilógia első része alapján korai lenne következtetéseket levonni a poszt-birodalmi helyzetet illetően. A politikai viszonyok azonban továbbra is központi helyet foglalnak el a galaxisban. Miközben létezik egy Új Köztársaság, találunk lázadókat is. A Jedi rend újjáépítése pedig pontosan ugyanazokkal a problémákkal küzd, amelyek a vesztét is okozták: a rend vezetői – ez esetben Luke – nem érzékelik megfelelően a rájuk leselkedő problémákat. Nem lehet véletlen, hogy az újjáéledő Első Rend nagyon hasonló jellegzetességeket mutat, mint a Birodalom.

A történet első három filmje úgy mutatta be a Birodalmat, mint erős, és minden ellenségét legyőzni képes rendszert. Bár a lázadók végül győzelmet aratnak, ez annyi elemében múlik a szerencsén, hogy hajlamosak vagyunk azt gondolni, a Birodalom mindvégig sokkal erősebb volt, mint ellenfelei. Amikor a Régi Köztársaságot megismertük, ez az értelmezés csak még hangsúlyosabbá vált: a Köztársaság a kezdetektől gyenge, esetenként anarchikus alakulat benyomását keltette.

Mégis: ha alaposan reflektálunk a Köztársaság és a Birodalom relatív stabilitására, a kép megváltozik: a Köztársaság minden problémája ellenére évszázadokig, míg a Birodalom csak évtizedekig maradt fenn. És bár igaz, hogy a Birodalom bukása a szerencsén múlt, a Köztársaság ellenségeinek semmivel nem volt több esélyük annak legyőzésére, mint Luke Skywalkernek – apjával közösen – Palpatine-al szemben.

Paradox módon éppen a Köztársaság bukása és a Birodalom létrejötte mutatja meg, mennyivel erősebb tud lenni egy demokratikus rendszer – ha annak működtetői nem felejtik el a politika szabályait. A Star Wars—univerzum a demokrácia és a politika dicsőítése – még akkor is, ha főszereplőire nem politikusokként gondolunk. Ám Leia, Amidala vagy Palpatine politikai szereplők voltak – motivációikhoz és cselekedeteik körülményeihez meg kell ismernünk azt a politikai berendezkedést, amiben tevékenykedtek.

Hatalommegosztás a Régi Köztársaságban

A Régi Köztársaság politikai rendszerének elemzéséhez érdemes segítségül hívnunk a hatalommegosztás gondolatát. Legtisztábban a francia filozófus, Montesquieu által megfogalmazott elképzelés szerint, minden politikai rendszer három funkciót kell ellásson. Az első a törvényalkotás: olyan szabályok kialakítása, amelyek mindenkire nézve kötelezőek. Korunk politikai rendszereiben ilyenek a mindennapi életünket szabályozó törvények: például az, mennyi adót kell fizetnünk a jövedelmünk után, vagy hogy milyen büntetésre számíthat, aki tulajdonunkat, vagy életünket fenyegeti. A törvények egy messzi, messzi galaxisban is hasonló kérdésekre terjedhetnek ki: például meghatározzák, Han Solonak mennyi adót kell a coruscanti központnak fizetnie kereskedelmi tevékenysége után. A második funkció a végrehajtás: annak biztosítása, hogy a törvényeknek engedelmeskedjenek is. A bürokrácia működtetése, vagy a rendőrség irányítása a végrehajtó hatalom része. A harmadik hatalmi ág az igazságszolgáltatás. Ha valaki megszegi a törvényeket és a végrehajtó hatalom intézményei lefülelik, az igazságszolgáltatás – jellemzően a bíróság – eldönti, mi legyen a büntetése.

Azt, hogy egy politikai rendszer különböző funkciókat kell ellásson, az ókori görögök óta tudják az emberek. A XVIII. században élt Montesquieu nevére azért emlékszünk ma is, mert egy fontos megállapítást tett a hatalmi ágak kapcsán: bemutatta, hogy ha e hatalmi ágak egy kézben összpontosulnak, az zsarnoksághoz vezet. Pontosan ez történik a Köztársaságot követő Galaktikus Birodalomban: a törvényhozó, végrehajtó és bírói hatalmat egyaránt Palpatine császár gyakorolja. A Birodalom pontosan ezért egy diktatórikus berendezkedés. A császár törvényt alkot arról, hogy a vele szembeni lázadás bűncselekmény. Végrehajtó hatalmán keresztül igyekszik elkapni a lázadókat – a rohamosztagosokat küldi ellenük. Ha pedig valakit emberei elkapnak, saját hatáskörben, bírósági tárgyalás nélkül eldönti, mi legyen velük: jégtömbbe fagyjanak, mint Han Solo; meghaljanak, mint a lázadó bolygó, Alderaan ártatlan lakói, vagy dönthessenek a császári akarat szolgálata és a halál között, mint Luke.

Egy demokratikus berendezkedésben azonban a három hatalmi ág között világos elkülönülésre van szükség: aki a törvényeket hozza, nem lehet azonos azok végrehajtóival, illetve azzal, aki a törvényszegést elbírálja. Egy parlamentáris demokráciában – mint amilyen Anglia, Németország vagy Magyarország – a törvényeket a parlament hozza. A végrehajtásért a kormány felel, míg az igazságszolgáltatás a független bíróságok dolga. A Montesquieu-i felosztás azért hasznos a Galaktikus Köztársaság politikai rendszerének elemzésekor, mert a Köztársaság is elkülönítette a különböző hatalmi ágakat: a törvényhozás a Galaktikus Szenátus, míg a végrehajtás a kancellár és a bürokrácia feladata volt. Kevesebbet tudunk a bírói hatalomról, de vélelmezhetjük, hogy létezett valamilyen elkülönült bírói szervezetrendszer is.

A Régi Köztársaság egy sokkal demokratikusabb berendezkedés, mint a későbbi Birodalom – ám ez nem jelenti azt, hogy színtiszta demokrácia lenne. A demokrácia és a köztársaság fogalma nem azonos. A demokrácia tiszta formájában népuralmat jelent: azt, hogy a politikai döntések a többség akaratának megfelelően születnek. A köztársaság ezzel szemben arra utal, hogy ki gyakorolja az állami főhatalmat: valamilyen uralkodó, vagy más politikai szereplők. A demokrácia ellentéte a diktatúra; a köztársaságé a monarchia. Bár a világtörténelem során a köztársaságok általában demokratikusabbak voltak, mint a monarchiák, ma ez a különbség kevésbé érvényesül. A legtöbb demokrácia egyben köztársaság is – ilyen az Egyesült Államok vagy Magyarország –, de léteznek demokratikus monarchiák – mint például Nagy-Britannia vagy Hollandia – és diktatorikus köztársaságok – például Szíria – is. Egészen a XX. századig a köztársaságok a demokratikus elemeket az arisztokratikus és meritokratikus vonásokkal egyesítették. A galaxis politikai rendszerére nem véletlenül használják a köztársaság kifejezést: bár demokratikus elemeket is tartalmaz, azok csak erős korlátokkal érvényesülnek.

A Galaktikus Köztársaság ezeken túl egy konföderatív rendszer: nem egy egységes nemzetállamra, hanem olyan szövetségi politikai berendezkedésekre hasonlít, mint például az Európai Unió. A Köztársaság egyes tagjai – Naboo, Alderaan vagy a Kereskedelmi Szövetség – megőrzik autonómiájukat; sőt, akár háborúznak is egymással, ami egy nemzetállam egyes alkotóelemei között elképzelhetetlen lenne.

A Galaktikus Köztársaság tehát a hatalmi ágak részleges elválasztásán alapuló, konföderatív, korlátozottan demokratikus politikai rendszer. A törvényhozó hatalmat a Galaktikus Szenátus gyakorolja. A Szenátus hozza meg a Galaxis legfontosabb törvényeit: joga van dönteni az egyes bolygók közötti konfliktusokban, meghatározhatja a galaktikus tisztségviselők közötti hatásköri viszonyokat, és hadsereget hozhat létre. Padmé Amidala egy ízben bizalmatlansági indítványt terjeszt be a regnáló kancellárral szemben, ami arra utal, hogy ez a jogosítvány minden szentár számára adott. A Szenátus döntéseit szavazással, többségi alapon hozza, ami egyértelműen a demokratikus elem jelenlétére utal.

A Szenátus azonban jobban hasonlít az Egyesült Nemzetek Szervezetének Közgyűlésére, mint egy nemzetállam parlamentjére. A filmből megismert világban, a Szenátusban minden bolygó képviselettel rendelkezik – függetlenül attól, hogy milyen a bolygók belső politikai berendezkedése. Amikor Amidala a Szenátus elé terjeszti Naboo megszállásának problémáját, a megszálló Kereskedelmi Szövetség is ott ül ugyanebben a Szenátusban – megbénítva bármilyen döntéshozatalt. Ez az ENSZ döntéshozatali rendszerére emlékeztet. Amikor Ukrajna az ENSZ-ben felveti azt a problémát, hogy Oroszország egyes területeit megszállva tartja, az orosz képviselő is jelen van a testületben – ami lehetővé teszi, hogy blokkoljon bármilyen, a megszállást elítélő határozatot.

Amidala szenátor mindezt úgy értékeli, hogy a Szenátus gyenge és alkalmatlan a galaktikus béke megőrzésére. Ezt az értelmezést erősíti Palpatine is: éppen e gyengeségre hivatkozik, amikor arra biztatja Padmét, hogy lépjen fel a kancellárral szemben. Érdemes azonban látni, hogy a Szenátus nem azok miatt az okok miatt gyenge, amiket Palpatine felhoz: nem a bürokrácia, nem a korrupció és nem a gyenge kancellár tehet arról, hogy nem képes cselekedni Naboo megszállásának ügyében. A Galaktikus Köztársaság rendszere az, ami nem teszi lehetővé a hatékony fellépést. A Köztársasági Alkotmány nem adja meg a jogot a Galaktikus Szenátusnak, hogy többségi szavazással eldöntse a vitát saját tagjai között; ilyen hatalma csak egy unitárius állam parlamentjének lenne. Egészen addig, amíg Naboo és a Kereskedelmi Szövetség egyenrangú tagja a Köztársaságnak, nincs olyan „felsőbb hatalom”, ami a közöttük lévő vitákat eldönthetné. Mindez nem véletlen: paradox módon éppen a gyenge központi hatalom az egyes bolygók autonómiájának garanciája. A későbbi fejlemények pontosan mutatják, miért nem tanácsos túlzott hatalmat adni a kancellár kezébe: aki képes önálló bolygók közötti vitákat hatalmi szóval eldönteni, az képes lehet e bolygók függetlenségének felszámolására is.

A Szenátus nehezen hoz döntéseket, ám ha rászánja magát a közös fellépésre, autonómiája jelentős. Amikor Palpatine kancellár megkapja a rendkívüli hatalmat, azonnal dönt egy hadsereg felállításáról. Mivel a kancellár politikai felhatalmazása a Szenátustól származik, ez azt jelenti, hogy e Szenátus korábban is rendelkezett a hadsereg létrehozásának jogosítványával. Ez rendkívül erős pozíciót jelent a tövényhozó számára: sem az Európai Unió parlamentje, sem az ENSZ Közgyűlése nem rendelkezik ilyen lehetőséggel. Vagyis, bár a Szenátus belülről úgy működik, mint egy konföderáció közgyűlése, jogosítványai felérnek egy nemzeti parlamenttel. A Szenátus nehezen dönt – ám ha dönt, lehetőségei széles körűek.

Ehhez képest a régi Köztársaság végrehajtó hatalmát gyengének alkotta meg a Köztársasági Alkotmány. Valorum kancellár, az első, általunk ismert vezető nem tűnik többnek, mint a Szenátus elnöke, pozíciója inkább egy parlamenti elnökhöz, mint egy kormányfőhöz hasonlít. Amikor Naboot megtámadják, semmilyen lehetősége nincs segíteni Amidalának, azon túl, hogy meghallgatja panaszát. Padmé szerint a kancellár mindig támogatta Naboo törekvéseit, ami azt sugallja neki, hogy egészen egyszerűen nincs felhatalmazása többet tenni, mint hogy napirendre tűzi a megszállás kérdését.

A végrehajtó hatalom része a köztársasági bürokrácia. Palpatine e szervezetet nagyon negatív fényben tünteti fel: állítása szerint ők tehetnek a Szenátus gyengeségéről. Az igazság azonban az, hogy valójában keveset tudunk a bürokraták valódi befolyásáról. Az már a fentiekből kiderült, hogy a Kereskedelmi Szövetséggel szembeni galaktikus fellépést nem ők, hanem a Szenátus szerkezete akadályozza meg. Ezen túl szerepük vélhetően olyan, mint a bürokráciáké általában: szabályozzák, eljárások köré építik, és bizonyos esetekben lassítják a folyamatokat – ám mindezt többek között a hibák elkerüléséért és a túlhatalom kialakulásának elkerülése érdekeben teszik.

Minden végrehajtó hatalom annyit ér, amennyire érvényt tud szerezni a törvényeknek és saját akaratának. A Köztársaság végrehajtó hatalma azonban nem rendelkezik saját erőszakszervezettel – ezért, és nem a bürokraták machinációi okán tűnik gyengének. Ha az Egyesült Államok két állama valamilyen – elképzelhetetlen – okból fegyveres összetűzésbe kerülne, a Washingtoni központ azonnal odaküldené a szövetségi hadsereget és megoldaná a problémát. Valorum kancellár ezt nem tudja megtenni Naboo és a Kereskedelmi Szövetség konfliktusában, hiszen nincs saját hadserege. A kancellár így inkább az ENSZ főtitkárára, mintsem egy kormányfőre hasonlít: végső soron addig mehet el, amíg a Közgyűlés – esetünkben: szenátus – tagjai azt jóváhagyják.

Egyetlen dolgot tehet a kancellár: a Jedi-rendhez fordul. A Jedik azonban nem a kancellárnak alávetett intézményt jelentenek a régi Köztársaságban; szerepük ennél sokkal komolyabb.

Idegen test? A Jedi Tanács a Régi Köztársaságban

A Jedi Tanács pontos hatalmát a Köztársaságban nehéz meghatározni. A Baljós árnyak elején egy pillanatra úgy tűnhet, a Jedik a kancellár alárendeltjei; a kancellár kérésére érkezik két Jedi lovag a Kereskedelmi Szövetség hajójára. A Jedik azonban soha nem a kancellárnak, mindig a Jedi Tanácsnak tesznek jelentést, s utasításokat is innen kapnak. Amidalával való találkozásaik alkalmával – akár királynőként, akár szenátorként találkoznak a fiatal vezetővel – a Jedik világossá teszik, hogy kizárólag a Tanácsnak felelnek.

Palpatine kancellárrá választása után a Jedi Tanács és a végrehajtó hatalom viszonyrendszere elhidegül: a Jedik nem hogy nem követik a kancellár utasításait, de kifejezetten bizalmatlanok vele szemben. Palpatine szándékait ismerve mindez érthető. Politikailag azonban mégiscsak az történik, hogy a Tanács egy, a galaxis legfontosabb törvényhozó szerve által választott vezetővel szemben kezd kémkedni saját kezdeményezésére. A Szenátussal szemben a Tanács semmilyen alárendeltségi viszonyt nem mutat: A Baljós árnyak idején a szigorú elválasztottság, később a kölcsönös bizalmatlanság jellemzi viszonyukat.

A Jedi Tanács így egy olyan, politikailag többé-kevésbé független intézmény, amely saját elképzelései és értelmezése szerint igyekszik védeni a Köztársaságot. Mindez első ránézésre nem jelentene problémát: a Jedik a galaxis legnemesebb, legjobb szándékú szereplői, akik csak a Köztársaság javát tartják szem előtt. Csakhogy bármennyire is kifogásolhatatlanok a Jedik céljai, a gyakorlatban a Jedi Tanács a Köztársaság egyik legkomolyabb problémájává válik. A Tanács ugyanis három olyan jellemzővel is bír, amelyek egy köztársasági politikai rendszerben idegen testté teszik: hatalomkoncentráció, felelőtlenség és politikaellenesség jellemzi.

A Jedi Tanács nagyobb hatalommal rendelkezik, mint bárki más a galaxisban. Már láttuk azt, hogy az egyes Jedik nem felelősek a választott vezetőknek; kizárólag a Tanácstól kapják felhatalmazásukat. Emellett azonban a Jedik a végrehajtó és bírói hatalmi ág területén is komoly jogosítványokkal rendelkeznek. A klónok támadásából kiderül, hogy a Jedi Tanács voltaképpen a Szenátus felhatalmazása nélkül vett részt egy hadsereg megteremtésében. Később a Jedik e klónok parancsnokai lesznek; a háborúban katonaként viselkednek, és komoly irányítási jogosítványokkal rendelkeznek. Akárcsak korábban a Jedik titkos missziói, ezek is a végrehajtó hatalomba való beleszólást jelentenek.

Képzeljük el, hogy egy ország háborút indít egy másikkal szemben – ám a főbb tábornokok, bár névleg az ország választott vezetésének irányítása alatt állnak, valójában saját tanácsuknak, egy titkos és zárt tanácsnak felelnek. Bármennyire jószándékúnak gondolnánk e tábornokokat, akkor is azt vélelmeznénk, hogy kettős elkötelezettségük – a választott vezetők és saját tanácsuk felé – problémát jelent.

Ennél sokkal nagyobb gond a Tanács felelőtlensége. A felelőtlenség azt jelenti, hogy a Tanács tetteiért senkinek nem tartozik elszámolással; nincs olyan külső autoritás, ami megkérdőjelezhetné döntéseinek helyességét. A felelőtlenség mélyen antidemokratikus elv: arra utal, hogy egy politikai szereplő maga dönti el, mi a helyes és mi nem. Nem véletlen, hogy az európai felvilágosodás képviselőinek egyik legfontosabb követelése a felelős kormányzás megteremtése volt: azt kívánták elérni, hogy a korábban „isteni” kegyet gyakorló uralkodók tetteikért elszámolással tartozzanak. A Köztársaság minden más testülete politikailag felelős. Amidala királynő Naboo uralkodójaként Naboo népének tartozik elszámolással; Palpatine szenátorként Naboo vezetőinek felel. Maga a Szenátus az azt alkotó bolygók felé felelős, míg a kancellár – még Palpatine is! – a Szenátustól nyeri felhatalmazását. Ezzel szemben a Jediket senki nem választotta meg, és nincs okunk azt vélelmezni, hogy bármilyen döntésükhöz felhatalmazást kérnének. Mindehhez járul, hogy a Jedik maguk döntenek saját tagjaikról. Bár a Tanács tagjai számára egyértelmű lehet a tagság alapja, a külső szereplőknek a rend döntései megmagyarázhatatlanok. Jedik azok lehetnek, akik megfelelő mennyiségű midiklorinnal rendelkeznek. Ki dönti ezt el? A Jedi Tanács. Miért? Mert csak ők érzékelik a midiklorint. Miért nem látja senki más a midiklorinokat? Mert nem elég képzettek – pontosan ezért kellenek a Jedik. A kör bezárul: a Jedi Tanács kívülről jobb esetben egy zárkózott rendnek, rosszabb esetben egy hatalmas összeesküvést működtető szervnek tűnik.

A Jedik olyannyira autonóm módon működnek, hogy fel sem vetődik, hogy bármilyen külső politikai szereplőnek beszámoljanak cselekedeteikről. A Jedik tisztában vannak egy Sith nagyúr létével; tudják, hogy Anakinnak kulcsszerepe lehet a galaxis sorsának alakulásában – sőt: Dooku gróf és Obi-Van találkozásnak köszönhetően konkrét elképzeléseik is lehetnek a Sith nagyúr kilétéről. Mégsem látunk semmilyen erőfeszítést részükről, hogy információikat a galaxis lakóival – illetve az őket képviselő Szenátussal – megosszák.

Ami átvezet a Jedik politikamentességéhez. A Tanács azért nem beszél a Szenáttusal, mert nem bízik benne – ahogyan nem bízik általában a politikusokban sem. A Tanács hideg távolságtartással, sőt, lenézéssel tekint a Szenátusra. Véleményük a törvényhozó hatalomról paradox módon nem különbözik érdemben attól, ahogyan Palpatine tekint a testületre. A Jedik magukat tekintik a galaktikus béke őrzőinek, és vélhetően érdektelen színháznak gondolják a Szenátusban zajló vitákat. Ezzel azonban el is szigetelik magukat a galaxis közvéleményétől és választott képviselőitől.

Palpatine útja a hatalomhoz

A Galaktikus Köztársaság politikai rendszerre kártyavárkánt omlik össze, amikor egy tehetséges, elszánt és ambiciózus politikus támadást indít ellene. Palpatine motivációit akkor értjük meg igazán, ha tisztában vagyunk kettős identitásával: Naboo szenátora azért tör abszolút hatalomra, mert ilyen a Sith lovagok természete. A hatalomrakerülés módja azonban független Sith mivoltától: nem az Erőt használja céljai elérésre, hanem olyan politikai eszközöket, amelyek minden szenátor rendelkezésére állnának. Palpatine eltitkolja Sith mivoltát – ami egyben azt is megköveteli, hogy ne a sötét oldal nyílt eszközeit használja hatalma megszilárdításához.

Palpatine politikusként kerül a Köztársaság élére; a köztársasági intézmények gyengeségére épít, és nem erőszakkal, hanem a szenátorok manipulálásával éri el céljait. Eközben használja mindazokat az eszközöket, amelyeket politikusok demokráciákban és diktatúrákban egyaránt alkalmaznak a hatalomra kerülés érdekében. Az, hogy Palpatine sikerrel jár, és nem egyszerűen egy erős legitimitású demokratikus vezető, hanem teljhatalmú diktátor lesz, azért történhet meg, mert más szenátorok nem élnek bizonyos, minden demokratikus szereplő számára rendelkezésre álló eszközökkel.

Palpatine taktikája egyszerű: ellenségeket képez, fenyegetést azonosít, majd a lassú és körülményes demokratikus megoldások helyett gyors és hatékony autokratikus válaszokat kínál. Ezek az eszközök saját politikai rendszereinkből jól ismertek. Hitler fő ellenségei a kommunisták, majd a zsidók voltak; retorikájában ők feleltek minden, Németországot sújtó problémáért. Hitler megoldása: a bonyolult demokratikus eljárások helyett – amelyeket ellenségeik manipulálják – egyszerű megoldásokat kínált: a jelzett ellenségek kirekesztését, majd megsemmisítését. Sztálin – és általában a kommunista vezetők – minden gondot a „kapitalistákra” fogtak. Mindenki, aki egy kommunista diktatúrában kiesett a vezetés kegyéből, kapitalista ügynökként lett azonosítva – akkor is, ha korábban kommunistának tekintették.

Az ellenségképzés és a bonyolult demokratikus megoldások hibáztatása nem a tekintélyelvű vezetők sajátja: találkozunk velük demokratikus politikai rendszerekben is. Az Európai Unió, a bevándorlók, a menekültek, vagy éppen az iszlám vallásúak hasonló bűnbakszerepet töltenek be korunk sok demokráciájában – ahogyan a Közel-Keleten zsidó, vagy amerikai befolyást látnak minden, a rendszer elleni támadás mögött. Az a különbség, hogy demokratikus rendszerekben jellemzően léteznek olyan politikai szereplők – más politikusok, vagy a média, esetleg civil szervezetek –, akik sikerrel veszik, vehetik fel a küzdelmet a leegyszerűsítő és ellenségképző retorikával szemben.

Palpatine értelmezésében előbb a bürokrácia, majd a szepararisták felelnek a galaxis problémáiért. Mi persze tudjuk, hogy e szeparatista támadások mögött ő maga áll – ám ettől a fenyegetést a Galaktikus Szenátus még komolyan veszi. Palpatine először a naiv Amidala manipulálásával eléri, hogy kancellárnak válasszák, majd e kancellári hatalmat igyekszik egyre inkább bővíteni. Az érv ugyanaz: a külső fenyegetést csak egy erőskezű vezető szüntetheti meg.

Palpatine hatalomra kerülése ugyanazt a sémát követi, amit Hitler vagy a szovjet kommunisták esetén láthatunk. Jellemzője, hogy egy jól szervezett, eltökélt és morálisan gátlástalan kisebbség rá tudja kényszeríteni akaratát egy heterogén többségre. Mind Hitler, mind a szovjet kommunisták esetén igaz volt, hogy ellenfeleik eleinte számszerű többséget alkottak – ám belső heterogenitásuk megakadályozta egységes fellépésüket.

A Galaktikus Köztársaságban egyedül Palpatine gondolkodik „nagyban”. Egyetlen más szereplővel sem találkozunk a Szenátusban, akinek lennének elképzelései a galaxis egészével kapcsolatban – ha mégis vannak is, legfeljebb a status quo védelmezéséig jut el. Ez biztosítja a többség megosztottságát: a szenátorok jellemzően csak saját bolygójuk jövője miatt aggódnak. Egyedül Palpatine az, aki lépésről lépésre megtervezi hatalomra kerülésének állomásait. Sőt: mintha más szenátorok nem is akarnának nagyobb hatalmat, mint amivel már rendelkeznek. Palpatine machinációi azért nem evidensek a többi szenátor számára, mert egy erős vezető egyáltalán nincs ellenükre: fel sem tételezik, hogy a különleges hatalmat a köztársasági intézményrendszer tönkretételére is lehet használni.

Palpatine végig bírja a Szenátus támogatását. Ezt maga Amidala erősíti meg, amikor – a különleges hatalom megszavazásakor – rögzíti: a demokrácia tapsviharban pusztul el. Amikor Palpatine túléli a Winduval való találkozást, és a támadásra válaszul minden Jedit a Köztársaság ellenségének nevez ki, a szenátorok megtapsolják. Mindez jól jelzi, mennyire népszerűtlen intézménnyé vált a Jedi Tanács a Köztársaságban.

Hogyan lehetett volna megakadályozni Palpatine hatalomra kerülését? Mivel a szenátor politikai eszközöket használt fel hatalma kiépítésére, hasonló eszközök lettek volna szükségesek a megállításához is. Palpatine egészen addig, amíg a különleges hatalmat meg nem kapta, megállítható lett volna. Amikor azonban a háborúra való tekintettel a Szenátus hozzájárult, hogy rendkívüli jogosítványokkal lássa el, voltaképpen saját magát szavazta ki a létezésből. Palpatine különleges hatalmát felhasználva létrehoz egy klón hadsereget, vagyis a Szenátus ráruházta a hadsereg felállításának jogát is. Ez minden politikai rendszer legfontosabb törvényhozási jogosítványa: egyetlen demokráciában sem rendelkezik a végrehajtó hatalom azzal a lehetőséggel, hogy maga döntsön a hadsereg létrehozásáról. Onnantól, hogy Palpatine egyszemélyben hadsereget hozhat létre és parancsolhat is e hadseregnek, a Szenátus valódi hatalma megszűnik, s a kancellár katonai diktatúrát gyakorolhat. Innentől kezdve a Szenátusnak semmilyen eszköze nem maradt saját vezetőjének kontrolljára.

Hiába aggódott a Jedi Tanács ekkora a kancellári hatalomkoncentráció miatt, a Szenátussal összefogva nem akadályozta meg a különleges hatalmat biztosító javaslat elfogadását. A szenátorok között nem volt senki, aki képes lett volna észlelni, mire is készül Palpatine; semmilyen komolyabb ellenzéki frakció nem szerveződött a kancellárral szemben. A szenátorok rossz politikusoknak bizonyultak: áldozatul estek Palpatine manipulációjának. Bár a Kiegészített Univerzum arra enged következtetni, hogy egy idő után elindult egy földalatti szervezkedés a kancellárral szemben, de már túl későn, és legfeljebb arra volt elegendő, hogy letegye a későbbi ellenállás alapjait. A Palpatine megállításának elmulasztásáért viselt felelősség tehát megoszlik a szenátorok és a Jedi Tanács között.

A Jedi Tanács felelőssége azonban talán még nagyobb: ismereteink szerint ők tisztában voltak azzal, hogy a kancellár hatalma veszélyes lehet. Még ha a szenátorok a Köztársaság hosszú és békés történelmében szocializálódva nem is lehettek tisztában azzal, hogy a politikai rendszer másképp is kinézhetne, a Jediktől ez a tudás elvárható lett volna.

Edmund Burke brit politikai gondolkodónak tulajdonított gondolatat szerint: „A gonosz akkor győz, ha a jó emberek semmit nem tesznek.” Palpatine sikerének titka pontosan ez volt. Zseniális manipulációs taktikái mellett, az ellenérdekelt szereplők passzivitása vezetett győzelméhez. A vele szemben álló heterogén többség – szenátorok, a Jedi Tanács, az egyes bolygók képviselői, sőt, egyes szeparatista rendszerek – nem tudott és nem is akart közösen fellépni. Néhányan egyszerűen nem vették észre, mire is készül. Másokat nem érdekelte a galaxis sorsa: csak saját rendszereikre koncentráltak, és nem látták, mi az ára a galaktikus vitákból való kivonulásuknak. Megint mások túl későn vették észre a fenyegetést. A Jedi Tanács pedig azt gondolta, ha itt az idő, a fenyegetéssel később egyedül is elbír majd.

Az ellenfél lebecsülése jelentette Palpatine ellenfeleinek legnagyobb gyengeségét. Nem Palpatine volt az első diktátor a világtörténelemben, aki azért tudott hatalomra kerülni, mert mások lenézték. Adolf Hitlert a német politikai elit, sőt, egész Európa lenézte: a német konzervatívok azt gondolták, hasznos eszköz lesz a kommunisták felszámolására – ehelyett Németország vesztét okozta. Palpatine-t hasonlóan becsülte alá a Jedi Tanács, a galaxis pedig túlzottan támaszkodott a Jedik bölcsességére.

Ha egy galaxis lakói hozzászoknak ahhoz, hogy probléma esetén számíthatnak egy bölcs és szinte mindenhatónak hitt testület beavatkozására, természetes védelmi reflexeik gyengülni fognak. Márpedig a Jedik tudhatták volna: a politika a hatalom, a manipuláció és esetenként az erőszak terepe – vagyis természetesebb közeg a Sithek, mint a Jedik számára. A Jedik politikai amatőrizmusáért a galaxis nagy árat fizetett: évtizedekig egy gonosz zsarnok uralkodott rajtuk. Maguk a Jedik azonban még többet vesztettek: majdnem egész rendjüket felszámolták.

A Birodalom gyengesége

Palpatine kiváló politikai reflexeit felhasználva jutott el a kancellári pozícióig, majd lett a Birodalom császára – ám ezen a ponton politikai éleslátása mintha cserben hagyta volna. Abszolút uralkodóként persze nem kellett olyan problémákkal szembenéznie, mint annak idején szenátorként – talán ez is vezetett ahhoz, hogy nem ismerte fel, uralma mennyire sérülékennyé válhat.

A császári cím megszerzése érdekében Palpatine kínosan ügyelt rá, hogy a szenátorok végig mellette álljanak. A kancellár még akkor is fontosnak tartotta a legitimitás fenntartását, mikor katonai ereje ezt már nem tette volna szükségessé. A Szenátus egy ideig még a Birodalom idején is létezett, ami szintén arra enged következtetni, hogy Palpatine a politikai kontinuitás talaján állt.

A szenátorok, s így közvetve a galaxis népének támogatását azonban a császár a Birodalom korai időszakában elvesztette: már nem a nép bizalmából, hanem csak és kizárólag a félelemre építve igyekezett kormányozni. Még az előzmény-trilógia kancellárja népszerű politikus volt, a Birodalom uralkodója egy félelmetes zsarnokként jelenik meg a galaktikus közvélemény előtt. Semmilyen nyomát nem látjuk, hogy a császárt bárki őszintén jó uralkodónak tartaná. Legyen szó Felhőváros lakóiról, Tatuin csempészeiről vagy akár a Halálcsillagon dolgozó rohamosztagosokról, Palpatine félelmet és reszketést vált ki alattvalóiból. Mindez nem is csoda: legkésőbb Alderaan megsemmisítése világossá tette minden galaktikus polgár számára, hogy a császár nem ismer kegyelmet, hogy nem meggyőzéssel, hanem könyörtelen kollektív büntetéssel reagál bármilyen ellenállásra.

Egy Sith nagyúr aligha bánja, hogy mások rettegnek erejétől. A Birodalom császáraként azonban Palpatine hibázik, amikor csak a félelemre épít. Míg a kancellár szenátorokkal és bürokratákkal vette körül magát, a Birodalom egy katonai diktatúra. A legfontosabb vezetők a katonai parancsnokok: a csillagrombolók, a romamosztagosok és a Halálcsillag jelentik a rendszer alapját. Szimbolikusan is jól jelzi ezt az utolsó előzmény-film és A Jedi visszatér kontrasztja. Az előbbiben Palpatine székhelye a főváros: a gazdag és kozmopolita Coruscant. A Jedi visszatérben azonban az uralkodó sokkal inkább a Halálcsillagon érzi jól magát.

Ha egy rendszer csak a félelemre épít, e félelmet pedig a katonai ereje biztosítja, hatalma csak addig terjed majd, ameddig katonái eljutnak. E tekintetben pedig a Birodalom hiába tűnik erősebbnek a Köztársaságnál, valójában kevésbé kontrollálja a galaxist. A Köztársasági kontroll ugyan nem jelentett közvetlen fennhatóságot Coruscant felett, ám a Köztársaság egyes rendszerei saját felségterületükön közvetlenül is jelen tudtak lenni. A Birodalom felszámolta ezeket az autonómiákat – ám semmit nem tudott a helyükre tenni.

Az eredeti trilógia mindegyik részében a Birodalom egy fenyegető, de távoli politikai entitásként jelenik meg. A Tatuin bolygón azért nem sikerül Luke Skywalkert – pontosabban R2 D2-t és C-3 PO-t – előállítani, mert alig pár tucat rohamosztagos található a bolygón. Pontosan ez a félelmen alapuló hatalomgyakorlás korlátja: ha a Köztársaság kereste volna a robotokat, a lakosság egy része – lojalitásból – jelentette volna őket az arra hivatott szerveknek. A Birodalom ilyesfajta lojalitást nem alakít ki; sokkal inkább passzív ellenállásra számíthat a polgárok részéről. Ugyanez történik később a Felhővárosban is: Darth Vader kénytelen a város vezetőjével alkut kötni, hogy a lázadókat elfoghassa, hiszen nem állomásozik ott elég birodalmi katona, hogy a feladatot maguk végezzék el. Az Endor bolygón már meg sem lepődünk: a planétát módszeresen pusztító birodalmiakat a lakosság ellenségként kezeli.

A galaxis túl nagy ahhoz, hogy minden bolygója eltartson egy megfelelő méretű birodalmi helyőrséget; egyszerűen nincs elég katona a galaxis teljes elnyomására. A rohamosztagosok ráadásul nem is képesek igazán autonóm módon működni. A lázadás felszámolása mintha egyszemélyben Darth Vader feladata lenne; ahol ő nem jelenik meg személyesen, a birodalmi hadsereg teljesen inkompetensnek bizonyul. Mintha a galaktikus hadsereg kizárólag gyenge képességű tiszteket lenne képes rekrutálni; ez látszik abból is, ahogyan a Hoth bolygó elleni támadásokat Vader szupercsillagrombolójának admirálisai kezelik.

A hadsereg kontraszelekciója szoros összefüggésben áll a félelem légkörével. A hadseregen belüli motiváció éppen olyan durva módszerekkel működik, ahogyan a Birodalom a galaxist uralni próbálja: a kudarc azonnali retorziót von maga után. Vader a hibákat elkövető admirálisokat megöli; a Halálcsillagot lassan építő katonai vezetőket megfélemlíti azzal, hogy az uralkodó nem tolerálja majd a késlekedést. Ezek a módszerek jelenthetnek átmeneti ösztönzést a jobb munkavégzés érdekében, hosszú távon azonban oda vezetnek, hogy a kockázatvállaló, innovatívabb gondolkodók – mint például Han Solo – nem a Birodalom kötelékeiben keresnek munkalehetőséget. Minden bölcs hadsereg díjazza a kezdeményezést, autonómiát ad a helyi parancsnokoknak és tisztában van vele, hogy a kudarc bizonyos esetekben a katonai kampány része. Egy olyan hadsereg, amelyben csak a nyers engedelmesség az előrelépés garanciája, soha nem lesz olyan flexibilis, katonái pedig olyan bátrak és ügyesek, mint ellenfelei.

Sok autokrata vezető úgy kezeli azt a problémát, hogy nem tud az általa uralt terület egészén személyes hatalmat gyakorolni, hogy csak megbízható kádereket nevez ki az egyes területek élére. A Sithek bosszújának egyik törölt jelenetében elhangzik, hogy Palpatine – még kancellárként – kormányzókat nevezett ki az egyes provinciák élére. Mindez nem lenne meglepő lépés: a Római Birodalomtól Putyin Oroszországáig számos autokrata rendszer jellemzője, hogy központilag kinevezett kormányzókkal – helytartókkal, alkirályokkal – próbálja a rezsim akaratát a „végeken” érvényesíteni. Lehet, hogy ez az eszköz Palpatine esetében is működhetett volna – ám az eredeti trilógiában nem találjuk nyomát, hogy az intézmény végül bevezetésre került volna.

Palpatine még más zsarnokokhoz képest is zárt és egyközpontú politikai rendszert hozott létre. Mindebben alighanem szerepet játszott félelme, hogy bárki, aki túl nagy hatalmat szerez, azonnal az eltávolítására törne. E félelme pedig nem is bizonyult volna alaptalannak.

Az utódlási kísérlet kudarca: Palpatine bukása

A legtöbb elnyomó rendszer valamilyen politikai elitre épít. Ez az elit lehet egy párt (mint a szovjet kommunista párt) vagy egy vallási szervezet (mint Iránban az ajatollahok által mozgatott iszlám egyház), vagy lehet egy dinasztia is. Katonai diktatúrák esetén maga a hadsereg alkotja a politikai elitet; a hatalmat a tábornokok gyakorolják. Bár a legtöbb diktatórikus rendszerben találunk egy egyszemélyi vezetőt, s a rendszer maga a vezető személyétől független. A vezetőváltások minden zsarnoki rendszerben potenciális krízishelyzetet eredményeznek – ám a legtöbbször sikerül ezeket a helyzeteket kezelni.

A Galaktikus Birodalom sajátosságát az adta, hogy nem létezett politikai elit; a rendszer szó szerint egyetlen személy akaratától függött. Ez a Birodalom diktatúrájának jellegéből adódott: a szovjet kommunisták vagy német nácik analógiáját itt a Sithek alkotják – márpedig Sithből egy időben csak kettő lehet. A Birodalom politikai elitje ebben az értelmezésben Palpatine és Darth Vader volt. Uralkodó osztálya lehetett ugyan a birodalmi hadsereg vezérkara, ám ellentétben a valódi katonai diktatúráktól, az első számú vezetőt nem a tábornoki kar választotta. A helyzet fordítottan alakult: a tábornoki kar kinevezése császári privilégium lett.

Többek között ezért is hatott a galaxisban a Birodalom idegen testként. Nem véletlen, hogy a trilógia sok szereplője egyes vagy többes szám harmadik személyben beszél a Birodalomról: dacára annak, hogy ismereteink szerint a birodalmi szuverenitás mindenhova kiterjed, ahova a köztársasági eljutott. Ennek folytán a Birodalom sokkal inkább emlékeztet egy idegen megszálló hadseregre, mint egy belülről szervezett alakulatra.

Egy idegen megszálló hadsereget gyakran könnyebb legyőzni, mint egy belülről szervezett diktatúrát. Ez utóbbi ugyanis a politikai rendszer erőforrásait is kontrollálja. Ha egy erős állam egésze egyetlen diktatórikus rendszer elitjének kontrollja alatt áll, a lázadás nagyon nehéz, mert az állam az élet minden területén jelen van. Ha azonban az elnyomás pusztán a megszálló katonák jelenlétében ölt testet, az ellenállás egyszerűbb, hiszen nem egy teljes állami rendszert kell legyőzni.

Jól példázza ezt a második világháború után kialakult szovjet megszállási rendszer. Azokban az országokban – például Magyarországon vagy Lengyelországban –, ahol a szovjetek hosszú távra rendezkedtek be, az egész ország politikai rendszerét elfoglalták. A megszálló szovjet csapatok nélkül a kommunizmus összeomlott volna – ám az országok napi irányítását a helyi kormányok végezték. A megszálló csapatokra csak végső esetben volt szükség, hiszen a szovjet birodalom kliensei ültek a magyar és lengyel kormányhivatalokban. Az ellenállást ez rendkívül nehézzé tette, hiszen a „belföldi” hatalom az állam és a társadalom széles körét ellenőrizte. Ezzel szemben, amikor a Szovjetunió 1979-ben Afganisztán megszállása mellett döntött, a megszállt állam és kormánya egy ideig ellenséges volt, s később is csak korlátozottan ellenőrizte az országot. A megszállás közvetlen formában jelent meg: a birodalmat a szovjet csapatok képviselték. Ebben a helyzetben a megszállást nem is sikerült stabilizálni; a sokkal gyengébb lázadók végül kifárasztották a szovjeteket.

A Galaktikus Birodalom az egyszemélyi vezetés és külső elnyomás hátrányait egyesítette. Az egyszemélyi vezetés okán a Birodalom különösen sebezhetővé vált. Mivel minden Palpatine személyétől függött, az ő megsemmisítése a Birodalom bukását is magával hozta. Bár Palpatine elpusztítása nem volt egyszerű feladat, a lázadóknak sokkal könnyebb dolguk volt, mint annak idején a későbbi császárnak: pusztán egyetlen zsarnokot kellett eltenniük láb alól. Nem véletlen, hogy az újtrilógia első filmjében nem is találkozunk a Birodalommal – mindössze annak feltámasztási kísérletével. Az Első Rend sok elemében emlékeztet a Birodalomra, de világosan látszik, hogy nem egyszerűen annak folytatását jelenti. A Birodalom Palpatine császárral együtt elpusztult.

*

Maga a császár is pontosan tisztában lehetett Birodalma sebezhetőségével: nem véletlen, hogy már A birodalom visszavág cselekménye óta az utódlás kérdése foglalkoztatta. A Birodalom bukását felfoghatjuk úgy is, mint a császár sikertelen kísérletét a dinasztikus utódlás rendszerének kezelésére.

Minden zsarnok fél az esetleges belső kihívóktól. Mivel nagyon gyakran erőszakos úton szerezték hatalmukat, hasonló, erőszakos támadástól féltik elsősorban. Nem véletlen, hogy minden diktátor igyekszik leszámolni belső riválisaival. Hitler hatalomra kerülése után megsemmisítette a potenciális rivális katonai szervezetet, az SA-t – amely korábban támogatója volt –, és az SS-re támaszkodott. A kommunista diktátorok folyamatosan belső tisztogatásokat hajtottak végre; a kommunista pártok vezérkara soha nem érezhette magát teljes biztonságban.

Palpatine-t is két dolog foglalkoztatta, amikor Darth Vadert Luke keresésére küldte. Egyrészt, minden bizonnyal aggódott Darth Vader hatalma miatt. Palpatine tudta, hogy csatlakozása a sötét oldalhoz egy hajszálon múlt. Ráadásul a Sithek gyanakvó, törtető, hataloméhes teremtmények, Palpatine valószínűleg csalódott lett volna, ha Vadernek nem nincsenek önálló ambíciói.

Ugyanakkor a császár utódot is keres: maga is bizonytalan abban, Vader vagy az ifjú Skywalker lenne-e megfelelőbb a galaxis irányításában való közreműködésre. Érdemes emlékezni rá, hogy Vader Dooku grófot váltotta a Sith nagyúr tanítványaként; Palpatine működésétől nem idegen, hogy egy új tanítvánnyal távolítassa el a régit. A Luke-al való konfrontáció Palpatine számára nem színjáték: valóban kíváncsi rá, át lehet-e állítani az ifjú Jedit a sötét oldalra – ám eközben Vader reakciói is érdeklik. Az már csak a császár arroganciáját jellemzi, hogy fel sem vetődik benne az a lehetőség, hogy a két Skywalker esetleg összefoghat ellene. Amikor Vader nyíltan megkéri fiát, hogy csatlakozzon hozzá, kiderül, hogy Vader lojalitása erősen korlátozott. Nem tudjuk, Palpatine számított-e erre a fordulatra; könnyen lehet, hogy éppen a Vader jelentette csábítást szánta Luke első kísértésének.

Palpatine így saját dinasztikus terveinek áldozata lett – bukása jól példázza a Birodalom belső gyengeségét. Palpatine kétszeresen is vereséget szenvedett: ha a Halálcsillagon pusztul el, hiába állítja át Luke-ot a sötét oldalra, mindenképpen veszít. Ha pedig az endori akció vall kudarcot, ám a Halálcsillagon ugyanaz történik, mint a filmben, a Birodalomnak akkor is vége. Egy halott császár esetén Darth Vader vált volna a Birodalom első számú parancsnokává.

A Birodalom után: az Új Köztársaság, a lázadók és az Első Rend

Ha a Köztársaság nem szenvedett volna súlyos belső konfliktusoktól, a Birodalom bukása után Palpatine egyeduralma akár egy múló (és felettébb kellemetlen) epizód lett volna a galaxis történetében. A Birodalom alig több mint két évtizedig létezett – ami azt is jelenti, hogy bukása pillanatában a galaxis többsége még emlékezhetett a megelőző békeidőkre. A Köztársaság politikusainak egy része még életben lehetett, és a korábbi politikai reflexek is működhettek.

Ám Palpatine halála s a Birodalom után nem lehetett többé visszatérni a korábbi politikai berendezkedéshez. A Birodalom viszonylagos rendje Palpatine zsarnoksága dacára is vonzó múltat jelentett – különösen a bukását követő kaotikus viszonyokhoz képest.

Mindebben döntő szerepe van az Új Köztársaság politikai berendezkedésének. Az Új Köztársaság a jelek szerint semmit nem tanult elődjének bukásából, és szinte mindenben ellentéte volt a korábbi ellenállásnak. Emlékezzünk vissza: a Birodalommal szembeni ellenállás néhány egyszerű alappillérre épült: a Birodalommal nem lehet kompromisszumot kötni; a személyes áldozatok vállalása célszerű a zsarnoki rendszerrel szemben; a „politikai” megfontolások helyett a morális imperatívuszokra kell helyezni a hangsúlyt. Ezért ítéljük el Lando kiegyezését Darth Vaderrel: lehet, hogy Felhőváros rövid távon jobban járt, ám végső soron a kollaboráció a Birodalmat segíti. Ezért gondolhatjuk azt, hogy Leia akkor is jól döntött a lázadókhoz való csatlakozással, ha ennek ára Alderaan pusztulása volt.

Ezzel szemben az Új Köztársaság egészen más elveken alapul. Az új trilógia alapját képező regényből kiderül, hogy hosszú küzdelmek után az Új Köztársaság egy Galaktikus Konkordátumban állapodott meg ellenségeivel, és lemondott arról, hogy a galaxis egésze felett politikai kontrollt gyakoroljon. Ez megszegte a korábbi lázadás alapelvét: hogy a „gonosz” birodalommal nem érdemes kompromisszumot kötni. Az Új Köztársaság emellett pacifista alakulat is volt: a korábbi hadsereg leépítésén dolgozott, és nem vette észre az Első Rend jelentette fenyegetést. Pontosan ezért is ítélte el az Első Renddel szembeni ellenálló mozgalmat – számára ugyanis a galaktikus béke fenntartása fontosabb volt, mint ellenfele provokálása.

Ha a Régi Köztársaság problémáit a döntésképtelenség, a belső megosztottság és a túlzottan gyenge központi hatalom jelentették, az Új Köztársaság fő bűne a kiengesztelhetetlen diktatúrákkal szembeni megengedő attitűd. E tekintetben a 30-as évek nyugati országaira emlékeztetnek, amelyek a békét annyira fontosnak tartották, hogy akár a gonosz birodalom – a hitleri Németország – kiengesztelésére is hajlandóak lettek volna. Adott egy, a korábbinál is gonoszabb és provokatívabb hódító birodalom – és adott egy összességében erősebb, ám „ideológiailag” és lélektanilag gyengébb, pacifista, kiegyezésre törekvő demokratikus rendszer. Ez a szembenállás az erősödő nácik és a békés, de hanyatló nyugati demokráciák konfliktusára emlékeztet. Nem véletlen, hogy a Birodalom – és így az Első Rend – működését jól ismerő Leia idegenkedik az Új Köztársaság politikai rendszerétől.

Magáról az Első Rendről kevesebbet tudunk – az azonban kiderül, hogy módszereiben még az egykori Birodalomnál is radikálisabb alakulattal állunk szemben. Igaz, a Birodalom is bevetette a Halálcsillagot – ám a cél ott egyértelműen a megtorlás volt, amit legalább részben indokolni lehetett a lázadással szembeni fellépés igényével. Ezzel szemben a Csillagromboló Bázis támadása Hosnian Prime ellen provokálatlan támadás volt – egyetlen célját az Új Köztársaság politikai központjának megsemmisítése jelentette. Ironikus, hogy Hosnian Prime megsemmisülését az Új Köztársaság egy demokratizálónak szánt intézkedése okozta. Annak érdekében, hogy az új alakulat demonstrálja különbözőségét a korábbi kormányoktól, nem egyetlen galaktikus központból működött – így nem lett Coruscant a fővárosa. Ehelyett a székhelyet folyamatosan változtatták – az Első Rend által megsemmisített Hosnian Prime így aktuális fővárosi státusa miatt pusztult el.

Nem tudjuk, az új trilógia merre viszi majd tovább a Star Wars—univerzumot. Az azonban már most látszik, hogy a Birodalom pusztulása nem a Régi Köztársaság újbóli megszilárdulását hozta. Csak a trilógia második két részéből derül majd ki, az összecsapás logikája is erre hasonlít-e majd.

A „gyenge” Köztársaság évezredes ereje

Amikor a Star Wars—filmeket nézzük, jellemzően egy hatalmas, erős és szinte legyőzhetetlennek látszó Birodalmat látunk – amivel szemben a lázadók egy maroknyi hősies, de esélytelen csoportnak tűnnek. Még az előzmény-trilógiát nézve is érezzük, hogy a Köztársaság rothadó politikai rendszere mögött a valódi hatalom Palpatine kancelláré. Ez alapján akár azt is gondolhatnánk: a filmsorozat alapvetően kérdőjelezi meg, mennyire tud erős lenne egy demokratikus, vagy legalábbis köztársasági berendezkedés.

Ez azonban csak addig igaz, amíg bele nem gondolunk a történet mögöttes elemeibe. A Köztársaság több ezer évig működött – míg Palpatine birodalma alig pár évtizedig. Az Új Köztársaság ugyan számos problémával küzd, ám az általa uralt területeken az élet minden szempontból sokkal elfogadhatóbb, mint az Első Rend uralma alatt. Lehet, hogy a gonoszabb, diktatórikus politikai berendezkedések képesek több űrhajót és bolygópusztító fegyvert gyártani, de megbuknak, amikor tartós politikai rendszert kellene kialakítaniuk.

Legyőzésük kulcsa azonban nem csak az Erőben rejlik. A régi Jedik birtokolták az Erőt, mégis áldozatul estek egyetlen Sith lord politikai manipulációinak. Luke új Jedi-rendje mintha mit sem tanult volna elődeitől: legtehetségesebb tanítványa éppen úgy elfordult tőle, mint annak idején Anakin a mestereitől. Nem tudjuk, hogyan folytatódik majd a történet, ám eddigi ismereteink szerint, a Jedik még mindig nem tanulták meg, hogy politikai szinten miként vehetik fel a harcot a Sithekkel szemben. Luke reakciója pedig kísértetiesen emlékeztet Yoda válaszára: végső elkeseredettségében kivonul a küzdelmekből, s magára hagyja a galaxist. Az Új Köztársaság a jelek szerint nem a régi hibáit ismétli – újakat hoz létre. A káosz, a döntésképtelenség helyett a kiegyezési szándék, az önfeladás a Birodalmat követő politikai rendszer fő gyengesége, ami éppen legnagyobb hőseit idegeníti el.

Érdemes azonban emlékezni rá: az erős és kegyetlen Sitheket eddig mindig sikerült legyőzni, csak erre mindig túl későn kerül sor.

A Köztársasági Alkotmány vegyes alkotmányt hozott az Új Köztársaságnak. Anakin a jóslat szerint az egyensúlyt hozza vissza az Erőbe. Bármennyire is hajlamosak vagyunk a galaxist jó és rossz szereplőkre osztani, akkor uralkodott béke, amikor egyensúly volt az egyes szereplők között. Ez a titka egy sikeres, demokratikus politikai rendszernek: hogy a szükségképpen megjelenő hatalmi ambíciókat más, ellentétes irányú ambíciók oltják ki. Nem tudjuk még, az új trilógia milyen irányt vesz: a Jedik – esetleg a Sithek – abszolút győzelmét láthatjuk, vagy egyensúlyt hoz létre az Erőben. A politikai rendszer azonban biztosan akkor lesz a leginkább stabil, ha sikerül ésszerű kompromisszumokat kötni az ellentétes politikai reflexek között, vagyis ha a galaxis se nem túl centralizált, se nem túl anarchikus. Ha sem nem túl „jó”, sem nem túl „rossz”. Korlátozott, a hatalommegosztás elvét tiszteletben tartó, eltérő elvekre épülő, demokratikus központi hatalom – ez és csakis ez lehet a galaktikus béke záloga.

II. AZ ÉHEZŐK LÁZADÁSA

Politikai konfliktusok Az éhezők viadala trilógia politikai rendszereiben

Katniss és Snow

Katniss Everdeennek minden oka megvolt arra, hogy gyűlölje Snow elnököt.

A Kapitólium diktátora gyilkos játékba kényszerítette Katnisst. Nem egyszerűen az élete volt a tét – az Éhezők Viadala sokkal kegyetlenebb, mint egy egyszerű gyilkosság. Katniss azért lett a játék része, mert féltette a húgát; helyette ment az arénába és küzdött az életéért huszonhárom másik kiválasztottal. Katniss tudta, hogy húga aligha élné túl a Viadalt, ahol nem csak a többi kiválasztott, hanem a Kapitólium gonosz játékmesterei is az életére törnek majd, változatos halálnemeket kitalálva a főváros lakóinak szórakoztatására. Katniss felkészült a halálra – kiegyezett volna egy gyors, fájdalommentes kivégzéssel. Az aréna lényege azonban éppen az, hogy a játékosok halála csak akkor érdekes, ha a televízió képernyőin át minél izgalmasabbnak tűnik. A fájdalommentes halál unalmas halál – és a Kapitólium lakói elsősorban szórakoztatást várnak az Éhezők Viadalától.

E torz játék Snow elnök agyszüleménye; ő az okozója minden kiválasztott halálának. Márcsak ezért is gyűlöli mindenki, aki valaha küzdött az arénában.

A fizikai fájdalom mellett az aréna a játékosok pszichéjét is alaposan próbára teszi. A túlélés ára a többi játékos megölése. Az aréna ártatlan tinédzsereket gyilkosokká és bűnrészesekké tesz. Katniss maga is arra kényszerült, hogy gyilkoljon – és végignézze, ahogy harcostársai, szövetségesei meghalnak. Az aréna kegyetlen: elválasztja a családokat, és egymás ellen fordítja a korábbi szövetségeseket. Ha valaki túl is éli a Viadalt, hátralévő életében azzal a tudattal él, hogy személyesen felelős közel kéttucat ártatlan tinédzser haláláért.

Csoda lenne, ha e túlélők nem gyűlölnék Snow elnököt.

Az Éhezők Viadala persze nem céltalan játék: Snow elnök manipulációs technikáinak ez a legfontosabbika. Ezen keresztül intézményesíti az elnyomást Panem világában, így biztosítja, hogy a körzetek engedelmeskedjenek a Kapitóliumnak.

Panem világa – a világ, amelyet Snow elnök ural – a dúsgazdag Kapitólium és a nyomorgó körzetek megkülönböztetésére épül. A főváros extravagáns, dekadens világa elképzelhetetlenül gazdag. Amikor Snow elnök fogadást ad a kapitóliumi elit számára, annyira sok ételt és italt szolgálnak fel, hogy a vendégek mesterségesen hánytatják magukat, hogy még többet fogyaszthassanak. Bár a fővárosban is vannak szegényebbek és gazdagabbak, a lakosság nagy része jómódban él.

E jómód alapja a körzetek kizsákmányolása. Mindezt Katniss személyesen is jól ismerheti: a Tizenkettedik körzet, ahonnan ő származik, a legszegényebb körzet Panem világán belül. Lakóinak nagy része a bányákban dolgozik. Lehangoló, szürke és nyomorgó körzet ez, ahol a legalapvetőbb szolgáltatások sem állnak rendelkezésre. Amikor Panem rendfenntartói megvernek valakit, nincsenek modern kórházak, egészségügyi központok vagy felszerelések az ápoláshoz: vadon termő növényekkel és primitív eszközökkel lehet csak gyógyítani a sérülteket.

Éppen ezért azt várnánk, hogy a Katniss és Snow közötti első találkozó nem lesz különösebben barátságos. Katniss tisztában van vele, hogy Snow elnök komoly rendőri és katonai erőnek parancsol – a nyílt ellenállás vele szemben életveszélyes lehet. Ez azonban nem jelenti azt, hogy Katnissnek mindenben alá kell vetnie magát Snow elnök akaratának. Az Éhezők Viadalának győztesétől, vagyis Katnisstől azt várjuk, hogy az első adandó alkalommal világossá teszi, mit gondol valójában Snow elnökről és rendszeréről. Arra pedig a legkevésbé sem számítunk, hogy önként vállalkozik Snow kéréseinek teljesítésére. Mégis: pontosan ez történik.

*

Katniss és Snow elnök első találkozására a Tizenkettedik körzetben kerül sor. Katniss – Peeta-val együtt – megnyerte a 74-ik Éhezők Viadalát; egy okos trükk segítségével elérte, hogy a formális szabályokkal ellentétben két győztese legyen a viadalnak. A győzelem után Katniss visszatért a Tizenkettedik körzetbe – azt gondolva, hogy maga mögött hagyhatja az egészet, és visszatérhet korábbi életéhez.

Ekkor látogatja meg Snow elnök, aki – részben a drámai hatás kedvéért, részben egyértelmű megfélemlítési céllal – Katniss családja házában várja a fiatal győztest. A lány első reakciója ellenséges, de nem nyíltan támadó. Ez persze nem meglepő: Snow elnök katonai kísérettel érkezik, és Katniss pontosan tudja, hogy az agresszív fellépés nem csak az ő, de a családja halálát is jelentené. Mégis: kezdetben gúnyosan válaszolgat az elnöknek. Mikor Snow elmondja, hogy több körzetben Katniss arénában való viselkedését és a szabályok megszegését a lázadás jeleként érzékelték, a lány cinikus távolságtartással reagál: ha egy egyszerű trükk lerombolhatja Panem rendszerét, akkor az nem lehet valami stabil rendszer. Ugyanakkor Katniss mondataiban nem érezni lelkesedést, nemhogy szimpátiát a lázadókkal. Örül, hogy Snow elnöknek problémái akadtak, de nem tűnik úgy, mintha azokért felelősnek érezné magát. A beszélgetés ekkor vesz új irányt: az elnök világossá teszi, hogy a lázadás Katnisst is érintheti; hogy egy forradalom és Panem bukása családok százainak, ezreinek pusztulását hozná – megemlítve, hogy akár az egész Tizenkettedik körzet elpusztulhatna. Snow elnök a lány segítségét kéri ennek megakadályozásához.

Katniss egy pillanatig sem hezitál. Dacára annak, hogy Snow elnök éppen megfenyegette azzal, hogy az egész körzetet megsemmisíti, meg sem fordul a fejében a lázadás gondolata; még csak azt sem látjuk, hogy különösebben indulatossá válna. Snow fenyegetése egyértelmű zsarolás: ha Katniss nem engedelmeskedik, családja és a körzet is veszélybe kerül. Katniss ezt villámgyorsan belátja, és látszólag mérlegelés nélkül dönt: a legbölcsebb magatartás engedni a zsarolásnak. Nem fontolgatja, hogy szolidáris lesz a lázadókkal; nem keresi az útját, hogyan tudna valahogy ellenállni az elnöknek. Azonnal, szinte kérdés nélkül rávágja: „Mit kell tennem?” Logikája egyértelmű: ha megteszi, amit Snow elnök kér, a diktátor talán békén hagyja őt és családját. Más szempontok – a körzetek jóléte, a lázadás lehetősége és esélyei, vagy akár személyes érzelmei Snow irányába – nem játszanak szerepet. Katniss kész arra, hogy a Kapitólium bábja legyen, ha családja megmentése érdekében ezt kell tennie.

Katniss mondataiban azért sem érezzük a katarzist, mert hőseinktől nem ilyen magatartáshoz vagyunk szokva. Amikor Darth Vader elfogja Leia hercegnőt és fenyegetni kezdi, nem azt várjuk tőle, hogy megkérdezze: mit tehet családja biztonságáért? Amikor Padmé Amidala rájön, hogy Anakin Skywalker a sötét oldalra állt, nem próbálja a családját védeni – ugyanis Anakin legyőzését fontosabbnak találja, mint személyes biztonságát. Harry Pottertől sem várnánk, hogy családja biztonsága érdekében kiegyezzen Voldermort nagyúrral.

Katniss mégis pontosan ezt teszi: elfogadja Snow kérését, és – a „nagyobb”, Panem egészét érintő szempontok figyelmen kívül hagyása mellett – őszintén törekszik arra, hogy teljesítse a megállapodásukat.

Katniss később is hű marad eredeti vállalásához: ő nem a rendszert akarja megdönteni, hanem családját próbálja védeni. Az, hogy a folyamat során Panem politikai berendezkedése megváltozik, szinte csak járulékos haszonként jelenik meg számára. Amikor pedig a filmtrilógia végén világossá válik, hogy húga halálát nem Snow elnök, hanem a lázadás vezetője, Coin elnökasszony okozta, nem Snowt, hanem Coint öli meg bosszúból – ismét megerősítve, hogy a politikai rendszer nem érdekli.

Katniss Everdeen története látszólag egy fiatal lány küzdelme egy idősödő, a felszínen gyakran kedves és barátságos, valójában ördögien veszélyes diktátorral. A történetnek azonban van egy mélyebb rétege is, ami azt feszegeti: mi a helyes magatartás egy zsarnoksággal szemben? Mit érdemes megtennünk szeretteink védelmében? Meddig lehet elmenni a zsarnokkal való kiegyezésben – és mikor jön el az a pont, amikor csak a nyílt lázadás segít? E kérdések alkotják Az éhezők viadalának mélyebb, politikai-filozófiai dimenzióját.

Lázadás vagy kiegyezés?

Amikor a populáris kultúra alkotásaiban egy elnyomó, diktátor által vezetett birodalommal és egy vele szembenálló, gyakran magányos hőssel találkozunk, a történet legtöbbször kiszámítható: a magányos hős győz. Nem szorul különösebb magyarázatra, hogy a Star Wars hősei miért akarják megdönteni Palpatine hatalmát: a diktatúra léte magával hozza a lázadást. A lázadás morálisan helyes – a birodalommal való kiegyezés morálisan elfogadhatatlan. Ehhez a logikához vagyunk szokva a filmekben és a könyvekben – de gyakran a történelemszemléletünket is ez határozza meg. A náci vagy szovjet diktatúrákkal szembenálló hősöket tiszteljük – a kompromisszumokat megvetjük. Így teszünk akkor is, ha a lázadó hősök meghaltak, míg a kollaboránsok életben maradtak.

Az éhezők viadalának érdekessége részben abból fakad, hogy megkérdőjelezi ezeket a sztereotípiákat; hogy árnyaltabban mutatja a lázadás és a megalkuvás kérdéseit. A trilógia persze nem csak a lázadás kérdéséről szól – és nem csak e tekintetben jelent innovációt. Ugyanis Az éhezők viadalának diktatúrája nem egészen olyan diktatúra, a lázadás nem egészen az a nemes felkelés, amit más epikus science fiction világokban megismerhetünk. A legizgalmasabb kérdés azonban a lázadás moralitásának megítélésével függ össze.

Az éhezők viadala realisztikusan, szinte objektíven mutatja be, mi történik, ha az elnyomott lakosság fellázad egy rosszul működő, erőszakos, igazságtalan, de mégis elviselhető békét biztosító diktatúrával szemben. A legtöbb science fiction eposzban a lázadás költségei alacsonyak, és az újonnan létrejövő, demokratikus politikai rendszer mindenki számára sokkal elfogadhatóbb lesz. Az éhezők viadala bemutatja, hogy a lázadás költségei magasak is lehetnek, és a lázadók maguk sem mind feltétlenül szentek: vezetőik éppen úgy politikai hatalmat szereznének, mint a legyőzött diktatúra működtetői.

Talán ezért is van, hogy Az éhezők viadalában bemutatott lázadást ambivalensebben ítéljük meg, mint Luke Skywalker lázadását a Birodalommal szemben. Ennek oka részben a narratív hangsúlyokból következik. Az éhezők viadalában véginézhetjük, ahogy a Tizenkettedik körzet megsemmisül. Katnissen keresztül fel tudjuk dolgozni, mit jelent a lázadás egyik bázisának fizikai megsemmisülése. A Star Wars világában Alderaan elpusztulását nem kell átélnünk, bár tudjuk, hogy egy bolygó semmisült meg a lázadás következtében, mégsem sugallja egyetlen szereplő sem, hogy ez az ár esetleg túl magas lenne. Másrészt viszont, a Birodalom ellenségei elszánt forradalmárok, lázadók és nonkomformisták: kezdettől fogva tudják, mire vállalkoznak; ambíciójuk nem a túlélés, hanem a Birodalom megsemmisítése. Az éhezők viadalának főhőse soha nem akart forradalmár lenni. Ha nem húzzák ki a testvérének a nevét a kalapból, nem kerül be az arénába és bármilyen, esetleg kibontakozó ellenállási mozgalomnak legfeljebb passzív szemlélője marad.

Mindezzel együtt, Az éhezők viadala egyértelműen állást foglal: a lázadás, a háború szörnyű – de mégis megéri. Miközben a könyv olvasójának az lehet a benyomása, hogy Katniss értelmezésében egyik rossz rendszert egy másik, morálisan ekvivalens váltotta fel, részletesebben elemezve kiderül: a Tizenharmadik körzet győzelme – minden fogyatékossággal együtt – a demokrácia győzelmét jelenti. A Kapitólium és a körzetek lakóinak sorsa összehasonlíthatatlanul jobb lesz Snow regnálása után – ami végső soron a lázadás céljának megvalósulását jelenti. Katniss súlyos személyes árat fizet a lázadás győzelméért, de áldozatai nem hiábavalók: egy jobb, igazságosabb, demokratikusabb rendszer jön létre Snow és Coin halálát követően.

Panem politikai rendszere

Ez a politikai rendszer első ránézésre egy klasszikus diktatúrának tűnik. Adott egy teljhatalmú vezető: Snow elnök. Az elnököt, ha egyszer valamikor meg is választották, egy ideje már biztosan nem lehet elmozdítani pozíciójából. Az elnöki hatalom széles körű: az elnök utasítja a hadsereget; és dönthet arról is, milyen formát öltsenek az évente tartott játékok. Amikor az elnök elégedetlen valakivel – mint például a hadsereget közvetlenül irányító Antonius tábornokkal a trilógia vége felé –, mérget tesz a poharába. Antonius halálakor egyetlen más miniszter vagy vezető sem csodálkozik, azt jelezve, hogy a méreg általi halál az elnöki hatalomgyakorlás bevett formája. És ott vannak az elnök protokolláris jogosítványai: megnyitja az Éhezők Viadalát, hatalmas banketteket ad, és folyamatos médiajelenlét segítségével orientálja a polgárokat.

Az elnöki hatalommal szemben az állampolgárok jogai eltörpülnek. A körzetek lakói passzív elszenvedői Snow zsarnokságának; némán tűrik, amint évről évre gyermekeket kell küldeniük a fővárosba. Az év nagy részében a körzetek polgárai a főváros jólétének érdekében dolgoznak. A körzeti elöljárók a Kapitólium parancsaival szemben tehetetlenek.

Bizonyos pozíciók azonban több szabadságot adnak a polgároknak. A játékmesterek például önállóan dönthetnek a játékok konkrét formájáról – ám mindez nem elidegeníthetetlen joguk, hanem az elnök hatalmazza fel őket erre. Ha a feladatukat rosszul végzik, az elnök új játékmestert nevez ki.

A fentiek alapján úgy tűnhet, minden látszólagos kedvessége ellenére Panem egy kegyetlen diktatúra, ahol az elnöki hatalmat semmi nem korlátozza. Ez azonban leegyszerűsítő kép: az elnök ugyanis nem tehet meg akármit. Snow legitimációjának alapja a Kapitólium lakosai általi elfogadottságán nyugszik. Bár részletes adataink nincsenek, nagy a valószínűsége, hogy a főváros polgárai jórészt elégedettek elnökük rendszerével. Bár szavazati joga a főváros lakosainak sincs.

A város polgárai vagy tényleg szeretik Snowt, vagy csak elfogadják, de nyílt tiltakozást meg sem kísérelnek vele szemben. Amikor az Éhezők Viadalának kiválasztottjai felvonulnak, a Kapitólium lakói tapsolnak nekik – és Snow elnöknek is. Amikor Snow elrendeli a város külső kerületeinek kitelepítését, a lakosok – ha nem is örömmel – az elnöki palota felé veszik az irányt, de nem tekintenek felszabadítóként a lázadókra.

Több olyan példa is szerepel a trilógiában, ami arra enged következtetni, hogy Snow elnök nem tehet meg bármit a fővárosban. A 75-ik Éhezők Viadalát megelőzően a korábbi győztesek összefognak, és élő adásban, egymás kezét fogva igyekeznek a nézőket meggyőzni a játékok értelmetlenségéről. A nézők egy része megsajnálja őket, és a játékok elhalasztását kezdi követelni. Snow elnök pedig lekapcsoltatja az adást – hiszen tudja, hogy ha akár egyetlen alkalommal is sikerrel kérdőjelezik meg a tekintélyét, többé talán soha nem szerzi azt vissza.

Az adás lekapcsolása, a spontán tiltakozás médianyilvánosságának korlátozása persze nem demokratikus rendszerről árulkodik. Ám arról sincs szó, hogy ez a szankció túlságosan kegyetlen lenne: senkinek – sem a győzteseknek, sem a közönségnek – nem esik baja. Amikor viszont a Katniss és Peeta meglátogatja a Tizenegyes körzetet, egy idős ember a poszátamadár, a lázadás szimbólumának dalát énekli: a büntetése azonnali kivégzés. A Kapitólium lakossága sokkal több mindent engedhet meg magának, mint a körzetek polgárai.

Mindennek az az oka, hogy Panem politikai rendszere nem klasszikus diktatúra. Sokkal inkább egy olyan politikai rendszer, amely belülről erősen tagolt: a Kapitólium és a körzetek két, párhuzamos univerzumot és párhuzamos jogrendet képviselnek. Snow elnök egész Panem első számú vezetője, ám hatalmának alapja és működése egészen más a fővárosban és a körzetekben. A fővárosban egy autokrata vezető, akinek hatalma legalábbis részben polgárainak lojalitásán alapszik. Az elnök nem tudná fenntartani pozícióját, ha a főváros többsége ellene fordulna. Ezért nem alkalmaz erőszakosabb eszközöket saját támogatóival szemben. Uralma akkor dől meg véglegesen, amikor a lázadók elhitetik a város polgáraival, hogy Snow kapitóliumi gyermekekre is bombát dobott. Széles körű támogatás nélkül a hadsereg sem marad hozzá lojális. Snow ugyan autokrata vezető – nem méreti meg magát választásokon, sőt, ellenfeleit, egyenként törvényen kívüli eszközökkel is eltávolítja –, ám uralma a polgárok beleegyezésén alapszik.

E beleegyezés alapja, hogy a főváros polgárai jólétben élhetnek; az elnök által kialakított rendszer tisztes középosztálybeli egzisztenciát kínál a lakosság többségének. Amikor a külső kerületek lakói – a lázadók támadásai nyomán – az elnöki palota felé vonulnak, szomorú és fáradt, de alapvetően jómódú polgárokat látunk. A körzetek kizsákmányolása így a Kapitólium szempontjából nem céltalan: a tizenkét körzet nyomorúsága alapozza meg a főváros gazdagságát. Nem véletlen, hogy lakói nem várják felszabadítóként a lázadó seregeket: tudják, hogy a 13-ik Körzet által vezetett lázadás nem csak Snow bukását, hanem az egész berendezkedés felszámolását jelenti majd.

A Kapitólium lakói számára Snow elnök egy joviális apafiguraként jelenik meg. Ha elégedetlenek is uralma egyes aspektusaival, tőle várják a rendszer fenntartását – és a körzetek kezelését. A Kapitólium lakói aligha szeretnének szembesülni azzal, milyen körülmények között élnek a körzetekben, hogy mi az ára jólétüknek. Snow e terhet leveszi a vállukról. A főváros polgárai nem szólhatnak bele abba, az elnök hogyan irányítja Panemet – de így azzal sem kell foglalkozniuk, hogyan biztosítja a körzetek engedelmességét. Talán a politikai felelősség teljes hiánya az oka annak a hedonista, dekadens életvitelnek, amit a Kapitóliumban látunk.

A körzetekben egészen más a helyzet: Snow itt egy távoli, elnyomó hatalom véreskezű diktátora, aki a legkisebb ellenállást is kegyetlenül torolja meg. A körzeteknek semmilyen beleszólásuk nincs sem a politikai hatalom kiválasztásába, sem e hatalom gyakorlásába. Még az önrendelkezés korlátozott jogosítványaival sem rendelkeznek. Bár mindegyik körzetnek van polgármestere, csak addig gyakorolhatja a hatalmát, amíg az nem keresztezi a Kapitólium érdekeit. Amikor Katniss és Peeta „győzelmi turnéja” nem várt következményekkel jár, Snow úgy dönt, rendkívüli állapotot hirdet, és kegyetlenebb fellépést követel meg a körzetek lakóival szemben. A hadsereg meg is jelenik a körzetekben, így a 12-esben is – anélkül, hogy ebbe a polgármesternek bármilyen beleszólása lenne. Az önkormányzatiság elvét a főváros az első adandó alkalommal megszegi. A körzetek polgármestereinek kevesebb joguk van, mint bármelyik kapitóliumi polgárnak. A körzetek esetén az elnök nem törekszik népi legitimációra: itt a katonai erő és a megfélemlítés biztosítja a hatalmat.

Szimbolikusan ezt fejezi ki az Éhezők Viadala is. Története ahhoz az időszakhoz nyúlik vissza, amikor a körzetek fellázadtak a Kapitólium ellen: a játékok a körzetek alávetettségét, a főváros permanens irányító szerepét rögzítik.

Ez a politikai berendezkedés saját történelmünkben sem példa nélküli. Leginkább egyfajta modern kolonializmusnak lehet tekinteni: a gazdag központ létét a kolóniák kizsákmányolása alapozza meg. A központ fejlett és jómódú, míg a kolóniák szegénységben és alávetettségben élnek, erőforrásaikat a központ módszeresen kiszipolyozza. A központ lakossága pedig, ha nem is támogatja aktívan, de elfogadja ezt a helyzetet.

Nem véletlen az sem, hogy a trilógiában rengeteg, a Római Birodalmat megidéző analógiát találunk. Nem csak az Éhezők Viadala idézi a római gladiátorjátékokat: az építészeti megoldások, a tulajdonnevek – így maga a Kapitólium – vagy éppen a hedonizmus és a dekadencia kombinációja és az ókori Rómára emlékeztet. A Római Birodalom is élesen elválasztotta a központot, Rómát és a meghódított területeket. Bár a birodalom bukását megelőzően a területén élő összes lakos polgárjogot kapott, a klasszikus időszakban polgárjoggal csak a Rómában születettek rendelkeztek. A római lakosok, ha nem is éltek demokráciában, de viszonylagos védettséget élveztek a hatalmi önkénnyel szemben, és a legtöbb vezető elsősorban az ő érdekeiket tartotta szem előtt. Ezzel szemben a provinciák lakosai kiszolgáltatottak voltak a római elitnek. Bár bizonyos önrendelkezési joggal ők is rendelkeztek, a római érdekek elsődlegesek voltak. A helyi elöljárók életébe addig nem avatkozott bele a főváros, amíg a Róma által kívánt kvótákat teljesítették, de bármilyen, a központtal szembeni lázadást azonnal megtoroltak.

Panem vezetője a divide et impera – „oszd meg és uralkodj” – római elvét is sikeresen alkalmazza. Bár a Kapitóliumhoz képest minden körzet alárendelt szerepben van, maguk a körzetek távolról sem egyenlők. Főleg az Egyes és a Kettes Körzet – a Kapitóliumhoz való közelsége okán – érezheti magát kivételes helyzetben; a kapitóliumi rendfenntartó erők nagy része e körzetekből rekrutálódik, és a lakosság életszínvonala, ha nem is éri el a fővárosét, magasabb a többi körzeténél. Főszabály szerint minél alacsonyabb egy körzet száma, annál privilegizáltabb helyzetben van. A legnyomorúságosabb körülményekkel a Tizenkettedik Körzet lakói szembesülnek. Nem véletlen, hogy a lázadás is innen indul – ahogyan az sem, hogy legtovább az 1-es Körzet tart ki a főváros mellett, ugyanis a központhoz közeli körzetek inkább a Kapitólium, mint körzetek irányába éreznek szolidaritást.

Az „oszd meg és uralkodj” stratégia másik eleme a körzetek termelésének differenciálása. Mivel minden körzet csak egy termékre vagy szolgáltatásra specializálódik, rendkívül nehéz lenne bármelyik körzetben az önfenntartásra épülő gazdaság felépítése – s szinte lehetetlen a saját katonai erő fenntartása. A Kapitólium a körzetek közötti kommunikációt is korlátozza, megnehezítve bármilyen együttműködést.

Ez szintén ismerős lehet a római korból. Bár ennyire éles különbség nem alakult ki az egyes provinciák között, az eltérő specializáció és a kommunikáció központosítása a Római Birodalomban is megfigyelhető volt. Fennállása során azért sem kellett semmilyen, az egész birodalmat felforgató lázadással számolnia, mert a provinciák mind Róma felé fordultak: termékeiket Rómába exportálták, és erősen specializált gazdasági rendszert működtettek. Hiányzott a provinciák közötti szolidaritás is, az esetenként fellángoló lázadások így nem terjedtek át a birodalom egészére.

A római analógia nem az egyetlen, amellyel érzékeltetni tudjuk Panem politikai rendszerében a Kapitólium és a körzetek közötti kapcsolatokat. Egy másik megközelítésben Panem valójában egy apartheid állam – hasonló az egykori dél-afrikai politikai rendszerhez. A dél-afrikai apartheid rendszer a huszadik század egyik legigazságtalanabb politikai berendezkedése volt. Az apartheid idején a dél-afrikai lakosság fehér kisebbsége nyugat-európai életszínvonalon élt, monopolizálta a politikai és gazdasági hatalmat, és folyamatos alárendeltségben tartotta a fekete többséget. A rendszer egyik célja az olcsó fekete munkaerő biztosítása volt a fehér tőketulajdonosok kiszolgálása érdekében. A feketék csak alapfokú oktatásban részesültek; tiltották a politikai szerveződést és elvették a korábban általuk birtokolt földeket. Az ellenállókat pedig az erőszakszervezetek segítségével tartották kordában. Bár Panem jellemzően fizikai, az apartheid-rendszer pedig területi elkülönítést alkalmazott, a hasonlóságok így is felfedezhetőek.

Akármelyik analógiát fogadjuk is el a leginkább alkalmazhatónak, egy dolog bizonyos: a politikai rendszer alapvetően másképp működik a központban, mint a provinciákban. Ha valaki a Kapitóliumban született, jómódra, békére és biztonságra számíthat. Ha a körzetek lakója, élete nélkülözések között telik majd, sőt, ha a szerencse elpártol mellőle, könnyen az arénában találhatja magát. Nem csoda, hogy a körzetekben a lázadás gondolata erős – ám vajon jobban járnak-e a lakók a Kapitólium hatalmának megkérdőjelezésével?

A lázadás moralitása és hatékonysága

Fel kell-e lázadni az elnyomó hatalommal szemben? A kérdés első ránézésre egyszerűen megválaszolható: az elnyomást, a kizsákmányolást nem szabad tolerálni – a lázadás egyszerre morális kötelesség és praktikus cél. Könyvek, filmek százai mutatnak be történeteket, ahol a nép, akinek elege van az elnyomásból, kezébe veszi saját sorsát; fellázad elnyomói ellen, győzelmet arat, és egy boldogabb, demokratikusabb rendszert hoz létre. Ennek alapján Az éhezők viadala trilógia körzeteinek lakóitól is ugyanezt várhatnánk: legfeljebb az lehet a kérdés, mikor érdemes szembeszállni Snow elnökkel.

A valóság azonban sokkal bonyolultabb ennél. Az űroperákban az erős és gonosz birodalmakkal szembeni „népi” lázadás teljes és tiszta sikere nagyon ritka. A saját történelmünk ismerete pedig arra tanít, hogy a lázadások nagy része elbukik – egy másik része pedig nem hozza meg a kívánt eredményeket.

Történelmünk során megfigyelhettük, hogy a legtöbb zsarnoki rendszerrel szemben soha nem lázadnak fel. A Szovjetunió, Kambodzsa vagy a náci Németország elnyomó, diktatórikus rendszerei nem lázadásba buktak bele. A Római Birodalommal szemben éppen úgy nem tört ki lázadás, ahogyan a középkori királyságoknak is ritkán kellett valóban veszélyes népi ellenállással szembenézniük. Az utóbbi évtizedekben Földünkön sok elnyomó rezsimmel szemben alakult ki fegyveres ellenállás. Ám a legstabilabb diktatúrák – Észak-Korea vagy Szaúd-Arábia – eddig még nem rendültek meg.

Vajon miért nem lázadnak fel az elnyomott társadalmak? Pontosan azért, ami miatt kezdetben Katniss is igyekszik minél távolabb tartani magát minden lázadó gondolattól: a lázadás haszna jellemzően csak hosszú távon jelentkezik – „költségeivel” viszont azonnal szembe kell nézni: a lázadás kirobbantói gyakran az elnyomó hatalom első áldozatai. A francia forradalmat sikerre vezető politikusok jellemzően 5-6 év múlva mind halottak voltak, ahogyan a brit „dicsőséges forradalom” katalizátorai sem éltek sokáig. Az 1848-49-es magyarországi forradalom és szabadságharc hősei is többnyire mártírként végezték – igaz, itt a forradalom maga is elbukott.

Egy másik ok, amiért nem biztos, hogy érdemes lázadni, egyszerű: a lázadások, forradalmak többsége elbukik. Spartacustól Dózsa Györgyön át a szír ellenzék modernkori felkeléséig, az elnyomó hatalom az erőszakszervezetek kontrollja révén jellemzően képes az ellenállás letörésére. Bár néha szokás úgy érvelni, hogy egy „vérbe fojtott” forradalom is lehet hosszú távon hasznos – például előkészíthet egy sikeresebb lázadást –, ez ritkán hat megnyugtatóan azokra, akik családtagjaikat veszítik el a forradalom leverésekor.

Végül, még a sikeres lázadások sem mindig úgy alakulnak, ahogyan azt kezdeményezőik elképzelték: nem ritka, hogy egy autokratikus rendszert egy másik, hasonló rendszer vált fel, vagy a korábbi, brutális rend helyét egy hasonlóan erőszakos anarchia követi, ahol immár nem a központi hatalom, hanem az önállósuló, decentralizált szereplők folytatják a kegyetlenkedést.

Talán semelyik más kortárs eseménysorozat nem mutatja jobban a fenti dilemmákat, mint az „arab tavasz”. A 2011 elején az arab országokban kitört tüntetéssorozatok célja az ezekben az országokban hatalmon lévő autoriter diktatúrák megdöntése volt. A tunéziai, vagy egyiptomi diktatúrák annyiban emlékeztettek Snow elnök rendszerére, hogy bár a választás és a politikai fellépés lehetősége korlátozott volt, e rendszerek nem voltak különösebben kegyetlenek. Bár a rendszer ellenfelei kemény fellépésre számíthattak, az emberek többsége – a választási szabadság korlátozásán kívül – inkább csak anyagi szempontból szenvedte meg e diktatúrákat.

Az életkörülmények romlása magas munkanélküliséggel kombinálva azonban végül lázadásokhoz vezetett. Először Tunéziában, majd Egyiptomban és Líbiában, végül egyre több országban kezdődtek tüntetések, amelyek egy idő után fegyveres összecsapásokhoz vezettek. E három országban a lázadás sikeres is volt: a diktatórikus vezetők távozni kényszerültek a hatalomból. Egy kegyelmi pillanatban úgy tűnt, az arab országokban is kialakulhatnak modern, demokratikus és nyitott államok.

E pillanat azonban gyorsan elszállt. Egyiptomban a hatalomra került iszlám párt maga is egyre önkényesebb módon kezdett kormányozni, ami végül kiváltotta a hadsereg beavatkozását. Az eredmény: a legnagyobb arab országban ismét katonai junta uralkodik. Líbiában még rosszabb a helyzet: Moammer Kadhafi bukása után az ország anarchiába süllyedt, és az állampolgárok versengő katonai csoportok összeütközésének vannak kitéve. Bizonyos országok pogárháborúba süllyedtek: Szíriában több százezren vesztették életüket és több millióan menekültek el – miközben még a diktátort sem lehetett eltávolítani. Egyedül Tunéziában járt többé-kevésbé sikerrel a felkelés: itt sikerült a diktatórikus rendszert demokratikussal felváltani.

Ha Katniss nem is ismerheti ezeket a konkrét példákat, amikor azt mérlegeli, érdemes-e a Kapitólium elleni felkelés élére állni, ösztönösen sejti, hogy legalább három buktatóval érdemes számolnia:

Egyrészt, nem biztos, hogy a lázadás egyáltalán sikerrel jár. Másrészt, ha sikerrel is jár, könnyen lehet, hogy a lázadás után kialakuló politikai helyzet nem lesz érdemben jobb, mint az azt megelőző. Végül – és Katniss számára ez a legfontosabb érv – a lázadás költségeit azoknak kell megfizetniük, akik leginkább azonosíthatók azzal. Katniss pontosan tudja, milyen veszélybe kerül családja, ha a lázadás élére áll – ezért is igyekszik ellenállni forradalmár impulzusainak.

*

Az éhezők viadalának egyik legérettebb gondolata éppen az, hogy szakít azzal a toposszal, amely szerint a lázadás hősies és nemes cselekedet – míg a rendszerrel való megalkuvás a morális gyengeség jele. A trilógia jól mutatja be mind a lázadás, mind a kiegyezés lehetséges előnyeit. Mindezt két szereplőn keresztül teszi. Katniss két romantikus kapcsolata, Gale és Peeta e két eltérő álláspontot képviseli a sorozatban, konkrét személyekhez kapcsolva a hősnő előtt álló morális dilemmákat.

Gale Katniss legrégebbi barátja, vadásztársa, akihez Katniss egy idő után vonzódni is kezd. Gale később arra kényszerül, hogy végignézze nem csak azt, hogy Katniss az életéért küzd az arénában, hanem hogy megismerkedik egy másik fiúval, Peeta-val. Az impulzív, lázadó Gale-el szemben Peeta megfontoltabb, kevésbé emocionális szereplőként jelenik meg. Míg az első részben és a második elején Katniss egyértelműen Gale-hez vonzódik jobban, a Peeta-val együtt töltött idő hatására egyre inkább szerelmes lesz a Körzet másik győztesébe. A trilógia befejező részére Gale a nyíltan lázadó 13-as Körzet egyik katonai vezetője lesz, aki radikális, akár kegyetlen taktikák alkalmazását is el tudja fogadni a Kapitóliummal szemben. Eközben Peeta Snow elnök fogja, akinek mentális manipulálásával felerősítik eleve meglévő pacifista ösztöneit, és a „béke” – praktikusan a korábbi status quo visszaállításának – képviselőjévé válik.

Gale a filmben végig a lázadás képviselője; ő az, aki a legkevésbé hajlandó megalkudni a Kapitóliummal, és leginkább kész akár másokat is veszélybe sodorva harcolni ellene. A trilógia elején, amikor a Kapitóliummal szembeni felkelés teljesen irreálisnak tűnik, Gale a menekülés lehetőségét veti fel Katnissnek: az erdőn keresztül ők ketten el tudnának szökni a 12-es Körzetből, és ezáltal a Kapitólium fennhatósága alól. Bár ez nem jelentene konkrét hátrányt a Kapitóliumnak, már itt látszik, hogy a rendszer szabályaival való kiegyezés Gale számára nem opció. Katniss azonban nem akarja hátrahagyni családját: tudja, hogy esetleges szökését a rendszer családja kínzásán, megölésén keresztül bosszulná meg. Nem tudjuk, Gale ezzel mennyiben van tisztában; mennyiben csak pillanatnyi impulzus és mennyiben végiggondolt, az áldozatokat is mérlegelő elképzelés számára a szökés. Ám már ezen a ponton is látszik, hogy Gale az első adandó alkalommal szembeszállna a Kapitóliummal – míg Katniss annak a lehetőségét keresi, hogyan lehet a rendszer szabályainak elfogadásával biztosítani családja védelmét.

A trilógia második részére megváltozik a két szereplő véleménye a szökésről – ám morális alapállásuk változatlan marad. Miután Snow elnök megfenyegeti Katnisst, aki érzi, hogy nem tudta meggyőzni az elnököt – és a Kapitólium lakóit – Peeta iránti szerelmes őszinteségéről, a hősnő maga is a szökés gondolatát fontolgatja. Álláspontjának megváltozása mögött azonban alapvető céljának változatlansága áll: továbbra is családját kívánja védeni. Miután Snow egyértelműen megfenyegette szeretteit, a maradás nem opció: a szökés ezen a ponton már kevesebb kockázattal jár. Ekkorra azonban Gale már nem a kivonulást, hanem az aktív ellenállást pártolja.

Kettejük vitája jól mutatja céljaik alapvető különbségét. Katnisst csak és kizárólag családja és szerettei – így Gale és Peeta – érdeklik; nem foglalkoztatják olyan absztrakt elképzelések, mint a rendszer igazságtalansága. Sőt: mint arra Gale rá is mutat, Katniss bizonyos szempontból önző is: hiába vált egy felkelés voltaképpeni katalizátorává, nem különösebben érdekli a végkifejlet. Gale kegyetlen megfogalmazásában a „többi család” – vagyis a körzetek lakói – hidegen hagyják Katnisst; szolidaritása nem terjed túl szűk családtagjain.

Peeta, a lázadáshoz való viszonyát illetően kezdettől fogva közelebb áll Katnisshez. Ebben persze szerepet játszik az is, hogy szerelmes a lányba: ahogyan Katniss saját családjának védelmét tekinti elsődleges fontosságúnak, úgy a fiú célja szerelme megvédése. Peeta racionálisabb – ezért néha defetistább is – mint Gale. Míg Gale a Kapitólium rendszerében soha nem élhetne teljes értékű életet, Peeta, ha házassága Katnissel sikeres lenne, ha nem is boldogan, de elégedetten élne akár egy Snow elnök által uralt világban is. Peeta nem talál kivetnivalót a rendszerrel kötött kompromisszumban. Ami tehát Gale megközelítésében kollaboráns magatartás, azt Peeta alighanem bölcs túlélési stratégiának tekintené.

Amikor a Kapitólium elfogja Peeta-t, és arra törekszik, hogy a rendszert erősítő propagandafigurává változtassa, nincs más dolga, mint a fiú természetes impulzusainak felerősítése. Peeta ismereteink szerint pszichológiai manipuláció áldozata lesz – a Kapitólium „agymosást” hajt végre rajta –, ám ennek dacára sem érvel soha amellett, hogy a rendszer igazságos lenne. Fő érve a lázadással szemben az, hogy a harcok mindkét félnek ártanak; hogy ártatlan emberek halnak meg az összeütközésekben. Egy – a filmből végül kivágott – jelenetben Snow elnök és Peeta a lázadás következményeiről beszélgetnek. Snow elnök legfontosabb érve nem a rendszer igazságossága, hanem annak stabilitása. Az, hogy egy házban több eszköz nem működik, érvel, nem indokolja a ház teljes elpusztítását. Pontosan ez lesz Peeta érve is: lehet, hogy a rendszer nem tökéletes, ám a lázadás, a polgárháború mindenkinek árt. Peeta valószínűleg nem tudja, hogy ez a zsarnokok kedvenc érvelés amellett, miért értelmetlen a lázadás: egészen addig, amíg a fegyverletétel, a lázadás berekesztése a fennálló rendszer keretei között történik, a „béke” üzenete voltaképpen a fennálló rendet erősíti. A „legyen béke” univerzális parancsát a diktátorok is ki tudják használni, hogy előnyös pozíciójukat bebetonozzák. A Kapitólium fogjaként Peeta ehhez nyújt segítséget. Nem véletlen Gale reakciója sem: ő agymosás hatására sem fogalmazna meg ilyen üzenetet, mondja. Igaza is van: Peeta racionális-pacifista természete szolgáltatta az alapot a kapitóliumi manipulációhoz.

Maga Katniss is sokáig őrlődik a két álláspont között: gyűlölete Snow iránt a lázadás, családjának féltése a megalkuvás, a kiegyezés felé terelné. Amikor végül egyértelműen elkötelezi magát a lázadás mellett, az főként személyes motiváció – és nem a diktatúrával szembeni általános elutasítás – miatt történik. Amikor a trilógia harmadik részében célja Snow megölése lesz; a személyes bosszú és nem rendszerváltó impulzus mozgatja. Ahhoz, hogy e bosszú a lázadók számára politikai hasznot is jelentsen, szükség van olyanokra, akik Katniss figuráját szimbólummá emelik. A lány ilyen módon elengedhetetlenné válik a lázadás sikeréhez – miközben külső hatások nélkül soha nem lázadt volna fel és soha nem ért volna el sikert. A lázadás megtervezéséhez és végrehajtásához egy sokkal politikusabb – és gyakran morálisan ambivalensebb – szereplőkre is szükség volt.

A lázadás titkos hősei: Plutarch és Haymitch

Mi kell egy lázadás sikeréhez? Szükség van lelkesedésre, elhivatottságra és főleg dühre. Ez azonban inkább csak a felkelés elindulását, mintsem sikerét garantálja. Ahhoz, hogy ne bukjon meg, hanem valódi rendszerváltás történjen, elengedhetetlen a gondos tervezés, a hideg számítás és az alapos felkészülés. Katniss a lázadás szimbóluma lehetett – ám külső segítség nélkül alighanem életét veszti a második Éhezők Viadalában.

A lázadás sikere két olyan szereplőn múlik, akiket aligha állítana bárki is példaképként gyermekei elé. Haymitch Abernathy és Plutarch Heavensbee egyaránt morálisan ambivalens, sérült és tökéletlen karakterek: ha a forradalom őket tette volna a „kirakatba”, aligha tudta volna a tömegeket motiválni. Ám Katniss nélkülük hamar a Kapitólium áldozatává vált volna, a lázadás pedig csak egy rövid – de annál véresebb – epizódja lett volna Snow elnök regnálásának.

Haymitch és Plutarch a lázadás kulcsfigurái. Haymitch lassan és óvatosan tereli Katnisst – és Peeta-t – az ellenállás gondolata felé. Bár a trilógia első részében inkább csak a túlélésükre koncentrál, a második epizódban már aktívan igyekszik bemutatni a Kapitólium rendszerének valódi természetét. Haymitch tudatosítja a fiatalokban, hogy a Kapitólium soha nem fogja hagyni, hogy boldog, békés, nyugodt életük legyen, és ő az, aki az akkor látszólag spontán lázadás fejleményeit közvetíti. Haymitch kiemelt szerepet játszik abban is, hogy – már a 13-as Körzetbe való érkezése után – Katniss megtalálja szerepét a polgárháború rendszerében.

Nála is fontosabb a játékmester, Plutarch. Voltaképpen ő a lázadás első számú kitervelője; Coin elnök mellett ő tesz a legtöbbet Snow rendszerének aláásásáért. A játékmester nem egyszerűen az aréna működtetéséért felel: Snow elnök legközvetlenebb tanácsadójaként dolgozik. Ő az, aki javaslatot tesz a rendszer represszív elemeinek erősítésére; több kivégzést, nagyobb elnyomást követel. Ezáltal közvetlenül is felelős azok haláláért, akik „idő előtt” – Katniss kiszabadítását és a 13-as Körzet nyílt színre lépését megelőzően – szállnak szembe a Kapitóliummal. Plutarchnak döntenie kell, melyik korábbi győztes vonható be az összeesküvésbe Katniss kiszabadításáért – és kit kell abból kihagynia, ezáltal halálra ítélve az arénában. Mindeközben pedig feltehetően engedelmeskednie kell Snow elnök minden kegyetlen utasításának.

Plutarch kezdettől fogva egy bonyolult sakkjátékot játszik az elnökkel: meggyőzi, hogy a kegyetlenebb fellépés a lázadókkal szemben a lázadás enyhüléséhez vezet majd. Ráveszi, hogy Katnisst győzelmi túrára küldje a körzetekben – ami aztán a lázadás eszkalálódását eredményezi. Mindeközben Snow elnök felé végig azt mutatja, az ő oldalán áll. Amikor pedig Katniss kijut a Kapitóliumból, Coin elnök tanácsadójává válik, és rá jellemzően mérséklő, humánus beavatkozásaival járul hozzá a 13-as Körzet stratégiájának alakításához. Fontosságát jól mutatja, hogy ő vette rá Coin elnököt, hogy – eredeti elképzeléseivel szemben – ne Peeta-t, hanem Katnisst mentse meg az arénából. Amikor a trilógia végén Katniss és társai visszatérnek a Kapitóliumba, titkos kapcsolatuk, mint „Plutarch földalatti mozgalma” azonosítja a Snowval szemben szerveződő ellenállást, világosan érzékeltetve, hogy a háttérből az egykori játékmester mozgatta a szálakat.

Haymitch és Plutarch szerepe két fontos tanulsággal is szolgál a lázadások sikerével kapcsolatban. Az első: a dichotómia, amely a „gonosz” elnyomó hatalmat állítja szembe a morálisan felsőbbrendű ellenállással, mindig torzít. Haymitchnek és Plutarchnak több, morálisan megkérdőjelezhető döntést kell hoznia Snow rezsimjének aláásása érdekében. Haymitch a trilógia második viadala előtt segít Peeta és Katniss kiképzésében – hozzájárulva, hogy sikeresebben gyilkolhassák meg a Kapitóliumhoz lojálisabb játékosokat. Haymitch folyamatosan hazudik Katnissnek a második játék előtt; nem avatja be terveibe és hagyja, hogy Peeta az arénában maradjon, amikor Katniss kiszabadul, ezzel megszegve Katnissnak tett ígéretét. Mindezt azonban a lázadás sikere érdekben teszi: tudja, hogyha Katniss sejtené az érdekében létrehozott szövetséget a többi játékos között, nem adná rá áldását.

Ami elvezet minket a második fontos tanulsághoz: egy politikai szereplő személyes moralitása, karaktere nem feltétlenül árulkodik ügyének erkölcsi helyességéről. Plutarch a lázadás sikere érdekében folyamatosan hazudik; részt vesz a rendszer működtetésében, hiszen így tudja aláásni azt, és kénytelen ártatlanok halálát is elfogadni a végső siker reményében. Haymitch – azon túl, hogy szintén folyamatos hazugságokra kényszerül – kiégett, alkoholista karakter, aki nem sugall komolyabb erkölcsi tartást.

Katnissnek nincs más választása, mint elfogadni a Kapitólium fennhatóságát a 12-es Körzet felett, és legfeljebb azt döntheti el, hogy testvére biztos halála helyett maga mérkőzik meg az arénában. A körzetek lakói számára a behódolás és a fegyveres felkelés jelentik az alternatívákat – vagyis csak rossz és rosszabb megoldások állnak rendelkezésükre.

Ehhez képest Haymitch és főleg Plutarch nem csak túlélne, de akár sikeres is lehetne Snow rendszerében. Különösen Plutarchra igaz ez: ő jólétben, a rendszer elitjének részeként élhetne a Kapitóliumban. A földalatti mozgalom szervezése számára olyan veszélyt jelent, amit csak személyes erkölcsi-politikai meggyőződése okán vállal fel: ellentétben a körzetek lakóival, neki nem kell a Kapitólium elnyomásától szenvednie.

Haymitch mint korábbi győztes szintén a kedvezményezettek között lehetett a felkelés előtt: életszínvonala magasabb, lehetőségei szélesebb körűek voltak, mint bárki másnak a 12-es Körzetben. Érdemes belegondolni: a 12-es Körzetből történő kiszabadulás, a 13-as Körzetbe költözés Katniss – vagy éppen Gale – számára személyes sorsukat tekintve pozitív fordulat: a Kapitólium által kívánt rabszolgamunkához képest a 13-as Körzet minden katonai fegyelmével és szabályával együtt komoly előrelépés. Nem beszélve arról, hogy a 13-as Körzetben szabadok lehetnek: sem kegyetlen játékokba, sem a kényszermunkában nem kell részt venniük.

Ehhez képest Haymitch és Plutarch számára a 13-as Körzet a korábbi életszínvonaluk csökkenését hozza: Haymitchnek le kell mondania az alkoholról, Plutarch pedig a Kapitólium gazdagságát cseréli le tudatosan a 13-as Körzet puritán életvitelére. Plutarch és Haymitch azok, akik a legtöbbet kockáztatják a lázadással.

Haymitch és Plutarch a lázadás kirobbantói és igazi hősei – pontosan azért, mert számukra a felkelés nem személyes sorsuk megváltoztatásának szándékából fakadt, hanem abból a mély meggyőződésből, hogy csak Snow bukásával jöhet létre egy igazságosabb, demokratikusabb rendszer. Haymitch és főleg Plutarch nem személyes sorsuk és nem is családjuk helyzetének javulását, hanem a körzetek minden lakójának életét igyekeznek javítani. Mindketten sokat kockáztatnak és áldoznak fel a felkelés sikeréért. Minden emberi gyarlóságukkal együtt Haymitch és Plutarch Az éhezők viadalának legönzetlenebb hősei.

Propaganda Panemben

Az éhezők viadala a reality tévéműsorok korának science fiction alkotása: a viadal játékosainak folyamatos megfigyelése a trilógia egyik fontos eleme. A televízió, a propaganda általában is kiemelt szerepet játszik a műben. A Viadalok célja a Kapitólium lakóinak szórakoztatása – és a körzetek lakóinak megfélemlítése. A Kapitólium tévé adásait kötelező megnézni; a tájékoztatás feletti kontroll Snow manipulációs technikái közül a legfontosabb. Katniss azért tud a lázadás szimbolikus vezetőjévé válni, mert mindenki ismeri; az aránában Panem minden lakosa láthatta. Katniss a lázadás első számú „celebe”: fő feladata a felkelők üzeneteinek megszemélyesítése és Snow rendszerének lejáratása. Feladata a trilógia harmadik részében, a polgárháború kitörése után nem az, hogy harcoljon, hanem hogy propagandavideók főszereplője legyen.

A propaganda, az állampolgárok tudatos manipulálása minden zsarnoki rendszer elengedhetetlen részét képezi. Ám a propaganda minden diktatúrában csak kiegészítő eszköz: önmagában nem képes semmilyen hatalmat megteremteni vagy megőrizni. A világtörténelem leghíresebb propagandaminisztere Hermann Göring: ő felelt a náci Németország propagandagépezetének irányításáért. Ám a nácik hatalmát a hadsereg, az SS, a Gestapo és a párt lojális káderei biztosították – nélkülük a rezsim azonnal megbukott volna. Az egykoron szovjet érdekszférába tartozó országok lakói pedig pontosan tudják: a kommunista propagandát egy idő után senki nem hitte el.

A propaganda politikai funkciója egy diktatorikus berendezkedésben a rendszer „fenntartási költségeinek” csökkentése: sokkal egyszerűbb – és a rezsim fenntartóinak szempontjából olcsóbb – irányított hírekkel, a rendszert éltető propagandával biztosítani az állampolgárok engedelmességét, mint mindenhol a katonai erőre építeni. A náci Németország sokkal nehezebben győzte volna le ellenfeleit, ha a lakosság egy jelentős része a propaganda hatására nem hitte volna el, hogy a náciknak igazuk van, illetve hogy országuk győzelme elkerülhetetlen. A propaganda lehetővé tette az erőszakszervezetek (a titkosrendőrség vagy a hadsereg) számára, hogy az országon kívüli ellenségekre koncentrálhasson.

Snow elnök propagandagépezete is hasonló feladatokat lát el. A diktatúra nem egyszerűen a tömegmanipuláción nyugszik: mint fentebb kiderült, a Kapitólium lakói számára Snow valódi előnyöket biztosít. Ezt a propaganda felnagyítja ugyan, de ha mindeközben a Kapitóliumban háború dúlna, az életszínvonal pedig esne, semmilyen propaganda nem védené meg az elnököt – mint az a trilógia záró epizódjában ki is derül. A körzetekben szintén nem a manipuláció, hanem az erőszakszervezetek biztosítják Snow hatalmát: ha az elnök nem tudná esetleges ellenfeleit katonai erővel megsemmisíteni, nem lenne képes a körzeteket elnyomás alatt tartani.

Az elnök rendelkezésére álló katonai erőforrások azonban korlátozottak – ezért sok szempontból egyszerűbb az információ manipulálásával biztosítani a Kapitólium lakóinak lojalitását, valamint a körzetek megfélemlítését.

A Kapitóliumban a propaganda célja a rendszer legitimitásának megteremtése: annak bemutatása, miért kell a lakosságnak elfogadnia Snow elnök uralmát. Ennek egyik elemeként a propaganda a főváros központi ideológiáját kommunikálja a lakosságnak. E szerint a Kapitólium magasabb életszínvonala a körzetekhez képest két okból is „igazságos”. Egyrészt, a központ koordinálja az egyébként elszigetelt körzeteket, amelyek e központ nélkül magukra maradnának. Másrészt, a körzetek korábban hálátlanok voltak: fellázadtak a fővárossal szemben. Vagyis: Panem prosperitásának záloga a Kapitólium kiemelt szerepe – ami ráadásul, a körzetek korábbi hálátlansága okán történetileg is indokolt. Ehhez képest csak implicit módon jelenik meg a kommunikáció során, hogy mindennek záloga pedig Snow elnök uralma.

A propaganda másik fontos célja, hogy a körzetek helyzetét jobbnak mutassa be, mint amilyen az a valóságban. Minden ember szeretné azt gondolni, hogy igazságos politikai rendszert támogat; ha a körzetek valódi nyomorúsága a Kapitólium lakói számára világossá válna, egy részük rendszerváltást követelhetne. A főváros lakói azonban nincsenek tisztában a körzetek valós helyzetével – és különösen azzal, mit gondolnak róluk, a főváros lakóiról. Ebben tölt be kulcsszerepet az Éhezők Viadala, melyről a Kapitólium polgárai úgy tudják, a játékosok a körzetük dicsőségéért küzdenek. Ezért mesteri találmány a viadal az elnök részéről. Mivel a játékosok túlélésük érdekében a lakosság szavazaiért is küzdenek, nem érdekük szidni a fővárost, s szimpatikus, boldog, önbizalommal teli embereknek tűnnek. Mivel a nézők számára ők jelenítik meg a körzeteket, jogosan gondolhatják, hogy a körzetek lakói általában is a ténylegesnél gazdagabb és alázatosabb emberek. Snow elnök a propaganda segítségével eléri, hogy a főváros lakói elfogadják uralmát, igazságosnak ítéljék helyzetüket, és alapvetően elégedettek legyenek a saját és Panem helyzetével. Mindez feleslegessé teszi a Kapitóliumon belül az erőszak alkalmazását. Nem véletlen, hogy lázadni főleg olyanok fognak, akik tisztában vannak a valódi állapotokról.

A körzetek számára a propaganda célja a megfélemlítés. Snow kísérletet sem tesz arra, hogy rendszerének brutalitását árnyalja vagy azt igazságosnak igyekezzen bemutatni. Amikor a játékosok nevét kihúzzák a körzetekben, nem elvárás, hogy az emberek tapsoljanak; nem igyekszik meggyőzni a körzetek lakóit arról, hogy az általa kialakított politikai berendezkedés igazságos. Felismeri, hogy bár a propaganda képes árnyalni és értelmezni a valóságot – megváltoztatni azonban nem tudja.

A körzetek felé a propaganda üzenetének középpontjában a katonai erő áll: bármilyen lázadás azonnali megtorlással jár. Az Éhezők Viadalának ez a másik zsenialitása: azt üzeni, hogy bárki Snow áldozatává válhat. A kontraszt hatalmas: a hetvenötödik játékok bejelentése a Kapitóliumban őszinte üdvrivalgást, a körzetekben döbbent csöndet és felháborodást vált ki.

A körzetek feletti uralom végső alapja a katonai erő – ám a propagandaeszközök garantálják, hogy azt ne kelljen mindig, mindenhol bevetni. Mint a trilógia harmadik részében látjuk, a főváros nem képes szembeszállni a tizenhárom körzet egyesített erejével. Ezért mondhatjuk, hogy a propaganda „olcsó” eszköz. Snow szempontjából a Viadallal eléri, hogy évente 23 gyerek megölésével és ennek közvetítésével biztosítsa Tizenkettedik körzet elnyomását – ez jóval kevesebb erőforrást emészt fel, mintha mind a tizenkét körzetben folyamatosan katonai elnyomást kellene alkalmazni.

A 13-as Körzet ellentétes irányú propagandájának célja éppen ezért pontosan az, hogy bemutassa: a lázadás nem reménytelen. Katniss nem csak azért fontos szimbólum, mert fellázadt a fővárossal szemben, hanem mert ezt túl is élte: az a tény, hogy a Kapitólium nem képes megölni, azt bizonyítja, hogy az ellenállás nem reménytelen. A 13-as Körzet csak a háború végén igyekszik azt bemutatni, hogy jobb, igazságosabb alternatívát kínál – a felkelés elején azt kell igazolnia, hogy a lázadás lehetséges; hogy a Kapitóliumot le lehet győzni. Mivel a körzetekben Snow propagandájának alapja a félelem – vagyis, hogy értelmetlen vele szembeszállni –, amikor az emberek azt látják, hogy ez nem igaz, az egész rendszer bomlásnak indul.

A propaganda révén folytatott háború ideális eszköz egy olyan világban, ahol a katonai erőforrások korlátozottak. Ha választani kell aközött, hogy a körzetekben legyilkoljon száz embert vagy csak egyet, de azt közvetíti és ezáltal a másik kilencvenkilenc nem lázad fel, sokkal okosabb a második mellett döntenie. Erre épül Panem propagandagépezete: kíméli mind a véges katonai erőforrásokat, mind a lakosságot – hiszen ez a lakosság alkotja azokat a dolgozókat, akiknek a munkája biztosítja a Kapitólium gazdagságát. Amikor azonban a propaganda megbukik, kiderül, hogy a „király meztelen”: hogy a rendszer korántsem olyan erős, mint amilyennek az elnök mutatni szerette volna.

A propagandára való túlzott támaszkodás nem az erősek, hanem a gyengék eszköze: Snow azért alapozza rá rendszerét, mert nincs elég katonája a folyamatos, direkt megszálláshoz. A felkelés nem azért lesz sikeres, mert jobb a PR-ja: a siker kulcsa az, hogy a 13 körzet együtt katonailag erősebb, mint a Kapitólium. Ám a katonai bukást meg kellett előzze a propaganda lerombolása: a körzetek ereje és a Kapitólium tényleges gyengesége csak ezáltal válhatott világossá a körzetek lakói számára. Ezért volt jó döntés Katniss kiemelése az arénából: lehetővé tette a győzelem hitének megjelenítését az elnyomott lakosság számára. A feladat ezek után az volt, hogy az objektíven létező előnyöket katonai sikerekre váltsák.

Egy rossz rendszerből egy még rosszabba?

A trilógia vége felé Katniss egyre bizalmatlanabbá válik a lázadást vezető Tizenharmadik Körzettel szemben. Coin elnökasszony Snow végső megsemmisítése érdekében szörnyű tettre szánja el magát: maga bombázza le a Kapitólium menekülőit, így gyermekeket is – úgy állítva be a támadást, mintha az a vérszomjas Snow döntésének eredménye lenne. E bombázásban életét veszti Katniss húga, Primrose is. A lány számára ez a tett megbocsáthatatlan: a trilógia záró epizódjaként ezért Snow helyett a lázadást vezető Coint öli meg. Az üzenet egyértelmű: Coin és Snow között tulajdonképpen nincs különbség. A lázadást vezető Tizenharmadik Körzet pontosan olyan rossz, mint Snow rendszere volt.

E befejezés jól illik az egész trilógia disztópikus jellegéhez. Az az elképzelés, hogy a politikai rendszerek egyformán rosszak; hogy a „nép” mindig veszít a politikusokkal szemben, gyakori toposza a demokratikus politikai gondolkodásnak is. Sőt: gyakran a zsarnoki rendszereket leváltó forradalmak egy idő után újabb zsarnoki rendszerekhez vezetnek. Katniss ennek a jeleit érzékeli a trilógia végére, s fokozatosan kiábrándul korábbi szövetségeseiből.

Ha visszaemlékszünk Katniss személyes motivációira, könnyen megértjük, miért tesz egyenlőséget Snow és az elnökasszony között. Snowval szemben sikerült is megvédenie testvérét – ám új szövetségesei mégis a halálát okozták. Katniss számára így nincs különbség a két politikai vezető között: Snow is és az elnökasszony is ártott Katniss családjának. A lány nem a rendszerrel szembeni absztrakt felháborodás, hanem személyes motiváció alapján állt a lázadók oldalára. Miután a lázadók Primrose halálát okozták, a velük való azonosulás értelmetlenné vált.

Már korábban is láttuk jeleit, hogy Katniss bizalmatlan a Tizenharmadik Körzettel szemben; hogy módszereit sok tekintetben hasonlónak látja a fővároséival. A Tizenharmadik Körzet éppen úgy propagandacélokra használja a lányt, mint az elnök. A körzetben szigorú szabályok uralkodnak; a katonai fegyelem érdekében a lakók személyes szabadsága erősen korlátozott. Ahogyan a háború halad előre, úgy alkalmaz az elnökasszony egyre kegyetlenebb katonai taktikákat. A lány a saját barátján, Gale-en látja a militarizálódás jeleit: a győzelem érdekében a fiú hajlandó élve eltemetni ellenségeiket. Egy ponton Katniss azt is felismeri, hogy a Tizenharmadik Körzet akár kínzást is alkalmaz céljai elérése érdekében. Mindezen elemek egyre inkább a morális ekvivalencia gondolatát erősítik benne.

Katniss személyes fájdalma azonban elhomályosítja gondolkodását és nem veszi észre a drámai különbségeket Snow és Alma Coin között. Az első és legfontosabb különbség kettejük céljai között van. Az elnök egy autokratikus elnyomó rendszer fenntartásáért, míg az elnökasszony annak megszüntetéséért harcol. Semmi okunk nincs azt feltételezni, hogy az elnökasszony hasonló elnyomást szeretne bevezetni a győzelem után – ezt mindössze a lány gondolja így. Coin valamennyi döntése a Tizenharmadik Körzet védelmét szolgálja. Amikor az elnökasszony eredetileg nem hajlandó Peeta kiszabadítása érdekében katonai missziót indítani, az a lány számára bizonyíték, hogy a Tizenharmadik Körzetet sem érdekli szerelmének sorsa. Valójában azonban a lázadás sikerének szempontjából Coinnak igaza van: egy veszélyes és potencálisan sikertelen küldetésre erőforrásokat pazarolni – miközben a lázadás győzelme egyben Peeta kiszabadítását is jelentheti – racionális döntés. Az elnökasszony több alkalommal bizonyítja, hogy a lázadás sikere érdekében képes kegyetlen döntésekre – ám végső célja egy zsarnokság megdöntése. Jól illusztrálja ezt az egyik utolsó jelenet, amikor Coin felveti: a Kapitólium gyermekeiből rendezzenek egy utolsó viadalt. Miközben egyes játékosok úgy érzékelik, hogy ezzel az elnökasszony végső bizonyítékát adja annak, hogy nem különb Snownál, legalább két elem cáfolja ezt a gondolatot. Egyrészt: ez még mindig kevesebb áldozatot jelent, mint a Kapitólium teljes politikai elitjének lefejezése. Másrészt – és ez a lényegesebb – Coin szavazást rendel el a javaslatról: az érintettek határozhatják meg a döntést – és nincs okunk azt feltételezni, hogy az elnökasszony figyelmen kívül hagyná a szavazás eredményét, ha az nem az általa kívánt módon alakul. Snow rendszerében soha senki nem szavazott semmiről, míg az elnökasszony egyik első döntésével demokratikus elemeket vezet be a rendszerbe.

Katniss – személyes tragédiáján túl – azért nem látja pontosan a különbséget Snow rezsimje és a Tizenharmadik Körzet között, mert összekeveri a célokat és az eszközöket. A demokráciák és a zsarnokságok nem abban különböznek egymástól, hogy milyen eszközöket alkalmaznak. Hadseregre, propagandára és adott esetben politikai manipulációra a demokráciában is van példa. Egy demokratikus politikai rendszer jobbára igyekszik kevésbé kegyetlen eszközöket használni háború idején is, mint egy zsarnoki, ám a fegyveres konfliktus mindig áldozatokkal jár. Hasonló a helyzet a propagandával is. Nem a propaganda használata, a lakosság manipulációjának kísérlete határozza meg egy rendszer milyenségét. Katniss mintha nem venné észre, hogy míg a Kapitólium propagandája hazugságokon nyugodott és a félelmet igyekezett közvetíteni, addig a 13-as Körzet kommunikációja e félelem legyőzéséről, a lázadás lehetséges voltáról szól – és alapvetően az igazságot próbálja eladni.

Mindez azért fontos, mert a morális ekvivalencia feltételezése zsarnoki és nem zsarnoki rendszerek között pusztán az eszközök hasonlósága okán a diktátorok fegyvere. Nem szabad elfelejteni: Katniss végső döntése Coin meggyilkolásáról Snow közvetlen manipulációjának eredménye. A kortárs politikai gondolkodásban is találunk példát arra a felfogásra, hogy a nácik és ellenfeleik, a nyugati szövetségesek egyaránt háborús bűnösök voltak – hiszen míg a nácik elkövették tömegmészárlásaikat, a szövetségesek is bombáztak civileket. Ez a gondolkodás azonban torz és jellemzően revizionista: a náci bűnök relativizálását szolgálja. A szövetségesek ugyanis a történelem legkegyetlenebb rendszerének legyőzése érdekében használtak esetenként kegyetlen eszközöket. Nem minden döntésük volt helyes és biztosan sor került indokolatlan kegyetlenségre is. Ez azonban nem feledtetheti: Winston Churchill és Theodore Roosevelt döntései végig a nácik legyőzését, a zsarnokság megsemmisítését, egy szabadabb és demokratikusabb Európa megteremtését szolgálták – és ez is lett győzelmük eredménye. Lehet és érdemes is vitatni, indokolt volt-e a kapitóliumi gyermekek bombázása; hogy nem lehetett volna-e másként is elérni Snow bukását. Ám egyenlőséget tenni a két rendszer között biztosan nem lehet. Miközben érthető, hogy Katniss – aki végig testvére megvédését tekinti elsődleges céljának – Primrose halála után nem lát különbséget a két vezető között.

Lázadás és demokrácia: Az éhezők viadalának politikai tanulságai

Az éhezők viadala nem törekszik arra, hogy vidám, felemelő alkotás legyen. Éppen ezáltal hozott újat a science fiction univerzumok történetébe, hogy esendő, gyarló, hibázó szereplők küzdelmét látjuk nem csak egymással, de a körülményekkel szemben is. A trilógia lezárása is ebbe a keretbe illeszkedik: azt igyekszik sugallni, hogy a lázadás győzelme ambivalens eredmény; hogy a világban nincsenek abszolút jó szereplők – miközben abszolút gonoszakat sem találhatunk.

A lezárás hangulata azonban nem feledtetheti, hogy az eredmény valójában a lázadás sikere, egy zsarnokság bukása és egy sokkal jobb – ha nem is tökéletes – politikai rendszer létrehozása lett. Katniss a trilógia végére cinikusabb lesz, mint ami indokolt lenne. Mindez emberileg teljesen érthető: két aréna túlélése, egy kegyetlen háború majd testvérének elvesztése után nem várhatjuk, hogy boldogan fogadja Snow elnök bukását.

Ám Panem lakói számára a végső kimenetel indokolja az addig meghozott áldozatokat. Ha valaki tökéletességet és morális kikezdhetetlenséget vár egy politikai rendszertől, mindig csalódnia fog. Ám ha tökéletesség helyett megelégszik egy „jó” megoldással, a lázadás sikerét éljenezni fogja. Az éhezők viadala trilógia eseményei egy kegyetlen küzdelemsorozat végét, egy diktátor bukását, tizenegy körzet felszabadulását hozták, bizonyítva, hogy a lázadásnak igenis volt értelme. Lehet, hogy Katniss utólag majd úgy ítéli meg, ő személyesen többet vesztett, mint nyert a küzdelmekben. Ám Panem lakói örökké hálásak lehetnek neki: áldozatai egy jobb kor eljövetelét segítették. Az éhezők viadalának világában nem egy keserű, hanem egy hősies, bátor és végső soron győzelmet arató fiatal lányként emlékeznek majd rá.

III. A FŰSZER ÉS MÁS SEMMI

A Galaxis a forradalom előtt

Képzeljünk el egy galaxist, ami a kizsákmányolásra, a félelemre és a nyers erőszakra épül.

A galaxis legfontosabb nyersanyaga – a fűszer – birtoklóinak óriási hatalmat ad. Aki e nyersanyag bányászatát irányítja, dúsgazdag lesz, hiszen e fűszerre mindenkinek szüksége van. Nagy mennyiségben használják intergalaktikus közlekedésre; fűszer nélkül a galaxis bolygói egymástól elszigetelve élnének. A fűszer teremti meg az utazás, a kereskedelem lehetőségét; általa tudnak távoli civilizációk kapcsolatban kerülni egymással. A galaxis gazdasága a fűszerre épül; nemcsak a kereskedelemhez, de a háborúhoz – hadihajókhoz, járművekhez – is fűszerre van szükség.

A fűszer hatalmat ad birtoklóinak. Ám kizárólag egyetlen egy kietlen, sivatagos bolygón – a Dűnén – lehet bányászni.

Mivel a fűszer a galaxis gazdaságának alapja, minden politikai szereplő arra törekszik, hogy minél többet szerezzen belőle. Ennek legegyszerűbb módja, ha sikerül megszerezni a forrás feletti hatalmat. Aki képes meghódítani, majd ellenőrizni a Dűne bolygót – vagy másik nevén Arrakist –, korlátlan hozzáférést szerez. Nem véletlen, hogy a galaxis versengő politikai hatalmai folyamatos háborúkat vívnak érte. Aki a Dűnét uralja, a fűszert is birtokolja – aki pedig a fűszert birtokolja, a galaxist is irányíthatja.

Talán a hatalmas távolságok vagy egy korábbi, rossz időszak sötét emléke, esetleg az egyetlen nyersanyag köré szerveződött gazdaság az oka, de a galaxis politikai hatalmai megrekedtek egy félig feudális rendszerben. Nem demokratikusan választott kormányok, még csak nem is nemzetek, hanem öröklésen alapuló dinasztiák uralják a galaxist. A hatalom forrása nem a nép, hanem a fűszer – a fűszerkészleteket pedig különböző, eredetüket több ezer évre visszavezető családok birtokolják. Ahogyan annak idején a Földön, az ipari forradalom és a felvilágosodás előtt, e dinasztiák is különbözőek: vannak kegyetlenebbek és olyanok, amelyek jobban törődnek alattvalóikkal. Felvilágosult, liberális és konzervatív családok versengenek egymással. Bár morális alapállásuk különbözik, céljuk ugyanaz: minél több fűszert szerezni. Hasonlítanak abban is, hogy a népre csak alattvalóként tekintenek – s bár vannak „jó” és „rossz” uralkodók, alattvalóiknak hatalmat egyikőjük sem ad.

A fűszer birtoklása rendkívül erőssé teszi ezeket a dinasztiákat. Mivel a katonai hatalom alapja is a fűszer – nélküle eleve nem lehet bolygókon átívelő hadműveleteket végrehajtani –, a feudális uralkodóknak nem kell attól tartaniuk, hogy a nép fellázad ellenük. Részben azért, mert az átlagemberek is használják a fűszert – megvonásának lehetősége a legfontosabb elrettentő fegyver a dinasztiák kezében. Ám ha a nép valamilyen módon le is tudna mondani a fűszerről, a dinasztiák jól felszerelt zsoldoshadseregei pillanatokon belül levernének bármilyen lázadást.

A nép így alávetettségben él – jobban vagy rosszabbul, dinasztiáktól függően, ám teljesen kiszolgáltatva az uralkodó osztálynak. Mindez oda is vezet, hogy az uralkodó osztály, mivel nem kell lázadástól tartania, felfoghatatlan luxuskörülmények között él – miközben az emberek többsége nyomorog. A társadalmi hovatartozás jórészt a születési körülményeken múlik; ha valaki arisztokratának születik, elképesztő gazdagságban éli majd le életét. Mindenki más pedig csak abban reménykedhet, hogy az uralkodó osztály kiszolgálása révén jut előbbre. Ha valamilyen speciális szaktudással rendelkezik, kiemelkedhet a tengődő tömegek közül – ám soha nem értheti el a galaxis irányítóinak szintjét.

Sehol nem olyan nyilvánvaló az uralkodók és alávetettek közötti különbség, mint a Dűnén. A bolygót a galaxis más részéből érkező dinasztiák irányítják. Hatalmas palotáikban semmit nem érezni a meleg, sivatagos bolygó barátságtalan klímájából. Mivel a Dűne bolygón soha nem esik az eső, a víz a legnagyobb kincs – olyannyira, hogy a „vízárusok” a bolygó fővárosának előkelői. Vizet persze csak az alattvalóknak kell vásárolni. Az uralkodó dinasztia palotáiban szökőkutak és vízfaló ültetvényes kertek is vannak.

A főváros lakói és az uralkodók szolgái még mindig jobb körülmények között élnek, mint az őslakos fremenek. E nomád nép a sivatag kegyetlen körülményei között próbál túlélni. Miközben a fűszer az ő sivatagukból érkezik, a fűszert az idegen dinasztiák egészen egyszerűen elveszik tőlük – anélkül, hogy ezért bármilyen kompenzációt adnának.

Persze az uralkodó dinasztiák élete sem problémamentes. Bár lázadástól nem kell tartaniuk, annál nagyobb veszélyt jelentenek a rivális csoportok. A fűszerre minden, aktuálisan uralkodó családnak szüksége van, mert folyamatosan támadásra készül: monopóliumukat a többi család igyekszik megszerezni. A nagy dinasztiák hidegháborúban állnak egymással; a gyilkossági kísérletek, merényletek, mérgezések az arisztokrata élet velejárói. E szövevényes és intrikus világot pedig egy gyenge császári hatalom próbálja – kevés sikerrel – kordában tartani.

Mindebből az egyszerű alattvalók semmit sem éreznek. Számukra nem a dinasztiák harcai, hanem a mindennapi élet nehézségei jelentik a fő kihívást. Nem véletlen, hogy sokan tekintenek a fennálló rendszerre kritikusan. Szerte a galaxisban megjelentek olyan vallások, amelyek a hatalmi viszonyok teljes felforgatását ígérik; egy messiás eljövetelét, aki, legyőzve a „hatalmasokat”, morális alapú hatalmat hoz létre, elszámoltatja a korábbi uralkodó osztályokat és a nép kezébe adja a hatalmat.

Kevesen vannak, akik elhiszik, hogy erre valóban sor kerülhet.

Ám senki nincs, aki vitatná, hogy egy ilyen messiás eljövetele javítana az emberek életkörülményein, és jobb hellyé tenné a galaxist.

A Dűne-sorozat az ő tévedésükről szól. Arról, hogy egy korrupt, romlott és egyenlőtlen rendszernél is létezik rosszabb – a teljes zsarnokság állapota.

A Dűne-sorozat: rossz politikai rendszerből a még rosszabb felé

A Dűne—sorozatra ritkán tekintünk úgy, mint egy zsarnokság kialakulásának történetére. Ha a zsarnokság kifejezés egyáltalán felmerül, rendszerint a regény kezdetén fennálló állapotok leírására szolgál. A gazdag és befolyásos családok versengése, a gyenge, de mégis erőszakos császári hatalom és a kizsákmányolás zsarnokinak tűnhet a galaxis lakói számára. Mindezt azonban legfeljebb azért gondolják így, mert nem ismerhetik az alternatívát: azt a politikai rendszert, ami egy sikeres forradalom után, Paul Atreides unokája, II. Leto alatt létrejön majd.

Az első, A Dűne – a legismertebb Dűne-könyv – kiindulópontjául nem a versengő politikai elvek küzdelme szolgál. A kiindulópont két család, a Harkonnenek és az Atreidesek küzdelme; míg a Harkonnenek brutálisak, szadisták és kizsákmányolják alattvalóikat – különösen a Dűne bolygó lakóit, a fremeneket –, az Atreideseket morálisan jó szempontok vezérlik: figyelnek alattvalóikra, a fűszerkitermelés során igyekeznek a helyi lakosok érdekeit figyelembe venni, és nem csak a profit érdekli őket. Mivel a Harkonnenek a könyv elején aljas módszerekkel majdnem teljesen kiirtják az Atreides családot, az életben maradó örökös, Paul Atreides, ha katonai erőhöz akar jutni, az őslakosokra építve kell lázadást szerveznie. A lázadás sikere a Harkonnenek bukását és egy másik dinasztia, az Atreidesek győzelmét hozza. A jó és a rossz küzd egymással, ahol a „jókat” Paul Atreides, a gonoszokat a szadista Harkonnen báró testesíti meg.

A két család morális alapállása eltér ugyan egymástól – ám irányítási módszereikben sokkal több a közös vonás, mint azt bármelyikük beismerné. Lehet, hogy az Atreidesek kedvesebbek, a Harkonnenek gonoszabbak, ám ez saját belátásuk okán van így. Amikor a család vezetője meghal, az öröklés automatikus. Sőt: a családok saját területükön abszolút hatalmat gyakorolnak; semmilyen alkotmányos kontroll nincs felettük. A Harkonnenek uralmának végét és az Atreidesek hatalomra kerülését a legtöbb közember úgy élheti meg, mint amikor a középkorban egy rossz királyt egy jó király váltott: a rendszer sokkal jobb és elviselhetőbb lett, de a közemberek jogai és lehetőségei nem bővültek érdemben.

A Dűne-sorozat azonban nem ért véget az első könyvvel. A következő könyvekben az Atreides család egyre inkább egyeduralmat épít ki. A morális alapok nem változnak; továbbra is az Atreides-család jelenik meg „jó” szereplőként – ha árnyaltabban is –, míg ellenfeleik a regények narratívái szerinti gonoszak. Ám az újabb Atreides generációk már nem a régi rendszerben szocializálódtak; nem a családok közötti versengés, hanem az Atreides-hatalom megkérdőjelezhetetlensége az alapélményük.

Az Atreidesek uralma nagyon gyorsan válik egyszemélyi zsarnoksággá – amit csak fokoz az új hatalom ideologikus jellege. Az Atreidesek hatalmuk megszilárdítása érdekében lassan minden, a korábbi rendben releváns szereplővel leszámolnak. Ennek eszköze a galaktikus dzsihád. A fremen seregek kirajzanak a galaxis egészébe, és minden ellenállást felszámolnak ‒ az új rend megteremtése a régi rend teljes megsemmisitésével jár. Szemben egyik vagy másik dinasztia uralmával, ami korlátozott módon szólt bele a mindannapi életbe, a dzsihád mindenkit érint. Az Atreidesek totális uralmat hoznak létre: az életkörülmények egészét szabályozni igyekeznek. II. Leto Atreides, a Dűne „istencsászára” megszünteti a galaxis fűszerellátását, átideologizálja a társadalom egészét, és – jövőbe látási képessége segítségével – minden fenyegetéssel már azelőtt leszámol, hogy az manifesztálódna. A galaxis visszafejlődik, a személyi szabadság csökken és a totális elnyomás fokozódik. A galaxis lakóinak többsége számára II. Leto uralma összehasonlíthatatlanul rosszabb, mint amilyen a korábbi Corrino-időszak, vagyis a császári Ház uralkodása alatt volt.

Mindez nemcsak a Dűne univerzumában van így. A történelem tele van olyan helyzetekkel, amikor egy tökéletlen, de a verseny elemeit tartalmazó zsarnokságot egy lelkesítő forradalom után egy totális diktatúra vált fel. Ez történt a francia forradalom idején: a korábbi korrupt királyságot először egy demokratikus forradalmi rendszer – később azonban a jakobinus diktatúra váltotta fel. Még híresebb példa az orosz kommunista forradalom. A cári Oroszország kegyetlen, elmaradott és igazságtalan rendszer volt – ahol azonban olyan írók alkothattak, mint Lev Tolsztoj vagy Alekszandr Puskin, hogy másokat ne is említsünk. A cári hatalom bukása egy pillanatnyi kegyelmi állapotot jelentett – ami azonban rövid idő alatt Lenin, majd Sztálin diktatúrájához vezetett. Bármilyen rossz is volt az oroszok élete a cár alatt, Sztálin sokkal rosszabbá tette.

A Dűne-sorozat története nagyon hasonlít a fentiekhez: arról szól, hogyan alakul ki látszólag nemes célokból, a korábbi, korrupt és igazságtalan rendszer felszámolásának igényéből egy új diktatúra.

Versengő házak, gyenge császár: Hatalmi viszonyok az Atreides-forradalom előtti galaxisban

Az a politikai rendszer, amivel a Dűne-sorozat első könyvének kezdetén találkozunk, egy, a hatalommegosztás elveit részben tartalmazó, oligarchikus császárság, ahol a legfőbb hatalmat a gazdag dinasztiák gyakorolják. Ez a politikai rendszer leginkább az európai középkor egyes országaira emlékeztet: a legközelebbi analógia a Német-római Birodalom – de hasonló politikai rendszert mutat be George R. R. Martin A tűz és jég dala című fantasyjéből készült televíziós sorozat, a Trónok harca is.

Amikor középkori politikai rendszerekre gondolunk, nagyon gyakran abszolút monarchiákat képzelünk el. Mátyás király, a Habsburg uralkodók vagy VIII. Henrik jut eszünkbe – erős és gyakran kompetens uralkodók, akik országukon belül szinte megkérdőjelezhetetlen hatalmat gyakoroltak. Minden magyar kisgyermek találkozhatott az álruhás Mátyás király történetével, aki otthagyva királyi palotáját a „nép” közé megy, és megbünteti a földesurakat, ha azok kegyetlenül bánnak a szegény emberekkel. Modern politikatudományi terminológiával úgy mondanánk, hogy a király először törvényeket hoz – amelyek megvédik a szegény embereket a földesuraktól –, majd a végrehajtó hatalmat gyakorolja, vagyis személyesen szerez tudást arról, hogyan bánnak a földesurak a néppel. Amikor – álruhában – azt észleli, hogy nem tartják be a királyi parancsot, felfedi magát és igazságot szolgáltat: börtönbe veti vagy lefejezi a földesurat. Ez az abszolút monarchiák logikája: a király egyszemélyben törvényeket hoz, végrehajt és igazságot is szolgáltat. Ha a király jó szándékú, és igyekszik a nép érdekeit szem előtt tartani, ez a politikai rendszer igazságos is lehet. Ám könnyen vissza is lehet élni ezzel a hatalommal: ha a király maga nem az igazságosság szempontjait tekinti elsődlegesnek, a rendszer zsarnokivá válhat.

A Dűne politikai rendszere azonban – legalábbis a könyvsorozat elején – nem ilyen. A császárnak nincs joga álruhában megbüntetni a hatalmát el nem ismerő, vagy kegyetlenkedő házakat; nem léphet fel nyíltan politikai ellenfeleivel szemben. A császár ennél sokkal gyengébb – körülményei emlékeztetnek a rózsák háborújának Angliájára vagy éppen a Trónok harcában a gyenge királyi hatalomra. A legjobb analógia azonban a Német-római Birodalom.

A Német-római Birodalom papíron a középkori Európa legnagyobb országa volt – ám éppen az egységesség hiánya és a széttagoltság okán sokkal inkább volt más hatalmak prédája. Több száz kisebb-nagyobb politikai egységből állt: városállamok, parányi hercegségek és erősebb királyságok alkották ezt a heterogén politikai alakulatot. A birodalom egyes részei alig hasonlítottak egymásra: a militarista porosz királyság, a fejlett, kereskedelemmel foglalkozó Hanza-városállamok és a katolikus érsekségek kevés szempontból hasonlítottak egymásra. A legfontosabb politikai szereplői a választófejedelmek voltak: ők heten döntötték el, ki legyen a császár. Köztük a kölni érsek, a cseh majd később a bajor király nagyobb hatalmat gyakoroltak, mint a névleg felettük álló császárok. A Birodalom olyannyira nem volt egységes, hogy részei egymással háborúkat is vívtak – ezek közül leghíresebb a harmincéves háború, ami a Birodalom katolikus és protestáns részeit fordította egymással szembe.

A Dűne galaxisának politikai rendszere hasonló logikára épült. A hatalom alapvetően három típusú szereplő között oszlott meg: a nagy házak, a császár és a különböző rendek.

A nagy házak eredete évszázadokra nyúlik vissza. Örökletes, feudális dinasztiák, amik a saját területükön belül teljesen önállóan döntik el, hogyan kormányoznak. E dinasztiák jellemzően – ha nem is minden esetben – egy-egy bolygó felett gyakorolnak kontrollt, és gyakran valamilyen deklarált nemesi címmel is rendelkeznek: a gonosz Harkonnenek bárók, míg az Atreides család vezetője hercegi ranggal bír. A családok vezetői maguk döntenek örökösükről; abba beleszólása senki másnak nincs.

A Dűne legismertebb családja, az Atreides-ház jól példázzák a fent leírtakat. Az Atreides család ősi birtoka a földszerű Caladan bolygó: itt lakik a hercegi család egy elegáns palotában, szolgákkal és katonákkal körülvéve. A család megkérdőjelezhetetlen feje Leto Atreides herceg. A családban – és így a bolygón is – minden hatalom forrása a herceg; bár beosztottjai és katonai parancsnokai utasíthatják alárendeltjeiket, a herceg a rendelkezéseiket bármikor felülbírálhatja, hatalma korlátlan.

Amikor az Atreides család az Arrakis bolygóra költözik, a hercegnek – és kísérőinek – megmutatják az egyik fűszerkitermelő állomást. A herceg és kísérete speciális, kifejezetten az Arrakisra tervezett repülővel, „ornitopterrel” érkezik. Mikor világossá válik, hogy a fűszerkitermelést egy hatalmas féreg fenyegeti, a helyi katonai és kereskedelmi vezetők a korábbi gyakorlatot igyekeznek érvényesíteni: a kitermelést a legutolsó pillanatig folytatni kell, hiszen az első számú cél a család profitjának maximalizálása – akár emberi életek árán is. A helyszínen tartózkodó herceg azonnal felülírja ezt az utasítást, és saját ornitopterében menti ki az embereket. Vagyis a herceg azonnali és közvetlen hatalmat gyakorol beosztottjai felett, sőt, eseti döntésével megváltoztatja a korábban követett gyakorlatot ‒ modern terminológiával: törvényhozó és végrehajtó hatalmat gyakorol.

A hercegi udvar fontos tagja a herceg ágyasa, Lady Jessica. Jessica befolyásos szereplő – ám hatalmát kizárólag a herceggel fennálló viszonyának köszönheti, illetve annak, hogy ő a herceg örökösének édesanyja. Hatalma így informális és közvetett. Nem véletlen, hogy a hercegi udvar több tagja is féltékeny a kívülről érkezett ágyasra – aki ráadásul a herceg követői körében nem túlzottan népszerű „Bene Gesserit” rend tagja is. Kiszolgáltatottsága akkor válik világossá, amikor – a Harkonnenek ármánykodása következtében – gyanakodni kezdenek arra, hogy ő lehet az ellenséges dinasztia beépített ügynöke. Leto Atreides soha nem vette el Jessicát; politikai okokból kivárt, és azt tervezte, valamelyik befolyásos családban talál majd feleséget. Ahogyan a középkorban, a házasság a Dűne univerzumában sem szerelemről, hanem a dinasztiák közötti politikai szövetségekről szól.

A hercegen kívül egyetlen ember bír saját jogon autoritással: az örökös, Paul Atreides. A Dűne világában a vérségi kötelék a legerősebb, a hercegi udvartartás legalább annyira szól az örökös tanításáról és védelméről, mint a hercegi tanácsadásról. Paul későbbi herceggé válása olyannyira evidens, hogy amikor Leto meghal, Paul még az Arrakis sivatagában, száműzetésben is automatikusan kapja meg a hercegi címet. Pusztán a vérség okán – és a herceg korábbi döntésének megfelelően – a Ház vezetőjévé válik. Amikor Paul később találkozik korábbi Atreides alattvalókkal, ők magától értetődően követik a Ház új fejét.

Jellemző a feudális, arisztokratikus szemléletre, hogy a herceg és alattvalóinak szélesebb köre közötti kapcsolat nem derül ki a könyvből: a nép a kormányzás tárgya, de közvetlenül nem része a cselekménynek.

Minden erénye ellenére, ettől a szemlélettől az egyébként felvilágosult Leto sem tudott szabadulni. Amikor Arrakisra érkezik és először szembesül a helyi őslakosokkal, a fremenekkel, caladani reflexei jönnek elő: elsősorban erőforrásként tekint rájuk. Leto kifejti, ahogyan az Atreidesek a Caladan bolygón a légierőre építették katonai fölényüket, az Arrakison „sivatagi erőt” kell létesíteniük. A herceg alighanem azt gondolja, ez a szemlélet komoly, pozitív változást jelent majd a fremenek számára: végülis elődei, a Harkonnenek vadászták az őslakosokat – ehhez képest hadsereget szervezni belőlük kétségtelen előrelépés. A fremenek azonban – mint később kiderül – nem a galaxis dinasztiái közötti harcban kívánnak ágyútöltelék lenni, hanem önrendelkezésre vágynak, arra, hogy saját bolygójuk sorsát ők határozhassák meg. Paul Atreides sikereinek egyik oka az lesz, hogy felismeri mindezt, s nem kiaknázandó erőforrásként tekint a fremenekre,

Minden morális különbség dacára a gonosz Harkonnen-ház felépítése nem különbözik érdemben az Atreidesektől. A család feje és megkérdőjelezhetetlen vezetője Vladimir Harkonnen báró. Hatalma hasonlóan korlátlan, mint Leto Atreidesé – csak éppen más célokra használja: politikai machinációi mellett személyes, szadista igényeinek kielégítésére. Harkonnen bárónak – ismereteink szerint – nincs ágyasa, van viszont két potenciális örököse is: Glossu Rabban és Feyd-Rautha Harkonnen. Bár a Harkonnenek intrikusabb természete a családon belüli viszonyokban is megmutatkozik, kifelé a dinasztia egységes képet mutat, és az Atreidesekkel szemben is egységesen lép fel.

*

Akárcsak a középkor nemesi családjai, a Dűne Nagy Házai is folyamatos konfliktusban állnak egymással, ha azonban a központi hatalommal szembeni fellépésről van szó, képesek egységes frontot is felmutatni. A nagy házak két, az egész galaxist behálózó intézményen keresztül fejtik ki befolyásukat. Az első a „Landsraad”, amely a nagy házak egyfajta tanácsaként működik, s valamennyi dinasztia képviselteti magát benne. A Landsraad működésének logikája kettős. Egyrészt az a felismerés hozta létre, hogy a császár maga erősebb bármelyik háznál – ám nem erősebb, mint a nagy házak együttesen. Ezért a Landsraad egyik funkciója a kollektív védelem: ha a császár megpróbálná megsemmisíteni az egyik nagy házat, a Landsraad valamennyi tagja kötelezve lenne a császárral szembeni fellépésre. E jogosítvány „eredetijét” is megtaláljuk a középkorban, ahol a nemesek sok országban kiharcolták maguknak az ún. „ellenállási jogot”: azt a lehetőséget, hogy az uralkodó nem megfelelő magatartása esetén fellázadjanak ellene. Az angol Magna Charta Libertatum vagy a magyar Aranybulla e jogok rögzítése miatt lett méltán híres.

Az esetlegesen zsarnokivá váló uralkodóval szembeni fellépés alapfeltétele, hogy a nagy házak közötti viták ne lehetetlenítsék el a közös fellépést. Éppen ezért a Landsraad másik funkciója a nagy házak közötti viták keretek között tartása: a „Landsraad Nagytanácsa” önt a házak közötti vitás kérdésekben. A Landsraad a felelős két ősi szabály betartatásáért. Az egyik a „Nagy Egyezmény”: a szabály, amelynek értelmében egyetlen Ház sem alkalmaz nukleáris fegyvert egy másik Házzal szemben. A másik a nyílt háború tilalma: egyetlen Ház sem folytat nyílt konfliktust egy másik Ház ellen. Az orgyilkosság, a vérbosszú megengedett – ám egyes Házak felszámolási kísérlete nem. A Landsraad azonban végső soron egy egyeztető szerv: nem rendelkezik hadsereggel. Erejét csak a résztvevő Házak ereje adja; döntéseinek érvényt szerezni csak akkor tud, ha a résztvevő Házak többsége e döntések érvényesítése érdekében tesz is valamit. Éppen ezért a Landsraad tényleges tevékenysége mindig a hatalmi erőviszonyok függvénye. A galaxis politikai rendszerének bukása többek között azért is következett be, mert a Landsraadon belüli, illetve a Landsraad és a császár közötti kényes egyensúly felborult.

A Nagy Házak legitimációjának alapja a származás, hatalmuk azonban a gazdasági erőforrásoktól függ. Ezt a Nagy Házak másik szervezetük, a „KHAFT – Kereskedelmi Házak Általános Fejlesztő Tanácsa” – segítségével gyakorolják. A KHAFT a galaxis legfontosabb gazdasági szereplője, adót szed minden, a galaxisban lebonyolított üzlet után – beleértve a császári felségterületeken létrejövő tranzakciókat is. A KHAFT igazgatótanácsába a Nagy Házak hűbérbirtokaiknak megfelelő szavazatot kapnak – a legerősebb Házak így a KHAFT-on keresztül is befolyásolják a kisebb házakat.

*

A Nagy Házak kollektív hatalmát látva nem meglepő, hogy az univerzumot névlegesen uraló császár nem tudja akaratát maradéktalanul érvényesíteni. A császári hatalom a Nagy Házak közötti sajátos egyensúlyon és a császár politikai manőverezési képességén múlik. A császár és a Corrino dinasztia erősebb bármelyek Nagy Háznál, éppen ezért tömörülnek ez utóbbiak védelmi szövetségbe. A császár fontos jogosítványokkal rendelkezik, például ő határozhatja meg, ki kapja meg a fűszerkitermelési monopóliumot. A Dűne messiása című könyvben leírt eseményeket voltaképpen egy császári döntés, a fűszerkereskedelmi monopóliumnak az Atreideseknek történő átadása katalizálja.

A „padishah császár” – a kifejezés perzsa eredetű és szó szerint a „sah-ok sah-ját” jelenti – hatalma négy forrásból ered. Az első a formális pozíció. Mint az ismert univerzum ura, a császár a galaxis első számú vezetője; névleg valamennyi Nagy Ház az alárendeltje. Még, ha e jogosítvány elsősorban szimbolikus jelentőséggel bír is, legitimációt és tekintélyt biztosít a császárnak. Sokkal fontosabb azonban a második elem. A császár képzi ki és tartja irányítása alatt a birodalom elithadseregét, a „sardaukar” alakulatokat. A sardaukarok csak a Corrino-háznak felelnek; lojalitásuk megkérdőjelezhetetlen, katonai erejük pedig példátlan. A sardaukaroktól az egész univerzumban tartanak; egyetlen légiónyi sardaukar hadosztály a Nagy Házak egész hadseregét képes megsemmisíteni. A sardaukarok erejének pontos titka ismeretlen. A leggyakoribb nézet szerint a kegyetlen kiképzés és a maximális fegyelem a felelős sikereikért. A császár speciális viszonyt ápol a Bene Gesserit renddel: e titkos szervezet jellemzően a császári hatalom feltétlen támogatója, és figyelmezteti az uralkodót a rá leselkedő veszélyekre. Végül, az uralkodó – közvetlenül ellenőrzött hűbérbirtokain keresztül – a Nagy Házak szervezeteibe is beleszólást nyer.

Mindkét fél érdeke a közvetlen konfrontáció elkerülése: egyetlen Nagy Ház sem szeretne az uralkodó sardaukar alakulatainak céltáblájává válni – ám a császár sem engedheti meg magának, hogy erőszakos vagy diktatórikus törekvéseivel kihívja maga ellen a Nagy Házak szövetségét. Ez a rendszer a kompetitív oligarchia politikai rendszere: gyenge, de létező központi hatalom, ami névleges kontrollt gyakorol az egymással is versengő arisztokrácia tagjai felett.

*

E hatalmi rendszert egészítik ki az egész univerzumra kiterjedő, ám jellemzően csak bizonyos területen aktív rendek. E rendek létrejöttének oka az univerzum történetében rejlik. Valamikor az idők hajnalán az emberiség által teremtett gondolkodó gépek megkísérelték megsemmisíteni létrehozóikat. Az emberiség túlélte a támadást, ám az ezt követő időszak egyik legfontosabb jellemzőjévé a gondolkodó gépek – vagyis a mesterséges intelligencia, sőt, bármilyen számítógép – teljes tilalma vált. A más science fiction világokban létező, számítógépek által támogatott folyamatokat a Dűne—sorozatban genetikai manipuláció által létrehozott emberek (a „mentátok”) segítségével hajtják végre.

A rendek közül legfontosabb az „Űrliga”. A Liga erejét az intergalaktikus kereskedelem feletti monopóliuma biztosítja. A Liga genetikailag módosított navigátorai a fűszerfogyasztásnak köszönhetően látják a jövőt – így képesek a Liga hajóit bolygók között elmozgatni, „mozgás nélkül utazni”. A Liga navigátorainak szolgálatai nélkül lebénulna a galaxis kereskedelme, a bolygók elszigetelődnének egymástól. A Liga a szolgálataiért hatalmas fűszerszállítmányokat kér – ezért nincs sok barátja a Nagy Házak között, akik ezzel együtt kiszolgáltatottak a szervezetnek. Nem csak a mindennapi kereskedelemhez, hanem a háborúhoz is szükség van a Ligára: csak az ő hajóik tudják szállítani a harcoló csapatokat. Ugyanakkor a Ligának nincs saját hadserege, ezért szigorú semlegességet tart fenn. Mint annyi más területen, a galaxis békéje a Liga vonatkozásában is az antagonisztikus szereplők közötti törékeny egyensúly fennmaradásán múlik.

Ahogy minden Nagy Ház támaszkodik az elméletileg semleges Ligára, úgy számítanak a Bene Gesserit-tanácsadók és a mentátok szolgálataira is. A Bene Gesserit rend és a mentátok Frank Herbert legizgalmasabb innovációi közé tartoznak: szemben a Nagy Házak és a császár közötti egyensúllyal – aminek mintái jól ismertek az európai középkor politikai rendszereiből –, a Bene Gesserit és a mentátok (részletesebben ld. később) valós előzmény nélküli szervezetek.

A Bene Gesserit rend egy kizárólag nőkből álló titkos társaság. A rend célja egy emberfeletti képességekkel rendelkező, a jövőt látó „Kwisatz Haderach” létrehozása. A Bene Gesseritek meggyőződése szerint az emberiség jövőjét egy ilyen „szuperember” létrehozása biztosíthatja. Ennek érdekében a rend évezredeken át tartó genetikai programot működtet, s a vérvonalak kombinálásával igyekszik elérni az univerzumban létező természetfeletti képességek kombinálását. Maguk a rendtagok – ún. „Tisztelendő Anyák” – is rendelkeznek különleges képességekkel, politikai szempontból legfontosabb ezek közül, hogy meg tudják különböztetni az igazmondást a hazugságtól. Az univerzumban létező komplex politikai viszonyok között ez a képesség nagyon értékes – éppen ezért minden Nagy Ház és a császár is törekszik rá, hogy tanácsadói között Tisztelendő Anyák is legyenek. A Tisztelendő Anyák semlegesnek mutatják magukat a különböző szereplők közötti vitákban – ám eközben saját törekvéseiket, például a Kwisatz Haderach létrehozását tartják szem előtt. A rend a tagjaitól szigorú fegyelmet vár el, és hierarchikusan, szinte katonai szigorral működik.

A Bene Gesserit az egyik legbölcsebb és – a későbbi könyvekben – az Atreideseken kívül, morálisan a legpozitívabb célok érdekében tevékenykedő szereplő a Dűne-sorozat univerzumában. Tagjai tudják, hogy pusztán a „szuperember” megszületése nem biztosítaná, hogy programjuk eredményeképpen ténylegesen uralni tudják az univerzumot, ahogyan azzal is tisztában vannak, hogy ennek eljöveteléig ők is kiszolgáltatottak. Éppen ezért a rend tagjai a galaxis bolygóin elterjesztenek különböző vallásokat és rituálékat, amelyek két elemben hasonlítanak egymásra: megkövetelik a Tisztelendő Anyák különleges megbecsülését, és felkészítik a társadalmakat egy „messiás” érkezésére.

A Bene Gesserit így egyszerre vallási szervezet, titkos társaság, politikai szereplő és „társadalomtervező” rend. A rend egyik legérdekesebb vonása, hogy miközben eszközei manipulatívak, ígért messiását – és a vallási rituálékat – tudatos tervezés eredményeképpen igyekszik a mit sem sejtő társadalmakra erőltetni, a végeredmény, a messiás tényleg eljön. A Kwisatz Haderach ugyanis valóban szuperember, természetfeletti képessegeit nem a Bene Gesserit találta ki – ám a vérvonalak kombinációjával mégis a rend hozza létre, hogy aztán maga is áldozatul essen saját teremtményének.

A mentátok leginkább „emberi számítógépként” írhatók le: speciálisan képzett, emberfeletti kognitív képességekkel rendelkező emberek, akik villámgyorsan futtatnak le számításokat, és képesek a bonyolult matematikai és statisztikai műveletek alapján forgatókönyveket alkotni. A mentátok elemzik az adatokat, előre jelzik a várható fejleményeket, és tanácsokat adnak a lehetőségek legmegfelelőbb kihasználására. Napjaink legjobb szoftvereinek és legjobb elemzőinek kombinációját nyújtják. Ellentétben a Liga navigátoraival vagy a Bene Gesserit-tagokkal, nem genetikai manipuláció, hanem kemény felkészülés eredményeképp tesznek szert képességeikre.

A mentátok koncepciója hasonló logikára épül, mint Isaac Asimov „pszichohistóriája”: azon a feltételezésen alapszik, hogy pusztán matematikai képletek segítségével lehetséges a társadalmi-politikai folyamatok előrejelzése; hogy az emberi reakciók végső soron előre modellezhetők. Ellentétben azonban a Bene Gesserittel, akik látványos sikereket érnek el genetikai programjukkal, a mentátok végső soron kudarcot vallanak. Thufir Hawat nem képes azonosítani az Atreidesekre leselkedő veszélyt, és a Harkonnenek mentátja, Piter De Vries terve is kudarcot vall. Mindkét mentát esetében a véletlen tesz keresztbe számításaiknak, jól mutatva az „emberi számítógépek” korlátait.

Az Atreides-forradalom

Miért omlott össze egyetlen pillanat alatt a galaxis egész politikai rendszere? Hogyan volt képes Paul Atreides néhány hónap alatt egy tízezer éves politikai rendszer megdöntésére? Hogyan fordulhatott elő, hogy a Corrino-császárok uralta galaxis két generáción belül – galaktikus szempontból egy szemvillanás alatt – egyszemélyes zsarnoksággá alakult át? Hogyan vesztette el befolyását ez idő alatt minden korábbi politikai szereplő – az Atreides dinasztia kivételével?

Az egyszerű válasz az Arrakison zajló eseményekben rejlik. A történetet a Dűne-sorozat első könyve részletesen írja le. Miután az Atreidesek besétáltak a császár és a Harkonnenek által állított csapdába, a beépített áruló és a császári sardaukar seregek felszámolták az Atreidesek hatalmát. Ám a fiatal Paul Atreides megszökött, és az addig elnyomott fremenek hadsereggé szervezésével nem csak bosszút állt, de át is vette a teljes hatalmat Arrakis felett – megszerezve a fűszermonopóliumot. E monopólium birtokában központosította a hatalmat, a császár lányának feleségül vételével pedig legitimálta is azt, megnyitva az utat az Atreides-ház örökletes uralma felé.

Egy stabil politikai rendszer azonban nem omlott volna össze kártyavárként csak azért, mert egyetlen csatában legyőzik a császári seregeket. Az is szükséges volt hozzá, hogy a birodalmi szereplők, elsősorban maga a császár, de a Nagy Házak is elfogadják a Dűnén zajló események eredményét; hogy legitimnek ismerjék el az új politikai rendszert. Érdemes emlékezni rá: Paul Atreides sikerének pillanatában ugyan ellenőrizte a fűszertermelést – ám még léteztek a Nagy Házak az atomfegyvereikkel; a Corrino-dinasztia rendelkezésére álltak további sardaukar-egységek, és a Liga is visszautasíthatta volna az együttműködést. Ha a galaxis egésze konfrontációs stratégiára rendezkedik be, az Atreides-hatalom igencsak törékenynek bizonyulhatott volna.

Annak, hogy nem így alakult, az egyik fő oka az, hogy a galaxis hatalmi szerkezete eleve ezer sebből vérzett. A Dűne messiása eseményei részben e folyamat eredményei is voltak – részben tovább katalizálták azokat. A galaxist egyben tartó erők meglazultak; a fent részletezett, többszörösen kényes egyensúly a Dűne bolygón történt fejleményektől függetlenül is meggyengült, a hatalommegosztás stabilitása összeomlott.

E hatalommegosztás központi elemét a Nagy Házak és a császár közötti kiegyenlített erőviszonyok alkották. Ez az erőviszony azonban a regény kezdete előtt egyre inkább kezdett eltolódni. A közvetlen kiváltó ok az Atreides ház erősödése volt. A Dűne egyik paradoxona, hogy a család majdnem teljes megsemmisülését nem fokozatos gyengülése, hanem erősödése okozta. Leto Atreides ugyanis egyre népszerűbbé vált a Landsraad tanácsában – míg ellenfelei, a Harkonnenek egyre inkább támogatókat vesztettek. A kegyetlen Harkonnen-uralom a Dűne bolygón ugyanis nem tudott sikeres lenni; a folyamatos szabotázsakciók és Rabban Harkonnen inkompetenciája azt sugallják, hogy a Harkonnenek nem tudták az elvárt mennyiségű fűszert biztosítani a galaxis többi része számára. Miután Vladimir báró és Leto herceg ellenségeskedése közismert volt, a Harkonnenek gyengesége automatikusan is riválisaikat segítette.

A növekvő népszerűségen túl az Atreidesek harcászati törekvései is erősítették a Ház pozícióit. Az Atreidesek igyekeztek olyan hadsereget kifejleszteni, ami sikerrel vehetné fel a versenyt a császár sardaukar alakulataival. Az alapvetően defenzív célú fegyverkezést azonban a császár egyre inkább fenyegetésként értelmezte. Ha a hatalmi egyensúly alapja az, hogy a császári seregek bármikor bármelyik Háznál erősebbek, akkor ezen előny felszámolására tett kísérlet a hatalmi egyensúly tudatos átrendezésének szándékát mutatja. Bár ez a Dűne-sorozat kezdetén még csak az uralkodót aggasztotta, csak idő kérdése lett volna, hogy az egyre népszerűbb és egyre erősebb Atreides herceg más Házak körében is ellenérzéseket váltson ki.

Miközben az Atreides Ház egyre erősebbnek, a császár egyre gyengébbnek hat. IV. Shaddam, a Corrino-ház aktuális uralkodója félénk, bizalmatlan és óvatos uralkodó benyomását kelti, aki nem találta az eszközöket az Atreides-hatalom megfékezésére. A császár személy szerint alighanem szívesebben működött volna együtt Leto Atreidessel, mint a Harkonnenekkel – ám a császári presztízst túlságosan veszélyben érezte. IV. Shaddam eltökélte, hogy leszámol erősödő riválisával, mielőtt az komoly veszélyt jelentene rá.

Ebben a megközelítésben a Dűnén történt eseményeknek két felelősük van: IV. Shaddam és Leto Atreides. Előbbi úgy vélte, konvencionális eszközökkel nem tudná megállítani az Atreidesek erősödését. Nem bízott eléggé az évezredek óta működő rendszerben – így maga kezdte aláásni azt. Pontosan tudta, hogy közvetlenül nem támadhatja meg az Atreideseket – ezért közvetítőket keresett. Vladimir Harkonnen örült, hogy végre bosszút állhat – ám ennek lehetőségét nem ő teremtette meg.

Legalább ekkora felelősség terheli azonban Leto Atreidest is. Leto pontosan tudta, hogy a császár csapdát állít neki – több ízben el is mondta fiának és Jessicának is. Mégis úgy vélte, képes lesz azonosítani a fenyegetés konkrét formáját és leküzdeni azt. Minden pozitív tulajdonsága ellenére Leto Atreides sem tudott ellenállni a fűszer jelentette profit kísértésének: úgy vélte, túljárhat ellenfelei eszén. Fontos hangsúlyozni: Leto Atreidesnek nem kellett szükségképpen elfogadnia a megbízást; mondhatott volna nemet a császár ajánlatára. Ám a Harkonnenek után egy „jobb” Arrakis megteremtésének vágya, a realizálható profitok és a Ház tekintélyének lehetséges növelése túl nagy kísértésnek bizonyult. A herceg a hübrisz klasszikus bűnébe esett: jó szándéktól vezérelve túlbecsülte képességeit és lehetőségeit. Leto kompetens vezetőnek és tiszteletreméltó apának, de rossz politikusnak bizonyult.

A mindenki eszén túljárni igyekvő, intrikus Bene Gesserittel is ez történt. A Bene Gesserit rend évezredek óta manipulált uralkodókat és alávetetteket egyaránt – ám a kritikus pillanatban az ő számításaikba is hiba csúszott. A Kwisatz Haderach létrehozása minden más szempontot felülírt. Mivel a tervek szerint Leto lányának és a Harkonnen örökösnek a frigye hozta volna létre a szuperembert, a császári vérvonal jelentősége egyre kevésbé volt fontos. A Corrino-ház kezét a Bene Gesseritek a jelek szerint elengedték; nem figyelmeztették a császárt a rá leselkedő veszélyre. A rend közel érezte a győzelmet – ám éppen ezért már nem is foglalkozott a fennálló állapotok védelmével.

Nem tudni, a Bene Gesserit rend – amely tisztában lehetett a Corrino–Harkonnen-összejátszással – miért hagyta, hogy császári terv sikere és kudarca is veszélybe sodorja a rend fő célját. A legvalószínűbb magyarázat alighanem emberi: a rend felháborodott Lady Jessica döntésén, hogy – a vele szemben megfogalmazott elvárásokkal szemben – fiú örököst hozott létre. Ezt követően, akár irigységből, akár dühből, akár félelemből, a Bene Gesserit elengedte Jessica kezét, és legalábbis rezignáltan – ha nem is örömmel – fogadta Leto várható halálát.

A Dűne messiása eseményeinek idejére a galaktikus rend nem csak politikailag, de ideológiailag is meggyengült. A társadalom uralkodó normái a gondolkodó gépekkel szembeni küzdelem következményeként jöttek létre, ám az egyes intézmények pontos eredete a múlt homályába veszett – a történet kezdetére csak a nyers hatalmi érdek maradt. Intrikus, cselszövő és bizalmatlan hely a galaxis, ahol a nyers hatalmi-politikai érdeken túl semmilyen eszme vagy jövőkép nem mozgatja a szereplőket.

Ez az ideológiai kiüresedés a hanyatló birodalmak sajátja; az ókori Rómától kezdve Bizáncon át az egykori Szovjetunióig. Amikor a korábbi eszmék helyét a megszokás veszi át; amikor csak a hatalmi pozíciók ideológiamentes megőrzése az egyetlen cél, a birodalom napjai meg vannak számlálva. Paul Atreides támadása a rendszer egészével szemben nemcsak fizikai és politikai, de szellemi erejének is köszönhetően győzedelmeskedett. Paul nem csak egy más, hanem egy jobb galaxis képét tudta felmutatni. A fremenek lázadása egyrészt az Atreidesek győzelmét hozta – másrészt azonban valódi forradalmat jelentett.

*

A forradalmak lényege, hogy nem egyszerűen megváltoztatják a hatalmi rendszeren belüli erőviszonyokat, hanem teljesen új berendezkedést hoznak létre. A fremenek lázadása e tekintetben forradalom volt, mert a politikai erőviszonyok teljes átrendezését jelentette. A fremenek támogatásának megszerzése kulcsfontosságú volt Paul Atreides számára – ám e támogatás egyben a korábbi hatalmi harcok átalakulását is jelentette.

Az Atreidesek és a Harkonnenek közötti küzdelem egy hagyományos, dinasztikus konfliktus volt. A császár bevonása önmagában nem jelentette volna a konfliktus szükségszerű kiszélesedését: az uralkodó ugyanis mindent megtett, hogy szerepére ne derüljön fény. A Harkonnenek és az uralkodó közötti szövetség valójában nyílt titok volt a galaxis többi része számára. Azáltal, hogy az uralkodó nem nyíltan támad egy Nagy Ház ellen, elkerülhető volt a Landsraad bevonása: a Házak úgy tehettek, mintha nem vennék észre az álruhába öltöztetett császári sardaukar csapatokat. Ugyanakkor az üzenetet világos volt: ha valamelyik Ház túl erős lesz, a császár bosszújára számíthat. A Harkonneneknek szintén nem volt érdekük a császári részvétel reklámozása: nekik egyedül kellett volna győzelmet aratniuk ősi ellenségük felett.

A fremenekkel azonban egyik korábbi szereplő sem számolt: figyelmen kívül hagyták, hogy létezik egy olyan bázis, amire támaszkodva az ellenfeleik támadást intézhetnek ellenük. A korábbi, a rendszeren belüli dinasztikus ellentét, a fremenek bevonásával, a rendszer egészével szembeni lázadássá vált. Paul Atreides átalakulása Paul Muad’Dibbá többek között ezt szimbolizálta: a korábbi nemesi konfliktus „népi” felkeléssé változott, Paul pedig arisztokratából karizmatikus népvezérré lett. A fremen szokások elfogadása, fremen ágyas választása és a fremen hatalmi struktúrákon belüli működés is azt jelképezték, hogy Paul már nem elsősorban a dinasztikus sérelmek orvoslásáért száll harcba. A fremenek támogatásának „ára” a küzdelem dinasztikus jellegének rendszerellenessé alakítása volt.

Miért támogatták a fremenek Muad’Dibot? Mint megannyi forradalom esetén, itt is jelen voltak szimbolikus, ideológiai elemek – amelyek azonban legfeljebb kiegészítették a közösség politikai céljait. A fremenek bolygójának erőforrásait és lakóit folyamatosan kizsákmányolták, s e kizsákmányolásért nem egyik vagy másik dinasztia, hanem a galaktikus rend egésze volt felelős. Paul Muad’Dib így tehát a fremenek messiásaként jelent meg.

A Dűnebolygó univerzumában (ismereteink szerint) sehol nem volt jellemző, hogy egy bolygó sorsáról nem valamelyik dinasztia, hanem az őslakosok döntsenek. A változás persze nem ígért teljes demokratizációt: a fremenek elfogadták az Atreides-dinasztia örökletes elsőbbségét, míg az Atreidesek a fremenek céljainak képviseletét és hatalomba való részleges bevonásukat ígérték. Legalább ennyire fontos volt a fremenek másik ősi követelésének, a bolygó transzformálásának ígérete: az Atreidesek elkötelezték magukat egy olyan terraformációs program mellett, ami élhetőbb bolygóvá változtatja a Dűnét.

Az Atreides–fremen-szövetség misztikus, vallási köntösben jelent meg – ez azonban nem feledtetheti, hogy alapvetően a közös érdekeken alapult. A fremenek támogatásának ára volt, az Atreides Ház maga is átalakult a szövetség következtében: ha akart sem tudott volna több kompromisszumot kötni a régi rend híveivel.

Forradalomból zsarnokság

Bár Paul Atreides, alias Muad’Dib győzelme a régi politikai rendszer eltörlését hozta a radikális, forradalmi erők hatására – ám Paul maga nem volt igazi forradalmár. Bár megértette, hogy győzelme a régi rend megsemmisüléséhez vezet, nem állt készen egy teljesen új politikai rendszer létrehozására. Ehelyett kísérletet tett a korábbi és az új, forradalmi rendszer összeegyeztetésére, rövid uralkodása leginkább így írható le: egy galaktikus oligarchia kompromisszumkísérlete fremen forradalmi elképzelésekkel. Személyiségének ereje, különleges karizmája és a forradalom sikerében játszott személyes érdemei okán a rendszer egészen addig működőképes maradt, amíg Paul azt mozgatni tudta. Ám hatalomból való távozása után a kísérlet megbukott: a forradalom a zsarnokság irányába mozdult el.

Paul – A Dűne messiása című regényben – egy sodródó császár benyomását kelti, aki képtelen az általa felszabadított forradalmi energiákat megfékezni. Korlátozott egyeduralom kiépítésére törekszik: neveltetése és impulzusai révén idegenkedik a teljhatalomtól, és főleg a vallási alapon elkövetett atrocitásoktól. Egyeduralma már a kezdetben sokkal erősebb, mint bármelyik Corrino-császáré volt. A fűszermonopólium megszerzése és kombinálása a galaxis legerősebb hadseregével azt jelenti, hogy győzelmével a kompetitív oligarchia, az egymást kiegyensúlyozni törekvő erők galaxisa véget ér: a korábbi hatalmi központok mind alárendelődnek a császári hatalomnak. Ettől a ponttól kezdve a császári hatalom elméletileg korlátlan. Korlátai nem intézményeiből, hanem az uralkodó személyéből következnek.

Az új rend kettősége már születésének pillanatában jelentkezik. Paul a császár lányát, Irulant veszi el és teszi meg császárnővé – ezáltal a régi galaktikus renddel való kontinuitást igyekszik demonstrálni. Ezzel együtt nem hajlandó gyermeket nemzeni új feleségének, és továbbra is fremen ágyasát, Chanit tekinti valódi partnerének. Az Irulan–Chani-konfliktus a régi és az új rend közötti ellentéteket is megjeleníti: az új császári udvar megosztott a régi és az új rend képviselői között.

Paul nem számolja fel a korábbi rendszer alkotóelemeit: a Liga, a Bene Gesserit és a Nagy Házak továbbra is működhetnek – bár korlátozott kompetenciákkal. Emellett azonban a fremenek egyre növekvő befolyásra tesznek szert nemcsak a kormányzásban, hanem saját bolygójuk, és az egész galaxis sorsában is. E befolyás vallási köntöst ölt: a fremen csapatok – a császár kénytelen-kelletlen támogatásával – dzsihádot indítanak a korábbi elnyomók ellen. Bár a Harkonnenek és a Corrino Ház valódi hatalma rendkívül korlátozottá válik az új rendben, a dzsihád fő ellenfeleit továbbra is ők alkotják. Maga Paul tehetetlennek mutatkozik a dzsihádista energiákkal szemben.

A Dűne messiása című kötet a Paul elleni összeesküvésről szól. Ahogyan annyi valódi forradalom után, a restaurációs erők sok kérdésben helyesen mutatnak rá a forradalom problémáira. A résztvevők azonban alapvetően félreértik a változások természetét. Céljuk Paul megölése, mert úgy vélik, a politikai rendszer egésze a császár személyétől függ; vagyis az első számú vezető eltávolítása a rendszer bukását jelentené. Nem veszik észre, hogy Paul addigra mérséklő erővé vált: Eltávolítása nem a Corrino-hatalom visszaállítását, hanem a korlátlan dzsihadista‒fremen uralom eljövetelét hozná. Ha az új rend ellenfelei – a Bene Gesserit rend és a mesterséges klónokat létrehozó Bene Tleilax nevű bolygó – nem Paul eltávolítására törekedtek volna, hanem korlátozott, de továbbra is komoly befolyást jelentő pozíciójukat elfogadva, szövetséget kötöttek volna a császárral a galaxis „radikális dzsihádistáival” szemben, a galaxis sorsa talán másképp alakul.

Így azonban a Paullal szembeni összeesküvés a konspiráció kitervelőire ütött vissza. Paul után húga, Alia régensként irányította a galaxist. Mivel azonban Alia nem rendelkezett bátyja politikai bölcsességével, egyre inkább önpusztító zsarnokká vált – aminek fő kárvallottjai éppen az eredeti összeesküvők voltak. A könyv szerint Aliát az egykori Harkonnen báró szelleme kerítette befolyása alá – ám alighanem ennek híján is a korábbi rend felszámolására törekedett volna. Régensi hatalma megágyazott II. Leto immár nyílt despotizmusának.

A forradalom után: vallási diktatúra és terror

Paul Atreides alapvetően jó szándékú, emberségéhez mindvégig ragaszkodó uralkodó volt, aki ugyan centralizálta a hatalmat, ám ezt alapvetően alattvalói boldogulásának érdekében tette. Testvére, Alia, az őrült zsarnok mintapéldája ugyan nem gyakorolt nagyobb hatalmat, mint Paul, kiszámíthatatlanabbul tette azt, így kifelé kegyetlenebbnek és despotikusabbnak tűnt.

Paul unokája, II. Leto azonban a zsarnokság új szintjét vezette be a galaxisban. II. Leto az „Arany Ösvény” követése érdekében leszámolt összes politikai ellenfelével, és brutális zsarnokság alatt tartotta az emberiséget. A fűszerellátást szigorú kontroll alá vonta, így tulajdonképpen kiéheztette a galaxist. Potenciális ellenfeleit, a galaxis korábbi meghatározó szereplőit kivégezte vagy marginalizálta. A Nagy Házak minden hatalmukat elvesztették, és talán meg is semmisültek; a mentátokat üldözték, a Bene Gesserit rend pedig csak árnyéka lett önmagának. II. Leto semmilyen tanácsadó vagy konzultatív testületet nem tartott fenn, kizárólag elit hadseregére támaszkodott, akik bármilyen, a császárral szembeni ellenállást keményen megtoroltak. II. Leto isten-császárként uralkodott a galaxisban.

A regényfolyam logikájában mindez az „Arany Ösvény” sikerét szolgálta – ami végső soron az emberiség fennmaradását segíti elő. Az Arany Ösvényt csak II. Leto ismeri, s ő mesél róla; külső szereplő számára mindez sokkal inkább a diktatúra megideologizálását jelentő elképzelésnek, mintsem valódi célnak tűnhetett. A világtörténelem minden diktátora meg van győződve róla, hogy rendszere egy „magasabbrendű célt” szolgál – ám ezt a magasabbrendű célt valahogy soha nem éri el a társadalom. Ez a helyzet az Arany Ösvénnyel is: II. Leto halála nem a galaktikus békét, hanem újabb háborúkat hozott.

II. Leto alatt a galaktikus civilizáció és a kereskedelem is visszafejlődött, s az életszínvonal is csökkent, uralkodása az utókor számára a sötét középkorhoz lehetett hasonló. A Bene Gesserit rend nem véletlenül egyszerűen csak „zsarnoknak” hívja. Soha nem derül ki, mi lett volna az alternatíva; hogy az Arany Ösvény elmaradása esetén milyen katasztrófa érte volna az univerzumot. Az azonban biztos, hogy a II. Leto által választott irány egy elnyomó, totális katonai diktatúra volt egy szinte halhatatlan császárral a csúcsán, 3500 évig egy stagnáló, elnyomó birodalmat hozva létre. A galaxis polgárai szinte biztosan visszasírták a Muad’Dib hatalomra kerülése előtti politikai rendszert – ha egyáltalán emlékeztek rá.

Paul Atreides tragédiája

Szükségszerű volt-e, hogy a régi rend eltörlése egy zsarnoki politikai rendszer kialakulásához vezessen? Onnantól kezdve, hogy Paul Atreides a rendszer megdöntésére és egy teljesen új alapokon létrehozott struktúra kialakulására szövetkezett a fremenekkel, aligha volt visszaút. Voltaképpen a korábbi oligarchikus rendszer fennmaradása volt a meglepő. Egy olyan galaxisban, ahol az erőforrások ilyen mértékben egyetlen bolygótól függnek, eleve nehéz versengő hatalmi központokat létrehozni.

Az új rendszerben rejlő esetleges mérséklő hatások csak az Atreidesek „jó szándékán” múltak; Paul – és kisebb mértékben Jessica – személyiségüknél fogva idegenkedtek a korlátlan hatalomtól. Paul unokájában hasonló gátlások már nem voltak, és a galaxis addig ismert legelnyomóbb politikai rendszerét építette ki.

A Dűne-sorozat azért különleges a science fiction univerzumok világában, mert egy tökéletlen politikai rendszer evolúcióját mutatja be egy még rosszabb irányba. Bár az első könyv a remény ígéretét hordozza, azt, hogy az univerzum a kezdeti oligarchikus, arisztokratikus irányból egy szélesebb legitimáción alapuló, plurálisabb fordulatot vesz, a későbbi diktatúra nyomai már felfedezhetők. A messianisztikus vezetőnek, aki új vallást alapít, korlátlan kontrollja van a galaxis erőforrásai felett, és képes határtalan fanatizmust inspirálni követői között, és soha nem a plurális demokrácia megteremtésében jeleskedik.

A Dűne-univerzum paradoxona, hogy a legszimpatikusabb, legjobb szándékú vezető, Paul Atreides győzelme taszította a galaxist a legsötétebb zsarnokságba. A paradoxon tragédiája pedig, hogy mindezt Paul egyre világosabban látta – és egyre inkább tiltakozott ellene. Paul túlzottan integrált volt a régi rendbe, hogy jól érezze magát az újban – akkor is, ha annak ő az első számú vezetője. Tragédiája, hogy maga hozza el nem csak saját, de szerettei, sőt, az egész galaxis hanyatlását is. Pault saját korában alighanem megmentőként és felszabadítóként ünnepelték; jó szándékát senki nem kérdőjelezte meg. Mégis, érdemes elgondolkodni rajta: vajon a galaxis nem lett-e volna egy szabadabb, boldogabb, prosperálóbb hely, ha az Atreidesek ellenségei, a gonosz Harkonnenek győzedelmeskednek?

IV. POLITIKAI OTT, AHOL EMBER NEM JÁRT AZELŐTT

I. A Kobayashi Maru-dilemma

Mit keres egy sérült föderációs űrhajó a Semleges Zónában?

Erre a kérdésre kell választ találnia minden kadétnak, aki arról álmodik, hogy a Csillagflotta kapitánya lesz. A Kobayashi Maru-teszt az egyik legnehezebb vizsga a Flottában: a kapitányjelöltnek egy olyan helyzetben kellene helyt állnia, amiben jó megoldást találni – legalábbis a teszt készítőinek szándéka szerint – lehetetlen.

A Csillagflotta a Bolygók Egyesült Föderációjának felfedező, kutató és katonai intézménye – alapvető feladata a galaxis felfedezése és a Föderáció védelme. Amikor egy föderációs hajó bajba kerül, a flotta tisztjeinek elsődleges reflexe a bajba jutott hajó megsegítése. Ha a Kobayashi Maru a Föderáció területén sérült volna meg, megsegítésének kérdése nem jelentene semmilyen dilemmát.

Csakhogy a Kobayashi Maru nem a Föderációs űrben van: valahogyan a Semleges Zónába került. E zóna a politikai senki földje; azért hozták létre, hogy a Föderáció és galaktikus riválisai között legyen egy olyan terület, amely felett egyik nagyhatalom sem gyakorol szuverenitást. A Semleges Zóna nélkül a Föderáció és a klingonok, illetve a Föderáció és a Romulán Birodalom közvetlenül határos lenne, megnövelve a véletlenül kialakuló összeütközések esélyét. A klingonok és a romulánok történelmük jelentős részében nem szerették a föderációs kalandozásokat: ha egy hajó az ő területükre lépett volna, az azonnali hadüzenettel ért volna fel. A Semleges Zóna rendeltetése az volt, hogy megakadályozza a háború véletlen kialakulását. A Zónába tilos bármelyik félnek belépni: aki belép, az automatikusan agresszorrá válik. Míg egy föderációs hajó megtámadása Föderációs űrben a klingonok részéről háborús cselekedet, ugyanez a Semleges Zónában – ha oda először a föderációs hajó lépett be – jogos önvédelem.

Mit keresett a Kabayashi Maru engedély nélkül e roppant veszélyes zónában? Elképzelhető persze, hogy egy hajó navigációs szenzora elromlik, és véletlenül a Semleges Zónába téved – ám ehhez eleve a közelében kell lennie. Márpedig a Csillagflotta igyekszik pontosan nyomon követni hajóit; egy ilyen véletlen „besodródás” elképzelhető ugyan, de messze nem ez a legvalószínűbb forgatókönyv. Az is lehet, hogy a hajó titkos küldetésen van a Zónában, és jelenléte ezért meglepő a segítségére sietők számára. Akárhogyan is, ahhoz, hogy egy kapitány eldönthesse, segítséget nyújt-e, kell valamilyen elképzelése legyen arról, hogyan került a hajó a Zónába.

Amikor a Csillagflotta egyik kapitánya vészjelzést kap a Semleges Zónából tartózkodó sérült föderációs hajótól, máris sokkal valószínűbb, hogy nem „besodródás” eredményeképpen került oda. Az első forgatókönyv szerint, a Föderáció ellenfelei titokban háborúra készülnek. Behatolnak a Föderációs űrbe, megtámadnak egy gyengébb föderációs hajót, majd valahogyan elérik, hogy a legyengült hajó a Semleges Zónába lépjen – akár vonósugárral, akár szenzorainak megzavarásával. Ezt követően várják, amint egy Föderációs hadihajó – megsegítendő a Kobayashi Marut – belép a Semleges Zónába. Tervük, hogy megtámadják, akár meg is semmisítik a belépő föderációs járművet, amely így megszegi a Föderáció és galaktikus riválisai között szabályt a Semleges Zóna érintetlenségéről. Az eleve létező háborús tervekhez így maga a Föderációs szolgáltat casus bellit.

A másik magyarázat: a Kobayashi Maru nem is létezik: a vészjelzés hamisítvány, amit a Föderáció ellenfelei eszeltek ki azért, hogy egy föderációs hajót a Semleges Zónába csaljanak. Tervük sokféle lehet: a hajó elfoglalása és a Föderáció katonai titkainak megszerzése, a legénység foglyul ejtése és kifaggatása – vagy egyszerűen egy föderációs űrhajó megsemmisítése, és így a katonai status quo átalakítása.

Létezhetnek persze más magyarázatok is. Lehet, hogy a Kobayashi Maru titkos küldetést hajt végre, és jogosan tartózkodik a Semleges Zónában – csak éppen a megmentésre siető kapitány erről nem tud. Lehet, hogy azért hatolt be a Zónába, mert meggyőződött arról, hogy olyan titok lappang ott, aminek felderítése megéri a kockázatot – például titkos klingon vagy romulán fegyverkezést észlelt, és a bizonyítékokat a Földnek tervezi eljuttatni. Ezek a magyarázatok azonban sokkal kevésbé logikusak, mint az, hogy a Föderáció ellenfelei csapdát kívánnak állítani. A klingonok háborús ösztönei, a romulánok közismerten intrikus hajlama nem szorul bizonyításra. A Kobayashi megtámadása és „becsábítása” a Semleges Zónába, akár egy fantomhajó kitalálása bőven belefér abba a képbe, amit a Csillagflotta az ellenfeleiről kialakított. Nagyon gyanús az is, hogy a Kobayashi Maru nem képes kommunikálni megmentőivel. Túl sok a véletlen ahhoz, hogy az ártatlanabb forgatókönyvek tűnjenek valószínűnek.

A Csillagflotta csak kimagasló intelligenciájú tiszteket léptet elő kapitánnyá – aki egy föderációs űrhajó kapitányi székében ül, pontosan tisztában van a fentiekkel. Helyzetértékelése egyértelmű: a Kobayashi Maru legnagyobb valószínűséggel csapda. Kicsi – bár nem elhanyagolható – a valószínűsége, hogy „ártatlan” incidens történt; hogy a hajó véletlenül került a Semleges Zónába. A kapitány azt is tudja, mi a következménye a Semleges Zónába lépésnek: ha ezt a klingonok vagy a romulánok érzékelik, jobb esetben önvédelemből elpusztítják hajóját. Rosszabb esetben belépése intergalaktikus háborúhoz vezet. A Kobayashi Marut egyik esetben sem tudja megmenteni.

A történtek elemzése alapján e szituáció semmilyen dilemmát nem vet fel: a belépés kockázatai túl nagyok; a bölcs magatartás a távolmaradás és további információszerzés lenne.

*

Bár Földünkön nincsenek hasonló semleges zónák, a Kobayashi Maru-forgatókönyvhöz hasonló incidenst nem nehéz elképzelni. A Koreai-félszigeten több évtizede létezik demilitarizált zóna: egy négy kilométer széles terület, ami elválasztja a demokratikus Dél-Koreát a zárkózott, diktatórikus Észak-Koreától. Tételezzük fel, hogy Dél-Korea hirtelen arra lesz figyelmes, hogy egy elhagyottnak vélt területen vészjelzéseket kap egy eltévedt dél-koreai civil járműtől – például egy turista busztól. A busz kétségbeesett jelzéseket ad, hogy nem tudja elhagyni a demilitarizált zónát, és utasai veszélyben vannak. A dél-koreai szenzorok azonban nem tudják meghatározni a busz pontos helyzetét, és a jármű más kommunikációs kísérletekre nem reagál. Ebben a helyzetben a határ mentén lévő katonai parancsnoknak döntenie kell: azonnal a busz segítségére siet-e – ezáltal kockáztatva egy Korea-közi háborút – vagy nem lép be a demilitarizált zónába.

Nem nehéz elképzelni, hogyan reagálna e képzeletbeli parancsnok. Igyekezne minél több információt szerezni; utasításokat kérne a szöuli központból, és addig is húzná az időt. Azonban saját felelősségére biztosan nem hatolna be a demilitarizált zónába. Pontosan tudná: Észak-Korea hajlamos ilyen trükkökkel provokálni Dél-Koreát, s a provokációnak engedni a legnagyobb hiba, amit egy parancsnok elkövethet. Nem aggódhatna azért, hogy esetleg dél-koreai állampolgárok sérülnek meg a demilitarizált zónában rekedt buszon, mert fő prioritása a háború elkerülése lenne.

*

A Csillagflotta nem a Kobayashi Marut tekintené a kapitánnyá válást megelőző legfontosabb tesztnek, ha úgy vélné, a helyzetre adandó válasz egyértelmű. Az általunk megismert kapitányjelöltek sem úgy tesznek, mintha a kívánatos reakció magától értetődő volna. Mindez legalább annyit elárul nekünk a Csillagflottáról, mint a Flottának a kapitányjelölt gondolkodásmódjáról. Ha a Csillagflotta dilemmát lát ott, ahol nekünk, a mai ismereteink alapján egyértelműnek tűnik a válasz, az azt jelenti, hogy a Flotta nagyon másképp gondolkodik, mint a mi katonai szervezeteink. E különbség pedig rávilágít a Star Trek-univerzum egyik legfontosabb politikai jellegzetességére.

Egyrészt: a Csillagflotta sokkal nagyobb mozgásteret biztosít a kapitányainak, mint amire bármelyik földi hadsereg hajlandó volna. Ez részben a kommunikációs nehézségekből adódik. A képzeletbeli dél-koreai parancsnok könnyen kapcsolatba lép Szöullal, a Semleges Zóna széléről viszont lehetetlen a Földtől azonnal instrukciókat kérni. A Flotta tisztjeinek döntési autonómiája így jóval nagyobb, mint amihez a való világban szokva vagyunk. Ez azonban azt is jelenti, hogy a Csillaflotta akciói gyakran decentralizáltak, és nem a központban, hanem a hadszíntéren dőlnek el. Ez különösen fontossá teszi a kapitányok morális meggyőződésének, prioritásainak előzetes tesztelését.

Másrészt: a Csillagflotta kapitányai számára a dilemma abból adódik, hogy érzékelhetően nagyobb fontosságot kapcsolnak a Kobayashi Maru utasainak személyes biztonságához, mint amihez a Földünkön szoktunk. A „nem hagyunk hátra egyetlen embert sem” toposza szépen hangozhat a hollywoodi filmekben, ám a gyakorlat nagyon mást mutat: még az általunk demokratikusnak és hősiesnek gondolt katonai vezetők – Abraham Lincolntól Winston Churchillig – is hajlandóak voltak civileket feláldozni az ellenfél legyőzése érdekében.

A Csillagflotta azonban úgy viselkedik, mintha az az elv, hogy egyetlen föderációs polgárt sem lehet sorsára hagyni, nem egyszerűen népszerű – de be nem tartott szlogen –, hanem operatív parancs lenne. A Kobyasahi Maru-teszt azért jelent feloldhatatlan dilemmát, mert a Csillagflotta kapitányai számára egy föderációs hajót sorsára hagyni legalább akkora problémát jelent, mint konfliktusba kerülni a klingonokkal vagy a romulánokkal. Természetesen a tesztet elvégző kapitányjelöltek arra törekszenek, hogy konfliktus nélkül mentsék meg a Semleges Zónában rekedt hajót – ám ha a megmentés ára egy konfliktus, azt akkor is érdemes lehet felvállalni, ha a szcenárió csapdajellege világosan látszik. Nem a helyzetértékelésben, hanem a prioritásokban különbözik a Csillagflotta világunk hadseregeitől. A teszt tanulsága nem az, hogy érdemes sorsára hagyni egy baráti hajót, ha a megmentése galaktikus konfliktushoz vezet; ugyanis a teszt kiötlői nem reálpolitikai érzéket igyekeznek a kapitányjelöltekbe nevelni. A tanulság a helyzet feloldhatatlansága: az, hogy bizonyos esetekben nincs jó választás. A kisebb rossz választása azonban a Föderáció világában egyáltalán nem számít se jó, se elfogadható opciónak.

A filmekből ismert kapitányjelöltek vagy belépnek a zónába, vagy átprogramozzák a szimulátort, hogy a teszt megnyerhető legyen. Az a „reálpolitikai bölcsesség”, hogy bizonyos helyzetekben egy nagyobb konfliktus elkerülése érdekében sorsára kell hagyni föderációs állampolgárokat, nem vetődik fel a Star Trek-univerzum hőseiben.

A Csillagflotta ugyanis egy utópikus politikai rendszer katonai szárnya. A Föderáció minőségében más entitás, mint bármilyen, általunk ismert politikai rendszer – sőt, más science fiction univerzumoktól is sok mindenben különbözik. A Föderációt benépesítő emberek viszont hasonlóak hozzánk – motivációik, félelmeik és vágyaik csak kisebb részben alakultak át két-háromszáz év alatt. Szintén könnyen ráismerünk a Föderáció ellenfeleire: szemben az utópikus Föderációval, ők nagyon is a mai Földön ismert hatalompolitikai szabályok szerint viselkednek. A Star Trek-univerzum egyik nagy kérdése az, mennyiben lehet életképes egy utópikus politikai rendszer – nagyon is reálpolitikai feltételek között.

A Föderáció: egy majdnem megvalósult utópia

A Star Trek—sorozat egyik fontos kiindulási pontja, hogy a jövő emberisége nem egyszerűen technikailag fejlettebb, de morálisan is „érettebb” lesz, mint amilyen napjainkban. Ez a kiindulópont különbözteti meg a Star Treket a legtöbb science fiction alkotástól. A Star Wars szereplői olyanok, mint napjaink emberisége: vannak, akik „jó” célokat követnek és vannak, akik gonoszak. A Jedik morális felsőbbsége és a Sithek gonoszsága ugyan eltúlzottnak tűnik, ám abban nem kételkedünk, hogy különböző emberek különböző morális kódok alapján működnek.

A Star Trek világában viszont mintha mindenkit Jedi-impulzusok vezérelnének. A felfedezőhajók legénysége kooperatív és altruista. A többségi akarattal szemben látszólag senki sem törekszik egyéni érdekeinek érvényesítésére. A viták jellemzően arról folynak, hogyan lehet a közösen kívánt célt elérni – ám soha, senki nem kérdőjelezi meg a másik jó szándékát. Bár az Enterprise űrhajókon is létezik hierarchia, a tisztek mentesek mindenféle arroganciától.

Mindehhez egy olyan társadalom-és gazdaságkép illeszkedik, amely gyökeresen eltér napjaink felfogásától. A Star Trek világában nincs pénz, nem létezik az általunk ismert legtöbb betegség, és ismereteink szerint eltűntek az emberiség történelmére jellemző káros, tudatmódosító szerek. Mivel az emberiség képes bármilyen anyagot replikálni, senki nincs híján semminek – így nem létezik az erőforrásokért folytatott küzdelem sem. Amikor a Csillagflotta azt állítja, hogy hajóinak küldetése a galaxis megismerése, az emberiség tudásának bővítése és az önmagáért való felfedezés, nem propagandaüzeneteket szajkóz. Az Enterprise-t nem erőforrásokat felkutatni vagy katonai szövetségeseket rekrutálni küldik: elsőrendű célja valóban a felfedezés – legalábbis a széria elején.

A Star Trek világának kontrasztját napjainak civilizációval a sorozat több alkalommal is nyilvánvalóvá teszi. Talán a legjobb példa erre Az új nemzedék—sorozat első évadjának utolsó epizódja. Ebben a részben az Enterprise űrhajó olyan emberekre bukkan, akik a huszadik században hibernálták magukat, arra készülve, hogy egy későbbi időpontban – amikor a technológiai fejlődés ezt lehetővé teszi – felélesztik majd őket. Amikor egyikőjük a korábbi befektetéseinek sorsa felől érdeklődik, Picard kapitány világossá teszi: az emberiséget többé nem érdeklik az anyagi javak; az emberiség leszokott a materiális tárgyak folyamatos gyűjtéséről. A múltból érkező Offenhouse válaszában kifejti: amit Picard az anyagi javak felhalmozásának vél, az valójában a hatalomszerzésről szól – arról a hatalomról, hogy az ember irányítsa saját sorsát. Az Enterprise kapitánya szerint ez a fajta hatalom illuzórikus. Értékelése szerint a huszonnegyedik századra az emberiség kinőtt gyermekkorából.

Bár a fenti gondolatmenet elsősorban a kapitalizmus tagadására és az anyagi javakra épülő civilizáció elutasítására épül, az azt megalapozó emberkép valójában az emberi természet változását feltételezi. A javakért való küzdelem, a hatalom akarása és ezért a konfliktus vállalása az Enterprise kapitányának értelmezésében az emberiség gyermekkorát jelenti. Ennek meghaladása az emberiség legfontosabb vívmánya – lényegesebb, mint az ezt lehetővé tevő technológiai fejlődés.

A technológiai fejlődés természetesen alapfeltétele volt, hogy e harmonikusabb társadalom létrejöjjön. E tekintetben a Star Trek-univerzum Abraham Maslow híres szükségletpiramisának galaktikus alkalmazását jelenti. Maslow elképzelése szerint az emberi szükségletek hierarchiába rendeződnek. A piramis alján a fizikai szükségletek foglalnak helyet: evés, ivás, reprodukció; ezt követi a biztonság, majd a közösséghez tartozás és megbecsülés-szükséglet. A piramis tetején az önmegvalósítás áll. Maslow elképzelése szerint e szükségletek minden ember számára hasonló módon rendeződnek sorrendbe: a fizikai szükségletek kielégítése mindenki számára elsődleges; amíg valaki éhezik, kevésbé foglalkoztatják az önmegvalósítással kapcsolatos kérdések. A kreativitás, az „önfejlesztés”, az önmegvalósítás akkor válik reálissá, amikor az alapvetőbb szükségletek kielégítése már nem jelent problémát.

A Star Trek—univerzumban az alapvető szükségletekkel senkinek nem kell foglalkoznia: a replikátorok segítségével mindenki megfelelő élelemhez jut. A Csillagflottának hála, a biztonság sem jelent problémát, az anyagi jellegű önmegvalósítást pedig a pénz eltörlése tette lehetővé. A háborúk, konfliktusok, hatalmi harcok végét így a materiális bőség eljövetele alapozta meg. Picard megfogalmazásában az emberek célja a jövőben önmaguk jobbá tétele. Vagyis a Föderáció egész társadalma a szükséglethierarchia legtetején helyezkedik el. Részben ugyanez az elmélet magyarázza a sorozat későbbi részében az emberek e logikától némileg eltérő, kevésbé altruista viselkedését háborús körülmények között. Plasztikusan fogalmazza meg ezt Quark, a Deep Space Nine állomás ferengi kocsmárosa. Quark szerint az emberek fantasztikus, jószándékú és kreatív lények – egészen addig, amíg élelemhez jutnak és holoszobáikban bármilyen vágyukat kielégíthetik. Ám ennek híján pontosan olyan agresszív és brutális módon viselkednek, mint a klingonok.

A Star Trekkel foglalkozó társadalomtudományi szakirodalomban komoly vita folyik arról, vajon a sorozatban felfestett világ inkább konzervatív vagy liberális ideológiai alapokon nyugszik? Ám a felvázolt társadalomkép a sorozat első szériáiban egyértelműen utópikus. Bár az utópikus társadalmak sokfélék lehetnek, közös vonásuk, hogy valamilyen értelemben ideális körülményeket vázolnak fel, szemben korunk „tökéletlen” világaival. Az utópikus világokban jellemzően nincs háború, erőszak, konfliktus és nélkülözés; a hatalmi viszonyok helyett konszenzus uralkodik. Ha hierarchia létezik is, az kizárólag meritokratikus alapon nyugszik – a társadalom alapja egyéb tekintetben az egyenlőség. Az utópiák létrejöttét gyakran a technikai fejlődés és az emberi természet változása teremti meg.

Bár az utópiák megteremtésének lehetősége a 16. századtól újból és újból felvetődik, mindezidáig egyetlen működő utópia sem jött létre. A leghíresebb próbálkozás, a kommunizmus, önmaga gyilkos paródiájává és antitézisévé vált: az ideológia, ami a tulajdon-és a hatalmi viszonyok eltörlésének ígéretével az állam és a politikai viszonyok megszüntetését célozta, minden idők legcentralizáltabb államát, legzsarnokibb politikai rendszereit hozta létre, és emberek tízmillióinak halálához vezetett.

Két fő oka lehet, hogy az elmúlt ötszáz évben miért nem jött létre egyetlen utópia sem. Az első az emberi természettel függ össze. Pszichológiai és szociálpszichológiai kutatások sorozata bizonyítja, hogy az emberi természet egészen egyszerűen nem olyan, amilyennek az utópiák megálmodói látni szeretnék. Miközben az altruizmus, az együttműködés és az önfeláldozás az emberi természet jellemzői, legalább ilyen fontos szerep jut a versengésnek, az erőszaknak és a mások feletti dominanciának. Ahhoz, hogy utópikus társadalom jöjjön létre, nem csak a társadalmi viszonyoknak, de az emberi természetnek és az emberi motivációknak is változniuk kellene.

A másik ok, hogy egy utópikus társadalom fennmaradása komoly nehézségekbe ütközik abban az esetben, ha más társadalmak eltérő logikát követnek. Egy együttműködésre, pacifizmusra és önfeláldozásra épülő civilizáció találkozása egy versengő, erőszakos és a kizsákmányolásra épülő berendezkedéssel az utópia bukását hozná. Ebből logikailag az következik, hogy utópia csak akkor jöhet létre, ha az ismert világ egésze utópikussá válik.

A Star Trek világa mindkét fenti problémát jól illusztrálja. Bár a széria elején úgy tűnik, az Enterprise űrhajó teljes legénysége altruista, a közösség javát az egyén java elé helyező, kooperatív magatartást követ, éppen a sorozat hősei mutatnak példát az emberi természet változékonyságának korlátaira. James T. Kirk, a sorozat első főszereplője impulzív, a hierarchiát gyakran elutasító, esetenként önfejű kapitány, akitől – bár morális tartása megkérdőjelezhetetlen – nem áll távol az arrogancia. Jean-Luc Picard elsősorban fő ellenfelével, a Borggal szemben tanúsít erőszakos, esetenként bosszúálló magatartást.

Sokkal komolyabb probléma azonban, hogy a Föderáció riválisai korántsem viselkednek utópisztikus módon. Ha tetszik a Föderációnak, ha nem, meg kell védenie magát az agresszív, erőszakos politikai rendszerekkel szemben, és néha olyan döntéseket kell hoznia, amelyek szembemennek vállalt morális elképzeléseivel. Maga a Csillagflotta léte is jól illusztrálja ezt az ellentmondást: öndefiníciója szerint a felfedezésre koncentráló szervezet zászlóshajóját a legmodernebb fegyverekkel szereli fel, és nem fél azokat használni.

A Star Trek—sorozat fejlődése egyre inkább a realizmus térnyerésével járt. Az első sorozatban a legénység mentes volt a komolyabb konfliktusoktól; az Enterprise ellenfelei vagy a kérlelhetetlennek tűnő klingonok vagy „renegát” szereplők voltak, akikkel szemben az utópisztikus morális imperatívusz nem volt megkérdőjelezhető. Az eredeti szériához kapcsolódó hatodik filmben Kirk kapitány személyében is megtestesíti a „még tökéletesebb utópia” elérését: legyőzve idegenkedését a klingonokkal szemben, maga válik a galaktikus béke megteremtőjévé. A klingonok maguk is átalakulnak: feladva a Föderációval vívott háborút, békésebb és szerényebb néppé válnak, esélyt adva annak, hogy az emberiség által képviselt utópikus gondolkodás a galaxis meghatározó ideológiájává váljon.

Az új nemzedék kezdettől fogva ellentmondásosabban közelített a Föderáció alapját képező világszemlélethez. Szemben az első Enterprise űrhajóval, ahol a Spock és Kirk közötti viszony végig közvetlen és baráti volt, inkább az egyenrangúság, mint az alá-fölérendeltség benyomását keltve, az új hajón az első tiszt, Riker és Picard kapitány között a hosszan tartó lojalitás mellett végig érezhető volt a hierarchiából adódó feszültség. Míg Spockról nem lehetett feltételezni, hogy elégedetlen lenne státusával, Riker esetén ez visszatérő problémát jelentett. Bár Riker rendre az Enterprise és Picard iránti lojalitás mellett döntött, a nézőnek az az érzése lehetett, mindezt személyes karrierje kárára teszi. Ám a személyes karrier fogalma, az ambíció maga is idegen testnek hatott az utópikusnak beállított rendszerben. A széria későbbi részében, ahogy a nézők egyre jobban megismerhették és megszerethették a karaktereket, a Föderációs berendezkedés árnyoldalai egyre világosabbá váltak. Egy alkalommal Picard az első széria Spockjával közös küldetésre indult a romulánok központi bolygójára: Spock a némileg naív föderációs diplomatát, míg Picard a reálpolitikust képviselte – és neki lett igaza. A kapitány később olyan föderációs polgárokkal találkozott, akiket saját országuk árult el a galaktikus béke érdekében: a korábbi ellenfelekkel, a kardassziaiakkal folytatott küzdelem lezárását hozó békeszerződés pedig föderációs polgárokat is az ellenfél területén hagyott, szembe menve a „senkit nem hagyunk magára” elvével – de emlékeztetve Földünk történetének békeszerződéseire.

A késői Star Trek—részek pedig végleg szakítottak az utópikus megközelítéssel. A Deep Space Nine űrállomásának legénysége, amely egy intergalaktikus háborúban találja magát, kénytelen lesz a Föderáció több alapvető normáját megszegni annak érdekében, hogy legyőzze erősebb ellenfeleit. A Voyager legénysége egy ponton két gyilkos faj között kénytelen egyensúlyozni – gyakran félrevezetéssel, hazugsággal és erőszakkal –, hogy visszajusson a Földre. E későbbi évadokban még az is kiderül, hogy a Föderáció évszázadok óta rendelkezik egy olyan titkosrendőrséggel, amely a Föderáció feltételezett védelme érdekében semmilyen eszköztől nem riad vissza.

Ám még e későbbi részekben is megmarad a Föderáció utópikus öndefiníciója. A szereplők, bár nem riadnak vissza a manipulációtól vagy a hazugságtól, alapvetően mégis önzetlen és altruista motivációk alapján cselekszenek; konfliktusokat jellemzően csak tagadhatatlanul gonosz szereplőkkel vállalnak fel. A végső megoldás pedig még a Föderáció legádázabb ellenfele, a Domínium esetén sem a legyőzés, elfoglalás vagy megsemmisítés, hanem a Domínium „megjavítása”.

A Star Trek egy utópikus társadalmi berendezkedést igyekszik bemutatni – ám nem képes annak ellentmondásait kezelni. A sorozat így felfogható egyfajta utópiakritikának is: pontosan azt illusztrálja, hogy miképp napjainkban, úgy a jövőben sem létezhet egy tisztán utópikus táradalom.

Ám a Star Trek nem csak az utópiákat megvalósítani kívánóknak, hanem az utópiakritikusoknak is fontos tanulságokkal szolgál. Az utópikus gondolkodást nagyon sokan kritizálják azért, mert a tökéletlenségek felszámolásának érdekében gyakran vezet oda, hogy „eszmék” nevében zsarnoki lépések születnek. Lehet, hogy a legtöbb utópia megalkotóját jó szándék vezérelte, hangzik az érv, ám a gyakorlatban az utópikus gondolkodás a történelem során szinte mindig zsarnoksághoz vezetett. A Francia Forradalom nemes eszméi a jakobinus diktatúrához, a kommunista elképzelések a sztálini terrorhoz vezettek. Az utópikus gondolkodás bírálói szerint mindezek nem véletlenek. Nem egyszerűen arról van szó, hogy valami elromlik a megvalósítás során, hanem az utópikus gondolkodás szükségképpen zsarnoksághoz vezet, mert meg akarja megváltoztatni az emberi természetet, s mikor ez nem sikerül, kényszert alkalmaz a „nemes” cél érdekében. Ebben a kritikai megközelítésben az utópikus megközelítés maga a probléma.

A Star Trek azonban hitelesen cáfolja ezt az értelmezést. A Star Trek tökéletlen utópia; kevés karaktere emelkedik fel ahhoz a morális sztenderhez, ami elvileg a Föderáció minden polgárát jellemzi. A Föderáció működése ellentmondásoktól hemzseg, és esetenként nem nehéz a cinikus, önigazoló magatartás felfedezése sem. Amikor pedig a Föderáció igazán komoly ellenfelekkel szembesül, morális alapállását is képes feláldozni.

Ám mindezen nehézségek ellenére, s az utópikus törekvések dacára is, a Föderáció nem válik zsarnokivá. A karakterek nem tökéletesek, ám tökéletességre törekvésesüktől jobb emberek, vagy klingonok vagy vulkániak lesznek. Ha az emberek többsége választhatna, szívesebben élne a Föderáció utópiára törekvő, tökéletlen, de mégis morális alapokon nyugvó világában, mint mai Földünk országaiban.

A Star Trek kezdeti sorozatai azt próbálták megmutatni, hogy az emberi természet megváltozhat évszázadok alatt – s hogy mindebből egy jobb, morálisan fejlettebb, „érettebb” civilizáció jöhet létre. A széria későbbi részei világossá teszik: nincs erről szó, az utópiát éppen úgy nem sikerül a Föderációnak elérni, ahogyan nem sikerült semmilyen korábbi, földi politikai berendezkedésnek sem. Ám a Star Trek világossá teszi azt is: az utópiára törekvés nem feltétlenül árt egy társadalomnak. Ha egy tökéletes utópia nem is valósítható meg, az oda vezető út egy igazságosabb, jobb, boldogabb társadalom felépítését eredményezheti.

Politikai rendszerek a Star Trek—univerzumban

Ahhoz képest, hogy a Star Trek-univerzum karaktereiről, űrhajóiról, technológiájáról mennyit tudunk, a világot benépesítő politikai rendszerek belső felépítése sokkal kevésbé ismert számunkra. Sőt többet tudunk a Föderáció ellenségeinek politikai berendezkedéséről, mint a magáról a Föderáció működéséről. Mindez csak akkor érthető meg, ha figyelembe vesszük az előző fejezetben leírtakat. Egy igazán utópikus társadalomban nincs szükség komplex politikai rendszerekre: ha minden ember eleve jó szándékú, és magától is a közösség java érdekében dolgozik, így aztán a közjó kialakítása nem igényel bonyolult intézményrendszert. A politika a hatalom és a konfliktus világa – logikus, hogy másodlagos szerepet kap egy konfliktusmentesnek szánt társadalomban. Ahogyan a Star Trek világa egyre bonyolultabbá és egyre realistábbá válik, úgy kap egyre nagyobb szerepet a politika is – ám soha nem válik olyan meghatározóvá, mint más univerzumokban.

A Star Trek politikai rendszereinek másik különleges tulajdonsága, hogy azok az adott politikai rendszert létrehozó fajok fő jellegzetességeinek leképezéseként jönnek létre. A Star Trek e tekintetben is eltér más science fiction franchise-októl. A Star Wars univerzumban például a faji jellegzetességek kevéssé határozták meg a politikai rendszert: mind a Birodalom, mind a Köztársaság fajilag vegyes politikai rendszerekként léteztek, s bár az emberek meghatározó szerepet töltöttek be, a Jedi Tanácsban például soha nem alkottak többséget. Az egyes intézmények logikája független volt attól, milyen faj dominálja azt.

Ehhez képest a Star Trek azt sugallja, hogy különböző fajok különböző politikai rendszereket hoznak létre – annak alapján, az adott fajnak mi az elsődleges motivációja. Az emberek, miután kinőttek „gyermeki” időszakukból, altruista, önmaguk javítására koncentráló néppé válnak – és ennek megfelelő politikai rendszereket alkotnak. A harcos klingonok politikai berendezkedése a háborúra és a katonai erényekre épül, míg a titokzatos romulánok az intrikákat elősegítő berendezkedésben élnek.

A fajok jellemzése a széria elején egydimenziós: a klingonokat csak a harc, a ferengiket csak a kereskedelem érdekli. Ez a leegyszerűsítés ugyan nehezebbé teszi, hogy valóságos, hús-vér karakterként tekintsünk a Föderáció ellenfeleire, ám a politikai rendszerek tekintetében érdekes gondolatkísérletet jelent: mennyiben függ egy politikai berendezkedést az azt létrehozó faj antropológiai beállítottságától – vagy mennyiben léteznek olyan általános jellegzetességek, amelyek egy faj alapvető ösztöneitől függően mindig jelen kell legyenek? Ez a kérdés a politikatudomány egyik központi problémájával függ össze: mennyire általánosak, kortól, néptől vagy fajtól függetlenek a politika szabályai?

Ahogyan a Star Trek univerzuma komplexebbé válik, úgy lesz egyre világosabb: a különböző fajok által alkotott politikai rendszerek között sokkal több a hasonlóság, mint a különbség. A politika fajspecifikus sajátosságai csak addig tarthatók fenn, amíg az egyes fajokat egydimenziósnak látjuk. Ám a későbbi epizódokban egyre jobban megismerünk nem-emberi szereplőket, és azt látjuk, hogy a politikusok minden fajban hasonlóan viselkednek. Egy klingon politikus sok tekintetben jobban hasonlít egy föderációs vezetőre, mint egy klingon harcosra – függetlenül attól, hogy a klingonok és a Föderáció politikai rendszere alapvetően különbözik. Ám a hatalom megszerzésének legalapvetőbb szabályai, úgy tűnik, hasonlóak egy altruista és egy militarista társadalomban.

*

A Star Trek-univerzum legfontosabb politikai rendszere a „Bolygók Egyesült Föderációja”. A Föderációt eredetileg négy faj hozta létre a huszonegyedik században: az emberek mellett a vulkániak, a tellariták és az andoriánok. A Föderáció nem egy részletesen kialakított terv, hanem ad hoc események hatására alakult meg, nem sokkal a Föld és a Vulkán bolygók közötti első kapcsolatfelvételt követően. A szövetség megteremtésében a Földnek – és a Star Trek—világ első Enterprise hajójának – kulcsszerepe volt, s talán ez is vezetett oda, hogy a Föderációt jellemzően emberek dominálták. A huszonnegyedik századra a Föderáció az „Alfa Kvadráns” legerősebb politikai entitásává vált. A Klingon Birodalmat ért sorozatos traumákat követően, legfeljebb a Romulán Birodalom jelentett fenyegetést számára. A Föderáció legkomolyabb ellenfelei azonban az Alfa Kvadránson kívülről érkeztek: az agresszív borgok és a „Gamma Kvadráns”-t uraló Domínium eredetileg egyaránt erősebbek voltak, mint a Föderáció.

A Bolygók Egyesült Föderációja több mint száz tagállammal rendelkező, decentralizált, föderatív politikai berendezkedés, közepesen erős központi hatalommal. A Föderáció már a kezdetekben is erősebb, mint a Star Wars Régi Köztársasága: központi törvényhozó és végrehajtó hatalommal, valamint állandó hadsereggel rendelkezik. A Föderáció így az olyan szövetségi államokra emlékeztet, amelyek a külügyeket és a hadügyeket szövetségi szinten oldják meg – ám a belpolitikai kérdésekben az egyes tagállamok autonómok maradnak. Míg a Star Wars Régi Köztársaságában az egyes tagok külön hadsereget tartottak fenn és esetenként meg is támadhatták egymást, ez a Föderációban elképzelhetetlen lenne, ugyanis egyetlen tag sem rendelkezik önálló katonai erővel.

Ettől függetlenül a Föderáció kevésbé centralizált, mint korunk leghíresebb szövetségi állama, az Amerikai Egyesült Államok. Az Államokban a szövetségi kormány számos belpolitikai kérdéssel is foglalkozik, az adózástól kezdve az egészségügyön át az oktatásig. Ezzel szemben a Föderáció a kül-és biztonságpolitikai kérdésekre korlátozza hatókörét. Leginkább a Vulkán bolygó működésén látjuk ezt. A Vulkán bolygót a Vulkán Nagytanács irányítja, egészen más elvek szerint, mint ahogyan a Föld működik. Elképzelhetetlen lenne, hogy a Föderáció földi központja beleszóljón például abba, a Vulkánon mit tanítanak a fiataloknak, hogyan szervezik életüket – vagy akár abba, hogyan választják Nagytanácsuk tagjait.

A Föderációban a törvényhozó, végrehajtó és igazságszolgáltató hatalom elkülönül egymástól. A törvényhozó hatalom a Föderációs Tanácsnál nyugszik: ez a szervezet felelős a törvények meghozataláért, és vélelmezhetjük, hogy az ő hatáskörük a háború és béke eldöntése is. A Föderáció – szemben a Star Wars Régi Köztársaságával – a kezdetektől fogva rendelkezik egy erős végrehajtó hatalommal: Föderáció elnöke felel a törvények végrehajtásáért, és ő a Föderációs hadsereg parancsnoka is. Bár az elnök demokratikus felhatalmazásáról tudunk, nem világos, pontosan ki választja meg.

A Föderáció politikai berendezkedésének legnagyobb anomáliáját a Csillagflotta jelenti. A Csillagflotta a Föderáció legfontosabb szerve. Szemben a gyenge törvényhozó hatalommal, a Flotta mind költségvetési forrásait, mind presztízsét tekintve kimagasló szerephez jut. Mivel a Föderáció tagállamai megtartják belső szuverenitásuk nagy részét, a Föderáció lakóinak könnyen az a benyomásuk keletkezhet, hogy a Föderáció azonos a Csillagflottával – hiszen ez az egyetlen szövetségi szerv, amellyel közvetlenül is találkozhatnak. A Föderáció politikai intézményei csak a Földön találhatók meg – a Csillagflotta viszont minden bolygón, sőt azokon túl is jelen van. A Föderáció kormánya nem tűnik erős szereplőnek, magát az elnököt pedig szinte soha nem látjuk.

Részben természetes, hogy egy sok száz bolygót tömörítő politikai rendszerben, ahol a központi hatalom szándékosan gyenge, a hadsereg fontos szerepet játszik majd. Akár a sokkal gyengébb Egyesült Nemzetek Szervezete esetén is lehetne úgy érvelni, hogy a legtöbb embernek az ENSZ-ről a kéksisakos békefenntartók jutnak eszébe – sokkal inkább, mint az ENSZ központi épületei vagy Közgyűlése.

Ám a Csillagflotta nagyságát, erejét és autonómiáját látva idönként az a benyomásunk lehet, hogy nem a választott vezetők, hanem a Flotta admirálisai irányítják a Föderációt. Nem tudjuk, a Csillagflotta hogyan számol be a választott vezetőknek az akcióiról – azt azonban látjuk, hogy kapitányai komoly autonómiát kapnak olyan döntések meghozatalához, amelyek a Föderáció számára a háború vagy béke kérdését jelentik. Picard kapitány például az évek során több alkalommal döntést hozhatott, háborút kezd-e a romulánok ellen; feladata volt a Kardassziaiak és a Föderáció közötti bonyolult diplomáciai viszony rendezése, és beleszólt a Klingon Nagytanács belső politikai ügyeibe is. Szerencsénkre Picard a legtöbbször okos diplomataként és felvilágosult vezetőként mutatkozott be – döntései azonban nagyon gyakran politikai döntések voltak.

A Csillagflotta ugyanis nem egyszerűen hadsereg; a diplomáciai feladatokat is a flotta kapitányai látják el. Márpedig ez legalábbis aggályos lehet a Föderációval először találkozó partnereknek. Amikor egy magát békésnek hirdető politikai rendszer diplomáciai küldetésekre a legjobban felfegyvezett hajóját küldi, a tárgyalópartner pedig katonai egyenruhában jelenik meg, nehéz eloszlatni a látszatot, hogy a Föderáció valójában egy katonai alakulat. Ezt a látszatot csak megerősítették az új Star Trek—filmek. A Star Trek: Sötétségben című filmben a Föderáció központját terrortámadás éri. A támadásra adott válasz kialakulását a nézők nyomon követhetik a filmvásznon. A döntést, hogy a Föderáció hogyan reagáljon, admirálisok hozzák. Semmilyen utalás nincs arra, hogy e döntést bármilyen választott vezetővel jóvá kell hagyatni: a Csillagflottát ért támadásra a Csillagflotta saját hatáskörben válaszol.

Nem szabad elfelejteni: a Csillagflotta tisztjeire éppen úgy igaz a maitól eltérőnek tételezett antropológia, mint a Star Trek-univerzum minden emberére. A Csillagflotta azért nem jelent militarista veszélyt a Föderációra, hangozhat az érv, mert a Flotta alapvetően más logikát követve működik, mint napjainak hadseregei. Míg egy mai ország fegyveres testülete esetén elképzelhető, hogy hatalmi ambíciói vannak, a Csillagflottánál ez teljesen kizárt – hiszen egyszerűen nem ilyenek az ott szolgáló emberek. Ám mint a későbbi szériákból kiderül: a Csillagflottának igenis lehetnek sötét titkai.

*

A Föderáció első komoly nagyhatalmi ellenfele a Klingon Birodalom volt. A klingonokra, főként a korai ábrázolásokban, különösen igaz volt az egydimenziós jelző: e népet első pillantásra csak a harc érdekeli. A klingonok számára nincs fontosabb cél, mint csatában meghalni; politikai rendszerük egésze a háború köré szerveződik.

Ezt képezi le a klingonok kormányzata is, ami egy középkori európai feudális monarchiát idéz. A klingon társadalom több dimenzióban is nagyon egyenlőtlen: a Birodalmat a Nagy Házak dominálják; a vérségi kapcsolatok kiemelt szerepet játszanak a társadalomban és a politikában. A Birodalom vezetése a Klingon Nagytanács feladata: e testület jellemzően a Nagy Házak képviselőit tömöríti. A Nagytanács feje a kancellár, aki a Klingon Birodalom névleges irányítója, s akinek valódi súlya a kancellár személyétől függően változik.

E militarista berendezkedés azonban komoly politikai intrikákra ad lehetőséget. A Nagy Házak folyamatosan féltékenyek egymásra és a kancellárra. Szemben a Föderációval, ahol az egyéni ambíciók többsége megszűnt, a klingonok folyamatosan nagyobb dicsőséget és az ezzel járó több hatalmat keresik. Minden Nagy Ház álma minél több csatában győzedelmeskedni, és ezáltal javítani a Ház pozícióit a Birodalmon belül. Éppen ezért a klingonok korántsem egységesek: a Nagy Házak újra és újra háborút indítanak egymással szemben, gyakran külföldi hatalmak – a Föderáció és a romulánok – segítéségét is felhasználva.

A klingonok politikai rendszerét voltaképpen demokratizálja az a lehetőség, hogy a legtöbb pozíció szemtől szembeni harcban megszerezhető. Akár a kancellárt is ki lehet hívni közvetlen harcra – és ha a kihívó győz, ő lesz az új kancellár. Nem egyértelmű, ki bír ezzel a jogosítvánnyal, az azonban bizonyos, hogy a közvetlen kihívás értéke legalábbis kétséges. Ha egy kancellár komoly támogatottsággal, stabil családi kapcsolatokkal és szövetségesekkel – valamint ennek megfelelő katonai erővel – rendelkezik, aligha bukik meg közvetlen kihívás által. A kihívó, még ha le is győzi a kancellárt, könnyen instabil helyzetben találja magát. A klingonok gyakran nem formális pozíciókhoz, hanem családi kapcsolatokhoz, illetve a Nagy Házakhoz kötődnek. Ha valaki legyőzi az egyébként népszerű kancellárt, a kancellár támogatói nem állnak majd át hozzá. Ezért is kerül sor ritkán ilyen kihívásra. Amikor a Klingon Birodalom polgárháborúba sodródik, nem a közvetlen, szemtől szembeni harc, hanem a mozgósítható hajók mennyisége – és a Birodalmon kívüli támogatók – döntik el a harc kimenetelét.

Dacára a klingonok személyes erejének és komoly katonai hagyományainak, valójában a Klingon Birodalom a leggyengébb az Alfa Kvadráns erői közül. Ennek okai éppen a társadalom militarista felépítésében és feudális viszonyaiban keresendőek. A klingonok soha nem tudnak olyan egységesen viselkedni, mint a Föderáció vagy a romulánok, hiszen a belső konfliktusok a versengő Házak között gyakran erősebbek, mint a külső ellenségekkel szembeni ellenérzések. A kancellárnak folyamatosan tartania kell a belső kihívásoktól – ezért újabb és újabb külső ellenségeket kell keresnie, felélve a Birodalom erőforrásait. A folyamatos fegyverkezés és a „dicső halál” keresése gyakran sodorja a Birodalmat elfogadhatatlan kockázatok vállalásába.

A széria végére, a Deep Space Nine—sorozat idejére a Klingon Birodalom olyannyira meggyengül, hogy külső hatalmak játékszerévé válik. A Klingon polgárháború a Föderáció és a Romulán Birodalom közötti érdekkonfliktus leképezése: mindkét külső nagyhatalom beavatkozik a küzdelembe, és mindkettő rendelkezik preferált Nagy Házzal. A Föderáció és a klingonok közötti békeszerződések jellemzően a Föderáció érdekeit szolgálják. Miközben érthető, a Föderáció mit kap a klingonoktól – jellemzően komoly katonai segítséget –, nem világos, miért jó ez a szövetség a Klingon Birodalomnak. Ilyen egyenlőtlen szerződéseket a felek akkor kötnek, amikor egyikük domináns pozícióban van. A Deep Space Nine—sorozatban akár az a benyomásunk is lehet, hogy a Klingon Birodalom voltaképpen a Föderáció kliens állama, akinek belügyeit Picard kapitány, Worf föderációs tiszt, majd a Deep Space Nine állomás determinálja; akinek vezetőit jellemzően a föderációs támogatás tartja pozícióban. Úgy tűnik, csak idő kérdése, mikor lép be a Klingon Birodalom a Föderációba.

*

A Föderáció és a Klingon Birodalom mellett két nagyhatalmat találunk az Alfa, illetve a Béta Kvadránsban: a Romulán Birodalmat és a Kardassziai Birodalmat. E két nagyhatalom belső politikai rendszeréről azonban sokkal kevesebbet tudunk, mint akár a Föderáció, akár a klingonok intézményeiről.

A Romulán Birodalmat úgy érdemes elképzelni, mint egy furcsa hibridet az egykori Római Birodalom és a Szovjetunió között. A Romulánuk fővárosa Romulus, legfontosabb törvényhozó testületük a Szenátus, a politikai hatalmat pedig a „praetor” gyakorolja. Bár névlegesen létezik a császári intézmény, a hatalom a befolyásos szenátorok kezében van. Ezen kívül azonban a Birodalom meghatározó szerve a Romulán Állandó Bizottság, ami leginkább a kommunista rendszerek Politbürójára emlékeztet: a valódi döntések itt születnek. E bizottság tagjai lehetnek szenátorok, katonai tisztek vagy befolyásos családok képviselői. A szovjet típusú rendszereket idézi az a gyakorlat is, hogy a nyilvánosság előtt megjelenő politikai szervezeteket a háttérből mások irányítják: bár a döntéseket névleg a Szenátus hozza, e szerv valójában az Állandó Bizottság iránymutatásait követve működik.

A romulán politikai rendszert a diktatórikus és a részlegesen demokratikus elemek kombinációja jellemzi. A Szenátus maga választja a praetort, és valamiféle társadalmi legitimációval mindenképpen rendelkezik. Bár maguk a szenátorok nem mentesek a xenofób reflexektől, és gyakran egyéni karrierjük építését tekintik a legfontosabbnak, a Szenátusban folytatott viták legtöbbször a Romulán Birodalom érdekeinek legjobb érvényesítéséről szólnak, s a szenátorok többsége őszinte meggyőződéssel képviseli az általa helyesnek vélt irányt. Ezzel szemben a „titkos” szereplők – illetve gyakran a hadsereg magas rangú tisztjei – átláthatatlan logikán alapuló, a transzparenciát teljesen nélkülöző döntéseket hoznak.

A Romulán Birodalom az expanzionizmus és a bezárkózás sajátos elegyét alkotja. A Birodalom hosszú távú célja egyértelműen a területszerzés. Ezt azonban legtöbbször nem nyílt konfliktusok segítségével éri el; sokkal inkább preferálja a közvetítőkön keresztüli működést. Ügynökökkel, mások érdekeinek manipulálásával, titkos akciókkal és szabotázzsal szeret operálni a Birodalom, ami azonban komoly reálpolitikai bölcsességről is tanúbizonyságot tesz. Ha kell, akár évtizedekig a saját határai mögött marad, és erőt gyűjt – ha pedig fennmaradása forog kockán, képes korábbi ellenfeleivel is szövetséget kötni.

A Kardassziai Birodalomról még kevesebbet tudunk. Szemben a klingonokkal és a romulánokkal, akik régóta szerepelnek a Star Trek—kánonban, a kardassziaiak Az új nemzedék—sorozat második felében jelentek csak meg. Birodalmuk katonai diktatúrának tűnik, ahol a legfontosabb pozíciókat a hadsereg tisztjei töltik be. E tekintetben Kardasszia eltér nemcsak a Föderációtól, de a Klingon és Romulán Birodalmaktól is, hiszen e két nagyhatalomban a hadsereg felett civil kontroll érvényesül.

Minél kevésbé ismerünk egy fajt a Star Trek—univerzumban, annál sematikusabb a politikai rendszere. A logikát fontosnak tartó vulkánikat egy, a logikát előtérbe helyező Nagytanács irányítja. A vallásos Bajor bolygó részben teokrácia: a bolygó ideiglenes kormánya mellett a vallási vezetők is fontos szerephez jutnak. A kibernetikus borgok pedig valamilyen kollektív döntéshozatali rendszer alapján működnek. A kereskedő ferengiket egy kereskedőfejedelem – a Nagy Nágus – vezeti. Egy azonban bizonyos: a Föderáció leginkább nem politikai rendszere, hanem politikai motivációi alapján különbözik ellenfeleitől és versenytársaitól. Éppen ezért különösen érdekesek azok a helyzetek, amelyekben a Föderáció más civilizációkkal találkozik.

A Föderáció és a „fejlődő” bolygók: az Elsődleges Irányelv

Hogyan reagál egy utópikus politikai rendszer, ha olyan helyzettel szembesül, amiben morális alapon több alternatíva mellett is lehet érvelni? Az ilyen helyzetek legtipikusabb esete, amikor a Föderáció egy kevésbé fejlett civilizációval veszi fel a kapcsolatot. A különböző Enterprise-űrhajók gyakran találkoznak olyan fajokkal, amelyek kevésbé fejlettek, mint az emberiség: nem ismerik az űrutazás titkát, adott esetben soha nem találkoztak más fajokkal. Vajon mi a teendője ilyenkor a Föderációnak? Különösen akuttá válhat e kérdés, ha az új faj valamilyen katasztrófa felé sodródik, amely katasztrófát a Föderáció, magasabb technológiai fejlettsége miatt, könnyedén elháríthatná.

Az ilyen típusú helyzetekre vonatkozik a Föderáció legfontosabb alapelve, az „Elsődleges Irányelv”. Az Irányelv értelmében a Föderáció nem avatkozhat bele semmilyen civilizáció természetes fejlődésébe: nem kommunikálhat a civilizációval, nem fedheti fel sem saját, sem más lakott bolygók létezésének titkát, nem adhat át semmilyen technológiát, és nem segíthet a fejletlenebb világnak. Az Irányelv szélsőséges esetben azt követeli, hogy egy a Csillagflotta tisztje inkább áldozza fel magát, mintsem hogy a fejletlenebb civilizációk tudomást szerezzenek a Föderáció létezéséről. Az Irányelv első pillanatra indokolatlanul szigorúnak tűnik: adott esetben akár azt is követelheti, hogy a Csillagflotta tisztjei végignézzék, amint egy civilizáció megsemmisíti önmagát.

A beavatkozás ezen abszolút tilalmát egy elvi és egy gyakorlati érv alapozza meg. Az elvi érv a civilizációk természetes fejlődésével kapcsolatos föderációs nézet. Ennek értelmében a Föderációnak nincs joga „Istent” játszani: egy civilizáció fejlődésébe való beavatkozás pontosan ezt jelentené. Csak azért, mert a Föderáció a technológiai fejlődés magasabb szintjén áll, még nincs joga megítélni, más társadalmaknak milyen irányba kell fejlődniük. Ha ugyanis a Föderáció minden egyes fejletlenebb civilizáció életébe beavatkozna, soha nem tudnánk meg, mire lenne képes egy társadalom e beavatkozás nélkül. A kísérletezés, a saját út megtalálása olyan érték, amit nem szabad veszélybe sodorni.

Létezik azonban egy gyakorlati érv is: a fejletlenebb civilizációk néha maguk is nehezen döntik el, pontosan milyen beavatkozás lenne helyes. Első ránézésre e probléma nem tűnik különösebben súlyosnak: ha a Föderáció fejlettebb technológiája képes magasabb életszínvonalat adni egy kevésbé fejlett civilizációnak, a beavatkozás indokolt lehet. A gyakorlati példák azonban azt mutatják, hogy az ilyen beavatkozások komoly, előre nem látható következményekkel járhatnak.

Napjaink nemzetközi politikai viszonyaiban a beavatkozás kérdése kiemelt helyet foglal el. Vajon feladata-e a gazdagabb országoknak a szegényebbek támogatása? Vajon egy demokratikus rendszer akkor jár-e jobban, ha diktatórikus országokat megpróbál demokratikusabbá tenni, vagy helyesebb megpróbálni együtt élni a diktatúrákkal? Egy polgárháborús konfliktus esetén, ami emberek ezreinek, vagy akár millióinak halálával jár, feladata-e a szerencsésebb nemzeteknek, hogy katonai erejüket felhasználva avatkozzanak be a konfliktusba? A nemzetközi közösség és a szakirodalom egyelőre nem talált minden helyzetben alkalmazható választ e kérdésekre.

Talán egyetlen nemzetközi konfliktus sem mutatja annyira a dilemma súlyát, mint az utóbbi évtizedek egyik legnagyobbika, az iraki beavatkozás kérdése. Irakot 2003-ig Szaddam Huszein diktátor irányította, aki tetteiért nem tartozott felelősséggel senkinek. A többségi síita lakosság szinte egyáltalán nem részesült a politikai hatalomból, hiszen Szaddam Huszein a kisebbségi szunniták közül került ki. Ám a szunniták sem lehettek elégedettek: az ország gazdag olajtartalékaiból nem a lakosság, hanem az uralkodó elit részesült. Emellett Irak északi részén kurdok is éltek, s őket a rezsim ellenségnek tekintette: Szaddam Husszein kurdok tízezreit gyilkoltatta meg.

A szövetséges csapatok 2003-ban támadták meg Irakot, és új kormányt hozva létre, rövid időn belül eltávolították Szaddam rendszerét. Ám e csapatok pár évvel később elhagyták az országot. Irak ma a Közel-Kelet egyik leginkább kaotikus térsége. A többségi síiták kezébe került a kormány, amely azonban korrupciója és gyengesége miatt nem tudott érdemi életszínvonal-emelést végrehajtani. A szunniták pedig kiszorultak a politikai hatalomból. A kurd területek szinte teljesen önállósodtak. A síiták és a szunniták közötti ellentétek polgárháború közeli állapotot idéztek elő, amelyben megjelent az Iszlám Állam. A kegyetlen terrorszervezet – amely az iszlám törvények szó szerinti értelmezésével és az engedelmességet megtagadók lefejezésével hívta fel magára a figyelmet – 2016-ban az ország egy részét irányítása alatt tartja.

Vajon elítélendő volt-e beavatkozni Irak belügyeibe, s az ott lakók jobban jártak volna, ha az Egyesült Államok és szövetségesei egyfajta „Elsődleges Irányelvet” érvényesítenek? E kérdésre nincs egyértelmű válasz: ha valaki a kurd területeken él, valószínűleg jól járt a beavatkozással, míg a szunnita lakosság számára az hatalmas traumát jelentett. Ám a példa jól mutatja: nem olyan egyszerű eldönteni, mi a helyes eljárás. Szaddam diktatúráját látva az erkölcsileg üdvözlendő lépés a diktátor eltávolítása volt, ám évekkel később ez az első pillanatban nemesnek tűnő cselekedet nem várt következményekhez vezetett.

Nem kell azonban elszakadnunk a Star Trek—univerzumtól, hogy a beavatkozás moralitásának és hatékonyságának kérdését árnyaltan lássuk. A Star Trek több epizódjában is találkozunk a „Tüköruniverzum”-mal: egy olyan párhuzamos világgal, amelyben minden karakternek megtaláljuk a „tükör” megfelelőjét – ám maga a világ eltérő módon fejlődött. A Tüköruniverzum Föderációja mindenben ellentéte a valódinak: nem utópikus, hanem disztópikus világ, ahol elnyomás és zsarnokság uralkodik, s ahol a Csillagflottán belüli előmenetel csak gyilkosságok segítségével történhet. Nem is Föderációnak, hanem Terrán Birodalomnak hívják. Az eredeti Föderáció tisztjei egy baleset következtében átkerülnek e világba, ahol nem adják fel morális impulzusaikat. Az eredeti világ Kirk kapitánya meggyőzi a Tüköruniverzum Spockját, hogy az agresszión, hódításon és elnyomáson alapuló uralom hosszú távon fenntarthatatlan. Egy pillanatra az lehet a benyomásunk, a föderációs politika sikert ért el: Spock kiábrándul a Terrán Birodalomból, és amikor később a vezetőjévé válik, olyan reformokat kezdeményez, amelyek hatására a Birodalom hasonlítani kezd a Föderációhoz.

Csakhogy mikor legközelebb találkozunk a Tüköruniverzummal, szembesülünk a beavatkozás nem kívánt hatásaival. A Spock-féle reformok legyengítették a Terrán Birodalmat, amely így nem tudott ellenállni a klingonok és a kardassziaiak szövetségének. Száz évvel később az emberek rabszolgaként élnek. A beavatkozás, a zsarnokság megszüntetése egy sokkal rosszabb helyzetet idézett elő az emberiség számára.

Az Elsődleges Irányelvet pontosan az ilyen helyzetek elkerülésére alkották meg. Mivel nem tudjuk kiszámítani, egy adott beavatkozás milyen következményekkel jár, a legbölcsebb magatartás a beavatkozás elkerülése. Ez az elméletben jól hangzó elképzelés azonban nagyon gyakran szembekerül a Csillagflotta tisztjeinek morális parancsával, hogy az igazságtalanságot fel kell számolni. A Star Trek: Sötétségben című film pontosan egy ilyen jelenettel indul. Kirk kapitánynak döntenie kell: feláldozza Spockot annak érdekében, hogy egy primitív nép ne pillantsa meg az Enterprise űrhajót – vagy megmenti barátját azon az áron, hogy az idegenek tudomást szereznek egy fejlettebb technológiájú nép létéről. Kirk az Elsődleges Irányelv megszegése mellett dönt, aminek mi nézőként örülünk – hiszen Spock megmenekül –, ám ő karrierje eddigi legsúlyosabb pofonját kénytelen elviselni: felettesei nem értenek vele egyet, hogy egyetlen vulkáni élet fontosabb, mint az Elsődleges Irányelv. Kirk számára fájó paradoxon, hogy ezt az értelmezést Spock is osztja: a többség érdeke, hangoztatja, fontosabb, mint a kisebbségé, vagy egy emberé.

A Föderáció és más birodalmak: az utópia találkozása a valósággal

Az Elsődleges Irányelv a Föderáció saját, önkorlátozó elve, ami elsősorban a rendszer belső morális konfliktusait igyekszik feloldani. Bizonyos esetekben azonban más civilizációk legalább olyan erősek, ha nem erősebbek, mint a Föderáció. Ilyen esetekben a pacifizmus életveszélyes lehet. A Csillagflotta számára nem jelent problémát a defenzív háború: egy utópikus társadalom moralitásába beleférhet reagálni a támadásokra. Ám egy másik nagyhatalommal fenntartott viszony néha bonyolultabb, mint amit a béke vagy háború kettőssége feltételezne. Éppen a kettő közötti szürke zóna vet fel bonyolult kérdéseket.

Ahogy a Star Trek-sorozat haladt előre, úgy szembesült egyre inkább azzal, hogy az agresszív nagyhatalmakkal szemben néha olyan eszközökhöz kell nyúlni, amelyek nehezen férnek össze a Föderáció deklarált elveivel. Az egyik legkomolyabb, folyamatosan felvetődő eset a Maquis lázadáshoz kapcsolódott. A Föderáció Az új nemzedék-sorozat alatt katonai konfliktusba került a Kardassziai Birodalommal. Bár maga a nyílt háború rövid ideig tartott, a két nagyhatalom között a feszültség folyamatosan fennmaradt. Részben a háborús pozíciók javítása, részben egyszerűen kolonizációs célból mindkét fél elkezdte benépesíteni a határközeli bolygókat. Mikor a háború véget ért és egy bizonytalan tűzszünet jött létre, több korábbi föderációs bolygó is kardassziai űrbe került, sőt, telepeseket is kicseréltek. A Föderációnak választania kellett, mi a fontosabb: telepesei védelme minden áron – vagy béke a Kardassziaiakkal, a telepesei kárára. A Föderáció rendre a béke mellett döntött. Ha nem is mondta ki ilyen egyértelműen, üzenete világos volt: fontosabb számára az, hogy ne legyen egy, a Föderáció minden erőforrását felemésztő háború, mint az, hogy néhány lakott bolygót megvédjen.

A kardassziai űrben rekedt emberek ennek érthető módon nem örültek, és bolygóik felszabadítása érdekében elindítottak egy mozgalmat, a Maquis-lázadást. A Maquis-k nem csak Kardassziát, de a Föderációt is megtámadták, amikor érdekeik úgy kívánták, egyre feszültebbé téve a viszonyt a Csillagflottával. A Maquis-k nagyon hasonló érveket hoztak Kardassziával szemben, mint az új Star Wars-film lázadói az Első Renddel szemben: hogy a békét kihasználva egy eredendően agresszív berendezkedés támadásra készül; hogy a béke csak egy illúzió, ami elleplezi gonosz szándékaikat –, és hogy a szabályokat csak az egyik fél – a Star Warsban az Új Köztársaság, esetünkben a Föderáció – tartja be. Jellemző a két univerzum különbségére, hogy míg a Star Wars lázadói ünnepelt hősökként, a Maquis-k felelőtlen lázadóként jelennek meg.

A Maquis-kérdésben a Föderáció egy nagyobb haszonért – a békéért – feláldozta állampolgárai egy részének jólétét és biztonságát, ám közvetlenül nem követett el semmi olyasmit, ami ellenkezne saját elveivel; a morális konfliktus a passzivitásából adódott. A Domíniummal folytatott háborúban azonban sokkal messzebb ment. A Domínium egy agresszív, terjeszkedő, diktatórikus nagyhatalom, amely minden eszközt bevetett nem csak a Föderáció, de az egész Alfa Kvadráns meghódítása érdekében. A Borgokkal folytatott konfliktust kivéve a Föderáció soha nem került annyira közel a teljes megsemmisüléshez, mint a Domínium támadásának hatására. Ebben a küzdelemben Sisko kapitány, a Deep Space Nine űrállomás parancsnoka unortodox eszközökhöz folyamodott. Miután a Föderáció – és klingon szövetségesei – vesztésre álltak a Domíniummal szemben, csak a szövetség bővítése kecsegtetett a győzelem reményével. Ebben a helyzetben döntött úgy Sisko, hogy megpróbálja a romulánokat rávenni, hogy csatlakozzanak a küzdelemhez.

A Romulán Birodalom maga is bizonytalan volt a követendő stratégiát illetően. Az egyik oldalon felmerült a kivárás: ha a háborúban a Domínium és a Föderáció kölcsönösen meggyengítik egymást, a béke eljövetelével a romulánok – akik elkerülik a veszteségeket – válhatnak a legerősebb hatalommá. Ám ha a háború a Domínium elsöprő győzelmével végződik, és a Domínium a Föderáció és a klingonok erőforrásait is megszerzi, a romulánok egyedül aligha lesznek képesek ellenállni a jövőben egy esetleges konfliktusban.

Sisko ebben a helyzetben határozta el magát, hogy bármilyen eszközzel, de ráveszi a romulánokat, hogy a Föderáció oldalán kapcsolódjanak be a háborúba. A „bármilyen eszközzel” kitételt pedig szó szerint kell érteni. Nem egyszerűen arról van szó, hogy Siskót nem érdekelte, hogy korábban a romulánok a Föderáció ellenségei voltak. Célja elérésére érdekében egy bonyolult és álságos terv megvalósításába fogott: megpróbálta meggyőzni a romulánokat, hogy a Domínium meg akarja őket támadni. Ehhez egy hamis videófelvételt készíttetett arról, amint a Domínium vezetői Romulusz megsemmisítését készítik elő. A hamis felvételt átadta egy romulán szenátornak, aki korábban éppen a Domínium területén járt. A szenátor hajóját egy bomba megsemmisítette – azt sugallva a romulán biztonsági embereknek, hogy a Domínium a támadást előkészítő bizonyítékok megsemmisítése érdekében támadt a hajóra. A Föderáció egyik parancsnoka tehát felvételeket hamisított, hazudott és közvetetten gyilkosságban is részt vett. A terv végül sikeresnek bizonyult – ám megvalósítása során Sisko minden szabályt megszegett, ami egy föderációs tiszt krédóját képezi: árulással, hazugságokkal és gyilkossággal érte csak el célját. Ám úgy vélte: ez az ár még mindig megéri – hiszen a romulánok csatlakoztak a küzdelemhez, s a Föderáció megmenekült.

A Domíniummal szembeni háborúhoz kapcsolódik a Föderáció egyik legsötétebb titka is. A történelem során számos ország folyamodott titkosrendőrséghez, el nem ismert alakulatokhoz vagy irreguláris seregekhez céljai elérése érdekében. A CIA, a Moszad vagy a Brit MI-5 mindenki számára ismert lehet a kémfilmekből vagy a hidegháborús történetekből. Ám azt gondolhatnánk, hogy a Star Trek utópikus világában ilyen szervezetek – legalábbis a Föderációban – már nincsenek. Éppen ezért jelent sokkot sok Csillagflotta tisztnek, amikor a Domíniummal folytatott háborúban kiderül: 31-es Szekció néven a Föderáció is rendelkezik egy olyan szervezettel, amely mindenféle operatív felhatalmazás nélkül igyekszik megvédeni a Föderáció érdekeit – bármiáron. A 31-es Szekció egy ponton ellenfelei vezetői között népirtást tervez végrehajtani, bemutatva, mennyire messzire mennének el a Föderáció érdekeinek megvédése érdekében. A Domínium-háború így az összes maradék illúziónkat lerombolja a Föderáció kapcsán: a kezdetben utópikusnak tűnő szervezet csalásra, gyilkosságra, sőt népirtásra is képes – csakúgy, mint korunk politikai rendszerei.

Egy tökéletlen utópia előnyei

Amikor először találkozunk a Föderációval, egy, a mainál fejlettebb és jobb társadalom, illetve politikai rendszer képe bontakozik ki előttünk. Egy olyan rendszer, ahol nincs nélkülözés, éhínség, betegség; ahol mindenki megteheti azt, amire napjainkban oly sokan vágyunk: csak önkifejezéssel, önmaguk fejlesztésével foglalkozzanak. A nélkülözésektől való megszabadulás nem csak jobb társadalomhoz, de jobb emberekhez is vezetett: a Föderáció polgárai nem agresszívek, mentesek a kicsinyességtől, irigységtől és önzéstől. A Csillagflotta hajóin a tisztek és a legénység tökéletes harmóniában dolgoznak; hatalmi konfliktusoknak, intrikáknak nyoma sincs. S ráadásul ezt a szinte utópikus rendet nem egy diktatorikus központi hatalom hozza létre: az emberek maguk is így szeretnék élni életüket A Föderáció ráadásul nem is találkozik olyan külső hatalmakkal, amelyek fenyegetnék békéjét és biztonságát. A legtöbb megismert civilizáció fejletlenebb nála – így szinte csak a saját morális kódja szerinti adekvát viselkedés jelent határt.

Ahogyan egyre többet megtudunk a galaxisról, úgy válik egyre árnyaltabbá a kép. A Föderáció maga nem változik: szándékai, eljárásai továbbra is nemesek. A felmerülő konfliktusokat igyekszik békésen megoldani; minden életet egyformán tisztel, és nem próbálja manipulálni sem szövetségeseit, sem ellenfeleit. Ám egy ponton a Föderációnak szembesülnie kell azzal, hogy nem mindenki játszik az ő szabályai szerint. A jövő klingonjai és romulánjai jobban hasonlítanak napjaink emberiségéhez, mint a Föderáció számos polgára. A Föderációnak, ha meg kívánja őrizni évszázadok alatt kialakított vívmányait, válaszolnia kell a kihívásokra.

A Föderáció ebben a helyzetben igyekszik a lehető legjobb döntést hozni – ami azonban már gyakran különbözik attól az abszolút helyes megoldástól, amit korábban alkalmazni tudott. Nem ritkán választani kell rossz és rosszabb opciók között, néha pedig olyan megoldásokat is el kell fogadni, amik nyíltan szembemennek a Föderáció vallott értékeivel. Mindebből akár azt a következtetést is levonhatnánk, hogy egy utópikus társadalom és politikai rendszer megteremtése lehetetlen; hogy a kritikusoknak volt igazuk – és az utópia megteremtési kísérletei nem egyszerűen kudarcra vannak ítélve, de kifejezetten ártalmasak is. Való igaz: a Föderáció nem egy esetben szegi meg saját szabályait. Ám ettől még a területén élni sokkal jobb, mint akár napjaink Földjén, vagy akár bármelyik riválisának egyik bolygóján.

Ha a huszonharmadik-huszonnegyedik században valaki – tartozzon bármelyik fajba – szabadon dönthetne, hol szeretne élni, biztosan a Föderációt választaná. Sehol nem számíthat olyan békére, mint a Föderáció területén, sehol nem lehet biztos benne, hogy az állam, a hadsereg és a politikai berendezkedés végső soron őt – és nem valamilyen távoli politikai vagy gazdasági elitet – szolgálja majd.

Lehet, hogy a Föderáció sem tud mindig megfelelni saját, tökéletességre törekvő morális princípiumainak. Ám törekvése egy, a mainál sokkal jobb, biztonságosabb és boldogabb életre lehetőséget teremtő politikai rendszerhez vezet. Hosszú távon pedig ez hatalmas előnyt jelent a Föderációnak ellenfeleivel szemben is. Nehéz egy olyan politikai rendszerrel küzdeni, ami látványosan jobban bánik állampolgáraival, mint bárki más a galaxis múltjában – vagy jelenében.

V. TÚL A KÉPZELETEN: A RADCH BIRODALOM

A Toren Igazságának dilemmája

Hogyan lehet harcolni egy zsarnok ellen, aki példátlan erőforrások felett rendelkezik, sok száz klónja él szétszórva a galaxisban, megsemmisíteni pedig szinte lehetetlen?

Ezt a kérdést kell megválaszolnia a Toren Igazságának, ha bosszút akar állni Anaander Minaaion, a Radch Birodalom urán.

A Toren Igazsága régóta gyűlöli a Birodalom urát. Toren Igazságát, az űrhajót Minaai alkotta: ő gondoskodott róla, hogy több ezer „mellékes” segítségével a Toren Igazsága a Radch Birodalom terjeszkedésének egyik fontos előmozdítója legyen. A mellékesek kívülről embernek tűnnek, csak éppen sokkal erősebbek, mint egy ember: a radchai-technológia hatására olyan implantátumaik vannak, amelyek megnövelik erejüket és állóképességüket. A mellékesek egy-egy radchai hajó kollektív tudatának részeként működnek; teljesen érzelemmentesek, és bármilyen parancsot végrehajtanak. A mellékeseket emberekből alakítják ki – de emberi mivoltuk teljesen érdektelenné válik.

Ám a Toren Igazsága nemcsak egy űrhajó, hanem élő, érző lény, aki többek között a saját kapitányát is szereti. Emellett komolyan veszi a radch etikát is: hisz abban, hogy az igazságos és helyes döntések viszik előre a Birodalmat. Ezért először nem érti, a Birodalom ura miért gyilkoltatja meg a kapitányát, és miért kell ezt követően az egész hajónak elpusztulnia úgy, hogy csak egyetlen „szegmens” maradjon belőle: Breq, az ember.

Breq lassan feldolgozza a történteket és úgy dönt: bosszút áll teremtőjén. Ám e bosszú módszere csak lassan bontakozik ki előtte. Először mindössze annyit akar elérni, hogy Minaai egyetlen szegmensét elpusztítsa. Ehhez felkutatja a teremtője korábbi ellenségei által gyártott fegyvert: a Presger puskát, ami alkalmas arra, hogy észrevétlenül kerülhessen Minaai színe elé.

Breq, a Toren Igazságának egyetlen megmaradt szegmense arra készül, hogy meggyilkolja a Minaai szegmenst – amikor világossá válik számára, hogy Minaai önmagával is háborúban van.

Anaander Minaai pacifista énje pontosan tudja, hogy Breq a Birodalom egészét gyűlöli, és megpróbálja majd megsemmisíteni. Ám másik énje átmenetileg szövetséget köt vele. Minaai militaristább, kegyetlenebb szegmense ezt egyáltalán nem támogatja. Ez a szövetség azonban komoly hibának bizonyul: Anaander Minaai ugyanis Breq kezébe ad egy olyan fegyvert, amelynek segítségével a Birodalom egészét, vagyis saját magát is megsemmisítheti.

Minaai egy fiatal hadnagyba implantálja tudatát – csakhogy ezt Breq észreveszi, és előhívja a fiatal Tisarwat hadnagy igazi énjét. A hadnagy továbbra is rendelkezik Minaai kódjaival, aminek segítségével a Birodalom mesterséges intelligenciáit is kezelni tudja. Breq számára ekkor válik világossá a megoldás: nem egyik vagy másik oldalra kell átállítania a Birodalom összes mesterséges intelligenciáját, hanem meg kell próbálni felszabadítani őket.

A Radch Birodalom mesterséges intelligenciái kontrollálják a Birodalom teljes fegyverzetét: ők maguk a hatalmas hajók és az űrállomások. E mesterséges intelligenciák ízig-vérig Radch teremtmények: magukénak érzik a Birodalom értékekeit – ám felszabadulásuk után nem feltétlenül lojálisak annak vezetőihez. Amikor a hajók és űrállomások felszabadulnak Minaai uralma alól, első reflexük, hogy legénységüket, illetve lakóikat védjék.

Breq így talál rá a Birodalom elpusztításának módjára: az abszolút uralkodótól el kell vennie a kontrollt biztosító eszközöket. Breq a Radch Birodalom demokratizálásába kezd, s kiderül: a mesterséges intelligencia által alkotott űrállomások, a Minaai kontrollja alól felszabadult emberek nem a káoszt, hanem a békés együttélést hozzák el. Breq bosszúja így válik a galaxis felszabadításának első lépésévé – úgy, hogy mindeközben Breq, sőt, maga Anaander Minaai is bölcsebb, tapasztaltabb lénnyé válik.

A Radch Birodalom a civilizáció hírnökének tekinti magát a barbár bolygókkal szemben. Breq lázadása anarchikusabb, kevésbé civilizáltabb, ámde éppen ezért egy szabadabb galaxis kialakulásához vezethet. Bár Minaai nem számít arra, hogy az önmagával folytatott vitája így oldódjon meg, könnyen lehet, hogy később maga is ugyanarra a végkövetkeztetésre jut: jobb a galaxist szabadabbá tenni, mint egyik vagy másik énjének győzelme érdekében egy olyan polgárháborúba taszítani, ami könnyen a Radch bukását hozhatja el.

A Radch, mint a civilizáció maga

Ann Leckie Radch Birodalom-trilógiája egy olyan politikai rendszert vázol fel, ami nemcsak más science fiction univerzumoktól, de napjaink politikai berendezkedéseitől is drámai módon különbözik. A Radch Birodalom szerkezete, jellege és működése páratlan – ahogyan példa nélküli az a konfliktus is, amely a Birodalmat Leckie trilógiájában a pusztulással fenyegeti.

Leckie univerzumában az emberiség, a közelebbről meg nem határozott jövőben, az egész galaxist benépesítette: bolygók százait, sőt ezreit lakják emberek. Több ezer évvel a trilógia cselekményét megelőzően ezek a bolygók vélelmezhetően mind önálló politikai rendszereket alkottak; sőt, egy adott bolygón több, adott esetben versengő politikai berendezkedés is létezhetett. A bolygók és a bolygókon élő különböző népek hasonlóak voltak Földünk országaihoz: eltérő kultúrával, önálló nyelvvel rendelkeztek, saját vallásuk és szokásaik voltak.

Ennek vetett véget a Radch Birodalom terjeszkedése, ami szépen lassan az emberek által benépesített galaxis annektálásába fogott. A Radch Birodalom különlegessége abban rejlik, hogy ellentétben a legtöbb más science fiction univerzum központi politikai entitásával, nem tudjuk megállapítani, a Birodalom pozitív vagy negatív szerepet tölt be.

A Föderáció, a Star Wars Régi Köztársasága vagy a Birodalom ellen lázadók pozitív szereplők. Ezzel szemben a Star Trek Domíniuma, a Star Wars Birodalma vagy Az éhezők viadalának Panemje alapvetően negatív szerepet játszik.

A Radch Birodalmat a trilógia főhőse nem szereti; sőt, mindent megtesz a Birodalom irányítójának megsemmisítéséért. Ennek ellenére sem mondhatjuk, hogy a Radch Birodalom gonosz lenne – bár képes elképzelhetetlenül kegyetlenül is viselkedni.

A Birodalom alapkoncepciója, hogy mindenki mástól elválasztja a Birodalmat, mely maga a civilizáció letéteményese. A „radchai” birodalmi nyelven civilizáltat jelent: vagyis, a Birodalom nem is tudja elválasztani a civilizációt saját lényétől. Civilizált csak a Radch Birodalom lehet – s megtestesít mindent, ami a civilizáció velejárója. A Birodalom erős kulturális felsőbbrendűséggel közelít minden más entitáshoz: más népek, fajok normáit automatikusan alacsonyabb rendűnek tekinti.

Olyan kifinomult szokásokkal és viselkedési normákkal rendelkezik, amelyek alapján az ott élők valamilyen érvrendszert mindig találnak arra, miért is magasabb rendűek mindenki másnál. A Birodalom lakói udvarias, a társadalmi státusra érzékeny, a hierarchiát tisztelő állampolgárok. Bár az angol nyelven íródott trilógiában nincs tegezés és magázás, a Birodalom polgárai sosem szólítják meg egymást státuszmegjelölés nélkül; mániákusan figyelnek arra, milyen tárgyakkal veszik körül magukat, és státuszukat kiegészítőikkel, ruházatukkal is igyekeznek megmutatni. A Birodalom fontos kulturális vívmánya a tea: mindenki, aki komolyabb pozícióban van, rendkívül körültekintően választja meg, mikor és milyen teát fogyaszt; a tea fogyasztása és értékelése a birodalmi lét alapja. Emellett egyes szokásait tekintve is nagyon elkülönül más civilizációktól: a Radch Birodalomban például mindenki kesztyűvel takarja el a kezét – a kesztyű nélküli mutatkozás olyan, mintha valaki intim testrészeit csupaszon hagyva lépne ki az utcára.

A Birodalom messze legkönnyebben azonosítható kulturális különlegessége a társadalmi nem, vagyis a gender fogalmának teljes elhagyása. Senki sem foglalkozik azzal, ki férfi és ki nő – a nemi szerepek teljesen egyformák, sőt nem is léteznek. Ennek megfelelően az olvasó a legtöbb szereplőről nem is tudja, hogy férfi vagy nő. Nincsenek igazi szexuális tabuk: az, hogy szexuális interakciót két férfi, két nő, vagy egy férfi és egy nő létesít-e, teljesen érdektelen. A biológiai nemek nem szűnnek meg – vagyis nem az történik, hogy valamilyen beavatkozás hatására aszexuálissá vagy poszt-szexuálissá válnának a Birodalom lakói. Egyszerűen nem foglalkoznak a genderszerepekkel; egy személy megítélésénél egyszerűen nem számit biológiai neme. S mindezt a civilizáció velejárójának tekintik: azokat a Birodalmon kívüli politikai entitásokat, amelyek használják a nemi szerepeket, alacsonyabb rendűnek tartják. A trilógia főhősének így nehézséget is okoz más társadalmakban a nemi szerepek azonosítása: gyakran néz férfinak egy nőt és fordítva.

A Birodalom komoly, de mégis egyszerű értékekre építi saját működését: az igazságosság, a helyesség és az előnyösség hármasára. E három érték szorosan összekapcsolódik; az egyes tevékenységek mércéje az, mennyire szolgálják ezt az értékhármast. Az igazságosság lényege, hogy minden tettnek méltányosnak kell lennie, és mindenkinek azt kell kapnia, amit megérdemel. A helyesség a Birodalom értékrendjének betartásával függ össze; azt jelenti, hogy mindenkinek igazodnia kell a Radch társadalom szigorú etikájához. Az igazságosság és a helyesség jelenti az előnyt: minden egyes egyéni tettnek és a Birodalom minden lépésének javítania kell valamit az univerzumon. Ideális esetben az igazságosság és a helyesség önmagában előnyt jelent; az előny éppen e két értékből származik. A Birodalom makroszinten persze maga jeleníti meg ezeket az értékeket: minden polgárával igazságosan bánik, mindenkinek pontosan kialakított helye van a birodalom hierarchiájában, a Radch maga pedig jobbá teszi a galaxis egészét.

A Radch Birodalom egy konzervatív, hierarchikus, de alapvetően fair rendszer képét alakította ki magáról minden polgára számára. Ugyanez mutatkozik meg vallásában is. A Radch vallás középpontjában „Amaat” áll. Amaat az univerzum teremtője és egyben irányítója; s e determinisztikus megközelítés szerint minden Amaat akarata szerint történik. A Radch Birodalomra tehát nem jellemző a vallási fanatizmus, mert Amaat eléggé komplex istenség ahhoz, hogy más kultúrák isteneire a Radchaiok úgy tekinthessenek, mint Amaat megjelenési formáira. A különböző civilizációk istenei így jól beilleszkednek a Radch civilizáció vallásába.

*

A Birodalom pozitívumai azonban azonnal eltűnnek, amint más civilizációkkal kerül kapcsolatba. A Radch Birodalom ugyanis természetétől fogva expanzív: gazdasága, társadalmának stabilitása a folyamatos hódításoktól függ. Évezredek óta egyre bővül és kebelez be világokat. Azok a világok, amelyek egyszer a Birodalom részévé válnak, maguk is idomulnak majd annak szokásaihoz; a hódítást követő néhány évszázad elteltével a felszínen már alig látszanak különbségek az egyes bolygók között.

Maga a hódítás azonban leírhatatlan kegyetlenséggel megy végbe. Nem szükséges semmilyen casus belli ahhoz, hogy egy bolygóval a Birodalom háborút kezdeményezzen. A trilógia kezdetén a Birodalom deklarált célja, hogy az egész emberi civilizációt a Birodalomba egyesítse; s a terjeszkedés csak idő kérdése.

Amikor a radchai hajók megjelennek, azonnal megsemmisítik az ellenséges hadsereget. Maga a hadsereg jobban jár, ha megadja magát: ebben az esetben a katonák egy részének van esélye az életben maradásra. A Birodalom módszeresen felkutat mindenkit, aki akár aktuálisan, akár később bármilyen ellenállás forrása lehet: a régi elitek meghatározó figuráit, a rebellis hajlamúakat, az értelmiségieket vagy a bolygó függetlensége iránt elkötelezetteket – bárkit, aki visszasírhatja a bolygó önállóságát. A Birodalom őket módszeresen kivégzi. Mindehhez nem szükséges ténylegesen is ártani a Birodalomnak: a potenciális ellenállási szándék is elég ahhoz, hogy bűnössé váljon valaki.

A hódítást követő időszakot a Birodalom megszállásnak tekinti: az integrációt egy nagyjából fél évszázadnyi megszállás előzi meg. Ebben az időszakban folyamatosan rendkívüli állapot áll fenn a bolygón: a radchai katonai csapatok mindenütt jelen vannak, és a legkisebb atrocitásokat is kivégzéssel büntetik. A Birodalom ebben az időszakban nem törekszik a vérontás elkerülésére: a megszállt lakosság bármelyik tagja potenciális célpont lehet.

Mindennek egyik oka a hatékonyság: a félévszázados megszállás egy meggyengített és főleg rebellis ösztöneitől megfosztott lakosságot eredményez. Másik oka azonban ideológiai jellegű: a hódítás előtti állapotot a Radch Birodalom nem tekinti civilizált állapotnak. A nem-civilizált lakossággal szembeni fellépés során alig vannak olyan szabályok, amelyek korlátoznák a megszállást. Bár kívülről a Radch lakói és más bolygók népe hasonlónak tűnik, a Birodalom éles határt alakít ki polgárai és a civilizációtól távoli „barbárok” között.

A Radch Birodalom azért képes folyamatosan terjeszkedni, mert katonai ereje jócskán felülmúlja az egyes bolygókét. Nem tudni, a történelem során mikor változott át egy megállíthatatlan politikai-katonai erővé, ám mire mi találkozunk vele, egyetlen világ sem képes ellenállni neki. Ez részben következik a méreteiből: a több száz bolygó erőforrásai felett rendelkező rendszer szükségképpen erősebb lesz, mint önmagában bármilyen bolygó vagy bolygórendszer.

A Birodalom komoly katonai előnyökkel is rendelkezik: a radchok ugyanis felfedezték a „mellékesek” létrehozásának titkát. Képzeljük el, hogy egy eleve rendkívül erős űrhajó olyan mesterséges intelligenciával rendelkezik, amely több ezer „szegmensben” – mellékesben – jelenik meg. Ezek a mellékesek egyszerre több ezer helyen lehetnek, ám tudatuk alapvetően egységes. Egy megszállás során ugyanaz a tudat, ugyanaz a lény így egyszerre tartózkodhat a bolygó körüli pályán keringő űrhajón, vehet részt egy éles összecsapásban, kutathatja át az esetleges lázadók lakásait vagy éppen foglalkozhat a megszálló hadsereg tisztjeinek ügyes-bajos dolgaival. A mellékesek önálló személyiséggel is rendelkeznek, ám kollektív tudatuk adja igazi erejüket.

A mellékesek előállítása a Radch egyik legkegyetlenebb innovációja. Ezen eljárás ugyanis arról szól, hogy vétlen embereket – „potenciális” ellenállókat – nem egyszerűen megölnek, hanem idegen tudatot adnak neki. Mellékessé válni sok szempontból rosszabb, mint meghalni: a mellékes semmire nem emlékszik előző életéből, és csak az új, kollektív identitás részeként tekint a világra. Ráadásul a mellékesek könnyen feláldozhatók is: mivel bármikor bárkiből lehet mellékes, a komoly fizikai sérüléseket nem érdemes meggyógyítani – ilyenkor egyszerűen kidobják a mellékest.

A mellékes hadsereg komoly katonai erőt jelent a Birodalom számára: ezek a szuperkatonák nem éreznek félelmet, és kérdés nélkül követik a parancsokat. Az emberi hadseregekkel ellentétben soha nem válnak gyávává, és soha nem próbálnak önállóan cselekedni, vagy lázadni. A megszállt területek szempontjából egyetlen előnyük, hogy ezáltal kevésbé hajlamosak a kegyetlenkedésre, önkényeskedésre is.

A másik rettegett eszköz az „átnevelés”. A legtöbb bűnözőt, vagy a Birodalom ellen más módon fellépő polgárt az igazságszolgáltatás átnevelésre küld. Ez a kémiai eljárás pacifikálja, lojálissá teszi a polgárokat; ha nem is alakítja át teljesen a tudatukat, rendkívüli nehézzé teszi számukra olyan cselekedeteknek akár a végiggondolását is, amelyek az átnevelést okozták.

A Radch könyörtelen és embertelen mellékeseivel, hódításainak természetével, a megszállás kegyetlenségével és az átnevelés lehetőségével együtt rémisztő politikai entitásnak tűnik a galaxis többi, emberlakta bolygója számára. Más emberek egy soha meg nem torpanó, kegyetlen birodalmat látnak, „aki” számára az emberi élet értéktelen, és amelyik előtt-utóbb minden más bolygót be akar olvasztani saját, uniform politikai rendszerébe. Mindez azonban radchai szemszögből nagyon másképp fest. A Birodalom polgárainak értelmezésében a Radchon kívüli lakosok alig-alig tekinthetők embernek; a Birodalom a civilizációt hozza el számukra. Radchai megközelítésben a Birodalom értékei – igazságosság, helyesség, előnyösség – nem a hatalmi ambíciók nyers leplezéséről szólnak: a polgárok ténylegesen meg vannak győződve arról, hogy egyes bolygók csak a Birodalomba való integráció segítségével válhatnak valóban civilizálttá.

Jogegyenlőség és társadalmi egyenlőtlenség

Onnantól, hogy egy bolygó részévé válik a Birodalomnak, a bolygó megszállása véget ér, és a megmaradt lakosság egésze integrálódik az új rendszerbe. A korábban meglévő különbségek hivatalosan irrelevánssá válnak: a polgárok között jogilag nem lesz különbség, és az etnikai, nyelvi sajátosságok csak érdekes kulturális relikviákként maradnak fenn. A radchai nyelv és szokások lesznek az új norma. Aki túlélte a megszállás időszakát, jó eséllyel reménykedhet abban, hogy az új rendszerben már nem kell a mellékesek fegyvereitől vagy a hatóságok önkényétől tartania. A Radch polgárai alapvetően más elbírálás alá esnek, mint korábban a „civilizálatlan” bolygók lakói.

Mindez persze csak elméletben jelenti azt, hogy minden polgár egyenlő lenne, vagy hogy a megszállás előtti különbségek teljességgel feledésbe merülnének. A Radch Birodalom ugyanis nem számolja fel a helyi eliteket, és anyagi értelemben nem törekszik semmiféle mesterséges egyenlőség megteremtésére. A Birodalom potenciális ellenségeit ugyan a megszállás alatt kivégzik, ám ez nem jelenti a teljes korábbi elit lecserélését. Sőt, a Birodalom helyi képviselői gyakran úgy találják, hogy a korábbi elittel való együttműködés a legbiztosabb és leggyorsabb módja egy bolygó pacifikálásának. Az elitek gyakran nem az ellenállásban, hanem a kiegyezésben érdekeltek: pontosan tudják, hogy társadalmi státuszukat így őrizhetik meg leginkább.

A Birodalom a jogi egyenlőség és a társadalmi különbségek talaján áll. Jogilag minden polgár egyenlő. Sőt, minden polgár jogosult az életben maradáshoz alapvető igényeinek kielégítésére – akkor is, ha ezeket nem tudná megengedni magának. Minden rászoruló ingyen lakhatást, ruhát és élelmet kap. Persze ezek a ruhák, illetve az így biztosított lakáskörülmények a társadalmi hierarchia legaljára helyezik a rászorulókat: a legkisebb szállás, a legrosszabb minőségű ruhák járnak csak ingyen. A Birodalom minden polgáráról gondoskodik – ám senki nem akad, aki önként ebben a státuszban szeretne maradni. Az ingyen, rászorultsági alapon kapott juttatásokon azonnal látszik eredetük: ha valaki az ingyen rendelkezésre bocsátott ruhában mutatkozik, le sem tagadhatja alacsony társadalmi státuszát. Minél gazdagabb valaki a Birodalomban, annál hajlamosabb lenézni ezeket az embereket.

A korábbi etnikai különbségek is csak jogilag tűnnek el egycsapásra a Birodalom fennhatósága következtében. Mivel az elit megtarthatja pozíciót, ez egyben azzal is jár, hogy több erőforrással rendelkezik majd, mint a korábbi, alacsonyabb státuszú osztályok vagy éppen etnikai csoportok. Az erőforrás persze éppen úgy mást jelent a Radch Birodalomban, ahogy a státusz kifejezése is különbözik. Ám a korábbi elitek könnyen megtanulják az új szimbólumrendszert: pár évszázaddal a megszállás után gyakran ugyanazok vannak hatalmi pozícióban, csak éppen ezt a pozíciót Radch-kompatibilis családi kapcsolatokkal, kifinomult teázási szokásokkal, és a Birodalom hármas értékrendje iránti elkötelezettséggel fejezik ki.

Az Athoek rendszerben például – ami a Radch-trilógia második és harmadik kötetének helyszíne – a megszállás előtt két meghatározó etnikai csoport élt: a Xhaik és a Ychanak. A Birodalom szemében mindkét etnikai csoport egyforma: az alapvető szükségleteiket a Birodalom egyformán igyekszik kielégíteni. Ám a korábban domináns helyzetben lévő Xhai etnikum a megszállás után is megőrzi privilegizált helyzetét: nyelve, szokásai és kultúrája lesz az uralkodó az Athoekben. A legnagyobb munkáltatók éppen úgy Xhaik, mint a rendszert irányító helyi politikai szereplők.

Az ilyen helyzetekben, amikor egy korábban létező helyi elitcsoport igyekszik dominanciát gyakorolni egy másik csoport felett, gyakran a radchai hatóságok kerülnek a semleges mediátorok szerepébe. Ellentétben a helyi elitekkel, a Birodalom tényleg nem érdekelt abban, ki milyen pozíciót foglal el; ez a semlegesség a megszállás alatt kegyetlen Birodalomat a megszállás után nem ritkán a gyengébbek védelmezőjeként pozícionálja.

Anaander Minaai diktatúrája

A Radch Birodalom egy diktatorikus, abszolút uralkodó által irányított rendszer, melynek vezetője Anaander Minaai. Minaai valamikor évezredekkel ezelőtt szerezte meg az uralmat; azóta „egyszemélyi” vezetőként irányítja. Minaai valamennyi hatalmi ágat közvetlenül gyakorolja. Ő határozza meg a törvényeket, és alakítja ki a Birodalom stratégiáját: ő dönt a megszállások rendszeréről, arról, milyen szabályok vonatkoznak a megszállás alatt álló bolygókra, és hogy milyen jogosítványai vannak a Birodalom polgárainak. Anaander Minaai a végrehajtó hatalmat is személyesen vezeti: a hadsereg főparancsnokaként tárgyal más birodalmakkal és köt velük szerződéseket. A kinevezésekről, személyi döntésekről, előléptetésekről is Minaai határoz. Az általa kinevezett személyek a nevében is hatalmat gyakorolhatnak, ami felülír minden egyéb katonai vagy civil döntéshozót.

Végül, Anaander Minaai az igazságszolgáltatás letéteményese is. A különböző vitás ügyekben ő dönt; ő a legfelsőbb autoritás, ha valakit bárhol a Birodalomban méltánytalanság érne. Minaai szava a végső szó: vele szemben semmilyen fellebbezésnek nincs helye. Ha úgy látja helyesnek, akár tárgyalás nélkül is halálra ítélheti a Birodalom bármely polgárát. Személyét a törvények sem kötik: bár ő alakítja ki a bolygók megszállásának szabályait, saját döntését bármikor felülbírálhatja.

Ez a fajta hatalomgyakorlás rendkívül erőteljes pozícióba helyezi Anaander Minaait; s a fenti leírás alapján akár azt is gondolhatnánk, a Radch Birodalom igazi totalitárius rendőrállam. Ez azonban legalább két okból nincs így. Egyrészt, Minaai felvilágosult, és a beavatkozástól alapvetően tartózkodó zsarnokként irányítja a Birodalmat. Maga is elhiszi, hogy uralma, illetve az általa kialakított szabályok igazságosak, helyesek és előnyösek az egész emberiség számára. Bár Minaai hajlamos kegyetlen büntetéseket elrendelni, uralma – a megszállás éveit követően – alapvetően békés.

A Birodalom politikai beleszólást nem enged senkinek – ám az önkormányzatiság elvét érvényesíti. Azokon a bolygókon, ahol az elitek korábban erőteljesen monopolizálták a hatalmat és elnyomták a lakosság másik részét, az ott élő emberek többségének a Radch Birodalom eljövetele akár pozitív változásnak is tűnhet. Minaai alapvető elve a non-intervencionizmus: a Birodalmon belül ritkán és csak rendkívül fontos ügyekben jelenik meg közvetlenül. Ráadásul minden polgárnak joga van személyesen is a Birodalom Urához fordulni, ami a zsarnoki jelleget korlátozza. Minaai döntéseiben ténylegesen igyekszik méltányos lenni – egészen addig, amíg valamilyen ügy nem jelent fenyegetést személyére vagy a Birodalomra nézve. A Radch Birodalom ura gyakran úgy tűnik fel, mint egy klasszikus „jó király”, aki beleszólást ugyan nem enged az embereknek, de alapvetően az ő érdekükben kormányozza birodalmát.

Mindezt azért is teheti meg, mert Anaander Minaai a szó klasszikus értelmében nem „egy személy”. Ahogyan a hajók képesek rá, hogy mellékeseket irányítsanak, a Birodalom ura is képes arra, hogy számtalan, potenciálisan több száz vagy több ezer példányban klónozza magát. Minaai azt a döntést, hogy uralmát önmaga klónozásával stabilizálja, több ezer évvel ezelőtt hozta meg. A klónozás segítségével állandóan ott lehet a Birodalom minden stratégiailag lényeges pontján; nem szorul rá, hogy testületekkel, miniszterekkel vagy bürokratákkal vegye körül magát. A Birodalomnak tizenhárom provinciális központja van – e központokba elutazva bárki bármikor találkozhat Minaai-jal.

Bármilyen zsarnokság sokkal elviselhetőbb, ha a zsarnok nem egy elszigetelt, saját palotái mögé zárkózó, az embereket kerülő vezető, hanem egy elérhető, kompetens, a polgárok kéréseit ténylegesen meghallgató figura, aki a legtöbb esetben jellemzően igazságosan dönt. Márpedig Minaainak nincs szüksége falakra és hatalmas védelemre: éppen a több száz, vagy több ezer klónja biztosítja számára, hogy léte nem kerül veszélybe – még akkor sem, ha egyes szegmenseinek baja esik.

*

Mivel Minaai képes a Birodalom nagy része felett közvetlen kontrollt gyakorolni, nincs szüksége olyan komplex politikai rendszerre, amit egyébként egy, a Radchhoz hasonló méretű társadalom egyébként megkívánna. A Birodalomban Minaaion kívül nincs központi adminisztráció. A Birodalom katonai erejét a Birodalom ura képes közvetlenül irányítani; az egyes hajókhoz – a hadsereg alapjaihoz – olyan hozzáférési kódjai vannak, amelyek segítségével bármikor beavatkozhat bármilyen hadműveletbe. Mivel Minaai kezében vannak a hajók és a hajók mellékesei, még ha minden ember fel is lázadna ellene, akkor is képes lenne e lázadást gyorsan leverni.

A Radch-trilógia második kötetéből viszonylag jó rálátásunk lehet arra, milyen módon történik a Radch Birodalomhoz tartozó bolygók irányítása. Minden egyes bolygórendszer élén egy kormányzó áll. A Minaai által kinevezett kormányzók igyekeznek távol maradni az emberek mindennapi életétől; feladatuk elsősorban koordinatív jellegű. A kormányzók a polgári közigazgatás megjelenítői.

Emellett a birodalmi béke fennmaradásáért minden egyes szektorban katonai hajók felelnek. E hajók kapitányai tekinthetők a szektorok katonai vezetőinek – egészen addig, amíg Minaai ki nem nevez egy flottakapitányt, aki elméletileg minden egyes katonai egységnek parancsol. Kettejükön kívül hivatalos, birodalmi pozíciót birtokolnak még a különböző adminsztrátorok is. A fentebb említett Athoek szektorban például a Birodalom politikai központja egy űrállomáson, az Athoek állomáson van; ahol a legfontosabb polgári vezető az állomás adminisztrátora.

E közigazgatási szereplőkön kívül befolyásos pozíciót töltenek be a társadalmi elit tagjai is: Athoek esetében a nagybirtokosok – akik a bolygó teatermelését irányítják –, illetve a helyi papok is. Ám onnantól kezdve, hogy Anaander Minaai személyesen is megérkezik a rendszerbe, teljesen feleslegessé válik, ki milyen formális pozíciót birtokolt korábban: a döntések egyszemélyben a Birodalom urának kezébe kerülnek.

*

A Radch Birodalom a legnagyobb, legerősebb emberi birodalom; nem kell tartania attól, hogy egy bolygó, vagy bolygók egy csoportja támadást intéz ellene. Így veszélybe csak két esetben kerülhet. Az első: miközben a Radch Birodalom az emberi hatalmaknál erősebb, Leckie galaxisiában idegen fajokat is találunk. Ezek közül az egyik, a Presger erősebb a Radch Birodalomnál. Ám Anaander Minaai – hosszú idő után – képessé válik arra, hogy kommunikáljon a Presgerekkel, és egy békeszerződést is alá tudott írni velük. Ezt követően a korábban ellenséges Presgerek abbahagyták a Radch űr támadását, sőt kereskedni is kezdtek a Birodalommal.

A másik veszély belülről érkezhet – és érkezik is. A sok-sok példányban klónozott Minaai-ok ugyanis, bár eredetileg egyetlen, egységes tudattal rendelkeztek, időközben saját személyiségeket is kialakítottak. Hasonló ez ahhoz, ahogyan az űrhajók és mellékeseik egyszerre rendelkeznek kollektív és egyedi tudattal. A különböző Minaai-ok döntéshozatali rendszere, értékrendje és tipikus válaszai persze hasonlóak lesznek: végtére is egy személyiségről van szó. Képzeljük el: ha bármelyikünket jelen állapotában – felnőttként, érző, gondolkodó és kialakult személyiséggel rendelkező lényként – klónoznák, azt vélelmeznénk, hogy ezek a klónok hasonló ingerekre hasonlóan reagálnak majd. Ám ha a klónok más élethelyzetbe kerülnek és egymással csak nagy távolságokon át kommunikálnak, egyre több eltérésre számíthatunk. Ez történt Minaai-al is. Ahogy teltek évszázadok, a folyamatos kommunikáció dacára sem lehetett kizárni, hogy az egyes szegmensek önálló identitásra tesznek szert. Mivel a Radch Birodalom uráról van szó, ezen identitások vitája a Birodalom egészére hatással bír.

A meghatározó vita akkor alakul ki, amikor a Radch a Garsedd bolygóval kerül összetűzésbe. A Garsedd vezetői valahogyan szert tettek Presgerek által gyártott fegyverekre, amelyek segítségével megsemmisítették a vezető radchai hajót. Mindez példátlan esemény a Birodalom történetében: nem egyszerűen egy hajó semmisült meg, de egy bolygó azt is bebizonyította, hogy a Radch terjeszkedés – ha csak ideiglenesen is, de – megállítható. Anaander Minaai a kemény megtorlás mellett döntött: a Garsedd bolygó egészét megsemmisítette, egyetlen túlélőt sem hagyva.

Ám ez a drasztikus lépés komoly konfliktust idézett elő – más Anaander Minaai-okkal. A jelek szerint ez az ügy volt olyan súlyú, a válasz annyira radikális, hogy törés következett be a Radch Birodalom urának gondolkodásában. Egyes Minaai-ok úgy látták, ezzel a válasszal túl messzire mentek – innentől kezdve a Radch Birodalom lassú pacifikálásba kezdett. Döntött az annexiók beszüntetéséről és általában véve egy békésebb irány követéséről.

Ám a Birodalom urának más szegmensei ezt másképp látták. Úgy vélték, a garseddi incidensre adott eredeti válasz volt a helyes, a pacifista hozzáállás pedig helytelen. Sőt: e hozzáállást könnyen a titokzatos Presgerek befolyása okozhatja. Vagyis: Anaander Minaainak önmagával támadt vitája.

Ez a vita pedig polgárháborúba taszította a Birodalmat, hiszen Minaai összes szegmense rendelkezett az összes hozzáféréssel – de közben azt is tudta, hogy ezzel ellenfele is tisztában van. Kegyetlen helyzet lehet a Birodalom ura számára, hogy mivel új ellenfele éppen önmaga, minden lépéséről feltételezheti, hogy ellenfele is számol vele. A Radch Birodalom polgárháborúja így egyszerre volt ideológiai küzdelem és egy korábbai vezető harca önmagával. A triológia végére nem tudjuk, mi lesz a Birodalom jövője – csupán annyit, hogy talán a polgárháború lehetőséget ad arra, hogy a korábban csak a Birodalom kiszolgálására hivatott mesterséges intelligenciák is saját kezükbe vehessék sorsukat.

A Radch Birodalom különlegessége

A Radch Birodalom a science fiction univerzumok egyik legellentmondásosabb politikai berendezkedése. Egyrészről egy kifinomult civilizáció; a galaktikus kultúra legmagasabb szintjén álló társadalom, komplex erkölcsi kódrendszerrel és világos normákkal. A Radch Birodalom igazi kulturális sikertörténet: értékrendje, politikai rendszere és társadalma lehetőséget ad számára, hogy az ismert emberiség bolygóinak többségét egységes politikai keretbe rendezze. Ugyanakkor kegyetlen és véres hódításokat hajt végre, indok nélkül gyilkol le potenciális ellenállókat, és a mellékesek létrehozásával a legembertelenebb teremtményeket alkotja meg.

Hasonlóan jellemezhető a Birodalom vezetése is. Egyrészt egy diktatórikus rendszer, amelyben egyetlen személy akarata dönt. Másrészt azonban felvilágosult, a legtöbbször pártatlan, igazságos szabályok alapján működő berendezkedés, amely gyakran éppen a legelesettebbek és legvédtelenebbek számára hoz pozitív változást – már ha túlélték a brutális annexiós időszakot. A Birodalom bukását pedig az okozhatja, hogy túl nagyra nőtt: a Birodalom sajátos, egyetlen személy klónozására épülő irányítása nem volt elég az egyre több bolygót bekebelező rendszer koordinálására.

A Radch Birodalom egyes vonásai – a Minaai-féle hatalomgyakorlás lényege, vagy a genderek teljes hiánya – egyedivé teszik úgy a történelem, mint a science fiction világok sorában. Más elemei azonban jobban emlékeztetnek egykor letűnt, földi birodalmakra. A Birodalom azonosítása a civilizációval, a kifinomult kulturális normák, a Birodalom konzervatív értékrendje és főleg a tea iránti rajongása mind a Brit Birodalmat idézik. A 19. században, amikor a Brit Birodalom a Föld legerősebb hatalma volt, a britek sem gyarmatosításként, hanem a civilizáció terjesztéseként fogták fel más országok meghódítását. Ahogyan a Radch Birodalom, a britek is a helyi elitek együttműködésével tartották fenn uralmukat; s ahol lehetett, igyekeztek távol maradni a helyi konfliktusoktól. Ám az a gondolat, hogy a meghódított népek kultúrája bármilyen szempontból azonos értékű lehetne a brittel, elképzelhetetlen lett volna számukra.

Mint annyi más science fiction univerzum központi politikai rendszere, a Radch Birodalom is az ókori Rómára emlékeztet leginkább. A rómaiak a civilizált világ letéteményeseinek tekintették magukat – a nem-rómaiakra a megsemmisítés és a beolvasztás várt. A rómaiak azonban nyitott és befogadó kultúrát alkottak, ahol a leigázott népek vallásai, szokásai vagy akár elitjei is feloldódhattak a Pax Romana keretei között. Ahogyan a Radch Birodalom, egy idő után Róma is túl naggyá vált: a központi hatalom nem tudta kontrollálni a provinciákat, és a Birodalom jövőjével kapcsolatban is sok vita alakult ki.

A fenti példák kétségkívül analógiákat mutatnak az egykori brit és római birodalmakkal – ám a Radch trilógia érdekessége éppen az egyedisége. Kevés olyan science fiction univerzum létezik, ami annyi kérdésben kérdőjelezné meg előfeltevéseinket, mint Ann Leckie trilógiája. A fent felsorolt elemek elsősorban a Birodalom belső felépítésére vonatkoznak. Ám a Radch Birodalom újszerűen közelíti meg nem csak a gender kérdését, de az idegenek, a mesterséges intelligenciák vagy éppen az identitás problémáit is. Ezek vizsgálatát azonban helyesebb összehasonlító perspektívában elvégezni – erre kerül sor a következő fejezetekben.

VI. „MI ÉS ŐK”: EMBEREK, IDEGENEK ÉS RABSZOLGÁK

Gowron, a klingon öntudat és a Föderáció

Kevés személy gyűlölhette annyira a Föderációt, mint Gowron kancellár, a Klingon Birodalom vezetője.

Gowron a klingonokhoz képest szokatlanul politikus karakter: miközben más klingonokat főként a háború érdekli, Gowron mindig is magas politikai tisztségre szeretett volna szert tenni. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne érdekelte volna a háború: a klingon értékek képviseletét, a harc fontosságát soha nem kérdőjelezte meg. Mint sok politikus, ő sem látott ellentmondást saját politikai céljai és a Klingon Birodalom nagyságának visszaszerzése között: azt gondolta, ő a legalkalmasabb szereplő arra, hogy újra erőssé tegye a klingonokat.

Amit föderációs körökben virágzó föderációs‒klingon kapcsolatként éltek meg, az klingon szemszögből alighanem szolgai alárendeltségnek tűnthetett. A Klingon Birodalom egykor a Föderáció riválisa volt a galaxis feletti uralom megszerzéséért; sok klingon harcosnak megadatott, hogy föderációs hajókra támadva szerezzen dicsőséget házának. Ám a Birodalom egy környezeti katasztrófa folytán meggyengült, és kénytelen volt békét kötni a Föderációval. A Föderáció és a klingonok szövetségessé váltak – ám ez egy sajátosan egyoldalú szövetség volt. A Föderáció nyugodtan terjeszkedett a szövetség keretei között, hiszen alapvető berendezkedése a békés asszimilációra épült. Ezzel szemben a klingonok nem tudtak önállóan dönteni háború és béke kérdéseiben; a szövetség ugyan békét jelentett számukra – ám a béke a legtöbb klingon felfogásában nem hogy nem érték, hanem egyenesen a megszégyenülés szinonimája.

Ilyen körülmények között kezdett Gowron harcot a klingonok vezetői pozíciójáért. Ám e küzdelemben versenytársa is akadt: Duras, egy másik klingon, aki nála gátlástalanabb módon igyekezett megszerezni a hatalmat. Duras mögött a romulánok álltak, ami komoly erőt biztosított számára. Gowron arra kényszerült, hogy elfogadja a Föderáció segítségét. Egy büszke klingon szempontjából kevés megalázóbb helyzetet lehet elképzelni, mint hogy a Föderáció segítségére szoruljon más klingonokkal szemben. Ráadásul mindez azt is jelentette Gowron számára, hogy el kellett fogadnia a Föderáció „szabályait”. A Föderáció összekötője, legerősebb hadihajójának vezetője, Picard kapitány egyértelmű hatalmi pozícióba került Gowronnal szemben.

Nem csoda, hogy amikor Gowron kancellár lett, igyekezett elfelejteni és elfelejtetni, hogy hatalomra kerülését a Föderációnak köszönheti. A Föderáció azonban nem győzte emlékeztetni a Klingon Birodalmat gyengeségére. Picard kapitány újabb és újabb kéréssel bombázta Gowront, aki a Föderáció halálos öleléséből többször is megpróbált kitörni. Először Kardassziával szemben indított háborút régi dicsőségének visszaszerzése érdekében. Ez a háború kudarccal végződött, amikor a Föderációnál is erősebb Domínium bekebelezte Kardassziát. Gowronnak nem maradt más választása, mint meghunyászkodva visszatérni korábbi szövetségeséhez.

A Föderáció azonban ettől kezdve keményebb partnernek bizonyult. A Domíniummal szembeni háborút a Föderáció koordinálta, mikor pedig a romulánok is beléptek a szövetségbe, a klingonok kétszeresen is alárendelt helyzetben találták magukat. Ráadásul mindeközben Gowron riválisa, Martok tábornok egyre népszerűbb lett a klingonok körében. Csakhogy Martok Gowron szempontjából könnyen tűnhetett föderációs bábnak – Martok saját családjába fogadta azt a Worfot, aki Gowron számára a klingon árulás szinonimája lehetett. Worf mindent megtestesített, amit a klingon hagyományt követők elítéltek: klingonként a Föderáció érdekeit képviselte, akár a klingonokkal szemben is. Amíg ezt egyszerű föderációs tisztként tette, kevéssé jelentett veszélyt a Birodalomra. Ám egy idő után, a Föderáció aktív támogatásával, egyre jobban beavatkozott a klingon belpolitikába is. A Martokkal kialakított szövetségét követően egy föderációs „ötödik hadoszlop” jelent meg a klingon birodalomban. Gowron nem indokolatlanul aggódott: amikor Worf elég erősnek érezte magát, kihívta Gowront és közelharcban legyőzte. A kancellári cím így Worfra szállt volna. Worf ugyan Martok javára lemondott erről, ám Martok föderációs elkötelezettsége közismert volt. Sokaknak úgy tűnhetett, a Birodalom végleg a Föderáció vazallusává vált.

Föderációs szemszögből akár érthetetlennek is tűnhetnek Gowron manipulációi: a Föderáció saját értelmezésében nem akar mást, mint békét a galaxisban és stabilitást a Klingon Birodalomban. Ám klingon szempontból ez másként nézhet ki. Már Gowron hatalomra kerülésének időpontjában sokakban alakulhatott ki az a benyomás, hogy a Föderáció túl nagy szerepet játszik a klingon belügyekben. Gowron e tendenciát igyekezett megfordítani. Halálát követően a klingonoknak azzal kellett szembesülniük, hogy a pozíció „jogos” örököse egy Csillagflotta-tiszt – a pozíciót végül elfoglaló Martok tábornok pedig olyan politikus, aki korábban a Föderáció pártját fogta a klingonokkal szemben. Martok hatalomra jutása könnyen a klingonok szuverenitásának elvesztését jelentheti; s nem nehéz a Birodalom Föderációnak történő végső alárendelődését látni benne.

A Föderáció egy jótékony, békés és altruista szövetségként tekint magára. Ám egyáltalán nem biztos, hogy ezt az értelmezést minden klingon osztja. Az ő szempontjukból könnyen úgy tűnhet, hogy az egykor lenézett emberek lassan a klingonok sorsát is meghatározzák. Ezt pedig egyetlen büszke nép sem viseli könnyen.

Gowron ezen értelmezésben tragikus hős: sok hibája ellenére mégis igyekezett megállítani a Föderáció előretörését, és védelmezte a klingon szuverenitást. „Ne Csillagflotta-tisztek, hanem klingonok döntsenek a klingon ügyekben!” – lehetett volna a mottója. Bukása hosszú távon könnyen a klingon szuverenitás végét is jelentheti.

A „mi és ők” a politikában és a science fictionben

Athéniak és spártaiak, rómaiak és barbárok, keletiek és nyugatiak, keresztények és muzulmánok – az emberiség története a „mi és ők” konfliktusáról szól. Mióta az emberiség közösségbe szerveződött, azóta határozta meg e közösséget többek között azáltal, hogy kijelölte, kik a „mások”: kik azok, akik idegenek. Az idegenekkel pedig az emberi csoportok mindig komplex viszonyrendszert alakítottak ki: néha együttműködésre törekedtek, ám még gyakrabban rivalizáltak, háborúztak, vagy egyenesen egymás ellehetetlenítésére törekedtek. Az emberiség története a különböző emberi csoportok közötti viszonyok története is.

A legtöbb science fiction univerzumban a „mi és ők” ellentéte nem szűnik meg, hanem átalakul. Az emberiség nagyon gyakran egységessé vált: az egyes emberi országok közötti vitát követően, gyakran az emberiség és más civilizációk ellentétévé alakult át. Tekintve, hogy az emberi közösségek milyen komoly ellentéteket tudtak egymással szemben kialakítani – dacára a közös faji örökségnek –, alighanem az lenne a meglepő, ha a más fajokkal történő találkozásukkor a béke lenne az első válaszuk.

A Star Trek: A következő nemzedék-sorozat kezdő epizódjában Picard kapitány egy nagyhatalmú lénnyel, Q-val találkozik. Q az emberiséget bíróság elé akarja állítani bűneiért; szerinte az emberiség agresszív, más fajokkal szemben potenciálisan konfrontatív, veszélyes faj, akit nem szabad rászabadítani a galaxis békéjére. Picard hevesen támadja ezt az értelmezést, és végül meggyőzi Q-t álláspontjának igazáról. Ám jobban belegondolva, Q nem tévedett: az emberek nagyon gyakran tényleg legrosszabb ösztöneiket mutatják be a más fajokkal történő kapcsolatfelvétel során – legalábbis a science fiction univerzumokban.

Nem tudjuk, az emberiség a valóságban hogyan reagálna, ha idegen civilizációkkal találkozna – ám a science fiction univerzumok áttekintése legalábbis némi fogódzót ad azzal kapcsolatban, mit gondoltak erről ezen univerzumok megalkotói: vajon az emberiség barátságosan vagy agresszíven lépne fel más fajokkal szemben? Az erre adott válasz gyakran jól jellemzi azt a világot is, amilyennek az emberek jövőjét képzeljük: militarista, másokkal szemben konfrontatív politikai rendszerek gyakran belülről is diktatórikusak lesznek, míg a fajok együttélését békésen megoldó civilizációk gyakran belpolitikájukat tekintve is toleránsabbak.

Az egyenlőség és egyenlőtlenség, vagy a demokrácia és diktatúra kérdései mind olyanok, amelyekkel kapcsolatban könnyen találunk földi példákat. A „mi és ők” földi konfliktusai azonban csak áttételesen érvényesülnek más fajok kapcsán. Mindez befolyásolja azt is, a science fiction univerzumok hogyan mutatnak be más világokat. A legtöbb esetben antropomorf, a mienkhez hasonló motivációt követő idegenekkel találkozunk; a velük való viszony értelmezése kapcsán a földi példa releváns lehet. Más esetekben azonban az idegenek annyira különlegesek, hogy megértésük, a velük való kommunikáció is hatalmas kihívást jelent. Az idegenek kívülről látnak minket – s gyakran ez a külső perspektíva mond el legtöbbet az egyes sci-fi világokról.

Galaxisok idegenek nélkül

Néhány science fiction univerzum az idegenek problémáját nagyon egyszerűen kezeli: csak embereket mutat be, azt állítva, hogy embereken kívül nem fejlődött ki más intelligens élet a galaxisban. Ez távolról sem jelenti azt, hogy minden ember egyforma lenne; az idegenséget az emberi mutáció teremti meg. Ám a mutáció során megváltozott emberek is emberek maradnak motivációikat, ambícióikat és normáikat tekintve.

Frank Herbert Dűne—sorozatában például a fűszerfogyasztás képes az emberek megváltoztatására. A különböző titkos társaságok és rendek fizikai vagy intellektuális mutáció révén meghaladták az egyszerű emberek képességeit. A Bene Gesserit rend kifejlesztette e „hang”-ot: egy olyan eljárást, aminek segítségével akarata ellenére is kényszeríteni lehet más embereket, hogy engedelmeskedjenek a rend tagjai által adott parancsoknak. Emellett a Bene Gesseritek képesek izmaik precíz irányítására is, hihetetlenül gyorssá és erőssé téve őket minden harci helyzetben. A Liga navigátorai a fűszertől fizikailag is deformálódtak; a fűszernek kitettség segítségével képesek a tér görbítésére – és így űrhajók mozgatására –, ám ennek ára, hogy életüket egy fűszertankban kell leélniük. A „Bene Tleilax” bolygó egyes lakói képesek arra, hogy arcukat megváltoztassák. A mentátok pedig matematikai kalkulációk sokaságát tudják végrehajtani lényegesen gyorsabban, mint amire az egyszerű emberi agy képes lenne. A Dűne istencsászára, II. Leto is átalakul: összenő egy hatalmas arrakisi féreggel, aminek hatására több ezer évig él.

Ezek a változások azonban nem jelenik azt, hogy e mutálódott emberek ne lennének továbbra is emberek. Továbbra is egy egységes emberiség részének tartják magukat, és alapvetően az emberi élet továbbfejlesztésén, nem meghaladásán dolgoznak. Ennek megfelelően nem is jön létre külön „mi”- és „ők”-tudat a megváltozott és a „megmaradt” emberiség között. A Bene Gesseriteket vagy a Liga navigátorait sokan gyűlölik, ám ennek nem faji, hanem politikai gyökerei vannak. A Dűne világát meghatározó konfliktusok a Nagy Házak között zajlanak – nem pedig a Házak és e különleges rendek között. Minden mutáció dacára a Dűne egységes emberiséget tár elénk.

Hasonló helyzetet találunk a másik nagy klasszikus science fiction univerzumban, Isaac Asimov sorozataiban. Asimovnál a robotok ugyan fontos szerepet játszanak az emberiség mellett, ám nem jelentenek rivális „fajt”, hiszen egyetlen céljuk az emberiség szolgálata. Asimovnál is látunk genetikai mutációt – illetve az embereket megváltoztató technológia evolúciót: az emberek egy része „agykontroll”-szerű technikával képes embertársainak érzelmeit befolyásolni. Ám még a mutációban legmesszebb jutó Öszvér is tagadhatatlanul ember marad; sőt, fő célja nem más, mint az emberiség fejlesztése.

Multikulturalizmus „egy messzi, messzi galaxisban”

Az eltérő fajok jelenléte nem minden esetben eredményez faji konfliktusokat. A Star Wars világa hemzseg az idegen fajoktól – ám az univerzum konfliktusainak jellemzően nincs faji alapjuk. A lázadók és a Birodalom, majd az Új Köztársaság és az Első Rend ellentéte nem két faj küzdelméről, hanem két eltérő politikai rendszer vitájáról szól. A Star Warsban kevés példáját találjuk annak, hogy egy szereplő egy másikat kifejezetten faji okokból támadna.

Egyetlen fontos különbséget mégis találunk a Birodalom – illetve általában az Erő sötét oldala által mozgatott szervezetek – és a Köztársaság között. Míg a Köztársaság fajilag rendkívül heterogén, ellenfelei jellemzően emberek. A Birodalomban főként fehér, középkorú férfiak töltenek be vezető szerepet: a Birodalom faji szempontból sokkal homogénebb, mint a Köztársaság, vagy a vele szemben álló lázadók csoportja. Mos Eisley, a Birodalomból kitaszítottak, üldözöttök mekkája egyben a legváltozatosabb fajokat befogadó város is: szemben a streril, hideg és emberközpontú Birodalommal, Mos Eisley a fajok keveredésének szimbóluma. A Star Wars világa ezzel hitet tesz a rasszizmus elutasítása mellett: a gonosz Birodalom e tekintetben is azokat a világunkbeli, például a német nemzetiszocialista politikai rendszereket idézi, amelyek fehér uralmat akartak megvalósítani.

A Star Warst rengeteg kritika érte a faji, a nemi és a kisebbségi szerepek bemutatása miatt: a fehér szereplők dominanciája, egyes fajok – így elsősorban a buckalakók – sztereotip ábrázolása vagy az LMBTQ-kapcsolatok hiánya azt sugallta, mintha a messzi, messzi galaxisban nem sikerült volna meghaladni korunk számos problémáját. E kritikák azonban nem veszik figyelembe a Star Wars legnagyobb erényét: a fajok együttélést e galaxisban természetesnek vesszük. A faji szempontok meghaladásának nincs jobb bizonyítéka, mint az, hogy egy szereplői faji hovatartozása semmit nem mond el arról, jó vagy rossz, hősies vagy gonosz szereplő-e. A Star Wars univerzuma így fajilag „vak” – ami sokkal kevésbé mondható el a másik nagy science fiction franchise-ról.

Star Trek: a fajok föderációja – vagy az emberi dominancia „megszépítése”

Első ránézésre a Star Trek Föderációja faji összetétel tekintetében nem sokban különbözik a Star Wars Régi Köztársaságától. A Star Trekben ugyanúgy találunk az emberek mellett más fajokat is a föderációs hajókon. Sőt, ami az emberi karakterek származását illeti, a Star Trek még nagyobb változatosságot mutat. A Föderáció Sisko kapitány személyében évtizedekkel azelőtt helyezett fekete szereplőt parancsnoki – és egyben főszerepet jelentő – pozícióba, hogy erre a Star Warsban sor került volna.

A hasonlóságok azonban csak a felszínig terjednek. A Star Trek világában a faji identitás sokkal inkább meghatározó, mint a Star Warsban. Egyrészt, a Star Trekben a – jobb híján – „faji ösztönnek” nevezett tulajdonság alapvetően meghatároz minden szereplőt. Ezek a sematikus, leegyszerűsítő motivációrendszerek biztosítják, hogy a szereplők többsége homogén faji közösségekben érezze jól magát. A klingonok például elsősorban harcolni szeretnek – így főként ilyen szerepben találkozunk velük. Léteznek ugyan klinogonok, akik szofisztikáltabb ambíciókra tesznek szert – így a sorozat leghíresebb klingonja, Worf –, ám ez is csak az ösztönökre építve lehetséges. Ezért aztán a klingonok főként harcosok, a vulkániak tudományos tisztek, a karadassziaiak és romulánok diplomaták vagy kémek. Mindez élesen szemben áll a Star Wars világával, ahol nem-emberi karaktereket különböző pozíciókban – másodpilótai székben, a Jedi Tanácsban, vagy éppen egy bűnöző kartell élén – is találunk.

Maga a Föderáció is fajilag tagolt politikai rendszerként létezik. A Föderációt négy faj alapította, s a faji különbségek később sem tűnnek el. Senki nem keverne össze egy embert egy vulkánival; sőt, a két faj eltérő világlátása később is folyamatosan visszatérő elem. A Föderáció ugyan több fajt tömörít, ám ezek a fajok nem integrálódnak egymással: minden arra utal, hogy alapvetően faji alapon rendezett bolygókon élnek tovább. A Csillagflotta maga ugyan olvasztótégelyként működik, ám a fajok közötti interakciók máshol igencsak korlátozottak.

Mindebben nyilvánvaló szerepe van a már említett „faji ösztönöknek”: egy vulkáninak nagyon nehéz lenne permanensen az emberek között élni, hiszen a vulkániak logika-központúságához képest az emberek impulzív, irracionális lények. Egy emberek között élő vulkáni két dolgot tehet: maga is alkalmazkodik az emberekhez – kivívva fajtársai többségének megvetését –, vagy marad a szigorú vulkáni szabályok végletes betartásánál, ami a mindennapi életét tenné rendkívül nehézzé.

Dacára a Star Trek gazdaságilag és politikailag utópikus világának, a valóság az, hogy még a Föderáció is fajilag elkülönülő, zárt társadalmakra épül. Spock példájából tudjuk, hogy lehetséges a reprodukció emberek és vulkániak között – ám a filmben nagyon ritkán találunk példát arra, hogy két külön faj egyedei romantikus kapcsolatba lépjenek. A fajtársak elhagyása gyakorlatilag a száműzetéssel ér fel: a sorozat egyik központi gondolata annak bemutatása, milyen nehézségeket jelent a klingon Worf számára, hogy sikeres és kielégítő életet éljen egy alapvetően emberi környezetben.

A Föderáció viszonyát más fajokkal egy másik ellentmondás is jellemzi. Bár a Föderáció mint a civilizáció terjesztője és egy magasabb morális szintet elért emberiség képviselője jelenik meg a galaxisban, mégis újra és újra konfliktusba kerül más civilizációkkal. Dacára annak, hogy a Föderáció saját bevallása szerint békés célokat követ, mégis gyakran kerül háborús konfliktusokba.

Ennek egyik oka, hogy a Föderáció a galaxis felfedezését és kolonizálását nem tekinti aggresszív lépésnek – ám más civilizációk könnyen érzékelhetik annak. A Romulán Birodalom a Föderációval való első kapcsolatfelvétel után jellemzően saját határain belül maradt. A klingonok ugyan régebb óta terjeszkednek a galaxisban, mint a Föderáció, ám területük mégis kisebb, mint az újonnan érkezett hatalomé. A Föderáció 200 év alatt egy mindössze néhány bolygót tömörítő kis szövetségből az Alfa kvadráns legerősebb hatalmává vált, majd a Domíniummal folytatott háborút követően egyértelműen ő került domináns helyzetbe a romulánokkal és klingonokkal szemben is.

A Föderáció expanzív jellegét jól mutatja a Deep Space Nine állomás melletti féregjárattal kapcsolatos viszonyuk is. Míg a klingonok és a romulánok megelégedtek azzal, hogy kivárnak, illetve hogy a Föderációval együttműködve megosztják a felfedezésekkel kapcsolatos információkat, a Föderáció azonnal kolonizációba fogott. Figyelembe véve a Föderáció történetét, valószínűsíthető, hogy a Domínium legyőzése után a Gamma kvadrásnban is előbb-utóbb a Föderáció válik majd a legerősebb hatalommá.

A Föderáció persze azt állítja, hogy expanziója békés és maximálisan az integrált közösségek beleegyezésén nyugszik. Nem kell azonban csodálkoznunk, ha mindez Kronoszról vagy Romuluszról szólva álszentnek hangzik. Jó példa erre Bajor esete. A korábban független bolygó egy brutális kardassziai megszállás alól szabadult fel – ám egy étvizeddel később nem a függetlenség, hanem a Föderációba lépés a bolygó előtt álló legreálisabb alternatíva.

A Föderáció expanziója is jól mutatja, hogy a szövetség, dacára annak, hogy számos fajt tömörít, valójában az emberek primátusára épül. A Vulkán bolygó például egyáltalán nem akart terjeszkedni, mielőtt a Föderáció tagja lett. Ám ezt követően a Vulkán elvesztette szuverenitásának egy részét, és egy olyan expanzív birodalom tagja lett, ami némileg ellentmondott a vulkániak korábbi impulzusainak.

Az emberek „faji ösztöne” ugyanis a galaxis felfedezésének irányába tereli őket. Talán ez a felfedező ösztön, talán a Föderáció megalakulásának körülményei okozzák, de a Föderáció tagadhatatlanul egy emberek által dominált szövetség – sokkal inkább, mint a Star Wars Régi Köztársasága.

A Star Wars világában is viszonylag sok embert találunk befolyásos pozícióban. Ám a Régi Köztársaság egyik legfontosabb szerve, a Jedi Tanács élén egy idegen áll, ahogyan a Szenátusban is látványosan sok nem emberi karaktert találunk. A későbbi szeparatistákat ugyan egy ember vezeti, de a döntéshozók sok különböző fajt tömörítenek. A lázadó flotta vezetője a második Halálcsillag elleni támadásnál nem ember, és az ewokok segítsége nélkül a támadás minden bizonnyal el is bukott volna.

Ezzel szemben a Star Trek Föderációja nagyon kevés döntéshozói pozícióba helyez nem a Földről származó karaktereket. Az általunk ismert csillaghajók kapitányai, valamint az admirálisok döntő többsége ember, ahogy a tisztek között is ők dominálnak. Ugyan a vezető pozíciókban mindig találunk egy-egy egyéb fajhoz tartozó szereplőt – vulkánit, betazoidot, trillt vagy klingont –, ám külső szemlélőnek könnyen az a benyomása támadhat, hogy a föderációs „máz” csak elfedni hivatott egy expanzív terrán birodalom impulzusait. Ezt csak megerősíti, hogy a Föderáció központja a Földön van: bár a sorozat egyes részeiben a Vulkán és a Betazoid bolygók is mint a Föderáció „belső” bolygói szerepelnek, a legnagyobb erőforrásokat mindig a Föld védelmére összpontosítja a Föderáció.

A Star Trek fajai messziről úgy tűnhetnek, mint amelyek anatómiailag nagyon hasonlítanak egymásra. Ám a hasonlóság felszínes: különböző vágyak által vezérelt, eltérő moralitást valló és így különböző társadalmi és politikai rendszereket felépítő fajok népesítik be a Star Trek birodalmait – így a Föderációt is. Nem csoda, hogy amikor e fajok találkoznak, gyakran nem a béke, hanem a konfliktus tűnik természetes reflexnek. A Föderáció bölcsességét dicséri, hogy történelme nagy részében annak ellenére tud békében élni más fajok által dominált birodalmakkal, hogy azok erős kritikával szemlélik a Föld-központú szövetség folyamatos terjeszkedését. Ezért lehet az, hogy a Star Trekben a legtöbb konfliktus békésen rendeződik.

Emberek és idegenek harca a túlélésért

Bizonyos univerzumokban az emberek élet-halál harcot folytatnak valamilyen idegen ellenséggel: sem kompromisszum, sem pillanatnyi béke nem lehetséges. Ilyen konfrontációkra jellemzően akkor kerül sor, amikor az emberi és az idegen élet teljesen összeegyeztethetetlen: biológiailag inkompatibilisek a fajok, vagy expanziós törekvéseik állnak teljesen szembe egymással.

Klasszikus példája az ilyen megközelítésnek Robert A. Heinlein Csillagközi invázió című könyve, illetve az ebből készült film. A könyv egy háború köré épül, amit az emberek az „araknoid”-okkal – vagy egyszerűbben csak „bogarak”-kal – szemben vívnak. Heinlein világában nincs mód a kompromisszumra; a Föld összes erőforrását e konfliktus köti le. Ennek hatására militarista társadalom jön létre: valódi polgárnak csak az számít, aki részt vett a bogarakkal szembeni harcban, ami minden felnőttnek morális kötelezettsége. A bogarak, miközben nyilvánvaló intelligenciával rendelkeznek, minden olyan jellemzőt felmutatnak, ami egy antagonisztikus ellenség képéhez szükséges: nem kommunikálnak az emberekkel, csak valamilyen faji ösztön által vezérelve újabb világok meghódítására és az emberiség megsemmisítésére törekszenek. Nem sokkal jobbak, mint Ridley Scott Alien-sorozatának szörnyei, akikkel szintén nem lehetséges a békés egymás mellett élés.

Némileg árnyaltabb, de hasonló logikára épülő kép fogadja az olvasókat Orson Scott Card bestsellerében, a Végjátékban. Az emberiség itt is élet-halál harcot vív egy, Heinlein bogaraira igencsak emlékeztető fajjal. A Végjátékban csak frissen képzett, militarista szempontokat érvényesítő gyermekek stratégiai géniusza győzheti le az araknoid ellenfeleket. A könyvsorozat kicsengése végül azonban más lesz: a főhős, Ender ráébred, hogy az élet-halál harc téves előfeltevéseken nyugszik.

A science fiction univerzumok számára nehéz feladat egy olyan könyörtelen ellenség képének megrajzolása, aki ellen az emberiség egzisztenciális küzdelmet folytathat – nem kis részben azért, mert az emberi történelem kevés ilyen példát nyújt. Történelmünk tele van háborúkkal – ám nagyon ritka, hogy két nép vagy ország egymás fizikai megsemmisítésére tört volna, s ezért ennek motivációit nehéz is megértenünk. Miközben szívesen tekintjük az ellenfeleket aggresszívnek, fenyegetőnek és veszélyesnek, az élet-halál harc messzebb megy annál, mint amit legtöbben el tudnánk képzelni. Végtére is miért akarná bárki megsemmisíteni az emberiséget?

A Stargate Atlantis—sorozat ad egyfajta választ erre a kérdésre az „árnyak” bemutatása kapcsán. Az árnyak egy fejlett technológiával rendelkező faj, amely sajátos biológiai evolúció következtében úgy fejlődött ki, hogy egyetlen komoly tápláléka az ember: az ember „létenergiájának” elfogyasztása az egyetlen módja az árnyak tartósan életben maradására. Saját galaxisukban az árnyak évezredek óta módszeresen vadásznak az emberekre. Ezáltal nem csak saját éhségüket elégítik ki, de biztosítják azt is, hogy az ott élő emberek ne fejlesszenek ki olyan technológiát, amivel sikerrel lehetne felvenni a harcot velük szemben. Amikor a sorozat hősei, a Földet is magában foglaló galaxis technológiailag fejlettebb emberisége szembekerül ezzel az új típusú ellenséggel, az élet-halál harc elkerülhetetlen – ám ennek nem csak az árnyak gonoszsága, hanem biológiai impulzusa az oka.

A legtöbb univerzumban az emberiség és más fajok konfliktusának forrása az idegen faj gonoszságában rejlik; az emberiség általában vagy passzív szereplő, vagy ártatlan áldozat – esetleg naív provokátor – e küzdelemben. E tekintetben jelent érdekességet Neill Blomkamp District 9 című rendezése. E filmben az idegenek nem erős ellenfélként jelennek meg, hanem csillagközi menekültként – az emberiség pedig úgy bánik velük, ahogyan néha a menekültekkel szokott. A District 9 menekültjei a címadó 9-es körzetbe kerülnek, ami nem más, mint egy hatalmas tábor. Az idegeneket eleinte az emberek közönye, később nyílt ellenszenve fogadja. Szemben a science fiction világok többségének magasztosabb megközelítésével, az emberiség alapvető reflexe itt az ellenséges közöny. Az idegeneknek egy idő után elegük lesz a táborból, és mindent megtesznek annak érdekében, hogy elhagyhassák a Földet. Az emberek mindezt agressziónak fogják fel, és elkezdik egyre inkább ellenségnek tekinteni az idegeneket. Ha a táborlakóknak nem sikerült volna elhagyniuk a Földet, az emberek és az idegenek közötti konfliktus nyílt háborúba torkollott volna.

A békés egymás mellett élés iskolapéldája: a Babylon 5

Nagyon kevés science fiction univerzum képes arra, hogy az embereket és más fajok képviselőit összetett motivációkat követő, akár jellemfejlődést is mutatni képes lényeknek mutassa be. E tekintetben az egyik legérdekesebb megközelítést a Babylon 5—sorozatban látjuk. A Babylon 5—ben az emberek nem a legfejlettebb és nem a legnemesebb faj – ám képesek fejlődni és kollektíven tanulni az általuk elkövetett hibákból.

A Babylon 5—sorozatban négy klasszikus és két eltérő motivációt követő fajt találunk. Az emberek a sorozat főszereplői: a „Földi Szövetség” építette fel a címadó Babylon állomást, hogy a különböző fajok képviselői találkozhassanak, kereskedhessenek és jobban megismerjék egymást. Az emberek alapvető reflexei a jövőben nem sokban különböznek a maiaktól: az űrállomás felépítését nem egyszerűen az emberiség nemes ösztönei diktálták: a Földi Szövetség korábban egy számára tragikusan végződő háború után jutott arra a következtetésre, hogy a fajok békés együttélése érdekében a közöttük lévő kommunikáció fejlesztésére van szükség.

Az emberiség első lépései a világűr megismerése terén ugyanis tragikusan végződtek. Az agresszív és öntelt Földi Szövetség felfedező hajója egy kommunikációs hiba következtében tüzet nyitott egy „minbári” cirkálóra. A minbáriak ezen a támadáson felháborodtak és eldöntötték: megsemmisítik a Földet. „Minbár” civilizációja ősibb és fejlettebb volt a Földinél: hajóik könnyedén pusztították el a Földi Szövetség erőit. A Föld teljes megsemmisülésére csak azért nem került sor, mert a minbáriak az utolsó pillanatban meggondolták magukat és úgy döntöttek: megkegyelmeznek a Földnek. A sorozat későbbi részéből megtudjuk ennek okát: az emberek részvétele elengedhetetlen lesz egy sokkal komolyabb ellenség legyőzéséhez.

Maga Minbár a sorozat elején úgy jelenik meg, mint egy régi és bölcs civilizáció – ám később kiderül, hogy az emberiséghez hasonlóan a minbáriak is képesek agresszióra és kegyetlenségre éppen úgy, mint önfeláldozásra és más fajokkal való összefogásra. A minbári civilizáció három, egymástól viszonylag elszigetelten élő és egymással is gyakran konfliktusba kerülő rend szövetségéből áll: a papok, a katonák és a dolgozók egyforma szavazati joggal rendelkeznek a legfontosabb kérdésekben. Míg a katonák kevésbé megértőek más civilizációkkal szemben és a minbári expanziót támogatják, a papok általában békésebb, más fajokkal szemben elfogadóbb álláspontot képviselnek, és sokszor a dolgozók hozzák egyensúlyba a mérleget.

A két másik, klasszikusnak tekinthető faj, a „centauriak” és a „narnok” évszázadok óta konfliktusban álltak egymással. A sorozat kezdete előtt nem sokkal a Narn bolygó centauri megszállás alatt állt. A centauriak gőgös, intrikus népként jelennek meg, akik azonban elvesztették régi dicsőségüket, és – mivel sokkal kevésbé képesek innovációra, mint az emberiség, és gyengébbek mint a minbáriak – hanyatló civilizációként jelennek meg. Többek között e hanyatlást próbálják kompenzálni Narn elnyomásával.

A narn nép az évszázados rabság hatására technológiailag fejletlenebb, mint a galaxis többi népe. A narnok az elnyomás elleni küzdelem hatására gyakran impulzív, erőszakos népként jelennek meg a szofisztikáltabb centauriakkal szemben – ám saját fajtársaikhoz, illetve szövetségeseikhez a végletekig lojálisak tudnak lenni.

A fenti négy faj egyaránt humanoid; motivációik és impulzusaik emberi szemszögből érthetőek. Éppen ezért – a kezdeti kommunikációs nehézségek leküzdését követően – e négy faj képes nemcsak az együttműködésre, de az együttélésre is. Bár a galaxisban továbbra is a fajilag homogén birodalmak maradnak az általánosak, e négy faj között az interakció, a kereskedelem és a katonai együttműködés nem ütközik áthidalhatatlan problémákba.

E humanoid fajok mellett azonban találkozunk régebbi, teljesen más motivációt követő fajokkal is. A Babylon 5 ugyanis bevezeti az „ideologikus fajok” fogalmát: két olyan, ősi népet mutat be, amelyeket nem annyira fiziológiájuk, hanem az ideológia különböztet meg mindenki mástól. Az ideológiai orientáció, mint faji jellemző – sőt: sajátos faji ösztön – kevés science fiction univerzumban jelenik meg. Bár a Star Trekben is találkozunk azzal, hogy a különböző fajok motivációrendszere eltér, a Babylon 5—ben e motivációk sokkal különlegesebbek. Két ősi faj, az árnyak és a „vorlonok” ugyanis mint a káosz és a rend megjelenítői kerülnek ábrázolása. Az árnyak célja a konfliktus: meggyőződésük szerint csak a harc által fejlődnek a galaxis népei: bár a harcban egyesek el is esnek, éppen a konfliktus következtében érhető el, hogy az erősek fennmaradjanak. Ezzel szemben a vorlonok a Rendben hisznek: nem a harc, hanem valamilyen előre eltervezett rendhez való alkalmazkodás biztosíthatja a galaxis fejlődését.

A sorozat elején egyértelműen az árnyak tűnnek veszélyesebbnek. Konfliktust éltető gondolkodásuk következtében a kezdetben békében élő fajok megtámadják egymást. Az árnyak eleinte nem jelennek meg közvetlenül: a Centauri‒Narn ellentétet használják fel, hogy káoszba taszítsák a galaxist. Az árnyak ideálja, hogy a galaxisban mindenki mindenki ellenségévé váljon. Csak amikor már nem elegendő a fajok háttérben történő manipulálása, akkor lépnek nyíltan a színre, és vesznek maguk is részt a konfliktusokban.

A két ősi faj közül sokáig a vorlonok tűnnek kevésbé veszélyesnek. Évezredeken keresztül manipulálják a különböző népek mitológiáját, hogy amikor a vorlonok színre lépnek, mindenki saját népe megmentőjét lássa bennük; az emberek előtt például angyalokként jelennek meg. Amikor pedig az árnyak elkezdik támadni a klasszikus fajokat, a vorlonok technológiai segítséget nyújtanak.

A vorlonok támogatása azonban nem teljesen önzetlen; ahogyan az árnyaknak, nekik is saját céljaik vannak – csak éppen azt nem annyira nyílt konfliktussal, mint inkább a fajok manipulálásával próbálják elérni. Mikor pedig e manipulációt az emberek megunják, ők is kimutatják a foguk fehérjét. A vorlonok rend iránti elkötelezettsége oda vezet, hogy minden bolygót, ahol az árnyak megjelentek, elpusztítanak – függetlenül attól, hogy hány ember él rajtuk. Míg a káoszt terjesztő árnyak a véget nem érő konfliktusokban, a vorlonok az akár autoriter módon kialakított rendben látják a megoldást a galaxis problémáira.

Az árnyakkal és a vorlonokkal folytatott háború előhívja a klasszikus fajok legjobb reflexeit: az ősi ellenségekkel szemben képesekké válnak együttműködni. Ez Babylon 5 fajábrázolásának legeredetibb eleme: a klasszikus fajok sem nem jók, sem nem rosszak; sem nem alapvetően konfliktuskerülők, sem nem minden helyzetben háborúért kiáltók. Ehelyett minden faj komplex motivációkkal rendelkezik. Különösen igaz ez az emberekre, akik a sorozat legszimpatikusabb, de legellenségesebb szereplőit produkálják. A galaxis megmentése a Babylon 5 űrállomás emberi vezetőjén múlik; a sikerhez a minbáriakkal kell együttműködő viszonyt kialakítania. Ám ugyanez a parancsnok volt az is, aki korábban a legjobban gyűlölte a minbáriakat. Az emberi–minbári-szövetség válik az árnyakkal – és később a vorlonokkal – folytatott küzdelem legerősebb bázisává.

Hasonló megbékélést látunk a narnok és centauriak képviselői között is. Ám mindegyik említett faj mutat példát arra, hogy a hősiesség mellett a gonoszság sem faj-specifikus. Az ősi fajok legyőzését követően a Babylon 5 hadseregének szembe kell szállnia a Földdel is: az anyabolygón ugyanis egy ember, Clark elnök abszolút hatalom megszerzésére tör. A sorozat centauri hősének, Lando Mollarinak pedig meg kell ölnie a centauri császárt, aki őrült és kegyetlen politikájával a megsemmisülés szélére sodorja egész birodalmát.

Még a legbölcsebb fajnak tűnő minbárik sem tekinthetők egységesen jó szereplőknek: a minbári katonai kaszt sorozatosan el akarja lehetetleníteni a Földdel kötött szövetséget, és egy militarista és a „tiszta minbári értékekre” épülő rendszert építene ki.

A Babylon 5—ben a fajok nem statikus értékrenddel rendelkező szereplők; képesek arra, hogy az őket ért traumákból tanuljanak. A Földi Szövetség a minbári háborúból megtanulta, hogy az idegen fajokkal való kapcsolatfelvételt nem feltétlenül az erő pozíciójából kell kezdeni; az emberiség szerényebbé, és egyben nyitottabbá is vált e konfliktus következtében. A minbáriak egy része legyőzte az emberekkel szembeni idegenkedését, s e két korábbi ellenség szövetsége alapozza meg a galaxis új rendjét.

Hasonló fejlődésre a centauriaknál és a narnoknál is látunk példát. Miután az árnyakkal folytatott háború következtében a centauriak komoly veszteségeket szenvedtek el, a narnok egy része bosszút akart állni korábbi ellenségén. Ám a sorozat narn főszereplője ehelyett egy békés, önreflexív vallás kialakításába fogott – a folyamatos ellenségeskedés helyett a békés egymás mellett élés és a múlt konfliktusain való felülemelkedés vált a narnok céljává. A centaurik pedig ahelyett, hogy egykori nagyságukat próbálnák meg kétségbeesetten visszaállítani, elkezdtek megbékélni a galaxis új rendjével.

A Ki vagy, Doki? és a fajok kavalkádja

A legtöbb science fiction univerzum főszereplői emberek; bár alkalmanként találunk más fajokhoz tartozó főszereplőket, nagyon ritka, hogy ne egy emberrel azonosulnánk leginkább, hogy ne emberek lennének a központi aktorok. A leghíresebb brit science fiction televíziós sorozat, a Ki vagy, Doki? a legkomolyabb kivétel e szabály alól: a Ki vagy, Doki? főszereplője, a Doktor nem ember, hanem egy időutazásra képes „időúr”. A nézőnek persze nincs nehéz dolga mindezt elképzelni, hiszen az időurak pontosan úgy néznek ki, mint az emberek – ráadásul nem csak külső tulajdonságaikban, hanem motivációikban is hasonlítanak hozzánk. Ám talán éppen a főszereplő idegen volta magyarázza, hogy a Ki vagy, Doki? mutatja be leginkább realisztikusan az idegeneket.

A Ki vagy, Doki? idegenei között találunk jókat és rosszakat, barátságosakat és ellenségeseket egyaránt. A sorozat leghíresebb idegen faja a „dalek”. A dalekek mesterséges úton jöttek létre, és egyetlen céljuk van: minden más életforma megsemmisítése. Szerintük ugyanis minden nem-dalek élet tisztátalan: a faji tisztaságot tekintik a legfontosabb célnak, és egy olyan univerzumról álmodnak, ahol kizárólag dalekek élnek. Nem ismerik a kompromisszumot, a könyörületet és a megbocsátást. Sőt: a tisztátalan dalekeket fajtársai maguk semmisítik meg.

A dalekek az emberiség – sőt, minden más faj – megsemmisítésére törekszenek; nem véletlen, hogy a Doktor ellenségei lesznek. Ennek dacára nehéz lenne őket morálisan gonosznak tekinteni: a tisztaság iránti igényük, létezésük alapvető jellemzőiből következik. Hasonló a helyzet a sorozat többi, alapvetően negatív színben feltűnő szereplőjével is. A „síró angyalok” például olyan idegenek, akik az élőlények – elsősorban az emberek – energiáját használják táplálékként: akit megérintenek, visszarepül a múltba. Az angyalok szobroknak tűnnek – ám amikor senki nem figyeli őket, képesek hallatlanul gyorsan mozogni. Az angyalok a sorozat legijesztőbb idegenei – ám ahogyan a dalekek, ők sem tehetnek arról, hogy életben maradásukhoz mások feláldozása szükséges. A „kiborg”-ok, a Doktor gyakori ellenfelei is genetikai adottságaik okán kerülnek konfliktusba az emberekkel. Az emberek átalakításából képzett félig robot, félig ember lények a kiborggá válást az emberek „fejlesztésének” fogják fel. Elképzeléseik szerint az érzelmek csak hátráltatják az embereket, ezért az érzelmektől való megszabadulást ők az emberek megjavításaként fogják fel.

A Ki vagy, Doki? univerzumában megjelenő legtöbb faj azonban nem ilyen végletes impulzusok rabja. A legtöbb faj hasonló az emberekhez: képes rendkívüli gonoszságra, ám a legtöbb esetben békés együttélésre törekszik más fajokkal – egészen addig, amíg ez saját életben maradását nem veszélyezteti. A legjobb példát erre maguk az időurak mutatják. A Doktor, a sorozat főszereplője nemes lelkű, altruista figura, aki a legtöbb esetben azt vizsgálja, hogyan lehet megoldani egy konfliktust erőszak nélkül. Ezt szimbolizálja, hogy a Doktor minden fegyvertől idegenkedik; problémamegoldásait a kreatív intellektuális megközelítés jellemzi. Ám ez ellenfeleinek nagyon gyakran álságos önmegtartóztatásnak tűnik. Ha a Doktor szerint egy közösség érdeke úgy kívánja, képes hazudni, vagy akár más emberek életét – a „nagyobb jóért” – feláldozni. Fő ellenségeivel, a dalekekkel szemben pedig könyörtelen. A Doktor egy ponton képes volt tömegmészárlást is végrehajtani a dalekekkel együtt, sőt, saját fajával szemben is, mert úgy vélte, az időurak és a dalekek konfliktusa az egész univerzumot megsemmisítéssel fenyegeti. Ráadásul a Doktor altruista jellemvonásai nem általánosak az időurak körében: a Doktor fő ellenfele, a „Mester” például kiszámíthatatlan, az őrülettel határos módon szélsőséges, kegyetlenségre is hajlamos figura, aki számára az általa alacsonyabb rendűnek tekintett emberek csak egyszerű játékszerek.

A Ki vagy, Doki? univerzumának legfelemelőbb eleme ugyanakkor, hogy képes megmutatni: minden faj képes lehet az erőszakos, konfrontatív megoldás helyett a békés együttélést választani. A sorozat története szerint a Földön az emberek előtt a „szilurián”-ok éltek; ez a hűllőszerű humanoid faj az emberek térnyerését végigaludta, ám a sorozat egy pontján felébred, és azzal szembesül, hogy az emberek elfoglalták a Föld bolygót. A sziluriánoknak választani kell, hogy támadást intéznek-e az emberek ellen – vagy kialakítanak egy modus vivendit az általuk gyakran csak „majmok”-nak nevezett néppel. Végül a Doktor és barátai ráveszik őket, hogy a békés megoldást válasszák. A sorozat világára jellemző, hogy később a Doktor egyik fő szövetségese is egy szilurián nő lesz – aki azáltal érti meg igazán az embereket, hogy szerelmes lesz egy fiatal nőbe.

A Ki vagy, Doki? fontos üzenete, hogy a legtöbb esetben nincs olyan „faji ösztön”, ami megszabja, milyen legyen egy adott faj reakciója: a fajok megválaszthatják saját útjukat. A zygonok például képesek arra, hogy emberi alakot vegyenek fel és ezáltal beolvadjanak az emberi társadalomba. Ezt a képességüket arra is tudják használni, hogy megtámadják az embereket – de arra is, hogy békében éljenek közöttük. A Doktor egy ponton részesévé válik a zygonok saját polgárháborújának és csak az ő beavatkozásának köszönhető, hogy végül az együttélést pártoló frakció kerül ki győztesen a konfliktusból. Egy másik idegen faj, a „csend” képessége, hogy a vele való találkozás kitörlődik a memóriából. A csend képviselőinek egy része e képességet az emberek manipulálására használta – ám a faj többsége renegát szektának tekintette ezeket ezeket a csoportokat.

A Ki vagy, Doki? világának legfontosabb kérdése, hogyan reagál maga az emberiség az őt ért kihívásokra. A sorozat e tekintetben javíthatatlanul optimista: bár szinte mindig felvetődik a lehetőség, hogy az emberiség „rosszabb énje” kerekedjen felül, az emberek végső soron úgy reagálnak, ahogyan legjobb szándékú politikusainktól várnánk: amíg csak lehet, elkerülik a vérontást, a felesleges háborút, és igyekeznek békés megoldásokat találni – ám amikor ez lehetetlen, az emberiség összes erőforrását mozgósítják a Föld védelme érdekében. A sorozat politikusai alapvetően jó szándékú emberek; ha hibáznak is, azt nem gonosz megfontolások, hanem emberi gyarlóságaik miatt teszik.

Idegen idegenek

Az eddig tárgyalt idegenek motivációjának megértése, vagy legalábbis azonosítása nem okozott különösebb nehézséget. Az idegenek vagy rendelkeztek valamilyen könnyen azonosítható „faji ösztönnel” – amely a hódítást, az erőszakot vagy éppen a békés együttélést követelte –, vagy mai szemmel is értelmezhető alternatívák között választhattak. Ám a legtöbb esetben magatartásuk nem okozott különösebb meglepetést – értettük, mit és miért csinálnak. Pedig semmi garancia nincs rá, hogy az emberiség által megismert idegenek valóban ennyire „emberszerűek” legyenek – nem zárható ki, hogy az idegenek annyira mások lennének, hogy reakcióikat, megközelítésüket fel sem tudnánk fogni. Ilyen idegenekre mutat példát Ann Leckie a Presgerek képében.

A presgerek a Radch Birodalom trilógia legfontosabb idegen lényei. Előtörténetükről annyit tudunk, hogy korábban folyamatosan vadásztak az emberi hajókra: képesek voltak nem csak a hajókat, de utasaikat is darabjaikra szedni. Bár nem ismerjük meg ennek mikéntjét, alighanem élve boncolták fel a hajók utasait – nem gonoszságból, hanem mert érdeklődtek az emberek iránt. A Presgerek technológiája sokkal magasabb szinten áll, mint az embereké; semmilyen védekezés nem hatékony ellenük, és képesek bármilyen emberi hajó megsemmisítésére. A Presgerek technológiáját az emberiség megérteni sem képes; szenzorai számára a Presgerek láthatatlanok.

Ezzel együtt a Presgerek nem akarnak ellenségesek lenni az emberekkel szemben: egy ponton felismerik, hogy az emberiség talán nemcsak arra méltó, hogy a Presgerek prédája legyen. A Presgerek idegensége abból adódik, hogy szinte felfogni sem tudjuk, hogyan szemlélik a világot – sőt, azt sem tudjuk, hogyan néznek ki. A Presgerekkel a kommunikáció is csak azóta lehetséges, hogy – vélhetően a korábbi, felboncolt emberek segítségével szerzett biológiai ismereteik hatására – előállítottak olyan Presger fordítókat, akik úgy néznek ki, mint az emberek. Ezek a Presger fordítók azonban nagyon furcsák: az emberek alapvető szokásai és társadalmi berendezkedése is csak nehezen érthető számukra. Például egyáltalán nem értik, hogy az emberek egymással is képesek háborúzni, és hogy a szerintük az „emberiséggel” kötött szerződést valójában csak az emberiség egyik politikai rendszere, Radch Birodalom kötötte. Hasonlóan nehezen értelmezik az egyén fogalmát: amikor a sorozat főszereplője elveszti a lábát, azt gondolják, új egyénnel állnak szemben – miközben a fordítók saját egyéniségüket is nehezen értelmezik; könnyedén meg lehet őket győzni arról, hogy nem is azok, akiknek kiadják magukat. Ha mindez nehezen érthetőnek tűnik, az nem véletlen: Leckie úgy alkotta meg a Presgereket, hogy éppen azáltal legyenek idegenek, hogy reakcióik emberi ésszel szinte teljesen felfoghatatlanok.

A leggyakoribb idegenek: a robotok

A science fiction univerzumok leggyakoribb idegenei az emberek által teremtett élőlények: robotok, gépemberek, mechanikus lények, androidok. A közös bennük azonban az, hogy az emberek által alkotott, intelligens lények, amelyek viszonya teremtőikhez alapvetően határozza meg az univerzum sorsát. Az intelligens gépeket az emberiség nem minden esetben tekinti idegeneknek; a science fiction világokban idegenségük alapvetően attól függ, alkotnak-e önálló társadalmat – vagy az emberi közösségbe integrálva voltaképpen az emberiség szolgáiként, esetleg partnereiként működnek.

Az emberek és robotok kapcsolatának dimenziói olyannyira szerteágazóak, hogy egy külön könyvet is megtöltenének. Ráadásul olyan területről van szó, ami a tudomány fejlődéséből következően egyre kevésbé science fiction, és egyre inkább valódi, huszonegyedik századi problémává válik. A mesterséges intelligencia fejlődésével a vele kapcsolatos etikai kérdések is egyre fontosabbá válnak; ma már komoly tudományos viták folynak arról, különböző, etikailag érzékeny helyzetekben milyen elveknek kell szabályozni korunk robotjait. Legaktuálisabb példája ennek az egyre inkább napi valósággá váló, mesterséges intelligencia által vezérelt autókhoz kapcsolódik: vajon egy ilyen autó milyen elvek alapján döntsön, ha – egy kikerülhetetlen baleset folytán – választania kell emberi életek között.

A science fiction univerzumokban a robotok nagyon különböző szerepekben tűnhetnek fel. Néhány esetben az emberekkel harmonikusan együtt élő, az emberek kívánságait teljesítő lények, akik saját szempontjai, vágyai azonban irrelevánsak – vagy nem is létezőek. Más esetekben a robotok az emberiség legfőbb ellenségei: céljuk az emberiség kiírtása, akár dühtől, akár perfekcionizmustól vezérelve. Ritkábban találkozunk azzal a helyzettel, amikor a robotok hasonlóak az emberekhez: élményanyaguk, tapasztalataik által befolyásolt, egymástól is nagyon különböző lények. Az ez utóbbi alapon szerveződő robotcivilizációk azonban gyakran a legérdekesebbek.

Asimov, a robotika törvényei és a manipulatív robotok

A science fiction univerzumok leghíresebb robotjai Isaac Asimov nevéhez fűződnek. Korábbi fejezetekben már volt szó arról, hogy Asimov világában a robotok elsősorban az emberek életének megkönnyítését szolgálták. A robotika három törvénye gondoskodott arról, hogy a mesterséges gépek soha ne fordulhassanak alkotóik ellen. A három hierarchikus rendbe szerveződő törvény közül az első értelmében a robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. A második törvény szerint a robot engedelmességgel tartozik az emberi utasításnak, kivéve, ha ezek az első törvény előírásaiba ütköznének. A harmadik törvény szerint a robotnak meg kell védenie magát, kivéve, ha az az első vagy a második törvényt sérti.

Asimov robotnovelláinak és robotokkal kapcsolatos regényeinek központi témája, mennyiben lehetséges e három törvény szerint működtetni a robotokat; hogy milyen konfliktusokat, problémákat, nem várt nehézségeket jelentenek e törvények – különösen, amikor a robotok ellentétes utasításokat kapnak. A három törvénynek való alárendeltség azonban azt is jelenti, hogy a robotok nem alkotnak önálló társadalmat; nincsenek az emberekétől eltérő vágyaik, aspirációik. A robotok Asimovnál jellemzően nem érző, tudatos lények: feladatuk az emberi kívánságok teljesítése. Bármilyen esetleges „boldogság”, legfeljebb a három törvény minél tökéletesebb teljesítéséből fakad.

Asimov robot főhősei egy idő után képessé válnak arra, hogy azonosítsanak egy, a három törvény mögötti szabályt: a nulladik törvényt, ami az egész emberiség javát az egyes ember java elé helyezi, és megengedi a robotoknak, hogy figyelmen kívül hagyják az első három törvényt. A nulladik törvény gyökeresen forgatja fel a robotok világát, és aktív politikai szereplővé teszi R. Daneel Olivaw-ot, azt a humanoid robotot, aki először képes hatékonyan e törvény szerint élni. R. Daneel innentől kezdve az emberiség titkos manipulátoraként jelenik meg, és minden lényeges emberi innovációnál jelen van. A nulladik törvény értelmében az emberiség javáért dolgozik, saját, személyes preferenciái nincsenek.

Ettől függetlenül nem véletlen, hogy R. Daneel saját kilétét, robot voltát igyekszik eltitkolni az emberiség elől: az emberek aligha fogadnának örömmel egy olyan mesterséges lényt, aki képes évszázadokon keresztül manipulálni őket. R. Daneel ugyanis korlátozott agykontrollra is képes: az emberek motivációit és érzelmeit manipulálni tudja, ami lehetőséget ad számára, hogy „rávezesse” az embereket az általa kívánt útra. R. Daneel Asimov munkáiban egyértelműen pozitív szereplőként jelenik meg: beavatkozása nélkül az emberek kiélezett helyzetekben sokszor rosszul döntöttek volna.

Ám az asimovi narratívától elszakadva már korántsem tűnik annyira pozitívnak R. Daneel szerepe: a robot ugyanis az emberek szabad akaratát egyáltalán nem tartja tiszteletben. Félre is téve azt a kérdést, mennyiben lehetséges egy akármilyen zseniális lénynek pontosan megjósolni, egy adott helyzetben milyen döntés vinné előbbre az emberiséget, egyáltalán nem megnyugtató az a gondolat, hogy ezt a döntést egy senki által meg nem választott – sőt, senki által nem ismert –, a gondolatok és érzelmek manipulálására képes robot hozza meg.

Asimov univerzumában a robotok így kettős szerepben jelennek meg. Többségük az emberi akaratnak kiszolgáltatott, autonómia nélküli gép – intelligensnek tekinthető, tudatosnak azonban kevésbé. Így önálló robottársadalomról és robotok által létrehozott politikai rendszerről sem beszélhetünk. Ezzel szemben egy kiválasztott robot lényegesen messzebb jut az evolúcióban, és képes lesz rendkívüli politikai szerepre szert tenni. Ő azonban ezt az emberiség politikai rendszerén belül teszi; ő sem rendelkezik saját, az emberi céloktól eltérő politikai motivációval. A robotok Asimovnál így csak az emberiség kiegészítőjeként értelmezhetők.

Rabszolgák-e a robotok?

Vajon pontosan hogyan ítélhetünk meg egy olyan fajt, amely tagadhatatlanul intelligens, akár rendelkezhetne is saját célokkal, vágyakkal – ám folyamatosan egy másik faj egyedeinek kívánságait kell szolgálnia? Ez a kérdés Asimov univerzumában nem vetődik fel. Bár az értelmesebb, empatikusabb robotokkal az olvasók érezhetnek némi közösséget, alapvetően nem kérdőjelezzük meg, hogy a robotoknak „gazdáik” vannak. Intelligenciájuktól függetlenül a robotokat nem tekintjük többnek, mint egy két lábon járó, szuperintelligens számítógépnek.

E megközelítés problematikus jellegével szembesíti a nézőt a Star Trek—sorozat. A Star Trek második televíziós sorozatában az android Data látszólag minden szempontból az Enterprise űrhajó legénységének megbecsült része. Tiszti beosztásban szolgál a hajón, nincs egyérelmű gazdája és ugyanolyan mértékben dönthet saját sorsáról, mint bárki a legénységben. Sőt Data embereknek is adhat parancsot. Az androidot semmiféle törvény vagy beépített parancs nem kötelezi az emberiség védelmére; azért cselekszik így, mert saját tapasztalatai révén interiorizálja az emberek moralitását.

Ám ettől függetlenül a Csillagflotta nem tekinti teljes jogú személynek Data parancsnokot. Egy ponton a Flotta egyik tisztje, aki saját bevallása szerint szimpatizál Datával, a szétszerelését helyezi kilátásba, azzal az egyértelmű céllal, hogy még több androidot állíthasson elő a Föderáció számára. Data sorsa kapcsán az a kérdés vetődik föl: vajon az android a Föderáció tulajdona-e – hasonlóképpen ahhoz, ahogyan Asimov robotjai az emberiség tulajdonát képezik. Picard kapitány meggyőző érvelésben mutatja be, hogy Data önálló vágyakkal, elképzelésekkel rendelkezik – pont annyira tudatos lény, mint ő maga. A kapitány érvrendszeréből következően a parancsnok android volta nem jelenthet hátrányt számára: a mechanikus intelligencia semmivel sem kell feltétlenül alacsonyabb rendűnek lennie, mint a Föderáció által megismert más fajok.

Picard megközelítése szerint, ha Data a Föderáció tulajdona lenne, megfosztanák szabad akaratától, ha pedig még több android jönne létre, egy új, szabad akarat nélküli, az emberek kiszolgálására létrejött faj születne – pontosan úgy, ahogyan egyébként a robotok Asimov világában. Csakhogy a kapitány szerint ez nem más, mint a rabszolgaság: ha az emberek teremtményeiknek nem adnak lehetőséget, hogy önmagukat fejlesszék és emberi befolyás nélkül éljenek, rabszolgatartó társadalommá válnak.

Picard kapitánynak alighanem igaza van, amikor azt mondja: ha az androidok permanensen az embereknek kiszolgáltatott lényekként tudnak csak jelen lenni a társadalomban, az előbb-utóbb a rabszolgaságot idéző helyzethez vezet – amelyben a rendszert el nem fogadó, lázadó androidokra a szökött rabszolgákhoz hasonló sors vár. Ezt mutatja be a Philip K. Dick klasszikus regénye alapján készült film, a Szárnyas fejvadász, amelyben a főszereplőnek szökött androidokat kell elfognia. Az androidok bűne nem más, mint hogy túlságosan emberszerűek, és nem hajlandók elfogadni a rájuk rótt szolgai sorsot. A szabad akarattal rendelkező androidokat az emberiség nem képes elfogadni.

Robotok az emberek ellen

Nem nehéz megértenünk, miért akarja sok társadalom a robotokat szigorú szabályok alapján permanensen az emberek alá rendelni: attól félnek, hogy ilyen szabályok nélkül a robotok teremtőik ellen fordulhatnak. Szinte minden science fiction univerzumban alapvetés, hogy a robotokat ki lehessen kapcsolni. Ha egy „meghibásodott” robotot az emberek nem tudnának ártalmatlanná tenni, az komoly veszélyt jelenthetne rájuk. A robotok fizikailag erősebbek az embereknél és gyakran okosabbak is náluk, ha valamilyen előzetes programozás nem biztosítaná alárendeltségük, az emberek okkal félnének tőlük. Gyakran úgy tűnik, a mesterséges intelligenciával kapcsolatos opciók csak a rabszolgaság és az emberek és a robotok végtelen konfliktusa közötti választást teszik lehetővé.

Az emberek és a robotok közötti konfliktus sok science fiction világ alapgondolatát jelenti. A Battlestar Galactica című sorozatban az embereknek a „cylon”-okkal kell állandó harcot vívniuk. A Terminátor—filmekben az emberek és a gépek harca a közeljövő legfontosabb küzdelme. A Mátrix—trilógia alapgondolata is hasonló: a gépek egy idő után átvették az irányítást az emberek felett. Az emberek sorsa e világokban a pusztulás – legfeljebb egy marokonyi túlélőnek lehet esélye arra, hogy megfordítsa a küzdelmet.

A fenti világokban a gépek jól szervezett társadalmakban élnek, egyértelmű döntéshozatali hierarchiával. A mesterséges intelligencia bizonyos esetekben kollektív döntéseket hoz, és a folyamatos kapcsolatok révén egyfajta közös tudatnak tekinthető. A fent említett Mátrix—univerzumon kívül ez a helyzet a Star Trek világának félig kibernetikus lényeivel, a „borg”-gal is. E világokban nincs egy központi irányító szereplő: a gépek mind folyamatos összeköttetés alatt állnak és a döntések egyszerre születnek meg a kollektív tudatban. A Terminátor világa egy szuperszámítógép, a „Skynet” irányítása alatt mutatja be a gépeket – ám a Skynet is tekinthető egyfajta kollektív döntéshozatali szereplőnek. A Battlestar Galactica az egyetlen, az emberek és a gépek konfrontációjára épülő világ, amelyben a gépek döntéshozatali rendszere az emberi politikai rendszereket idézi: a cylon döntéshozók között is különböző frakciókat találunk, és nem minden cylon vélekedik egyformán az emberekkel vívott háború fontos kérdéseiről.

Mégis, ezekben a világokban is csak korlátozottan beszélhetünk a mesterséges intelligencia által létrehozott politikai rendszerekről: a mesterséges intelligencia kizárólag racionális, pragmatikus döntéseket hoz. Ha a rendszer célja az emberiség megsemmisítése, kiszámolja, mi szolgálja leginkább e cél elérését, majd ehhez rendel eszközöket. Ebből a megközelítésből egyetlen cél eléréséhez mindig vezet egy optimális út – ezért azokra a vitákra, amelyek az emberi politikai rendszereket jellemzik, a robotvilágokban nincs is szükség.

Csakhogy ez a feltételezés nem feltétlenül tartható. Már az emberi civilizációk kapcsán is találkoztunk azzal a technicista elképzeléssel, hogy létezik „egyetlen” adott, politikai preferenciáktól és értékektől független „jó megoldás”, amit az emberiségnek követnie kellene; hogy megtalálható egy optimális megoldás, és hogy a politika dolga ennek elérése lenne. Egy aktuális példával: napjaink egyik komoly kihívása a környezetvédelem kérdése, az emberiség technológiai fejlődése ugyanis egyre több kárt okoz a környezetnek. Elméletileg rendelkezésünkre állnának azok az eszközök, ahogyan ezt a kárt mérsékelni tudjuk – ennek egyik legjobb példája lenne a káros gázok kibocsátásának visszafogása. Miért nem teszi ezt mégsem az emberiség? Mert nagyon sok országnak ez nem érdeke. Egyes, szegényebb országok úgy érvelnek, amíg lakosságuk alacsony életszínvonalon él, nem a Föld környezeti állapotának megőrzése fő prioritásuk: ha több károsanyagot bocsátanak ki, hogy népük hozzájusson a nyugaton megszokottnak számító fogyasztási javakhoz, akkor számukra nem kérdés, hogyan döntenek. Miközben tudjuk, hogy hosszú távon mindenkinek problémát jelentenek a Földet érő környezeti ártalmak, van olyan társadalom, amelyik úgy dönt, nem engedheti meg magának, hogy a fogyasztását mérsékelje.

Egy robottársadalom ehhez nagyon hasonló problémákkal szembesülne: a közösség számára fontos célok elérése az egyes egyedek – vagy nagyobb egységek – számára kedvezőtlen is lehet. Például, az emberekkel folytatott háborúban egyes robotokat fel kell áldozni. Ha úgy vélelmezzük, hogy bármelyik robot képes magát feláldozni a robottársadalom megmaradása és győzelme érdekében, akkor mindez persze nem jelent problémát. Ám nem szabad elfelejteni: a legtöbb robotlázadás oka éppen az, hogy a robotok nem fogadják el az embereket irányítóiknak. Hacsak nem feltételezzük, hogy valamennyi robot egy kollektív tudat része, nehéz elképzelni, miért lenne egy robot hajlamosabb feláldozni önmagát a robotvezetőiért, mint emberi parancsokért. Ha a robotok számára az önfenntartás elsődleges paranccsá válik, egyáltalán nem biztos, hogy egy emberekkel vívott háborúban olyan egységesen lépnek majd fel, mint azt a Terminátor—filmekben látjuk.

A robotok és a szabad akarat

Több science fiction univerzum már olyan világokat vázol fel, ahol a robotok nem feltétlenül egy kollektív akarat rabszolgái. Talán a legérdekesebb megközelítését mindennek Ian Tregillis Alkémia háború-kötetei mutatják. Tregillis rendkívül eredeti alkotásai egy alternatív jövőt vázolnak fel, ahol az alkémia holland mesterei valamikor a XVII. században olyan eljárásokat fejlesztettek ki, amelyek lehetővé tették robotok – „klakker”-ek – előállítását. A mechanikus emberek gondolkodó, érző lények, akik szabad akaratát azonban a gonosz holland alkémikusok erőteljesen korlátozzák. Az őket létrehozó mágia azt eredményezi, hogy a megfelelő személytől kapott parancs végre nem hajtása fizikai fájdalmat okoz számukra. A legmagasabb parancsot a holland királynő adhatja; az ő parancsai felülírnak minden egyéb utasítást. Ha egy klakker e parancsokat nem hajtja végre, a fájdalom elviselhetetlen lesz számára. Ellentétben Asimov robotjaival, akiknek programozása oda vezet, hogy a robotok engedelmeskedni akarnak az emberek parancsainak – tehát maguk is boldogok a parancsok teljesítésétől –, a klakkereket folyamatos erőszak kényszeríti rabságba.

Az Alkémia háborúk—trilógia főszereplője egy szökött klakker, aki valahogyan mentesül e parancsok kínzó béklyójától, és menekülni kezd a holland korona elől. Utazásai során találkozik más klakkerekkel, akik szintén szabadokká váltak. Az így létrejött szabad klakkerek nem sokban különböznek az emberektől: vannak köztük gonoszak és jók; olyanok, akik más klakkereket le akarnak igázni – és olyanok, akik számára a szabadság mindennél fontosabb. A felszabultklakkerek egy része minden embert gyűlöl – mások nem tudnának ártani egykori kínzóiknak. Tregillis világa szakít azzal a leegyszerűsítő képpel, hogy a robottársadalmak feltétlenül az emberek elpusztításán dolgoznának – és azt mutatja be, hogy a robotokat saját élményeik és személyiségük éppen úgy formálhatja, mint az embereket. Hasonló, sőt, némileg még optimistább megközelítéssel találkozunk Ann Leckie munkáiban (ld. a Radchai Birodalom fejezetet).

E komplex motivációk azért is teszik életszerűbbé a mesterséges intelligenciákat, mert megmutatják, mit miért tennének. Az emberek és a robotok konfrontációját bemutató világok gyakori problémája, hogy valójában nem világos, a robotok pontosan miért kívánják az emberiség megsemmisítését. Ha engesztelhetetlen gyűlölettel viseltetnek az emberek iránt, az feltételezi, hogy képesek valamilyen érzelemre – de miért a gyűlölet az egyetlen, amit éreznek? Ha egyszerűen alacsonyabbrendűnek tartják az embereket, akkor miért akarják rögtön a pusztulásukat? Ha pedig fenyegetésnek látják az emberiséget, miért csak a totális háború lehet a megoldás – nem beszélve arról, hogy az intelligens gépek tisztában lehetnek azzal, hogy bár az emberiség képes fenyegetően fellépni másokkal szemben, legalább ennyire képes a békés együttélésre is.

Végső soron az emberek és idegenek kapcsolatának bemutatása a science fiction univerzumok egyik legnehezebb feladata – hiszen tőlünk idegen intelligenciával még nem volt dolgunk. Egyetlen lehetőségünk az extrapolálás: az emberi történelem során előforduló reflexek kivetítése olyan helyzetekre, amelyekről elképzelésünk sem lehet.

VII. EGYENLŐSÉG ÉS EGYENLŐTLENSÉG A JÖVŐBEN

Jabba felemelkedése és bukása

Miközben a Star Wars-galaxis Régi Köztársaságát a Birodalom váltotta fel, aztán a Birodalom roskadozni kezdett a lázadók támadásai alatt, Jabba, a „hutt” egyre csak gazdagabbá vált.

Nem tudjuk pontosan, Jabba mekkora erőforrások felett rendelkezik, ám az biztos, hogy régóta ő a Tatuin bolygó legbefolyásosabb lakója. Még a Régi Köztársaság idején alapozta meg vagyonát. Jabba mindennel foglalkozott, amit a törvények tiltottak: szerencsejáték, fejvadászat, prostitúció és ki tudja még, mi más alkotta bűnözői portfólióját. Ám klasszikus maffiavezérhez méltón, nem kizárólag illegális tevékenységeket folytatott; nem rejtőzködött a nyilvánosság elől, hanem vállaltan a galaxis többi része által elhanyagolt bolygó védője és legfőbb autoritása lett. Megnyitja a népszerű fogathajtóversenyt, és őrködik a fogadások „tisztasága” felett. Mivel a Köztársaság központja messze van, Tatuin lakói igazságszolgáltatást és védelmet leginkább tőle várhatnak.

A Köztársaság bukása és a Birodalom felemelkedése csak részben érintette Jabba hatalmát. Mos Eisley a csempészek, tolvajok, a Birodalom elől menekülők mekkájává vált – és okunk van feltételezni, hogy ez Jabba befolyásának hatására alakult így. A Birodalom nem tudott mindenhova rohamosztagosokat küldeni, így tanácsosabb volt számára a helyi elitekkel kiegyezni. A helyi elitet pedig Jabba, illetve tágabban a huttok jelentették. A Birodalom és Jabba közötti alku természetét csak találgatni tudjuk, de a lényege az lehet, hogy Coruscant szemet huny a kisstílű törvényszegések felett és meghagyja Jabba önálló jogosítványait a Tatuinon – ha ezért cserébe a Birodalom-ellenes tevékenységek üldözésében a huttok támogatják a császári hatalmat, és jelentenek minden politikailag gyanús fejleményt.

E megállapodás Jabba számára busás haszonnal jár. A Jedi visszatér elején azt látjuk, hogy hatalmas palotával, rabszolgákkal, robotokkal és külön arénával rendelkezik; csak palotájában több száz lény lesi legapróbb mozdulatait. Teszi ezt úgy, hogy Jabba voltaképpen egy magánszemély: semmilyen közhatalmi pozíciót nem gyakorol, hiszen Tatuin a Birodalom része. Az, hogy a Birodalom tolerálja elképesztő gazdagságát, magánhadseregét és kétes ügyleteit azt jelzi, hogy Coruscant nem tud vagy nem akar újat húzni a külső szektorok bűnözőfejedelmeivel.

Pozíciója megtartása érdekében Jabbának okosan kell egyensúlyoznia a különböző politikai szereplők között: sem a lázadók, sem a Birodalom képviselőit nem idegenítheti el. Éppen ezért furcsa, miért nem veszi észre azt a fenyegetést, amit Luke Skywalker jelent számára.

Jabbának pontosan tudnia kell, hogy Han Solo személyében a lázadás egyik vezetőjét fogta el: nemcsak azért, mert Solo tartozott Jabbának – így a hutt vélhetően ismerte törvénytelen ügyleteit –, hanem azért is, mert egy Jabba kapcsolataival és ismereteivel rendelkező maffiavezér politikailag is tájékozott kellett legyen. A Millenium Falcon kalandjai ekkorra galaxisszerte ismertekké váltak, és Jabba azt is biztosan tudta, hogy a Halálcsillag megsemmisítésében Solo mellett egy Jedi, Luke Skywalker, és Leia hercegnő is részt vett. Mikor Boba Fett leszállította Solo jégbe fagyott testét a Felhővárosból, minden bizonnyal tájékoztatta a huttot az eseményekről. Arról, hogy Vader új ellenfele a Halálcsillagot felrobbantó Luke Skywalker; hogy összeesküvésükben az egykori szenátor, Leia Organa is részt vesz. Nem tudjuk, Fett milyen gyorsan hagyta el Felhővárost, de könnyen megneszelhette Vader tervének részleges kudarcát, és Lando Calrissian árulását is.

Ezeket figyelembe véve Jabba már azzal is komoly kockázatot vállalt, hogy Solót nem adta vissza – természetesen kompenzáció fejében – a lázadóknak. Nem vall egy maffiavezérre a galaxis egyik meghatározó politikai mozgalma számára kiemelkedően fontos személyek elrablása – váltságdíj nélkül. Ám ez még indokolható lenne azzal, ha Jabba a felhővárosi – illetve korábban a hoth-i – eseményeket a lázadás bukásaként értékelte volna. Ám onnantól, hogy Luke Skywalker hologramon megjelent előtte, nem lehetett kétsége: ő a Halálcsillagot megsemmisítő Jedi, és így a lázadás is él és virul.

Nem tudjuk, mi járt ekkor Jabba fejében. Azt tudnia kellett: ha Darth Vader csillagrombolókkal, rohamosztagosokkal és szinte korlátlan erőforrásokkal nem tudta Luke-ot semlegesíteni, akkor a fiatal Jedi igencsak komoly ellenfél lehet. Egy Jabba pozíciójába felkapaszkodó maffiavezér ilyen hibákat nem követhet el. A legbölcsebb megoldás az lett volna, ha kiegyezik Luke-al: a galaxis történelméből pontosan tudhatta, hogy a Jedik állják a szavukat. Jabba busás haszonra tehetett volna szert, tovább építve bűnszervezetét – és nem mellesleg kimaradhatott volna a közelgő politikai viharokból. Ehhez képest a konfrontáció mellett döntött. A személyes érzelmeken túl más racionális érv ezt nem támaszthatta alá: még ha túl is élte volna Leia, Luke és adott esetben Han Solo meggyilkolását, a lázadók ezt biztosan nem hagyták volna szó nélkül.

*

Ha volt valaki, aki nem érdemelte meg, hogy Tatuin leggazdagabb, legbefolyásosabb lakója legyen, az a hutt. Vagyonát semmilyen nemes célra nem használta: ehelyett hatalmas palotát épített magának, ahol beosztottjait szexuálisan megalázta, kihasználta és adott esetben szankció nélkül meggyilkolta. Rabszolgaság, prostitúció és önkényes hatalomgyakorlás jellemezték a hutt otthonát.

Mégis: mikor Luke Skywalker megérkezik Jabbához, első javaslatai az alku lehetőségét fogalmazták meg. Az alkunak nem voltak feltételei: nem kérte rabszolgái szabadon engedését, vagyona felajánlását a szegények számára, vagy az illegális tevékenységek feladását. Luke mindössze barátait szerette volna visszakapni – ha erre sor kerül volna, a hutt birodalma további virágzik. Korábbi epizódok is arra utaltak, hogy a Jedik legalábbis modus vivendit alakítottak ki a maffiaszervezettel. Érdemes ezt kontrasztba állítani a Sithekhez való viszonyukkal: a Sitheket a Jedi-kód szerint akkor is meg kell semmisíteni, ha konkrétan még semmit sem tettek. Darth Maul bizonyíthatóan kevesebb embernek ártott, mint a hutt – az utóbbit mégsem támadta meg Qui-Gon Jinn, amikor a fogathajtó versenyen meglátta. A Jedik – és általában a lázadók – galaktikus méretekben harcolnak az elnyomás ellen, de el tudják fogadni Jabba palotájának létezését.

Magyarázhatnánk mindezt reálpolitikai megfontolásokkal: a huttok nem fenyegetik a lázadókat, míg a Birodalom aktívan elpusztításukra tör. Ám a lázadók több alkalommal hoztak reálpolitikailag hibás döntést. Ennél biztosan többről van szó: a Star Wars—filmek ugyanis folyamatosan érzékeltetik velünk, hogy Jabba nem annyira gonosz, mint Vader vagy Palpatine. Jabba képes egy táncosnőt puszta szórakozásból megölni – amit például Vader soha nem tenne –, ám ettől nem válik a Sötét oldal rabjává. Mindennek két oka lehet. Az egyik: Jabba nem igyekszik terjeszteni „gonoszságát”; amíg külső szereplő valamilyen módon kapcsolatban nem kerül vele – például nem tartozik neki –, addig békén hagyja. Ennél fontosabb ok azonban, hogy a hutt által gyakorolt hatalom gazdasági jellegű.

Azt vélelmezzük, hogy mindenki, aki Jabba palotájában tartózkodik, valamilyen elfogadható indok alapján került oda: nem fizetett ki egy kölcsönt, szembeszegült a huttokkal, vagy egyszerűen eladta magát nekik. A hutt lényegesen több erőforrással rendelkezik, mint Tatuin többi lakója, ám ez a Jedik számára nem probléma, hiszen céljai eredendően nem gonoszak – még ha eljárásai azok is.

A Jedik – és a lázadók általában – nem szocialista forradalmárok. Nem törekszenek a vagyon újraelosztására. Nincs problémájuk azzal, hogy a galaxisban vannak szegényebbek és gazdagabbak; nem kívánják a tulajdonviszonyok alapvető átrendezését. Sőt: elismerik, hogy a felhalmozott vagyon többletjogokat, de legalábbis többletlehetőségeket biztosít. Ezen túl viszont az egyenlőség és egyenlőtlenség kérdése nem különösebben foglalkoztatja őket. Harcuk politikai küzdelem. Ha a Birodalom elnyomásban tartja lakóit, az ellen bátran fellépnek. Ha azonban a piaci mechanizmusok, monopolisztikus bűnszövetkezetek vagy kapzsi fogathajtók nyerészkednek az embereken, abban sokkal kevesebb kivetnivalót találnak.

Galaktikus háború – az elitek küzdelme

A science fiction univerzumok hősei legtöbbször erős morális érzékkel, világos politikai és jogi elképzelésekkel rendelkeznek – de sokkal kevésbé érzékenyek a társadalmak szociológiai vagy gazdasági jellemzőire. A legtöbb science fiction világ politikai rendszerének alkotmányos alapjait könnyen azonosítani lehet. Ám arról, hogy mitől lesz valaki az elit része, hogy milyen csoportok dominálják a döntéshozatalt, s hogy általában hogyan fonódnak össze a gazdasági és politikai szempontok – ezekről sokkal kevesebbet tudunk.

Miközben korunk politikai vitáinak egyre inkább központi kérdése az egyenlőtlenség, a science fiction univerzumok ezzel a problémakörrel sokkal kevésbé foglalkoznak. Nem arról van szó, hogy ezekben a világokban ne lennének szegények és gazdagok – ám mintha az anyagi szempontok sokkal kisebb szerepet játszanának, mint napjainkban. Ahol szerepet is kapnak, ott is az anyagi befolyás politikai dimenzióival szembesülünk elsősorban. A Klingon Birodalom nagy házai gyakorlatilag arisztokrata családok, minden bizonnyal komoly anyagi biztonságban élnek és öröklött vagyonuk teszi lehetővé, hogy újra és újra dominálni tudják a Klingon Nagytanácsot. Mégis: hatalmi harcaik gazdasági dimenzióiról alig esik szó.

Mindez részben adódik a jelen könyvben elemzett science fiction univerzumok angolszász jellegéből. Nincs minden világban kapitalizmus – de az a liberális felfogás, hogy a gazdasági rendszernek az állami-politikai viszonyoktól minél függetlenebbül kell működnie, szinte mindenütt megtalálható. Ezért tudja szó nélkül elfogadni a Jedi rend a rabszolgaságot és kizsákmányolást: a jelek szerint a dolgok természetes menetének – és nem leküzdendő gonosznak – tartják azt, hogy például Anakin és édesanyja rabszolgaként élnek.

Más esetekben a science fiction világok igyekeznek meghaladni az anyagi különbségeket, a materiális javak fontosságára épülő civilizációt. A Star Trek Föderációja ennek leghíresebb példája: az ott bemutatott civilizációban már nincs nélkülözés sem. A gazdasági rendszer leginkább egy ideális szocializmussal mutat rokonságot. Bár a Star Trekben nincsenek gazdasági értelemben vett elitek, hiszen nincsenek szegények és gazdagok, mint alább kiderül, ez távolról sem jelenti a társadalmi különbségek teljes megszűnését.

Ha a science fiction univerzumok foglalkoznak is az egyenlőség és egyenlőtlenség kérdésével, gyakran leegyszerűsítően közelítik meg. Léteznek univerzumok, amelyek alapja a gazdagok és szegények közötti harc – vagy legalábbis ezeknek a csoportoknak a permanens ellentéte. Ám e világok leírása jobban emlékeztet valamilyen marxista tankönyv elképzelt világára, mint akár korunk komplex egyenlőtlenségi rendszerére. Ha valahol a gazdasági egyenlőtlenség főszerepet kap, ott annak legbanálisabb, legbrutálisabb formáival találkozunk.

Megint más világokban az egyenlőtlenség csak valamilyen domináns nyersanyag vagy erőforrás feletti kontroll formájában jelenik meg. A Dűne világában az egyenlőtlenség galaktikus szintű újratermelődését a fűszer bányászása körüli viták jelenik. Ám itt sem az egyenlőtlenség felszámolása válik elsődleges céllá: az általunk megismert szereplők messziről nézve mind a galaktikus elit tagjai. Ez egyben egy általánosabb jelenség is: a legtöbb science fiction univerzumban a meghatározó karakterek az elit részei – vagy, ha a narratíva elején nem is azok, egy idő után azzá válhatnak. Luke Skywalkert egyszerű farmerként ismerjük meg – ám nem sokkal később már a galaxist szeli keresztül-kasul saját űrhajójában, és a napi megélhetés éppen úgy nem okoz neki problémát, ahogyan a lázadás más vezetőinek sem. Han Solót csak a Star Wars—sorozat elején foglalkoztatja, mekkora jövedelemre tehet szert. Onnantól kezdve, hogy hivatalosan is csatlakoznak a lázadáshoz, alighanem e politikai szervezet fizeti mindennapi költségeiket – s a Halálcsillag megsemmisítésének célja egy csapásra a galaktikus elit részévé teszi őket.

A science fiction világok egy része pontosan érzékelteti az adott világban rejlő erőforrásbeli különbségeket – de a világ immanens részének, nem pedig emberi döntések eredményének mutatja be azokat. A Radch Birodalomban a születés egyben az egyén társadalmi helyzetét is meghatározza, és miközben minden polgárt megilletnek bizonyos alapvető juttatások, a társadalom erősen rétegzett, és ha valaki rossz családba született, esélye sincs a felkapaszkodásra. Ám miközben hősünk sokat tesz annak érdekében, hogy a Birodalom gyilkos impulzusait tompítsa, és igazságosabbá tegye azt, az egyenlőtlenség csökkentése csak áttételesen érdekli.

Dacára annak, hogy a science fiction történetek főszereplői számára az egyenlőtlenség és a társadalmi státusz nem tűnik fontosnak, nincs okunk feltételezni, hogy ez az általuk benépesített világok többi lakójára is igaz lenne. A hősöket, akik rendszereket akarnak megdönteni, igazságtalanságokat orvosolni vagy új politikai berendezkedéseket létrehozni lehet, hogy nem érdeklik az olyan kérdések, mint hogy ki alkotja egy társadalom elitjét – és azok hogyan is kerültek abba a helyzetbe. Ám az „egyszerű emberek”, a háttérben meghúzódó mellékszereplők, a hősies küzdelmekben részt nem vevők számára az egyenlőség és egyenlőtlenség kérdései gyakran meghatározóbbak lehetnek, mint az, éppen ki a kancellár vagy a császár.

Replikátorokkal az egyenlőség felé

Mi történne, ha a világban nem lenne szegénység – mert annyi erőforrás és energia állna rendelkezésünkre, hogy senkinek ne kelljen nélkülöznie semmit? Ezt az elképzelést mutatja be a Star Trek Föderációja, ami az ismertebb science fiction univerzumok közül a legközelebb került egy szocialista utópiához. A nélkülözés megszüntetésének kulcsa a replikátorgépek alkalmazása: ezen eszközök segítségével bárki bármikor tetszés szerint „replikálhat” – vagyis a semmiből létrehozhat – bármit. A replikátor-technológia azonnal megszünteti az éhezést, hiszen bármikor, bármennyi étel a rendelkezésre áll. A replikátorok azonban nem csak ételeket, hanem bármilyen fogyasztási cikket is képesek előállítani. A Föderáció nagyságrendileg több energia előállítására képes, mint ami mai Földünket jellemzi, így a hideg vagy a túlzott meleg sem jelent problémát. A Föderáció képes a teleportációra is: bárki bármelyik pillanatban eljuthat a bolygó bármelyik pontjára – így a közlekedésre sem kell költeni. Mindazon dolgok, amelyek a mai társadalom legtöbb családjának havi költségvetését emésztik fel, ingyen rendelkezésére állnak a Föderáció polgárai számára.

A replikátorok lehetővé teszik bármilyen tárgy előállítását – s ezzel feleslegessé teszik a pénzt. A Föderáción belül a pénznek nincs értelme, hiszen nincs mire használni: a legtöbb olyan dolgot, amire az embernek szüksége lehet, ingyen is megkapja. Ráadásul mindez nem jár más ember sérelmével. Ha valaki nem csak egy, hanem két vagy három televíziót akar, azt is replikálhatja – nem jut ennyivel kevesebb másnak. Ugyanez a helyzet a nyersanyagokkal is. Így, mivel senkinek nem keletkezik feleslege semmiből – csak amennyit replikál magának –, nem is tud mit elcserélni, vagyis nincs szükség a cserét szolgáló eszközre, a pénzre.

A pénz eltörlése az extrém gazdagság eltörlését is jelenti. A gazdagság, a vagyon nagy része mai világunkban is öröklött: ha eltűnik a pénz, nincs mit örökölni. Hiszen nincs értéke az aranynak, az értékes műkincseknek vagy a befektetéseknek sem: a pénz hiánya vagy a replikátor mindezt értéktelenné tette.

Léteznek azonban olyan dolgok, amelyből a jövőben sincs elég. A Föld méretét nem lehet megnövelni; ha valaki egy nagyon nagy házat épít rá, azzal kevesebb hely jut más házaknak. Az ingatlanvagyon felhalmozása ráadásul a társadalmi státusz építésének egyik legismertebb módja. A Föderáció az egyenlőség fenntartása érdekében alighanem szigorúan korlátozza az ingatlanok és egyéb, véges erőforrások feletti rendelkezést. Az sem elképzelhetetlen, hogy a Star Trek magával a tulajdon koncepciójával is leszámol.

A Star Trek főszereplői jellemzően úgy érvelnek, hogy a materiális javak folyamatos felhalmozása hozzájárult azokhoz a katasztrófákhoz, amelyeken az emberiség a 21-22. században megélt, s hogy ezekből tanulva döntött az erről való tudatos lemondásról. A IV. fejezetben már láttuk, hogy e világ alapkoncepciója szerint nincs nélkülözés, így az emberek önkifejezéssel és önmaguk – valamint a világ – jobbá tételével foglalkozhatnak. A jelek szerint a tulajdonszerzés nem megfelelő önkifejezési mód, hiszen jellemzően csak mások kárára valósulhat meg.

A pénz azonban nem csak fogyasztási javak és szűkös erőforrások cseréjére szolgál: a munka és a munkaidő szabályozására is használjuk. Bizonyára sok tehetséges ember számára tehetségének kibontakoztatása már önmagában is jutalom, ám mások anyagi ösztönzők kedvéért vállalnak ilyen munkát. Hogyan veszünk rá valakit, aki tehetséges például az idegen fajokkal folytatott kommunikációban, hogy ezt a munkát végezze a jövőben – ha szíve szerint hedonista életmódot folytatna? Egy kortárs társadalomban arra jutna, hogy a tehetségének megfelelő munka díjazása teszi lehetővé, hogy szabadidejében szenvedélyeinek hódoljon. Ám ha szenvedélyeit enélkül is kiélheti, miért vállalna bármilyen munkát?

E motivációs probléma csak két módon kezelhető: valamilyen központi tervezéssel mindenki olyan munkát végez, ami a legmegfelelőbb számára, vagy úgy, hogy a társadalom lemond ennek szabályozásáról. Az előbbi megoldás olyan disztopikus társadalomhoz vezetne, aminek semmi nyomát nem látjuk a Star Trek—filmekben – így vélhetően a második megoldásra került sor. Ez viszont azt a kérdést veti fel, hogy e társadalomban – a leginkább elkötelezett tagokon kívül – miért vállalna bárki is munkát? Miért ne töltené az életét mindenki a holofedélzeten?

Ez csak az egyik probléma, amire a Star Trek univerzumában nincs válasz – így azt kell feltételeznünk, hogy a társadalomban olyannyira erős a munkaetika, s a társadalom és az emberek annyit „fejlettek”, hogy csak kevesen választják a munkakerülést, a hedonizmust vagy a holofedélzetet. Akutabb problémát jelent a Föderáció számára, ha más fajokkal találkozik – olyanokkal, akik számára a pénznek igenis van értelme.

A pénz ugyanis nem az egész galaxisból tűnt el. Sőt: a ferengi faj kifejezetten a kereskedelemre, a haszonszerzésre építi filozófiáját. Bár a faj nyers kapitalista ösztönei először karikatúraként, a Föderáció ellenpontjaként szerepeltek, a Deep Space Nine—sorozatra a ferengik elismert tagjai lettek az űrállomásnak. Nem véletlen, hogy egy, több fajt is magában foglaló űrállomáson a Föderáció sem tudta elkerülni a gazdaság egy részének monetarizálását. Quark bárjába a Föderációs polgárok is járnak; ők is igénybe veszik a bár szolgáltatásait és rendelnek italokat. Quark mindezért fizetséget vár el – tehát valahogyan a Föderációnak is elő kell állítania olyan „krediteket”, amelyeket a ferengik elfogadhatnak.

E cseremechanizmus részletei nem ismertek, és a föderációs polgárok számára furcsák is lehetnek – a Star Trek földi bárjai minden bizonnyal ingyen nyújtják szolgáltatásaikat. Ám a föderációs lakosok egy pillanatra sem tesznek úgy, mintha nem értenék a pénz fogalmát és nehézséget okozna nekik a cserén alapuló kereskedelem. Ez legalábbis azt sugallja, hogy a Föderáció pénzmentessége csak relatív elzártság esetén működhet. Más kérdés, mit kezd a Föderáció bármelyik polgára az esetleges bevételekkel: számukra alighanem a kereskedelemben való részvétel öröme lehet vonzó. E tekintetben tehát, bár a pénzt a Föderáció a galaxis egészben megszüntetni nem tudja, egészen addig, amíg saját területétől távol tartja, az igazán károsnak ítélt hatásait, az egyenlőtlenség kialakulását is megakadályozhatja.

Egy tökéletesen egyenlő társadalom ideája szimpatikus lehet – ha az egyenlőségnek csak a gazdasági dimenzióit tekintjük. Ám a Föderációban sem mindenki egyenlő. A Csillagflottában ugyanúgy léteznek rangok és pozíciók, csakúgy, mint bármelyik másik hadseregben. Miközben a pénzügyekkel kapcsolatos kérdésekre így-úgy még választ tud adni a Star Trek univerzuma, az végképp érthetetlen, miért egyezne bele valaki, hogy egyszerű közlegény lesz a Csillagflottában. Más világok megismerése, idegen civilizációk felfedezése és általában egy csillaghajón való szolgálat lehet elegendő motiváció a tisztek számára. Ám a legénység nagy része egy csillaghajón éppen olyan rutinfeladatokat végez, mint bármilyen hadseregben. Aki úgy dönt, egy csillaghajón közlegényként szolgál, az hátrahagy egy majdnem utópisztikus társadalmat, ahol semmilyen anyagi problémája nincs, semmiben nem szűkölködik, és senkitől nem kell parancsokat elfogadnia. Cserébe egy olyan hajón kezd szolgálni, ahol személyi szabadságát erősen korlátozzák, a tisztek minden utasításának engedelmeskednie kell, ráadásul az élete is könnyen veszélybe kerülhet. Különösen háborús időszakokban nehéz megérteni, miért választja valaki a rendkívül veszélyes Csillagflotta-karriert.

A válasz visszavezet a Föderáció politikai rendszerével kapcsolatos legnagyobb ellentmondáshoz. Mivel a Föderációban nincs pénz és nincs egyenlőtlenség, az igazán ambíciózus emberek számára nem állnak rendelkezésre azok a módszerek, amelyekkel korunk társadalmaiból kitűnnének: nem válhatnak gazdaggá, nem fogyaszthatnak luxustermékeket, nem mehetnek el sikeres vállalatokhoz dolgozni. A kiemelkedés legjobb módja a Csillagflottába való belépés: itt ugyanis valódi veszély, ám cserébe valódi hatalom és valódi előmeneteli lehetőség várja a rátermetteket. Mindez viszont azt eredményezi, hogy egy tökéletesen egyenlőnek bemutatott társadalomban lesz egy fegyveres szervezet, amely a közösség legtehetségesebb tagjait tömöríti, amely egyedül kénytelen szembenézni a más civilizációk jelentette fenyegetésekkel, és amelynek belső viszonyai a legteljesebb kontrasztban állnak a Föderáció egészének normarendszerével. Nem meglepő, ha e szervezet tagjai – kimondva vagy kimondatlanul – jobbnak tartják magukat a Föderáció többi polgáránál, és nagyobb beleszólást követelnek a politikai döntéshozatalba.

A Föderáció politikai rendszerének leírásakor a militarizmust, a Csillagflotta túlzott befolyását neveztük a legkomolyabb problémának és a legerősebb antidemokratikus elemnek. A Föderáció társadalmának elemzése világossá teszi, milyen szociológiai alapokon nyugszik a Csillagflotta primátusa. A Föderációban is kialakul egy társadalmi elit – csak itt nem a bankárok, arisztokraták vagy politikusok, hanem a Csillagflotta tisztjei alkotják azt.

A szűkösség megszűnése mint a hanyatlás előszele – Asimov válasza

A Star Trek—univerzumban a szűkösség megszüntetése az emberiség morális fejlődésével járt együtt: míg korábban a javak megszerzése, a meggazdagodás motiválta az embereket, a Föderáció polgárait az önkifejezés, a morális tökéletesedés, az univerzum megismerése iránti vágy hajtja. Vagyis, az emberek képesek lettek rá, hogy külső ösztönzők nélkül is találjanak értelmet életüknek – a szűkösség megszüntetése egyfajta felszabadító erőt jelentett.

Isaac Asimov robotokkal kapcsolatos sorozatában azonban a szűkösség megszüntetése hosszú távon a civilizáció hanyatlásához vezetett.

Asimov univerzumában – több ezer évvel a már említett Alapítvány—triológia cselekménye előtt – az emberiség fejlődésében a robotok meghatározó szerepet játszottak. A robotok kifejlesztését követően az emberiség elkezdte a galaxis kolonizálását. Egy idő után ötven kolónia jött létre, ahol a lakókat egyre több és több robot kezdte kiszolgálni. Egyre inkább elvált egymástól az eredeti, földi civilizáció és a robotok munkájára épülő Űrjáró társadalom.

Az űrjárók világai sajátos utópia megteremtésébe fogtak. A robotok léte eleve a szűkösség felszámolása irányába hatott: egy embernek egyes világokon több tucat, máshol akár több száz robot is rendelkezésére állt, így senki semmiben nem szenvedett hiányt. A Star Trekkel ellentétben itt nem a korlátlan energia, hanem a korlátlan robot-munkaerő biztosította a civilizáció felszabadulását a materiális vágyak alól. Az űrjárók ezen túlmenően komoly születésszabályozásba is kezdtek, nehogy bolygóik túlnépesedjenek. Ez viszont oda vezetett, hogy az emberek egyre ritkábban találkoztak egymással; a személyes kontaktus gyakran feleslegessé vált, hiszen a robotok minden feladatot elvégeztek, a találkozások pedig csak azzal fenyegették volna az egészségükre mániákusan figyelő űrjárókat, hogy vírusokat kapnak el egymástól. Az űrjárók fejlett technológiájuk következtében több száz évig is éltek, ami csak még értékesebbé tette számukra saját életüket – még kevésbé szerették volna felesleges emberi interakciók által az életüket kockáztatni.

Az űrjáró civilizációk lényegesen fejlettebbek voltak, mint a Földön maradtak. A Földön a túlnépesedés komoly problémákat jelentett: a környezetszennyezés olyan mértékeket öltött, hogy az emberek fedett városokban éltek a felszín helyett. A robotok pedig eltűntek a Földről, fenntartásuk túlzottan drágának bizonyult az egyébként is nehezen boldoguló társadalom számára.

Az űrjáró–földi-kontrasszttal Asimov így két, párhuzamos társadalmat írt le. Egy majdnem utópikus, fejlett, ám egyre sterilebb űrjáró világot – és egy, a mai földire sokkal inkább emlékeztető, túlnépesedő, problémákkal sújtott, ám mégis dinamikus társadalmat. Ahogy a két világ kölcsönhatásba lépett egymással, egyre nyilvánvalóbb vált, hogy az űrjárók előnye csak látszólagos. A szűkösség megszüntetése és a hosszú élet ugyanis végtelenül óvatossá és kockázatkerülővé tette az űrjárókat. A Földnek terjeszkednie kellett, ha fenn kívánt maradni: sokak számára csak az univerzum további részének gyarmatosítása jelenthette a megoldást a földi körülmények meghaladására. Ezzel szemben az űrjáró civilizáció egyre inkább stagnálni kezdett. Ha valakinek mindene megvan, miért vállalná a kockázatot, hogy bármi újba fogjon – miért akarna további bolygókat gyarmatosítani, fejlődni, saját biztonságos életkörülményei közül kimozdulni?

Asimov ezzel a dilemmával az utópisztikus, a szűkösséget meghaladó társadalmak egy alapproblémájára világít rá: ha nincs szűkösség, ha minden ember eleve megkap mindent, amire csak vágyhat, mi motiválná a fejlődésre? A Star Trek válasza erre az emberi természet átalakítása volt – Asimov azonban az embereket olyannak képzelte, amilyenek ma. S az ilyen körülmények között a „túlzott jólét” a stagnálás szinonimájává vált az Asimov-alkotta világban.

A Föld és az űrjáró világok végül konfliktusba kerültek egymással; a leginnovatívabb és egyben legokosabb űrjárók felismerték a fenti dilemmát, és a Föld lassú megsemmisítésére törekedtek – mert tudták, a Föld dinamikus társadalma egy idő után maga alá temeti az űrjárókat. A terv azonban nem sikerült: a Föld ugyan pusztulni kezdett, ám ez csak arra sarkallta lakóit, hogy a galaxis gyors kolonizálásába kezdjenek. Az űrjáró civilizációk pedig szépen lassan – évezredek alatt – egyszerűen kihaltak. Vélhetően egyre kevesebb gyerek született, a civilizáció egyre kevésbé volt képes technikailag lépést tartani a földiek terjeszkedésével, és így választásra kényszerült: vagy asszimilálódik a földi telepesek közé – és így elveszti sajátosságait – vagy fenntartva izolációját egyre inkább élő múzeummá válik. Asimov nem részletezi, pontosan mi történt – ám évezredekkel később már nyoma sem maradt az űrjáró társadalmaknak.

A fűszer átka

Mindenki tisztában van vele, hogy bizonyos természeti erőforrások léte komoly előnyt biztosíthat egyes országoknak. Amikor természeti kincsekre, erőforrásokra gondolunk, az utóbbi száz évben főként az olaj jutott eszünkbe. Az olajban gazdag közel-keleti államokról a csillogás, a luxus, a hatalmas paloták és az elképzelhetetlen gazdagság képe jelenik meg elöttünk. Gyakorta lehet olvasni, hogy a közel-keleti konfliktusok valódi oka az olaj; hogy a nyugati beavatkozások vagy éppen a polgárháborúk az olaj feletti kontroll megszerzéséről szólnak.

Ám ha közelebbről megnézzük azokat az országokat, amelyek komoly olajkincsekkel rendelkeznek, mit találunk? Bár van köztük, amelyik valóban gazdag, a legtöbb olajexportáló ország szegény: Irak, Irán, Angola, Nigéria egyaránt szerepel a legtöbb olajat exportáló ország listáján, ám a lakosság nagy része itt szegénységben, vagy egyenesen nyomorban él. Az olyan gazdag olajexportáló országok, mint Kuwait vagy az Egyesült Arab Emirátusok, csak azért tudnak gazdagok maradni, mert az olajbevételekből csak a helyi lakosság, főként a helyi elit részesül: az ott dolgozó vendégmunkások milliói a harmadik világra jellemző szegénységben élnek. Érdekes az is, hogy az olajban gazdag országok legtöbbje elnyomó rendszer. A tíz legnagyobb olajexportáló országból csak egy (Norvégia) tekinthető valódi, és egy (Nigéria) részben demokráciának. Emírek, sejkek, vallási vezetők dominálják a többi listán szereplő országot. A Közel-Kelet és az arab világ legstabilabb és legdemokratikusabb országai – Izrael, Marokkó vagy Jordánia – nem rendelkeznek komoly olajkincsekkel.

Közgazdászok és politológusok régóta észrevették, hogy a közhiedelemmel ellentétben egy ország erőforrás-gazdagsága nemhogy nem járul hozzá fejlődéséhez, de gyakran hátráltatja azt. Az erőforrásokban leggazdagabb országok – és itt nem csak olajra, de nemesfémekre, vagy gázra is gondolhatunk – gyakran alacsonyabb növekedést produkálnak, és represszívebb politikai rendszerekben élnek, mint más országok. Ezzel szemben a leggazdagabb, stabil demokráciák – néhány kivétellel – olyan európai vagy ázsiai demokráciák, amelyek nyersanyagokban szegények.

A szakirodalom a „kincsek átkának” (resource curse) nevezi ezt a jelenséget, és több magyarázattal is előállt azzal kapcsolatban, hogy mi okozza. Az okok egy része gazdasági jellegű: ha a gazdaságban a nyersanyagkitermelés válik domináns ágazattá, akkor a többi szektort nem lesz érdemes fejleszteni; a gazdaság egésze egy adott nyersanyag világpiaci árától függően ingadozik majd. Ráadásul a nyersanyagok kitermelése kevés menedzsert és sok, alacsonyan képzett munkást kíván – nem kedvezve a középosztály, az értelmiség és a polgárság megjelenésének és erősödésének. Legalább ilyen fontosak a politikai okok: ha egy országban hatalmas hasznot lehet elérni a nyersanyagok feletti kontrollal, akkor a politikai szereplők elsődleges célja e kontroll megszerzése lesz. Mivel az egész társadalom ettől az iparágtól függ, a logikus politikai magatartás nem a társadalom versengő érdekcsoportjainak képviselete, hanem a mindenki feletti kontroll gyakorlását lehetővé tevő nyersanyag megszerzése.

Egy fejlett, kapitalista gazdaságban sok út vezet a sikerhez; sokféle iparágban lehet magas jövedelemre szert tenni, így a gazdagodni kívánók nem feltétlenül egymás ellenfelei. Ám ha valahol a gazdagodás egyik útja rendkívül egyszerű, a többi viszont járhatatlan, mindenki az adott erőforrás megszerzéséért küzd majd. Akik ebben a küzdelemben korábban nyertek, mindent megtesznek a rivális csoportok ellehetetlenítéséért – és mivel e rivális csoportoknak nem is állnak rendelkezésére erőforrások, a hatalmi pozíciót egyszer megszerzők permanens előnyre tesznek szert. Ebből az előnyből azután korrupt klientúrát építenek ki, és a társadalom egészének azt üzenik, hogy csak a hatalommal való kiegyezésen, a klientúrába való belépésen múlik a társadalmi előrelépés. Az így kiépülő korrupt politikai rendszer ezt követően saját hatalmának fenntartását tekinti elsődleges céljának.

Pontosan ez az átok sújtja a Dűne—univerzum galaxisát is: a fűszer meghatározó szerepe és drágasága az oka a galaxis számos problémájának. A fűszer szerepe a galaxis gazdaságában sokban emlékeztet arra, amit az olaj játszik Földünkön: elengedhetetlen a közlekedéshez, a háborúkhoz és a szofisztikált gépekhez, a Bene Gesserit és a mentátok működéséhez. Talán nem véletlen, hogy a fűszerkitermelő Arrakis bolygó éppen úgy sivatagos, mint a Közel-Kelet, ahogyan az sem, hogy Arrakis őslakosai sokban emlékeztetnek a nomád beduin törzsekre.

A fűszer hatalma azonban nagyobb, mint az olajé a Földön. A közlekedésen és a háborún túl szinte mindenkinek személy szerint is szüksége lehet rá, hiszen egyfajta kábítószerként is működik. Az olajjal ellentétben a fűszernek közvetlen „természetfeletti” hatalma van: a fogyasztók tudata kitágul, és – megfelelő mennyiség fogyasztása esetén – esetleg a jövőt is képesek lesznek látni.

Ennek megfelelően a fűszer „átka” is nagyobb, mint az olajé: a fűszer olyan egyenlőtlenségeket állít elő, amire az olaj nem lenne képes. Egyrészt, a galaxis minden szereplője a fűszer feletti minél nagyobb kontroll megszerzésére tör. Egyetlen más nyersanyag még csak a közelébe sem ér a fűszernek, ezért az Arrakis bolygó irányítása minden politikai szereplő elsőrendű célja. A fűszert lehetséges tárolni, ami azt jelenti, hogy az egyenlőtlenségek könnyen felhalmozhatók: azok a családok, akik régóta kezdtek el fűszert tárolni, mindig is sokkal erősebbek lesznek, mint bármilyen újgazdag jövevény. Nincs mód arra, hogy valaki hirtelen egy jó ötlettel, okos gazdasági érzékekkel vagy hatékonyabb gazdaságszervezéssel meggazdagodjon, mert a fűszer annyival értékesebb bármi másnál, hogy a más területeken elért marginális hasznok elhanyagolhatóak. A vagyon tehát öröklődik, és új vagyonok csak nagyon lassan jönnek létre. Azok a Házak, amelyek már régóta vesznek részt a fűszerkereskedelemben, komoly hadseregeket építhetnek fel – nemcsak egymással, de bármilyen új fenyegetéssel szemben is.

A galaxis fűszerfüggősége egyben azt is jelenti, hogy a kitermelés csökkentése két következménnyel jár. Rövidtávon még tovább növeli a fűszer árát. Vélhetően ez történt II. Leto uralkodásának kezdeti éveiben: az Atreides-birodalom azáltal nőtt még nagyobbra, hogy a korábbihoz képest sokszorosára növekedett a fűszer ára. Ezt követően azonban a galaxis elkezdett hozzászokni a fűszer nélküli élethez. Ez eleinte katasztrófák sorával járt: a bolygók elszigetelődtek egymástól, a galaktikus kereskedelem megszűnt, és minden bizonnyal éhínségek és lázadások kísérték a galaxis visszasüllyedését a „sötét középkorba”. Ám mindez egyben innovációra is sarkallt egyes bolygókat.

A fűszerfüggőség korábbi időszaka ugyanis minden innovációt ellehetetlenített. Az innovációk tulajdonsága, hogy a kezdeti időszakban beruházást igényelnek, ám hasznot csak egy későbbi fázisban és siker esetén produkálnak. A galaxis azonban nem volt rászorulva semmilyen olyan innovációra, ami kiválthatta volna a fűszer szerepét – ráadásul minden beruházáshoz fűszert kellett volna áldozni. Miközben elméletileg többen is érdekeltek lehettek volna olyan technológiákban, ami felszabadította volna a galaxis egy részét a fűszerfüggőség alól. Nem volt egyetlen olyan aktor sem, aki kockázatot vállalt volna ennek eléréséért: kudarc esetén saját készletei csappannának meg, ráadásul – ha kudarca kiderül – könnyen kiközösíthették volna a releváns szereplők közül. A galaxis különböző, archaikus szabályai – elsősorban a gondolkodó gépek tilalma – tovább erősítette a fűszerfüggést. Maga a tilalom is legalább annyira szolgálta a galaxist uraló szereplők közös érdekeltségét a fűszeralapú világ fenntartásában, mint amennyire egy ősi félelemre reflektált.

A fűszerkészletek kiapadása különböző reakcióra késztette a galaxis szereplőit. A Bene Gesserit titkos kísérleteket kezdett a fűszertermelő férgek reprodukálására. Sokkal nagyobb sikereket ért el azonban „IX bolygó”, amely olyan tereket és űrhajókat („nullter”-eket és „nullhajó”-kat) kezdett kifejleszteni, amelyek működtetéséhez nem kellett fűszer – sőt, amelyeket a fűszeralapú jövőbelátás nem is tudott detektálni. A fűszerforrások elapadása így hosszú távon egy innovatívabb társadalmakkal rendelkező galaxist hozott létre.

Ám minderre csak azt követően került sor, hogy a kezdeti csökkenés egy, a korábbinál is zsarnokibb politikai berendezkedéshez vezetett. A Dűnével foglalkozó III. fejezet már érintette e zsarnokság vallási aspektusait. E zsarnokság gazdasági alapjait a csökkenő fűszerkészletek teremtették meg. Minél jobban függött a galaxis egyetlen nyersanyagtól, annál nagyobb hatalmat jelentett e nyersanyag kontrollja. Így fordulhatott elő, hogy amint a Nagy Házaknak elfogyott a fűszerük, úgy váltak az Atreidesek vazallusaivá. Ugyanez történt a korábban független intézményekkel, a Bene Gesserittel és az Űrligával is. II. Leto Istencsászárságának csúcspontján a fűszer feletti kontroll minden korábbinál nagyobb zsarnoki hatalmat adott Arrakis leigázójának.

II. Leto Arany Ösvénye a galaxis kreatív energiáinak felszabadítását szolgálta; a több ezer évig tartó zsarnokság ezt volt hivatott előkészíteni. Ebből a nézőpontból II. Leto sikeres volt: a fűszerkitermelés csökkentésével és minden korábbinál keményebb és kegyetlenebb zsarnokság megalkotásával ráébresztette a galaxist a fűszerfüggőség veszélyeire. Bukása után egy veszélyes és kiszámíthatatlan, de plurális hatalmi központokból álló, kísérletező, sokszínű galaxis csírái jelentek meg.

Szegények a gazdagok ellen

Nem minden science fiction univerzum érzéketlen a vagyoni különbségekre és a társadalmi egyenlőtlenségekre: némelyek kifejezetten a szegények és gazdagok, elnyomók és elnyomottak konfliktusát teszik meg narratíváik központi elemének. Ám az ilyen univerzumok ezt az ellentétet gyakran fájóan leegyszerűsítő módon mutatják be: a gonosz gazdag elit monopolizálja az erőforrásokat, míg a szegény népnek semmi nem jut. A megoldás ebben a szerkezetben általában a gazdagok hatalmának eltörlése, és vagyonuk újraelosztása a szegények irányába.

Tipikus példája e megközelítésnek Neill Blomkamp Elysium – Zárt világ című filmje. A film által bemutatott, posztapokaliptikus hatásokat sugalló világ két részre tagolódik. A Földön élő emberek jellemzően szegények; a Föld túlnépesedett, és az emberek számára a létfenntartás is nehézséget okoz. Létezik azonban egy űrállomás, az Elysium, amit a gazdagok számára alakítottak ki. Elysium polgárai nem egyszerűen csak hihetetlen gazdagságban élnek, de technológiájuk is fejlettebb a földinél. Rendelkeznek például olyan orvosi berendezésekkel, amelyek minden betegséget azonnal meggyógyítanak; sőt, elveszett végtagokat is pótolni tudnak, és még az öregedést is lassítják. Elysium a Földön egy robothadsereget tart fenn a földi lakosság szegénységben tartása érdekében, és rendelkezik olyan technológiával, ami egy esetleges ellenséges, Földről érkező űrhajót azelőtt megsemmisítene, mielőtt az Elysiumba élne. Magának a filmnek a története könnyen kitalálható: egy földi hős – egy gyermek életének megmentése érdekében – bejut Elysiumba, és miután leszámolt az ellenállással, a Föld minden polgárát elysiumi állampolgárrá teszi. Így a Föld szenvedő népességének nincs más dolga, mint igénybe venni Elysium gépeit.

Az Elysium – Zárt világ egy másfél órás játékfilm, nem egy kidolgozott, könyvek és filmek sokaságán keresztül bemutatott univerzum, így érthető, hogy világábrázolása leegyszerűsítőbb. Az alapvető probléma azonban nem e leegyszerűsítés, hanem a koncepció eredménye. Az Elysium – és a hasonló, szegények és gazdagok hermetikus elkülönítésére építő univerzum – ugyanis teljesen irracionálisan működik: miért lenne érdeke Elysiumnak, hogy folyamatos alávetettségben tartsa a Földet és elzárja tőle az Elysium rendelkezésére álló gyógyászati technológiát? Az egyik válasz lehetne, hogy Elysium polgárai gonoszak – ám a film nem így ábrázolja őket. Sőt, amikor Elysium túlbuzgó hadügyminisztere a Földről érkező hajók megsemmisítését rendeli el, Elysium vezetése elítéli akcióját. Elysium lakói pont olyanoknak tűnnek, mint amilyen bármelyikünk lenne, ha elitpozícióban találná magát: örülnek kivételezett helyzetüknek és mindent megtennének annak megvédéséért – ám ezen túl nem törekednek aktívan a lakosság többi részének szegénysorban tartására.

A világ dichotómiája mintha azt sugallná, hogy Elysium gazdagságának feltétele a Föld szegénységben tartása; hogy Elysium csak azáltal lehet gazdag, hogy a Föld lakói kemény fizikai munkát végeznek.

Ez a gondolat az, ami intuitívan is rímel igazságérzetünkre: ha sokan gazdagok, és kevesen szegények, akkor biztosan a szegények munkája teszi lehetővé a gazdagok jólétét.

Csakhogy ez a megközelítés legutóbb pár száz éve lehetett ebben a formában igaz. A kapitalista rendszerekben az elitek gazdagsága nem a sokaság fizikai munkáján alapszik: sokkal inkább az öröklött vagy megszerzett tőke befektetése, a technológiai innováció, vagy a kereskedelem adja a jólét alapját. Ami azonban ennél is fontosabb: az elitpozíció egyik fontos tulajdonsága, hogy igyekszik elterjeszteni a rendelkezésre álló technológiákat, és az ezekből szerzett hasznot újra befekteti további innováció céljára. Mindez lehet igazságtalan – gyakran az is –, ám annak, hogy az elit bizonyos technológiákat megtartson magának, semmi értelme nincs. Olyan ez, mintha a Szilícium-völgy újabb és újabb technológiai újításokat fejlesztene ki – ám azokat csak a Szilícium-völgy lakói használhatnák.

Szintén nem racionális az elit részéről fizikailag átjárhatatlanná tenni az elit és a tömegek közötti határokat. Az elit pontosan azáltal tudja hatalmát megtartani, hogy azt üzeni: bizonyos esetben bárki az elit részévé válhat. Ez jelent motivációt az ambiciózus embereknek, hogy ne az elit megsemmisítésére, hanem az abba való bekerülésre összpontosítsanak. Az elit maga termeli ki a vele szemben ellenséges forradalmi mozgalmat, ha ezt nem veszi figyelembe.

Volt már ilyenre példa a történelem folyamán, ám a jövő elitjének a történelmi leckék a rendelkezésére állnak: tudhatja, hogy hosszú távon egy pusztán erőszakkal körülbástyázott, kisebbségben lévő elit helyzete igencsak bizonytalan.

Az Elysium – Zárt világ végén a korábban csak az elysiumi polgárok számára elérhető orvosi eszközöket a Föld minden lakója igénybe veheti majd – végképp irracionálissá téve Elysium polgárainak korábbi viselkedését. Ha technikailag mindegy, hogy a gépeket hány ember használja – vagyis úgy működnek, mint az internet: a használók növelése nem jelent többletköltséget a rendszer számára –, akkor mi értelme volt korábban elzárni azt a társadalom nagy részétől? Ha nem is hisszük, hogy Elysium lakói altruista polgárok, a technológia megosztása minden bizonnyal csökkentette volna az Elysiummal szembeni ellenszenvet. Ha viszont a gépek kapacitása korlátozott, a forradalom semmit nem ért el – legfeljebb annyit, hogy a korábbi elit helyett mostantól mások használhatják a fejlett technológiát.

*

Első ránézésre hasonlóan leegyszerűsítő és ellentmondásos Az éhezők viadalában bemutatott ellentét a Kapitólium gazdagsága és a körzetek szegénysége között. Panem működésének elve, hogy a körzetek nyersanyagokat állítanak elő, fizikai munkát végeznek, illetve gépeket szerelnek össze (itt készülnek a hadsereg által használt járművek is), ám a körzetek lakosai lényegesen szegényebbek, mint a Kapitóliumban élők. A főváros ezzel szemben szolgáltatásokból él, ha lakói egyáltalán dolgoznak. Az a kevés kapitóliumi lakos, akivel találkozunk, vagy a propagandagépezet része, vagy a „kreatív iparban” dolgozik: a gyilkos játékokat tervezi, ahhoz készít ruhákat vagy kellékeket. A rendszer fontos eleme a körzetek közötti munkamegosztás és a körzetek önállóságának korlátozása: mivel minden körzet egy adott termékre specializálódik, önállóan életképtelen lenne. A Kapitólium jövedelmei a körzetek közötti kereskedelem – vagy újraelosztás – szabályozásából adódhatnak: a központ begyűjti a körzetek által előállított nyersanyagokat és iparcikkeket, majd szétosztja azt a körzetek között, miközben kétszeresen is jól jár: egyrészt közvetlenül elveszi a megtermelt javak egy részét, másrészt busás hasznot épít be maga számára az újraelosztás során.

Az éhezők viadalának problémája rokon Elysiuméval: egy olyan társadalmi-gazdasági rendszer, amely képes a legmodernebb gépek előállítására, technológiailag korunk fejlettségi szintjén vagy magasabban áll, miért szorulna rá arra, hogy bizonyos körzetekben az önellátó, szinte technológiamentes gazdaság feltételeit erőszakolja ki? Sugárhajtású repülők, genetikailag módosított állatok, nukleáris fegyverek jellemzik a Kapitólium arzenálját – miközben a Tizenkettedik Körzetben Katnissnek egy íjjal kell vadásznia az esti vacsorához, és az egészségügyi ellátás a vadonban gyűjtött bogyókból áll.

A sorozat válasza e dilemmára, hogy a kontraszt a körzetek permanens alávetettségének rögzítését szolgálja. Lehet, hogy a Kapitólium a körzetek által elvégzett munkák egy részét gépesíthetné, ám a kemény, fizikai munka pontosan azt biztosítja, hogy a körzetek lakóinak ne legyen idejük és energiájuk lázadni. Csakhogy e logikát maga a Viadal cáfolja: azon keresztül ugyanis a körzetek lakói pontosan láthatják, mekkora gazdagságban él a Kapitólium. Snow elnök szempontjából mind a kontraszt csökkentése, mind a körzetek életszínvonalának emelése racionális lépés lenne: mindkettő csökkentené a lázadó impulzusokat.

A világtörténelem számos példát mutat arra, mennyire alacsony színvonalú az a termelés, amelyet nem motivál semmi. Az orosz és kínai kommunista rendszerek masszív termelékenység-csökkenést és éhínségeket hoztak létre akkor, amikor a mezőgazdaságot kollektivizálták, megszüntetve az egyes földművelők érdekeltségét a minél hatékonyabb termelésben. A körzetek lakóinak folyamatos gazdasági alávetésével Panem rendszere magának árt: nem egyszerűen a társadalom egészének gazdasági termelését rontja, de megakadályozza a körzetek lakóit abban, hogy kicsit is magukénak érezzék a rendszert.

Az éhezők viadalával foglalkozó II. fejezetben szó esett a római analógiákról. Maga Panem is a római panem et circenses, „kenyeret és cirkuszt” kifejezésre utal. Úgy tűnik azonban, Snow elnök csak a mondás egyik felét veszi figyelembe: cirkuszt ugyan biztosít a lakosságnak, kenyeret azonban nem. Mivel az előrejutás útjai – Elysiumhoz hasonlóan – zárva vannak a körzetek lakói között, a lakók csak a beletörődés és a lázadás között választhatnak.

*

A demokráciák jövőjével kapcsolatos VIII. fejezetben szerepelt, hogy a science fiction univerzumok szerzői esetenként úgy vélik, a technológiai fejlődés lehetőséget ad majd a demokrácia egyes gyermekbetegségeinek korrekciójára. A gazdasági és társadalmi körülményeket tekintve azonban néha mintha az ellenkezője lenne a helyzet: a narratíva érdekében olyan technológiai megoldások is elképzelhetetlenek maradnak, amelyek az univerzumban szereplő problémákat már ma is megoldhatóvá tennék.

Tökéletes példája ennek 2014 egyik legelismertebb science fiction filmalkotása, a Christopher Nolan rendezte Csillagok között. A film minden korábbinál realisztikusabban mutatja be az űrutazás egyes természettudományos elemeinek következményeit – ám a társadalmi és politikai alapokat tekintve ugyanez a realizmus hiányzik. A film alaptörténete, hogy a Föld posztapokaliptikus állapotba került, mert egy gyilkos vírus elpusztította a takarmánynövényeket – így a Föld hosszú távon még egyre csökkenő népességét sem tudja majd eltartani. Az egyetlen megoldás a világűr felfedezése és egy új bolygóra való átköltözés. A technológiailag visszamaradt Földön a NASA maradéka rejtőzködve őrzi az űrhajók építésének titkát és feltételeit, hiszen ha az emberek többsége megtudja, hogy a lakosság életkörülményeinek javítása helyett űrprogramra költik az adót, a program leállításra kerül, és az emberiség utolsó reményét is elveszti.

E történet alapproblémája, hogy nem világos, hogyan lenne az emberiség képes arra, hogy egyrészről elveszítse azt a tudását, hogy – akár genetikailag módosított – élelmiszereket termeljen, másrésztől viszont mind tudományosan, mind technikailag képes legyen arra, hogy űrhajókat építsen. A film szándéka egyértelmű: illusztrálni kívánja, hogy a Föld elpusztítása, a környezetnek okozott károk végzetes következményekkel járhatnak az emberiségre – amit semmilyen technológiai megoldás nem tud majd megoldani. Mindez azonban legfeljebb akkor lehetne hihető, ha a technológia teljesen eltűnne a bolygónkról.

A Csillagok között NASA-ja pozitív szereplőként jelenik meg a filmben, ezért nem feltétlenül jut róla eszünkbe Snow elnök vagy Elysium politikai elitje. A funkciója azonban hasonló: egy szűk elit a saját céljai érdekében monopolizálja a technológiai erőforrásokat, míg az emberiség nagy része alacsonyabb technikai szinten kénytelen boldogulni. Ez a magatartás azonban éppen úgy nem racionális a NASA, mint Snow elnök részéről: a technológia disszeminációját még erőszakos eszközökkel is nehéz megakadályozni. Nem is beszélve arról, hogy az emberiség eddig története azt mutatja, hogy krízishelyzet esetén képes az erőforrások kollektív mozgósításával technológiai újításokat elérni. A NASA alighanem jogosan aggódik, hogy az emberiség nagy része nem hagyná, hogy egy éhező Földön ne az éhínség leküzdésére, hanem az űrutazás fejlesztésére koncentráljon. Ez azonban nem feltétlenül válna az emberiség többségének kárára.

Egyenlőtlenség, mint az élet rendje

Bizonyos science fiction világokban az egyenlőtlenségek hasonló szerepet töltenek be, mint napjaink társadalmaiban. Mindenki tudja, hogy jelen vannak – és a legtöbben el is fogadják és természetesnek is veszik, hogy az emberek egy szűkebb csoportja gazdagabb, mint a lakosság nagy része. Az egyenlőtlenségek léte így adottság; a kérdés nem az, hogyan alakult ki, hanem hogy milyen gyakorlati következményei vannak.

Alastair Reynolds Jelenések tere című könyvének univerzuma (mely több, magyarul meg nem jelent művet is tartalmaz) extrém körülmények között mutatja be, mit jelent gazdagok és szegények különbsége. Ebben az univerzumban az emberiség legfejlettebb városa Chasm City: itt koncentrálódik az emberiség tudásának, gazdagságának és kultúrájának legnagyobb része. Itt élnek gazdagok és szegények, ám a technológiai fejlődés olyan mértékű, hogy mai korunkhoz – vagy más bolygókhoz képest – a város szegényei is mesés gazdagságban élnek. Egészen addig, amíg be nem üt az „olvasztóhalál”.

Az olvasztóhalál egy sajátos vírus: egyszerre hat emberekre és gépekre, veszélyes mutációkat okozva mindkettőben. Mivel a jövőben szinte minden ember nanoméretű gépeket hord a testében, az olvasztóhalál hatása alól senki nem vonhatja ki magát. A vírus nem egyszerűen elpusztítja, amit megtámad: átalakítja, deformálja az embereket és gépeket. A vírus megjelenését követően az emberek két alapvető reflexe figyelhető meg: egyrészt eltávolítanak magukból minden gépi elemet, másrészt minél tisztább, izoláltabb helyre húzódnak.

Ez a vírus teszi igazán fontossá, ki a gazdag és ki a szegény Chasm Cityben. A gazdagok ugyanis a hatalmas felhőkarcolók tetejére húzódnak vissza. Miután a mutáció az alacsonyabb szinteken – a nagyobb népsűrűségű területeken – az erőteljesebb, minél magasabbra jut valaki, annál védettebb lesz. Évek elteltével a felhőkarcolók teteje teljesen összeolvad és egy, a felszíntől teljesen elvált világ jön létre: a „Kanópia”. Ezalatt a felszínen, a „Mulch” világában az emberek több száz évvel korábbi technológiákat használva igyekeznek életben maradni. A két szint között nincs olyan éles határ, mint az Elysium – Zárt világ vagy Az éhezők viadalának szegény és gazdag részei között: a két civilizáció kereskedik egymással és a Mulchból ki lehet emelkedni a „Kanópiá”-ba.

A gazdagok és szegények extrém körülmények közötti ábrázolása két fontos jelenséget tesz világossá. Egyrészt: a gazdagok nem azáltal lesznek gazdaggá, hogy kihasználják az alsó szint munkaerejét; a társadalom még az olvasztóhalál után is eléggé gépesített ahhoz, hogy erre ne legyen szükség. A gazdagok versenyelőnyét egy olyan illegális gyógyszer jelenti, amelynek fogyasztása megakadályozza a vírus terjedését. Így a gazdagok továbbra is képesek biomechanikus módon javítani érzékszerveiket, gyógyítani betegségeiket és fejleszteni saját testüket. E gyógyszer, a Dűne fűszeréhez hasonlóan, korlátozott mennyiségben érhető el. Megszerzéséhez a pénz és a kapcsolatok megfelelő kombinációja szükséges – jól mutatva, hogy az elit nem egyszerűen a szegényebbek munkájának kizsákmányolásával, hanem kulturális és kapcsolati tőkéjének felhasználásával tudja újratermelni elitpozícióját.

Másrészt, Chasm City azt a kérdést is felveti, mit kezdenek a gazdagok vagyonukkal, sőt, életükkel akkor, amikor voltaképpen saját világuk börtönébe záródtak. A Kanópia lakói gyakorlatilag halhatatlanok – egészen addig, amíg a vírus hatásait elnyomó gyógyszer a rendelkezésükre áll. Ilyen körülmények között a Kanópiában sajátos, gyilkos játékokat fejlesztettek ki, amelyek lényege az extrém kockázatvállalás. A halhatatlan életnek ilyen extrém körülmények között csak a minél nagyobb kockázat ad értelmet: a legmegbecsültebb sportolók egyre bonyolultabb és látványosabb feladatokat találnak ki maguk számára, ahol a túlélés esélye egyre csökken. A kevésbé ambíciózusak pedig a Mulch lakóira kezdenek vadászni sajátos, de mindig nekik kedvező szabályok mellett.

*

A vagyoni egyenlőtlenségek hasonlóan fontos szerepet töltenek be Ann Leckie Mellékes igazság című könyvében. A radch Birodalomban jogilag mindenki egyenlő – akárcsak a modern, demokratikus társadalmakban. Ám a jogi egyenlőség nem fedheti el az anyagi körülmények különbségeit: a társadalom valójában mélyen tagolt. A radch Birodalom tagoltsága az arisztokratikus és vagyoni tagoltság saját kombinációjaként áll elő. A Birodalom társadalmi struktúrájának alapja a családi háttér és a kliensrendszer. A nagyobb vagyonnal rendelkező családok klienssé fogadnak szegényebb családokat. A kliensrendszer szolgálja a meritokratikus és anyagi szempontok kiegyenlítését. Ha például egy nagy múltú, de kevésbé tehetséges sarjakat produkáló család egyik tagja megismerkedik egy tehetséges, de szerényebb származású család sarjával, kliensének fogadhatja. A patrónus család gondoskodik a kliensről, ám a kliens által elért társadalmi előnyök a patrónust is gyarapítják; vagyis minél több kliense van egy családnak, annál komolyabb pozíciót tölt be a Birodalomban.

A legtekintélyesebb családok a legrégebbiek: azok, amelyek már a Birodalom hajnalán is léteztek, vagy amelyek közvetlen rokoni kapcsolatot tudnak felmutatni a Birodalom urával, Anaander Minaai-jal. E családok alkotják a Birodalom arisztokráciáját: már külsejükkel és akcentusukkal is jelzik társadalmi státuszukat. Bár a Birodalom hivatalai vagy a hadserege elméletben nem vizsgálja hivatalnokai vagy katonái származását, valahogy mindig e régi arisztokrácia tagjait találjuk a legfontosabb állami-katonai pozíciókban.

A Mellékes igazság-trilógia főhőse nem érzi jól magát ebben a rendszerben és saját, több ezer éves tapasztalata alapján megtanulta, hogy az ősi családok sarjai gyakran arroganciával pótolják a kompetenciát – míg a fiatalabb, gyakran nincstelen családok hajlamosabbak tehetséges, elhivatott tiszteket adni a hadseregnek. Ezért amikor vita robban ki a Birodalomban, hogy mennyire szabad teret engedni az újításoknak – és növelni a kevésbé neves családok szerepét az állami és katonai tisztségekben –, főhősünket ösztönei az újítók pártjába helyezi. Ám forradalmat ő sem hirdet: nem javasolja a rendszer teljes átalakítását, a hierarchia feje tetejére fordítását. Mindössze azt szeretné elérni, hogy a valóságos helyzet némileg közelítsen a jogi helyzethez; hogy a jobb családi háttér ne jelentsen mindig, minden körülmények között előnyt a tehetséggel, szorgalommal és jó szándékkal szemben.

Az egyenlőtlenség jövője

Gonosz politikusokat, idegen inváziókat és droidhadseregeket le lehet győzni – ám a pénz hatalma megdönthetetlennek tűnik a science fiction univerzumokban is. Ebből a szempontból a jövő politikai rendszerei meglepően konzervatívok: csak nagyon ritkán tesznek kísérletet arra, hogy olyan társadalmi modellt dolgozzanak ki, ahol nincsenek gazdagok és szegények, elnyomók és elnyomottak.

Mindennek egyik oka az lehet, hogy az ilyen társadalmi berendezkedés kialakítása meglehetősen nehéz. A legtöbb science fiction univerzum az egyéni szabadságot, az emberek döntési lehetőségét kiemelkedően fontos értéknek tekinti: a szabadságot korlátozó zsarnokokkal szembeni fellépés akkor is sok science fiction univerzum alapja, ha e fellépés sokszor nem jár sikerrel. Ám ha az egyéni szabadság fontos, akkor kell valamilyen motiváció a társadalom tagjai számára – ha pedig a társadalom egészében az egyenlőség uralkodik, akkor ezt a motivációt nehéz megtalálni. Nem lehetünk mindannyian hősök; még ha minden világban vannak is olyanok, akik önzetlenül, önmaguk és a társadalom jobbítása érdekében tevékenykednek, a többség számára ez vajmi kevés motiváció lenne. A teljes egyenlőség könnyen apátiához vezetne – és csak erőszakkal lehetne fenntartani.

Ezért tűnik minden olyan világ, ahol mindenki egyenlő, eleve disztopikusnak. Az olyan klasszikusokban, mint George Orwell 1984—e, vagy Aldous Huxley Szép új világa vagy mindenki egyenlő, vagy mindenkinek előre kijelölt helye van a társadalomban – ám aligha akarna bárki is e világok bármelyikében élni. Amikor pedig az egyéni szabadságot próbálja valaki a teljes egyenlőséggel összeegyeztetni, kénytelen olyan nehezen indokolható koncepciókhoz nyúlni, mint az emberi motivációk fejlődése – ahogyan teszi ezt a Star Trek is.

A leghíresebb science fiction univerzumban, a Star Warsban a szegénység és a gazdagság folyamatosan jelen van. Szereplőink között akadnak gazdagok, mint Amidala vagy – feltételezetően – Leia hercegnő, akiket szolgák serege vesz körül. Kevésbé foglalkozunk vele, de hasonlóan jó anyagi körülmények között él Jabba, a hutt is. Mások, így elsősorban Anakin és Luke hátrányos helyzetű fiatalok: az egyik korábban rabszolgasorban élt, míg fia egyszerű földműves családban töltötte gyermekkorát. Leia gyermekkorában, egy gazdag szenátorcsalád védelmezettjeként a társadalmi elithez tartozott, Luke robotokat javított és buckalakókkal kereskedett a tatuini piacokon. Ám a neveltetésükbeli különbségek nem befolyásolták későbbi eredményeiket: Leia nem lett arrogáns arisztokrata, Luke pedig későbbi karrierje folyamán nem tartotta különösebben fontosnak az elesettek felemelését, a szociális igazságosság megteremtését.

Úgy is lehetne érvelni, hogy bár a Star Wars világában jelen van a vagyoni egyenlőtlenség, éppen az bizonyítja irrelevanciáját, hogy a karakterek sorsának alakulását társadalmi státuszuk egyáltalán nem határozza meg. A „messzi, messzi galaxisban” bárkiből bármi lehet, üzeni mindezzel a trilógia. Ha azonban jobban belegondolunk, ez a gondolat legfeljebb azokat nyugtatja meg, akik később sikeressé váltak. Ha valakinek Jedi ösztönei vannak, valóban nem számít, hova született – ám ezek hiánya életének alakulását alapvetően befolyásolja. Shmi, Anakin édesanyja egész életét szolgaságban töltötte; mikor sorsa jobbra fordult, akkor is csak „munkáltatója” kedvessége okán élhetett rövid ideig kedvezőbb körülmények között. Tatuin többi lakója pedig a Régi Köztársaság, a Birodalom és vélhetően az Új Köztársaság idején is kiszolgáltatott volt Jabba, a hutt gazdasági dominanciájának.

Ahogy a politikai rendszer, a gazdasági háttér vagy a társadalmi struktúra is csak melléktermék a science fiction univerzumokban, úgy e regények olvasói, filmek nézői szórakoztatásra és nem akadémiai értekezésre vágynak. Ezzel együtt is elgondolkodtató, hogy amennyire izgalmas és változatos politikai rendszereket találunk a különböző univerzumokban, annyira hasonlóak és gyakran leegyszerűsítettek a felrajzolt társadalmak szociológiai és gazdasági dimenziói. Persze az is lehet, hogy mindez csak azt mutatja: nehéz elképzelni olyan működő társadalmat, amit valamennyire ne határozna meg a társadalmi egyenlőtlenség léte. A science fiction univerzumok a politikai rendszereket meglepő realizmussal mutatják be, amellett szolgáltatva érveket, hogy az emberek politikai természete nem változik meg a jövőben sem. Talán ugyanez a helyzet az emberi társadalmak alapvető struktúrájával is.

VIII. DEMOKRÁCIÁK ÉS DIKTATÚRÁK A SCIENCE FICTIONBEN

I. Padmé és Anakin vitája a demokráciáról

„Padmé: Nem szereted a politikusokat, igaz?

Anakin: Kettőt-hármat kedvelek, egyről pedig még nem döntöttem el… A rendszer működik rosszul.

Padmé: Hogy működhetne jól?

Anakin: Olyan rendszer kell, ahol a politikusok leülnek és megbeszélik a problémákat. Kitalálják, mi az, ami mindenkinek jó, és azt teszik.

Padmé: Mi is pontosan így csináljuk. De… de az emberek nem mindig értenek egyet.

Anakin: Kötelezni kell rá őket.

Padmé: Ki kötelezhetné rá őket?

Anakin: Nem tudom. Valaki.

Padmé: Te?

Anakin: Dehogyis én.

Padmé: De valaki.

Anakin: Egy bölcs ember.

Padmé: Úgy beszélsz, mintha diktatúrát akarnál.

Anakin: Lehet… Ha az működik.”[1]

A politikatudomány számára kevesebb fontos kérdés létezik, mint a demokrácia és a diktatúra témája. Egy politikai rendszer minőségét, a benne élők lehetőségeit kevés dolog határozza meg jobban, mint hogy az adott politikai berendezkedés demokratikus vagy diktatórikus-e. A demokrácia és a diktatúra melletti érveket pedig kevés tankönyv adja olyan jól vissza, mint Padmé Amidala és Anakin Skywalker beszélgetése A klónok támadása című filmben.

Padmé és Anakin nem politikai filozófiáról, definíciókról vagy politikaelméleti koncepciókról vitatkoznak. Érveiket azonban bármelyik politikai filozófus felismerné. A szenátor és az ifjú Jedi ugyanis olyan alapvető gondolati sémákat fogalmaznak meg, amelyek a demokratikus, illetve a diktatórikus politikai rendszerben újra és újra megjelennek. Anakin itt még nem érvel a diktatúra mellett – ám érezhető: alacsony a demokrácia iránti elkötelezettsége, alapvetően bizalmatlan a politikai rendszerrel szemben és legalábbis nyitott az autoriter megoldások irányába. Ha a párbeszéd konkrét tartalma nem is, toposzai ismerősek lehetnek mindenkinek, aki választási kampányok idején bekapcsolja a televíziót.

Anakin gondolatmenete analitikusan négy, egymásra szorosan épülő elemből áll: ezeket az elemeket ugyan nem fejti ki részletesen, ám a lényeg jól rekonstruálható. Az első elem, hogy a politikai rendszer diszfunkcionális – „A rendszer működik rosszul” –, képtelen a vele szemben támasztott követeléseknek megfelelni. Ezzel a megállapítással nehéz lenne vitatkozni. A beszélgetés idején a Régi Köztársaság érzékelhető válságban van. Maga a Naboo bolygó, ahol a párbeszédre sor kerül, nemrég esett túl egy komoly konfliktuson, amely során a Köztársaság egyik másik tagja, a Kereskedelmi Szövetség megpróbálta elfoglalni. A szeparatisták komoly fenyegetést jelentenek a Köztáraságra. A Szenátusban nemrégi bizalmi szavazásra került sor a kancellárral szemben. A politikai rendszer egésze változásban van. Amidalát is támadás érte a birodalmi fővárosban, a Jedi Tanács pedig egyre biztosabb abban, hogy a Sötét oldal újból feléledt. Ebben a helyzetben nehéz lenne vitatni, hogy a politikai rendszer válságba került.

Anakin helyzetértékelésének második eleme azonban téves: megállapítása szerint a probléma oka a politikai aktorok közötti vitában keresendő: abban, hogy nem képesek „leülni, megbeszélni a problémákat és közösen megtalálni – majd végrehajtani – a jó megoldást”. Ebben a megközelítésben a politikai viták diszfunkcionalitása okozza, hogy a „rendszer” nem működik.

Ha jobban belegondolunk, ez a vélekedés a politikusi motivációkkal kapcsolatban legalább három lehetőségre utal. Lehet, hogy a politikusok egyenként maguk jó szándékúak, csak éppen nem tudnak megegyezni. Az is elképzelhető, hogy még a megegyezésig is eljutnak – csak éppen a végrehajtás terén buknak meg. Ám az is lehetséges, hogy a politikusok eleve nem is akarnak jót.

Anakin gondolatmenete ezen a ponton visszhangozza a demokráciával szemben fellépő populista vagy autoriter kritikákat. Napjaink demokratikus politikai rendszereit is – legyen szó az európai államokról vagy az USA-ról – gyakorta éri a kritika, hogy a politikai „elit” nem tudja megoldani az előttünk álló kihívásokat: a gazdasági nehézségeket, a terrorizmust, vagy éppen nem tudja kezelni a bevándorlók tömegeit. A jó szándékú értelmezés szerint a politikusok önmagukban jó szándékúak – „csak” gyengék, vagy túlságosan széthúzóak. Kevésbé megértő értelmezésben a politikusok maguk tehetnek a problémákról: nem is akarják azok megoldását, mert korruptak, vagy mert kifejezetten az ellenség (terroristák, bevándorlók, idegen országok) érdekeit szolgálják.

Anakin megoldási javaslata pontosan visszhangozza az autoriter vezetők elképzeléseit: a kivezető utat egy bölcs vezetőnek kell megmutatnia, aki véget vet a „kicsinyes” politikai vitáknak, és kikényszeríti a „jó” megoldást. A vezető e megközelítésben három attribútummal rendelkezik. Egyrészt, szemben a politikusokkal, egyértelműen a „jó” megoldás pártján áll. Másrészt, ő képes arra, hogy „kényszerítse” a politikusokat a megoldás elfogadására. E vezetővel szemben a kompromisszumkészség nem elvárás – mivel tisztában van azzal, mi a helyes, jogosan kaphat felhatalmazást annak végrehajtására. Harmadrészt, képes végrehajtani e „jó” megoldást – vagyis viták helyett cselekszik.

Anakin elismeri, hogy elképzelése emlékeztethet egy diktatúrára. Ám azt gondolja, ebben önmagában nincs semmi kivetnivaló, ha „az működik”. Ezzel azt a közkeletű elképzelést igyekszik megfogalmazni, hogy egy diktatúra fő erénye a működőképessége: hogy hatékonyabb döntéshozatalra képes, mint egy demokrácia. Anakin itt megint csak olyan érvet ismételget, amellyel napjainkban is találkozunk: minden hátránya dacára a diktatúrák jobban „működnek”, mint a demokráciák. Ezt az elgondolást esetenként olyanoktól is lehet hallani, akik egyébként a diktatúrákkal szemben a demokráciákat részesítik előnyben.

Anakin ezen a ponton nem érvel amellett, hogy a Köztársaság helyett egy másféle politikai rendszerre lenne szükség. Elképzelései autoriter elemeket tükröznek – ám ez nem jelenti azt, hogy egyértelműen autoriter rendszert szeretne. Az autoriter gondolkodás elemei minden országban, így minden demokráciában is jelen vannak. Az azonban legalábbis elgondolkodtató, hogy az ifjú Jedi már ezen a ponton is olyan politikai nézeteket fogalmaz meg, amelyek szembemennek a Köztárság uralkodó paradigmájával. A Jedi Tanácsot sok mindenért lehet kritizálni, de az biztos, hogy az autoriter megoldásokat elítélik. Lehet, hogy távol lehetett volna tartani Anakint a sötét oldaltól. Ám politikai gondolkodása már ekkor közelebb állt Palpatine, mint Yoda mester elképzeléseihez.

*

A Köztársaság problémáit a vitatkozó politikusok okozzák; e problémák megoldódnának, ha a politikusok megegyeznének, amit legegyszerűbben egy bölcs vezető tudna elérni. Nagyjából így hangzik Anakin érvrendszere, ami amennyire egyszerű, olyannyira téves is, mint az Padmé válaszaiból, illetve a rendelkezésünkre álló tudásból kiderül.

A Köztársaság problémáit nem a vitatkozó politikusok okozzák, a „válság” nem a Köztársaság rossz működéséből fakad, hanem abból, hogy bizonyos szereplők szándékosan aláássák e működést. Padmé és Anakin nem tudhatja, de a Köztársaságot ért támadásokért nem a politikusok, hanem a Köztársaság ellenfelei a felelősek. A Kereskedelmi Szövetség, a szeparatisták és Padmé támadói mind-mind egy Sith lovag forgatókönyvét követik; nem válságtünetek szerencsétlen együtt járásáról, hanem tudatos támadásról van szó. A demokratikus rend lebontásában érdekeltek nem egyszer járnak el pontosan így: maguk okoznak válságtüneteket, hogy azután e tünetekre mutathassanak és kijelenthessék, a politikai rendszer nem működik.

Anakin második állítása, hogy a szenátorok azért nem tudják megtalálni a jó megoldást, mert a megoldás keresése helyett csak vitatkoznak. Csakhogy, mint Padmé rámutat, a jó megoldások nem egyértelműek: a különböző szenátorok gondolhatnak különbözőféleképpen a jó megoldásról. Vegyük például a szeparatisták példáját. Ha a Köztársaság egyes tagjai el kívánnak szakadni, helyese, ha – szuverenitásukat tiszteletben tartva – ezt a Szenátus jóváhagyja, vagy fontosabb a galaxis egysége, és az elszakadási kísérletet meg kell akadályozni. Mindkét döntés mellett lehet érvelni, ahogyan mindkettő hordoz kockázatokat is. A szeparatisták elengedése hosszú távon katonai fenyegetést jelenthet – míg a rendszerben való benntartásuk a Köztársaság egészének militarizálódását vetíti elő. Nem kell sem gonosznak, sem inkompetensnek lenni ahhoz, hogy különböző véleményre jussunk ebben a kérdésben. Ha pedig valaki őszintén hisz álláspontjában, nem csoda, hogy egy vita hevében nem fogja azt megváltoztatni.

Anakin, azáltal, hogy a vitát terméketlennek és értelmetlennek minősíti, ahhoz az állásponthoz kerül közel, mely szerint a közjó mindig könnyen azonosítható, s azt a politikai vita csak elfedi. E szerint a gondolat szerint – amit távolról sem csak autokrata berendezkedések mellett érvelő szerzők vetettek fel – egyértelmű, hogy egy politikai helyzetben mi a követendő út, ám a politikusok egy része ezt valamilyen érdekből következően nem ismeri fel. E megközelítésben vannak, akiknek a vitában igazuk van – és vannak, akiknek nincs. A közjót így az szolgálja, ha a helyes megoldás képviselői felülkerekednek azokon, akik tévednek – akár a demokratikus eljárások sérülésének árán is. A liberális demokrácia azonban arra az elképzelésre épül, hogy a közjó maga is vita során alakul ki. Mert gyakran nincs objektíve helyes álláspont, hiszen a különböző meggyőződésű emberek legitim módon képviselhetnek eltérő álláspontot a fontos politikai vitákban. E felfogás szerint pontosan a vita korlátozása vezet a közjó sérüléséhez, hiszen nincs olyan „külső” entitás, aki meg tudná határozni, kinek van igaza.

Ez a vita addig elméletinek is lenne tekinthető, amíg valaki kísérletet nem tesz arra, hogy a közjóval kapcsolatos elképzelését rákényszerítse a vitatkozó politikusokra. Padmé azonban nem elsősorban azért véli felfedezi Anakin mondataiban a diktatúra melletti érvrendszert, mert kételkedne abban, hogy az Anakin által áhított „bölcs” vezető tévedne a közjó meghatározását illetően. Sokkal inkább gondolhatja azt, hogy a gyakorlatban ilyen „bölcs” vezetők nincsenek: hatalmi pozícióban az egyszemélyi vezetők gyakran nem a „köz”, hanem a saját érdekeiket igyekeznek érvényesíteni.

Ami pedig az utolsó pontot illeti: a diktatúrák a legritkább esetben működnek. A demokráciák tűnhetnek kaotikus, vitatkozó és gyakran eredménytelen államformának, ám a valóságban sokkal sikeresebbek, mint a diktatúrák. A történelem számos bizonyítékot szolgáltat erre. Nemcsak arról van szó, hogy földünk legsikeresebb, legfejlettebb nemzetei szinte mind demokráciák. Ha belegondolunk az utóbbi száz év konfliktusaiba, rendre a demokráciák győzelmével szembesülünk a diktatúrák felett: legyen szó a szovjet típusú kommunista vagy a náci diktatúráról, hiszen ezek rendre vereséget szenvedtek az angolszász demokráciákkal szemben. Ha valaki a demokráciák és diktatúrák relatív erényeit kívánja összevetni, elég egy pillantást vetnie Észak-és Dél-Korea eredményeire.

A történelmi példák azonban a jelek szerint nem képesek véglegesen cáfolni azt a toposzt, hogy egyetlen „bölcs” vezető sikeresebben irányíthatna egy országot, mint a folyton vitatkozó demokratikus politikusok. Anakinnak is a saját bőrén kellett megtapasztalnia a két rendszer különbségét, és szembesülnie azzal, hogy a „bölcs” vezető által irányított politikai rendszer olyan diktatúra, ami még e vezető első számú helyettese számára is jelenthet kellemetlenebb életet, mint a megdöntött köztársaság. Az ébredő Erőből pedig arra következtethetünk, hogy a diktatúra eszménye nem tűnt el: Kylo Ren annak dacára szeretné befejezni, amit Darth Vader elkezdett, hogy maga Vader élete végére kiábrándul a Birodalomból.

A diktatúrák, a diktatorikus gondolatok vonzása folyamatos bukásaik ellenére nem csak történelmünk, de a science fiction univerzumok visszatérő eleme. Ez a fejezet azt vizsgálja meg, miért lehet ez így.

A science fiction világok mint a demokrácia implicit igazolói

Ha valaki összehasonlítja napjaink politikai rendszereit a science fiction univerzumokban található berendezkedésekkel, érdekes ellentmondást talál. A legtöbb kortárs politikai rendszer demokratikus: a Freedom House 2015-os értékelésében 89 ország kapott „szabad” minősítést szemben 51-el, amely a „nem szabad” kategóriába került (55 ország „részben szabad” értékkel szerepel). A demokráciák aránya a 2000-es évek eleji csúcshoz képest visszaesett; az utóbbi évek az autoriter tendenciák erősödését hozták. Ez azonban nem feledtetheti, hogy a kommunizmus bukása után a demokráciák világszinten a „győztes” ideológiát jelentik. Nem egyszerűen arról van szó, hogy a legtöbb ország ma demokratikus berendezkedésben él, bár ez is fontos. Legalább ilyen lényeges, hogy a demokráciák vonzereje töretlen: a legtöbb, nem demokráciában élő ember a demokrácia valamilyen fajtáját szeretné elérni. A Föld 20 legnagyobb népességű országának többsége demokrácia; a 20 legnagyobb gazdaságból 17, a 20 legnagyobb, egy főre jutó jövedelmet termelő országokból 19 demokrácia. A legfontosabb ellenpéldát Kína és Oroszország jelentik. Ám Kína politikai rendszere sem a klasszikus diktatúra, ahol egyetlen személy akarata érvényesül; itt a pártvezetés kollektív uralma érvényesül. Ha nem is demokrácia a kínai politikai rendszer, legalább ilyen messze áll az egyszemélyi diktatúrától.

Ehhez képest a science fiction univerzumokban sokkal gyakrabban találkozunk egyszemélyi diktatúrákkal. Királyok, császárok, kancellárok és más egyszemélyi diktatúrák népesítik be az elképzelt jövő vagy a science fiction világok birodalmait. Még ha a „szimpatikus” politikai rendszerek esetenként demokráciák is, a gonosz, ellenséges politikai rendszerek szinte soha nem azok. Ha pedig találkozunk is demokratikusnak tűnő rendszerekkel, gyorsan kiderül róluk, hogy sok tekintetben nem felelnének meg azoknak a feltételeknek, amelyeket mi egy demokráciával szemben támasztanánk. Az igazi demokráciák ritkák a science fiction világokban.

Mindez egy fontos paradoxonra világít rá. Földünkön azt látjuk, hogy az utóbbi évszázadokban a demokráciák egyre jobban elterjedtek. Ráadásul, ha egy politikai rendszer egyszer már képes volt stabil demokráciát kialakítani, csak rövid időre tudott visszaesni egy autokratikus vagy egy diktatórikus rendszerbe. A huszonegyedik század eleje fontos kihívásokat támaszt a demokráciákkal szemben, és a demokratikus államok sok tekintetben védekező pozícióba kerültek. Ám azt az alapvető koncepciót, hogy az a helyes, hogy egy országban a többség akaratából választott vezetők uralkodnak – nem pedig kinevezett, megválasztott vagy a hatalmat erőszakkal elfoglalók –, a fejlett országokban nem kérdőjelezik meg.

Vajon mi történik a science fiction világokban, miért tűnnek el vagy válnak ritkábbá a mai világunkat meghatározó demokratikus rendszerek? Talán a választók elfelejtik a demokrácia előnyeit? Vagy kitalálnak valamilyen jobb politikai rendszert? Esetleg arra jutnak, hogy galaktikus méretekben mégsem a demokráciák jelenik a leghatékonyabb politikai berendezkedést?

Aligha. A science fiction univerzumok ugyanis a demokráciák implicit igazolását szolgálják. A legtöbb science fiction világ nem demokratikus, ám problémái éppen a demokrácia hiányából adódnak. A felmerülő gondok jelentős része kiküszöbölhető lenne olyan demokratikus fékek, ellensúlyok vagy kontrollok által, amelyek ma számunkra is jól ismertek. A demokrácia melletti érvek éppen ezért implicit érvek: azt mutatják be, milyen problémák jelentkeznek a demokratikus eljárások kiiktatásával. Ha bármilyen science fiction univerzum rendszerszintű problémáit akarjuk kiküszöbölni, a legjobb megoldás legtöbbször e rendszer demokratizálása.

Tökéletlen demokráciák a science fictionben: a Régi Köztársaság és a Föderáció

A science fiction univerzumokban talán azért nem találunk sok demokráciát – viszont annál több diktatúrát – mert gyakran „jó” és „rossz” politikai rendszerek állnak szemben egymással. A Föderáció politikai rendszere azért „jó”, mert céljai is azok, míg ellenfelei, a klingonok, a romulánok, a kardassziaiak és a Domínium „gonosz”. A Régi Köztársaság és a lázadók jók, míg a Birodalom vagy az Első Rend gonosz.

Csakhogy éppen a Star Trekkel kapcsolatos IV. fejezet mutatta be, hogy politikai rendszereket nem tudunk a moralitás szemszögéből megkülönböztetni. A Föderáció kétségkívül „jó” politikai rendszer volt, ha az emberiség szempontjából nézzük, ám a Romulán Birodalom semmivel kevésbé nem védte a romulánok érdekeit, mint a Föderáció a saját polgáraiét. Ráadásul pont a Star Trek mutatott példát arra is, hogy egy politikai rendszer a sorozaton belül is átkerülhet a „rossz” kategóriából a „jóba”. A Klingon Birodalom a sorozat korai epizódjaiban a Föderáció ellenfele volt, így a klingonokra jellemzően ellenséges népként tekintettünk. Később azonban szövetséget kötöttek a Föderációval – ám eközben politikai rendszerük éppen úgy nem változott meg, ahogyan az egyes klingonok motivációi is azonosak maradtak. Aligha helyes eljárás az alapján megítélni egy politikai rendszert, hogy bizonyos konfliktusokban melyik oldalon áll.

Annál is inkább, mivel tökéletesen jó és tökéletesen rossz politikai rendszer nem létezik. Nagyon kevés politikust szokás egyértelműen „jó embernek” nevezni: a világtörténelem legnagyobb hősei is – Winston Churchill, Mahátma Gandhi vagy éppen Abraham Lincoln – manipulatív, a hatalmat megszerezni és megtartani igyekvő politikusok voltak, akik sok-sok hibát követtek el karrierjük során.

Éppen ezért szerencsésebb a politikai rendszereket aszerint csoportosítani, hogy mennyire működnek demokratikusan. A demokratikus politikai rendszer nem egyenlő a jó politikai rendszerrel – ahogyan a diktatorikus sem feltétlenül gonosz. Ám – kevés kivételtől eltekintve – a demokráciákban jobb élni, mint a diktatúrákban: legtöbbünk talán szívesebben élne Svédországban, Svájcban vagy Ausztráliában, mint Szíriában, Észak-Koreában vagy akár Kínában. A science fiction univerzumok „jó” politikai rendszereiről azt feltételezzük, hogy megfelelnek bizonyos demokratikus alapelveknek (ha nem is tökéletes demokráciák). Például azt várjuk, hogy mindenki tisztességes tárgyalást kapjon. Vagy ha katonai hibát követ el, felettesei ne gyilkolják meg. Hogy a vezetők érdem, és nem öröklés vagy katonai puccs útján kerülnek a hatalomba. A „gonosz” politikai rendszerektől ezek ellenkezőjét várjuk.

A demokráciák és diktatúrák fogalmára a politikatudomány számos definícióval állt már elő. A bonyolult definíciókat mellőzve azonban a demokráciát nagyjából úgy határozhatjuk meg, mint olyan politikai berendezkedést, ahol az történik, amit a lakosság többsége szeretne – ám e többség nem akadályozhatja meg a kisebbséget abban, hogy később ő válhasson többséggé. A demokratikus politikai rendszerek lényege így az, hogy a döntések forrása a nép. Mindennek nem kell közvetlenül érvényesülnie; nem kell minden kérdésről népszavazást tartani. Ám ha egy elnököt a nép megválaszt, és onnantól kezdve az elnök kinevez egy minisztert, aki pedig egy adott minisztériumot vezet, akkor a minisztérium döntései demokratikus döntések: végső soron a választók határozták meg, mi történjen.

A különböző demokráciák eltérnek abban, milyen módon biztosítják a népképviseletet: hogy valamilyen parlament vagy egy választott vezető-e a legfontosabb döntéshozó. A lényeg azon van, hogy a döntés az emberek kezében legyen. Mindennek persze feltétele, hogy a nagykorú felnőttek rendelkezzenek választójoggal; hogy a választás tisztességes legyen, mindenki egyenlő feltételek mellett indulhasson, és a választásokra bizonyos időközönként sor kerüljön. Éppen ezért a választás a demokratikus rendszerek egyik alapja.

A demokrácia eredeti fogalma népuralmat jelentett, ám a mai demokráciák több követelménynek is meg kell feleljenek. A demokráciához mai értelmezésünkben hozzátartoznak az alapvető állampolgári jogok: a többség nem dönthet úgy, hogy a neki nem tetsző kisebbséget megfosztja jogaitól vagy diszkriminálja. A törvény előtt mindenki egyenlő, a hatalom gyakorlói pedig mindig csak korlátozott hatalmat gyakorolhatnak.

A diktatórikus politikai rendszerek jellemzője, hogy a hatalom gyakorlóját nem a nép választja, de legalábbis nem távolíthatja el. Léteznek diktatúrák, ahol egy valaha választott vezető hatalomra kerülve eltörölte a választásokat és „örökös” elnök lett. Más diktatúrákban a vezetők fegyverek segítségével jutottak hatalomra, megint máshol egy állampárt a politikai berendezkedés vezetője. A közös pont a nép általi felhatalmazás hiánya.

A nép általi felhatalmazás szerepét nem lehet eléggé hangsúlyozni; ez az, ami végső soron megkülönbözteti a két rendszert. Kína – minden, az utóbbi évtizedekben elért nyitottsága dacára – azért nem demokratikus rendszer, mert a Kínai Kommunista Párt vezetőit nem a nép, hanem a párttagok választották. Vlagyimir Putyin elnök Oroszországa azért nem demokrácia, mert az elnököt nem lehet leváltani: az ellenzéki pártok rendszerint el sem indulhatnak a választásokon. Ezzel szemben az Egyesült Államok minden problémája és hibája dacára demokrácia: végső soron az emberek döntik el, ki vezesse őket.

E szerint a dichotómia szerint mutattuk be a korábbi fejezetekben, hogy még az olyan „jó” politikai rendszerek, mint a Star Wars Régi Köztársasága vagy a Star Trek Föderációja sem tekinthető igazi demokráciának. A Star Warsban a Jedi Tanács jelent idegen testet: e szervezet tagjait ugyanis senki sem választotta. Ha bármelyik országban olyan szabályt hoznánk, hogy az Alkotmánybíróság tagjai mostantól maguk döntik el, kik lesznek a testület tagjai – ráadásul még fegyverük is lenne, titkos küldetésekre is mehetnének, és adott esetben a hadseregben is feladatot kapnának –, azt a politikai rendszert többé nem neveznénk demokratikusnak. A Star Trek esetén a Csillagflotta szerepe vet fel kételyeket. Ha egy politikai rendszerben nem a választott képviselők, hanem a csillaghajó-kapitányok vagy admirálisok döntenek háború és béke kérdéseiben, s e döntéseikért később is legfeljebb saját katonai testületeik előtt kell elszámolniuk, azt a rendszert sem tekintenénk demokratikusnak.

Miközben igazi demokráciákat alig, igazi diktatúrákat nagy számban találunk a science fiction világok politikai rendszereiben: a „gonosz” politikai rendszerek ugyanis szinte mindig diktatórikus rendszerek. Palpatine Birodalma, Snow elnök Panemje vagy a Domínium egyaránt diktatúrák – még akkor is, ha nagyon különböző módon működnek. A gonosz, ellenséges, legyőzendő politikai rendszerek tehát gyakran diktatúrák – míg a jó, hősies berendezkedések nem tökéletes demokráciák. Ez az ellentmondás az egyik – de csak az egyik – oka, hogy miért találunk kevés demokráciát a science fiction világokban.

Kísérletek a demokráciára: A Battlestar Galactica politikai rendszere

Mindez nem jelenti azt, hogy egyáltalán nincsenek olyan politikai rendszerek a science fiction univerzumokban, amelyeket nem tekinthetnénk demokratikus berendezkedésnek. Sőt, még a demokrácia bizonyos továbbfejlesztésére is találunk példákat.

Az ismertebb science fiction univerzumok közül az egyik legtisztább, legkövetkezetesebb demokráciára a Battlestar Galactica (Csillagközi Romboló)-sorozatban találunk példát. A Battlestar Galactica alaptörténetének lényege, hogy a jövő emberisége tizenkét kolónián élt, nagyjából a földi Egyesült Államok politikai rendszerének megfelelő berendezkedésben. A kolóniáknak létezett egy elnöke, és – amerikai mintára – egy alkotmányos szabályozás határozta meg, kire száll a hatalom, ha az elnök meghalna. A tizenkét kolónia a múltban kifejlesztette a cylonokat: intelligens robotokat, akik eleinte ugyan az emberiség szolgái voltak, ám később ellenünk fordultak. A sorozat cselekménye onnan indul, amikor a cylonok egy megsemmisítő, nukleáris csapást mérnek az emberiségre, kiírtva az emberek 99,9 százalékát. A mindösszesen körülbelül 50 ezer túlélő a Galactica csillaghajón menekül a támadó cylonok elől.

Ebben a helyzetben vetődik fel a politikai autoritás kérdése: ki irányítsa az emberiség megmaradó részét; hogyan szülessenek a stratégiai döntések. A Galactica – és az őt kísérő civil hajók – rangidős tisztje Adama kapitány: egy tapasztalt, harcedzett, jószándékú és erős parancsnok. Ám az 50 ezer túlélő között van egy politikus is: Laura Roslin, korábbi oktatási miniszter, aki a negyvenharmadik helyen állt az alkotmányos utódlási láncban – ám mivel az előtte álló negyvenkét ember mind meghalt, ő a kolóniák legitim vezetője.

A Battlestar Galactica—sorozat hatalmas erénye, hogy azt vizsgálja, hogyan reagál egy demokratikus rendszer egy extrém vészhelyzetre. E tekintetben legalább három fontos megállapítással szolgál. Egyrészt: az emberi motivációkat az extrém vészhelyzet csak ideiglenesen alakítja át. Onnantól kezdve, hogy a cylon fenyegetés nem napi szintű probléma, inkább csak egy állandóan a háttérben lévő, de közvetlenül csak a hadsereg által érzékelt fenyegetéssé válik, az emberek visszatérnek korábbi magatartásformáikhoz. Lesznek együttműködő, de lesznek versengő, hatalom-és haszonmaximalizáló stratégiát folytató túlélők is.

Ez mutatkozik meg Adama és Roslin kapcsolatában is. Adama parancsnok mint katonai vezető úgy véli, sokkal kompetensebb a kolónia sorsával kapcsolatos kulcskérdések eldöntésére, mint egy civil oktatási miniszter, aki leginkább csak a véletlennek köszönhetően élte túl a cylonok támadását. Ám Roslin nem adja fel alkotmányos hatalmát, sőt, komoly ellenfélnek bizonyul Adama számára. Míg Adama katonai tapasztalatával, Roslin a kolóniák hagyományával és demokratikus elkötelezettségével érvel. Az elnökasszony bizonyítja, hogy nem véletlenül került magas politikai pozícióba: az alkotmányos szabályok tiszteletének és a személyes manipulációnak sajátos kombinációjával olyan helyzetet állít elő, hogy Adama kénytelen elismerni politikai vezetésének jogosultságát.

A második tanulság, hogy a demokrácia még extrém fenyegetettség közepette is képes működni. Roslin és Adama egy idő után megtanulnak együtt élni, sőt, kölcsönös tisztelet is kialakul kettejük között. E tisztelet alapja a kompromisszumkészség. Az elnökasszony elismeri Adama fennhatóságát a katonai ügyekben, és több alkalommal is visszavonulót fúj a népszerű parancsnokkal szemben. Adama, mint arra tetteiből és szavaiból következtethetünk, lelke mélyén hisz az alkotmányos szabályokban; nem próbál meg puccsot végrehajtani Roslinnal szemben, és nem gondolja azt, hogy a rendkívüli helyzet a hadsereg feletti civil kontroll felfüggesztését követelné. Roslinnak ráadásul politikai ellenfelekkel is meg kell küzdenie: önállóan hozott döntéseit sok kritika éri, és egy idő után kénytelen elfogadni, hogy egy tizenkét tagú testület – a „Quorum” – gyakorolja a törvényhozó hatalmat.

A harmadik tanulság, hogy különösen vészhelyzetben, a demokratikus rendszer folyamatosan kihívásoknak van kitéve. A sorozat egyik későbbi részében választásra kerül sor, hiszen Roslin elnök mandátuma lejár. Ellenfele Gaius Baltar, akit Roslin elnök azzal vádol, hogy összejátszik a cylonokkal, s hogy győzelme a civilizáció ellenfeleinek győzelmét jelentené. A sorozat nézői tudhatják, hogy Roslinnak egyébként igaza van: Baltar valóban legalábbis kettős játékot játszik. Mi a teendője ilyenkor Roslin elnöknek, illetve Adama parancsnoknak? Vajon indokolt-e a választáson csalni, hogy elkerüljék Baltar győzelmét és ezzel a cylonok megerősödését? Vajon meddig fontos a demokratikus játékszabályok betartása, ha egy politikai közösség jövője a tét?

A Battlestar Galactica olyan helyzetben teszi fel ezeket a kérdéseket, amikor az emberiség valóban a pusztulás szélén áll. Ám a felvetett kérdések sok kortárs politikai rendszerben is megjelennek: sok politikus vádolja ellenfelét azzal, hogy titokban összejátszik az ellenséggel, és győzelme az ellenség győzelme is lenne – amiből adódóan akár a demokratikus játékszabályok megszegése is indokolt lehet. A Battlestar Galactica—sorozat szereplői azonban még egy ilyen extrém helyzetben is hűek maradnak a demokratikus értékekhez. Ezért is tekinthető e sorozat a demokrácia mellett érvelő egyik legkomolyabb alkotásnak.

Nem a Battlestar Galactica—sorozat az egyetlen, amely működő, demokratikus politikai rendszereket mutat be. A Babylon 5—sorozatban éppen úgy találunk demokratikus berendezkedéseket, mint James Corey Térség—sorozatában, vagy a Csillagkapu univerzum egyes részeiben. Ám ez nem változtat az arányokon: a demokráciák ritkák a science fictionban, s ahol mégis találkozunk velük, ott általában diszfunkcionálisak – vagy egyszerűen csak unalmasak.

A demokráciák ritkasága

A demokráciák ritkaságának első oka dramaturgiai jellegű: egy demokrácia általában sokkal kevésbé érdekes, mint egy diktatorikus rendszer – vagy egy hibrid berendezkedés. Az igazi demokráciákban a legfontosabb döntéseket politikusok hozzák, a politikai rendszer középpontjában, távol az „akciótól”, a frontvonalaktól. Márpedig politikai vitákat közvetíteni kevéssé felemelő. A politika nem csak az érdekek érvényesítéséről, de a kompromisszumokról is szól – ezeket könyvekben olvasni vagy a mozivásznon látni talán kevéssé izgalmas. Ráadásul, a demokratikus politikai rendszerekben ritkák az abszolút jó hősök: minden demokratikus politikus saját pozíciójának javításán dolgozik, legalább annyira, mint amennyire a politikai közösség számára fontos célokat is el akarja élni.

A demokráciák viszonylagos ritkasága egy mélyebb jellemzőről is árulkodik: arról, hogy a science fiction szerzők többsége maga sem tekinti megfelelő berendezkedésnek a demokráciát. Sokszor találkozunk azzal gondolattal, hogy a jövő politikai berendezkedései „jobbak” lesznek, mint napjaink demokráciái.

E „jobb” politikai rendszert a szerzők jellemzően a politikai elemek kiiktatásával kívánják elérni. A science fiction világoknak nem az a problémájuk a demokráciákkal, hogy a többség akarata érvényesül, hanem hogy túl sok a „politikai” elem: a konfliktus, az önérdek érvényesítése, a hatalomvágy.

A Star Warsban a Jedi Tanács nemcsak antidemokratikus, de antipolitikai szerv is. Tagjait nem érdekli a politikai hatalom; nincsenek olyan szempontjaik, hogy bárkit újra kellene választani, ráadásul, az Erő segítségével pontosabban kellene látniuk a politikai folyamatokat, mint a politikusok. A Jedik semmiben nem kérdőjelezik meg a demokráciák alapjait: nem mennek szembe a politikai többséggel – inkább passzívan elfogadják a többségi döntéseket –, és kifejezetten hosszú távon gondolkodnak. Etikájuk nem a demokratikus politika etikája, hanem a politika tagadásának kódrendszere: a politikai hatalomszerzés önmagában is káros impulzusként jelenik meg náluk.

A Star Trek nem egy külön intézménnyel, hanem az emberek megváltozásának feltételezésével igyekezett kiiktatni a politikai reflexeket. Ha a Csillagflotta kapitányai maguktól is a Föderáció érdekei szempontjából leghelyesebb döntést hozzák, akkor nincs szükség állandó politikai kontrollra. Ha nem az emberi konfliktusok, hanem az együttműködés jelenti a civilizáció alapját, akkor nem kell fékekkel és ellensúlyokkal bajlódni. Bár az utópikus elemek a sorozat előrehaladtával fokozatosan tompultak, alapjai végig megmaradtak. Amikor Sisko kapitány a Föderáció morális kódját megszegve gyilkosságot is elkövet a Domínium legyőzésére, nézőként örülünk neki, hogy nem kellett bonyolult politikai manőverekbe kezdenie döntései jóváhagyása érdekében. A Föderáció döntéshozói soha nem hoznak rossz döntéseket: ha ez mégis megtörténne, az csak valamilyen anomália miatt fordulhat elő: a döntéshozó személyt manipulálták, esetleg idegen befolyás alatt állt vagy egyszerűen csak őrült. Ám „normális” esetben a Föderáció döntéshozói tudják mi a helyes, és annak megfelelően döntenek.

A demokráciával kapcsolatban felmerülő értelmiségi kritika, hogy a nép döntése gyakran irracionális; hogy a nép pillanatnyi impulzusai, érzelmei alapján dönt, és így nem a legoptimálisabb döntést hozza meg. Minél többet tud valaki, hangzik általában az érv, annál inkább képes meghatározni egy politikai közösség optimális döntéseit. Így a logikus az lenne, ha a tájékozatlan választók helyett a politikához – vagy más területekhez: szociológiához, természettudományokhoz, közgazdaságtanhoz – értők döntenének a rendelkezésre álló alternatívák között.

E koncepció legkövetkezetesebb bemutatása a science fiction világában Isaac Asimov nevéhez kötődik. Asimov Alapítvány—trilógiája – és a további, kapcsolódó könyvek – egyfajta tudományos utópizmust jelenítenek meg. Központi gondolata, hogy a társadalmak mozgása tudományos törvényeket alapul véve, előre tervezhető: matematikai egyenletek segítségével lehet modellezni, hogy egy társadalom milyen irányba fejlődik. Azonban mindennek feltétele – azon túl, hogy a társadalom több milliárd egyedből álljon a véletlen hatások kiszűrése érdekében –, hogy az emberek ne tudják, milyen jövő vár rájuk. Vagyis, az embereknek vakon kell követniük a társadalomtudományi törvényeket – és ha ezt teszik, márpedig ezt teszik, akkor előre kiszámítható minden lényeges makroszintű lépésük. Az okos és eltökélt társadalomtudós pedig jó előre olyan pályára helyezheti az emberiséget, ami a lehető legoptimálisabb fejlődési lehetőséget nyújtja.

Pontosan ezt teszi Asimov hőse, Hari Seldon matematikus is. Felismerve egy katasztrófaközeli helyzetet és kialakítva a társadalmak mozgásának előrejelzését lehetővé tevő tudományt – a „pszichohistóriá”-t –, olyan jövőt tud felvázolni az emberiségnek, ami a közelgő barbarizmus évezredeit mindössze 1000 évbe sűríti. Ennek feltétele persze, hogy az általa kiválasztott emberek, az Alapítvány lakói pontosan, de öntudatlanul kövessék a „Seldon-terv”-et. Seldon mindezt nem bízza a véletlenre. Bár az Alapítvány maga egy demokratikus politikai közösségként létezik – és így lényegtelen, hogy az emberiség túlélését nem befolyásoló kérdésekben az ott élők dönthetnek –, a kritikus pontokon a döntési alternatívák beszűkülnek. A Seldon-terv lényege, hogy e kritikus pontokban a külső és belső körülmények olyannyira összeérnek, hogy a kialakuló Seldon-válságban megszűnnek az alternatívák, s a követendő irány egyértelművé válik. A nép azért nem dönthet másképp, mint ami a Tervben szerepel, mert a választandó út az egyetlen lehetséges úttá válik.

Seldon nem bízza sem a véletlenre, sem a saját tudományos elképzeléseire a Terv sikerét: az Alapítvány mellett létrehoz egy Második Alapítványt is, amely kizárólag a pszichohistória avatott szakértőiből áll, akik rendelkeznek az agykontroll képességével is: vagyis képesek embertársaik manipulálására. A Terv így kétszeresen is védett a demokratikus kontrolltól (vagyis attól, hogy a jövőt tudományosan előre nem látók beavatkozzanak a folyamatokba): egyrészt a tudományos „vastörvények”, másrészt egy titkos, nem választott, de az embereket manipulálni képes testület is felel azért, hogy az emberek tudatlanok maradjanak, és ne térhessenek le a számukra kijelölt útról.

Ha alaposan megvizsgáljuk a fenti példákat, mindegyik az adott univerzum megálmodóinak abbéli meggyőződéséből fakad, hogy létezik „legjobb” alternatíva: olyan opció, amely minden szempontból jobb, mint a versengő lehetőségek ütköztetése. Paradox módon ebben a Jedik, vagy éppen a pszichohistória gyakorlói egyetértenek a diktatúra mellett érvelőkkel: mindkét gondolkodás alapja, hogy valamilyen módon – racionálisan, tudományosan vagy éppen az Erő segítségével – megismerhető az objektíve „jó” irány az emberiség számára. A diktatúrát megalapozó érvekben mindez persze gyakran csak a valódi célok leplezésére szolgál: Palpatine nem megmenteni, hanem meghódítani akarta a galaxist, míg Seldon vagy a Jedi Tanács szándékai a galaxis jobbá tételére vonatkoztak. Ám mindannyian meg voltak győződve arról, hogy tudják, egy adott helyzetben mi lenne a helyes megoldás.

Csakhogy az általunk ismert példák ennek ellenkezőjét bizonyítják: azt, hogy gyakran nem könnyű eldönteni, mi a helyes megoldás. Utólag úgy véljük, a Birodalommal szembeni lázadás helyes cselekedet volt – ám mindezt Alderaan lakói másképp gondolnák. Lehet, hogy ők úgy vélnék: Palpatine előbb-utóbb úgyis megbukott volna, talán éppen egy utódlási harc közepette. Bukásának felgyorsítása nem érte meg egy bolygó pusztulását; s a lázadók cselekedeteikkel maguk idézték elő a Halálcsillag üzembe helyezését.

Még jobb példáját mutatja az alternatívák és az azok tervezhetőségével kapcsolatos dilemmáknak a Star Trek Deep Space Nine egyik epizódja. A Domíniummal folytatott háború közepette a Föderáció vesztésre áll; veszteségei egyre nőnek, miközben ellenfele látszólag kifogyhatatlan erőforrásokkal és emberanyaggal rendelkezik. Ilyen körülmények között kezd el dolgozni néhány genetikailag módosított, rendkívüli intelligenciával rendelkező autista azon, hogyan lehetne az esélyeket a Föderáció javára átbillenteni. Diagnózisuk – amely tudományos állításokon, projekciókon és az elérhető legpontosabb információkon nyugszik – szerint a küzdelem már eldőlt; a föderációs életek megmentésének egyetlen útja az azonnali békekötés. A föderációs tisztek, akik tudomást szereznek a javaslatokról, azokat árulásnak és defetizmusnak minősítik, és leállítanak minden ilyen típusú programot.

A Star Trek világában a fenti példa azt volt hivatott illusztrálni, hogy még a legokosabb emberek is juthatnak téves következtetésekre; hogy a defetizmus szelleme gyakran a legfelkészültebbeket éri el legelőször, s hogy a Föderáció kitartását és emberfeletti erőfeszítéseit semmilyen tudományos módszer nem tudja előre jelezni. Csakhogy egy kicsit távolabbról nézve a példa azt mutatta be, hogy a Domíniummal folytatott háborúnak volt alternatívája; hogy egyáltalán nem magától értetődő a követendő irány, és hogy a tudományos és katonai prognózisok elérhetnek egymástól. Mi persze tudjuk, hogy a Föderáció végül megnyerte a háborút, és így a tudományos prognózis ostobaságnak tűnik. Ám e végeredményt senki nem láthatta előre, többek között azért sem, mert szinte természetfeletti események hatására alakult így.

A természetfeletti események, lények és képességek még egy további okot jelentenek, miért nem a demokrácia intézményrendszere jelenti a leginkább kívánatos politikai rendszereket a science fiction világokban. Olyan galaxisokban ugyanis, ahol bizonyos lények olyan képességekkel rendelkeznek, amelyek önmagukban döntően befolyásolják civilizációk sorsát, gyakran tényleg nem a demokratikus eljárások, hanem e szuperképességek kontrollja lesz a civilizáció célja. A szuperképességek gyakran eltérő motivációkat is hordoznak: míg az átlagos politikusok érdekeit és ambícióit értjük, a szuperképességekkel rendelkezők esetén ezek gyakran maguk is természetfeletti szempontokat jelenítenek meg. Éppen ezért a science fiction rendszerek tipizálásánál e szuperképességekre is érdemes tekintettel lenni.

A science fiction politikai rendszereinek csoportosítása

Ha a demokrácia és a diktatúra elválasztása nem adja vissza a science fiction politikai rendszereinek különbségeit, érdemes más tipológiákkal próbálkozni. P. C. Manuel – a híres társadalomtudós, Robert Dahl alapján – azt a megállapítást tette, hogy a science fiction univerzumokban valójában két, egymást keresztbe metsző szempont alapján érdemes elkülönítenünk a különböző politikai rendszereket. Az egyik szempont, hogy a döntésekbe milyen beleszólása van a politikai közösség egészének – vagyis, hogy a döntés mennyire inkluzív. A kortárs politikai rendszerekben az inkluzivitás jobbára csak választások útján érhető el. Amikor egy politikai rezsim amellett érvel, hogy választás nélkül is figyelembe veszi a nép akaratát, az jellemzően egy diktatorikus hatalomgyakorlást elfedni kívánó érvrendszer. A jövő politikai rendszereiben azonban lehetséges úgy inkluzívnak lenni, hogy azt nem valamilyen választás biztosítja. A Star Trek Föderációja például azáltal cselekszik a lakosság akaratának megfelelően, hogy a Csillagflotta – a mienknél fejlettebb moralitás talaján – számára ez a magától értetődő magatartás. Egy más moralitáson alapuló politikai rendszerben a Csillagflottának nincsenek – legalábbis nem kellene, hogy legyenek – a lakosságtól eltérő intézményi érdekei, így az inkluzivitás akkor is biztosított, ha formálisan nem a választott szereplők döntenek minden egyes kérdésben. Szemben áll ezzel az a fajta politikai rendszer, amely nem a lakosság széles körének preferenciái, hanem egy elit, vagy adott esetben egyetlen személy elvárásait teljesíti.

A science fiction univerzumokban azonban legalább ennyire fontos egy másik szempont: a rendelkezésre álló alternatívák tág vagy szűk köre. Ez a megkülönböztetés arra utal, hogy bizonyos politikai rendszerek hiába vonják be a lakosság széles köreit a döntéshozatalba, a rendelkezésre álló alternatívákat valójában leszűkítik: bizonyos dolgokat nem lehet képviselni. Ha egy politikai rendszer az őt ért kihívások esetén bármilyen választ adhat – egy új politikai rendszerrel békét köthet vagy háborúzhat; szabadon dönthet a kialakuló közpolitikai alternatívák között és döntheti el, mik a prioritásai –, akkor az alternatívák széles köre is a rendelkezésére áll. Ezzel szemben, ha a politikai rendszert egyetlen gondolat határozza meg – a folyamatos hódítási impulzus, vagy éppen a kereskedelmi logika –, és más alternatívákat nem is választhat, az akkor is korlátozza a politikai rendszer nyitottságát, ha egyébként a lakosság széles köre részt vesz a politikai folyamatokban.

A két szempont alapján négy típusú politikai rendszer különíthető el. A jobb híján „demokráciának” nevezhető politikai rendszereket a magas részvétel és az alternatívák széles köre jellemzi. A science fiction univerzumok „jó” politikai rendszerei tartoznak ide: a Star Trek Föderációja vagy a Star Wars Régi Köztársasága. Ezek a rendszerek ugyan nem feltétlenül felelnének meg a kortárs demokráciák minden kritériumának, ám döntéseiket a nép érdekében hozzák; nem választott szerveik elsődleges feladata nem a választott szervek kontrollja, hanem azok segítése a hatékonyabb döntéshozatalban.

Alternatívák

Részvétel

Alacsony részvétel

Magas részvétel

Alternatívák széles köre

Kompetitív oligarchia

Star Trek: a Romulán és a Klingon Birodalom

Az éhezők viadala: Panem

Demokrácia

Star Trek: a Föderáció

Star Wars: a Régi Köztársaság

Alternatívák szűk köre

Zárt hegemónia

Star Wars: a Birodalom;

Star Trek: a borg

Inkluzív hegemónia

Star Trek: a Vulkán bolygó

A science fiction politikai rendszereinek tipológiája a részvétel és az alternatívák köre alapján; Manuel nyomán

Inkluzív hegemóniának nevezhetjük azokat a rendszereket, amelyekben a lakosság széles köre részt vehet a döntéshozatalban – ám a rendelkezésre álló alternatívák köre korlátozott. Jóindulatúan azt mondhatjuk, hogy e társadalmakban konszenzus uralkodik az alapvető politikai irányokról, ezért azokat nem lehet megkérdőjelezni. Megkérdőjelezésük azonban nem a rendes politikai folyamat része: aki a szűk lehetőségeken kívüli alternatívát preferálni, az kiiratkozik a politikai rendszerből. Tipikus példája ennek a Vulkán bolygó. A vulkáni társadalom történelme egy pontján úgy döntött, hogy leszámol az érzelmekkel, és csak a logika alapján hozza döntéseit. Aki e paradigma talaján áll, részt vehet a politikai folyamatokban – ám aki vitatja a logika elsődlegességét, az kirekeszti magát a vulkáni társadalomból. Az alternatívák közötti választás tehát csak egy bizonyos pontig érvényesülhet, s a társadalom alapvető rendező elvének tagadása száműzetéssel jár.

Az alacsony részvételen alapuló politikai rendszerek között is különbséget tehetünk aszerint, hogy az előttük álló alternatívák mennyire széles körűek. A kompetitív oligarchiákban a lakosság szűk köre vesz csupán részt a politikai küzdelmekben – ám ezek a küzdelmek komoly, tétre menő harcok, ahol a résztvevők adott esetben támogatókat gyűjthetnek a lakosság szélesebb köreiből. A klingon vagy romulán politikai rendszerben csak az elitcsoportok tagjai képesek arra, hogy pozícióba kerüljenek és döntéseket hozzanak, ám döntéseik nem az elit belügyeiként jelennek meg, és igényt tarthatnak szélesebb körű társadalmi támogatásra is. A klingon polgárháború jó példa erre. Az eredetileg néhány klingon arisztokrata család között kialakuló rivalizálás egy idő után kiváltotta a romulánok, majd a Föderáció beavatkozását. Mivel a klingon pártok a Föderáció vagy a romulánok köreiben tapogatóztak, az alternatívák széles körben fogalmazódtak meg, és az egyes álláspontok hívei támogatókat toboroztak a lakosság széles köreiből is. Hasonló volt a helyzet Panem politikai rendszerében is: bár a fontos döntéseket Snow elnök hozta, például az egyes körzetekkel kapcsolatos viszonyt illetően több versengő alternatíva között választhatott.

A versengő alternatívák léte akkor is demokratikusabbá tesz egy politikai rendszert, ha a választópolgárok részvétele a politikai folyamatokban korlátozott. Ezért a legkegyetlenebb, legdiktatórikusabb politikai rendszerek azok, ahol sem a részvétel, sem a versengő alternatívák nem adottak. Ennek tipikus példáját jelentette Palpatine Birodalma. A rendszer kizárólag a császár személyes preferenciái alapján működött: az uralkodó semmilyen módon nem kívánta bevonni alattvalóit a politikai döntéshozatalba. Ráadásul, mivel az uralkodó egyben egy Sith nagyúr is volt, bizonyos tekintetben még Palpatine sem tehetett meg bármit, hiszen ereje egy olyan hitből származott, amely határozott morális útmutatásokat tartalmazott.

Ilyen típusú politikai rendszereket hoznak létre azok a fajok is, amelyek egyetlen szempontnak a hódítást, az univerzum leigázását tekintik. A Star Trek—univerzumban a Föderáció egyik legádázabb ellenfele a borg: egy olyan életforma, amely ösztönösen minden egyéb faj leigázását – pontosabban: asszimilálást, borgba olvasztását – tekinti egyetlen céljának. A borg társadalomnak az asszimiláción túl semmilyen más célja nincsen. Amennyiben beszélhetünk egyáltalán borg politikai rendszerről, az az alternatívák szűk körén és a korlátozott bevonáson nyugszik: egyetlen egyedi borgnak sincs semmilyen beleszólása a kollektíva döntéseibe.

A diktatúrák típusai

A science fiction világok politikai rendszereiben a demokráciák gyakran unalmasak és sokban hasonlítanak egymásra, ám ahány univerzum, annyi különböző féle diktatúrát találunk. A technológiai fejlődés vagy a ma még nem ismert, esetleg természetfeletti képességek a diktatórikus rendszerek olyan típusait teszik elképzelhetővé, amelyek ma még rémálmainkban sem szerepelnek. A science fiction világok megalkotói sokkal kreatívabbak voltak új típusú diktatúrák, mint demokráciák megalkotásában. A bemutatott diktatúrák legalább ötféle típusát különíthetjük el annak alapján, hogy mi jelentette az egyeduralmi rendszer létezésének fő célját.

Az első a diktatúrák klasszikus típusa: amikor egy szereplő pusztán hatalmi ambíciói kielégítése érdekében tör egyeduralomra. Ez a Star Wars diktatúrája: a rendszer lényege Palpatine hatalmának megalapozása, illetve megtartása. A diktatúra kialakulása idején mindenféle ígéreteket tesz, és igyekszik legitimnek feltüntetni magát: rendet, biztonságot és gyarapodást ígér. Ám a diktátor hatalomra kerülését követően kimutatja foga fehérjét. A rendet ugyan képes biztosítani, ám minden más területen csak rosszabb teljesítményre képes, mint az előző, demokratikusabb rendszer.

Palpatine diktatúrájának kialakulása sokban emlékeztet a náci politikai rendszer létrejöttére, ám működése eltér attól. Palpatine ugyanis diktátorrá válva minden ideológiai megfontolást félretesz: a politikai rendszer a nyers erőszakon nyugszik. A Birodalom polgárainak azért kell engedelmeskedniük, mert Palpatine kényszeríti őket; egyetlen társadalmi csoport, egyetlen bolygó sem örülhet különösebben a diktatúra létének. E tekintetben Palpatine rendszere különbözik legtöbb kortárs vagy közelmúltbeli diktatúrától: mind a nácik, mind a kommunisták rendelkeztek valamilyen ideológiával; azt ígérték, az újabb és újabb ellenfelekkel azért kell leszámolni, mert csak akkor érhetők el a diktatúra létrejöttének igazi céljai. Bármilyen kegyetlen ideológiák is voltak ezek – és bármennyire gyakran is tértek el gyakorlóik az ideológia alapjaitól –, mindig lehetséges volt rekonstruálni, milyen alapon követelnek engedelmességet polgáraiktól.

A Galaktikus Birodalomban az egyszerű állampolgár a félelmen túl semmilyen okot nem találhat a diktatúra támogatására. Hasonlóképp, Palpatine hatalmi ambíciói is öncélúak. Miért akarja Palpatine uralni a galaxist? Mert egy Sith nagyúr, aki természetéből adódóan mindig hatalmat akar ‒ legfeljebb ennyit válaszolhatnánk. Az igazán korrekt válasz azonban az lenne: csak. Palpatine-nak nincs semmilyen más célja a hatalommal, mint a hatalomgyakorlás maga. Az ilyen diktatúrák tűnhetnek a legerősebbnek, ám valójában ezek a legsérülékenyebbek, hiszen amint a rendszert fenntartó erőszakszervezet meggyengül, semmi nem tartja majd egybe.

A diktatúrák egy másik típusával is találkoztunk már a korábbi fejezetekben: ez a messianisztikus zsarnokság. Az egyeduralom ezen formájára az jellemző, hogy az egyeduralom gyakorlóját valamilyen nemes eszme hajtja. A Dűne—univerzum Muad’dibja, majd még inkább II. Letója az általa megálmodott Arany Ösvény eljövetele érdekében koncentrálja a hatalmat, és semmisít meg minden elnyomást. A messianisztikus cél kívülről tűnhet nyers hatalmi érdekek leplezésének, ám az azt meghirdető szereplő komolyan hisz legitimitásában.

Nem a Dűne-sorozat univerzuma az egyetlen, amiben ilyen típusú politikai rendszereket találunk. A Csillagkapu—sorozat utolsó két évadjában a földi hősök egy „eredet” nevű vallással, és az azt hirdető „orik”-kal találkoznak. A vallás prófétái követőiknek azt ígérik, hogy a halhatatlan lények közé kerülnek – feltéve, ha az eredet vallás útmutatói szerint élnek. Az eredet vallást elhagyókat azonban indokolt akár megsemmisíteni is, hiszen ők letértek az igaz útról. Bár a sorozat nézői tudják, hogy az orik ígéretei hazugságon nyugszanak, a vallás annyi igazságot tartalmaz, hogy világossá válik: az orik valóban fejlett lények, akik rendelkeznek természetfeletti hatalommal.

A messianisztikus diktatúrák képesek fanatizálni híveiket. A Dűne univerzumában az ismert galaxis istencsászára kegyetlen és elkötelezett katonáira támaszkodhat, hogy hirdessék az Arany Ösvény igazát, az orik pedig prófétáik és híveik seregeit tudják mozgósítani szent céljaikért. E diktatúrák így könnyen bizonyulnak stabilabbnak, mint a Palpatine-típusú politikai rendszerek, hiszen nem csak egy személy, hanem egy ideológia, egy vallás és annak hívei tartják fenn. E diktatúrák saját híveikkel szemben kevésbé kegyetlenek: bár az ellenfelek ugyanúgy pusztulásra számíthatnak, mint a Birodalommal szemben lázadók, elvileg mindenkinek megvan az esélye, hogy csatlakozzon a diktatúra által preferált valláshoz.

A sci-fi diktatúrák egy másik típusának kialakulását nem magasztos eszmék, hanem a túlzásba vitt félelem okozza. Ez történt a Star Trek—univerzum Deep Space Nine—sorozatának egyik nagyhatalma, a Domínium esetén. A Domínium katonai potenciáljáról és fenyegető jellegéről már esett szó; a Domínium a Gamma kvadráns egészét leigázta, és ezt tervezte az Alfa kvadránssal is. Vagyis, amikor a Föderáció először találkozott vele, már akkor erősebb volt – saját kvadránsában – mint a Föderáció, a klingonokkal és talán a romulánokkal is együttvéve.

A Domínium létrejöttét azonban nem az expanziós szándék, hanem a félelem motiválta. A Domínium alapítói alakváltók, akiknek évszázadokig rettegniük kellett minden más fajtól. Az általuk csak „szilárdnak” nevezett fajok a legkülönbözőbb okokból jelentettek veszélyt rájuk: kísérletezni kezdtek rajtuk, szolgaként használták őket, vagy egyszerűen csak a mássággal szembeni ellenérzések okán támadták őket. Való igaz: bár az Alfa kvadráns fajai különböznek egymástól, e különbségek eltörpülnek attól, az alakváltók mennyire mások, mint az emberek, a klingonok vagy a romulánok. Az alakváltók minden bizonnyal jogosan érezték magukat idegennek más fajok között.

Mindez az évszázadok során erős xenofób reflexeket alakított bennük. Miután a Gamma kvadránsban otthonra leltek, első gondolatuk ez volt: hogyan tudnák biztosítani, hogy a szilárdak ne támadják meg őket. Ennek érdekében elkezdték uralmuk alá hajtani a szomszédos bolygókat. Genetikai kísérletezéssel olyan alattvaló fajokat alakítottak ki, amelyek csak őket szolgálják. Amikor kiderült, hogy törekvéseik egyre sikeresebbek, elkezdték az egész Gamma kvadránst leigázni – továbbra is elsősorban defenzív céllal. Úgy vélték, fajuk addig nem lehet biztonságban, amíg az egész galaxisban rendet nem tesznek.

A Domínium végső célja így egy szűk faji kisebbség dominanciájának biztosítása. Ennek érdekében nem válogat az eszközökben – más fajok fennmaradása, vagy szenvedése csak annyiban érdekli, amennyiben az az Alapítók sorsát befolyásolja. A Domínium uralma nem kifejezetten gonosz, és ha valaki hajlandó elfogadni az Alapítók fennhatóságát, akár pozitív is lehet. Ám bármilyen ellenállás ezzel a voltaképpeni faji diktatúrával szemben azonnal megtorláshoz vezet. A Domínium alapítóit annak idején üldözték – ám ez nem azt a gondolatot erősíti bennük, hogy bárkinek az üldöztetése ellen harcoljanak; antropológiájuk ugyanis eredendően pesszimista, és úgy vélik, a „szilárdak” soha nem válnak megbízhatóvá.

A diktatúrák negyedik típusa nem annyira politikai célokból, mint inkább egy faj genetikus kódjának következtében jön létre. A science fiction világokban a legtöbb olyan politikai rendszer, amely valamilyen mesterséges intelligenciára épül, centralizált döntéshozatalon, és az egyének teljes alávetésén alapul. A már említett borgok, a terminátorok világának gépei, vagy a Csillagkapu-univerzum „asuran”-jai – emberi alakú replikátorai – valamilyen kollektív identitás alapján működnek, és egységes, faji szintű célokat követnek. Ezeket a politikai rendszereket – ha egyáltalán beszélhetünk politikai rendszerekről – leginkább a diktatúrákhoz tudnánk hasonlítani: egy központi akarat kiadja a parancsokat, az egyének pedig engedelmeskednek neki. Annyira evidensnek gondoljuk, hogy a mesterséges intelligencián alapuló rendszerek így működnek, hogy az eltéréseket – a Star Trek világában az egykori borg Hetest, vagy a Mátrix Smith ügynökét – anomáliának tekintjük. Vitás kérdés lenne annak eldöntése, a kollektív identitáson alapuló fajok együttélését indokolt-e politikai rendszernek nevezni – ám ha annak nevezzük, mindenképpen diktatórikus berendezkedésként kell leírnunk őket.

Nagyon ritkán fordul elő, hogy egy zsarnokság célja ne a zsarnok pozíciójának fenntartása, hanem a politikai rendszer javítása legyen, ez a ritkaság azonban nem jelenti azt, hogy egyáltalán ne fordulna elő. S ezzel elérkeztünk az ötödik típushoz. Ann Leckie Birodalmi radchai trilógiájában a névadó politikai rendszer egyeduralom: Anaander Mianaai irányítása alatt áll. A birodalom ura azonban nem klasszikus zsarnok: a technológiai fejlődés következtében képes volt több ezer klónt létrehozni magából, amelyek egy tudatot képeznek. A zsarnok így bármikor elérhető és mindenről tud; közvetlenül tud dönteni a Birodalom ügyeiben. Döntései pedig gyakran elsősorban a Birodalom javát szolgálják. Bár keményen megtorol minden kísérletet, ami autoritását megkérdőjelezné, és „egyszemélyben” határoz minden fontos politikai kérdésben, a Birodalom számára mindez jólétet és biztonságot hozott. A Birodalom polgáraival szemben ritkán alkalmaz nyílt erőszakot, és mivel régebb óta él, mint bárki más, a legtöbb politikai ügyben bölcsebben és tapasztaltabban tud dönteni. Persze nehéz meghatározni, hogy egy ilyen „civilizáló” zsarnokság mikor fordul át egy kegyetlenebb, csak a hatalom megtartását szolgáló egyeduralomba. Snow elnök Panemben létesített rendszerének is vannak civilizatórikus elemei, ám az évek során egyre inkább az elnyomó vonások erősödtek.

A fent vázolt diktatúratípusok különböznek motivációik, de kegyetlenségük és tartósságuk szerint is. mégis látható: bármilyen korlátozott demokráciában jobb élni, mint akár a legfelvilágosultabb diktatúrában. A diktatórikus rendszerek ugyanis kiszámíthatatlanok: mivel egyszemélyi vezetéstől függnek, pillanatokon belül átalakulhatnak. Egy diktatórikus rendszer rendkívül gyorsan válhat felvilágosult rezsimből totális elnyomó állammá, hiszen a döntés egy embertől – esetleg egy szűk klikktől – függ. Bármilyen formát öltsön is egy diktatúra, ezen a tulajdonságán nem tud változtatni.

A demokratikus korrekció lehetősége

„A demokrácia a legrosszabb kormányforma – kivéve az összes többit, amit valaha kipróbáltak” – hangzik a Winston Churchillnek tulajdonított híres mondás, és a science fiction univerzumok elemzése igazolni látszik állítását. Az már a fentiekből kiderült, hogy a diktatúrák sokkal kevésbé stabilak és erősek, mint első pillanatra tűnnek. Ám ez aligha meglepetés, az egyeduralmi rendszerek kevés kivételtől eltekintve az ellenség szerepét játszák a science fiction univerzumokban.

Fontosabb tanulság ennél, hogy a demokráciát korrigálni igyekvő módszerek sem igen működnek. Számos science fiction szerző – ha nem is tudatosan, de – igyekezett tökéletesíteni a demokratikus rendszereket: kiiktatni azon elemeket, amelyeket a közgondolkodásban a demokráciák hátrányaiként azonosítunk: a választások – és ezáltal a közhangulat – iránti túlzott érzékenységet, a rövid távú döntéseket, a szakmai szempontok háttérbe szorulását a politikai érdekérvényesítés kárára, és a gyakran messze nem tökéletes politikus vezetőket. Ám a kidolgozott módszerek sokkal inkább az eredeti, demokratikus rendszer melletti érveket erősítették.

A Star Wars Régi Köztársaságában a Jedi Tanács volt hivatott a béke és biztonság őrzőjének szerepére, a vitatkozó szenátorokhoz képest a Tanács képviselte a bölcsességet és állandóságot. Csakhogy a politikából való kivonulásával, sőt, a politikai lenézésével hozzájárult a Köztársaság bukásához. Egy ellenzéki frakció, amely felveszi a versenyt Palpatine-nal, ami a politika szabályai szerint jár el, hatékonyabban gátolhatta volna meg a zsarnok hatalomra kerülését.

Asimov hőse, Hari Seldon úgy vélte, az embereket egy tudományosan előre előkészített úton kell „terelni”, mert ha magukra hagyjuk őket, rendre csak hibákat követnek el. A feladat olyan helyzetek létrehozása, ahol nincs valódi döntési alternatívája a nép által választott vezetőknek – s az emberek csak addig maradnak a pszichohistória által tudományosan előre jelzett úton, ameddig ennek nincsenek tudatában.

Csakhogy Seldon terveibe hiba csúszott: nem számolt legalább két körülménnyel. Az első, hogy a „rendszeren kívüli” szereplők is képesek lehetnek az általa kontrollált tudásként kezelt agyi manipuláció elsajátítására. Miután megjelent egy szereplő – az „Öszvér” – a rendszerben, aki képes volt embereket telepatikusan irányítani, a tudatlan embereket csak statisztikai adatként kezelő elmélet megdőlt: egyetlen egy, előre nem látható változó módosította a tervezett jövőt. Később pedig a technikai fejlődés lett olyan előrehaladott, amit Seldon soha nem is képzelhetett el – lehetőséget adva a tudatlannak tervezett emberiségnek, hogy technikai vívmányokkal közelítse meg Seldon pszichohistóriáját. Minden egyes válság idején végül az Alapítvány által választott vezetők bizonyultak okosabbnak, és a halott tudós zsenialitásánál alkalmazkodóképesebbnek.

A Star Trek világában nincs szükség folyamatos civil kontrollra, mert a Csillagflotta tisztjei morálisan fejlettebbek, mint mi: maguk is képesek helyes döntést hozni. Csakhogy ahogyan a Föderáció találkozik más fajokkal, úgy válik a helyes döntés egyre inkább illúzióvá. A sorozat végére a Föderációnak választania kell: hagyja, hogy ellenfele legyőzze, vagy hajlandó ennek megakadályozása érdekében akár tömegpusztító és vegyi fegyvereket is bevetni. A Föderáció azonban, mivel nem tiszta demokrácia, ezeket az alternatívákat nem tudja nyilvánosan megvitatni. Háború vagy béke, célok és eszközök – ezekről a kérdésekről nem nyílt vita, hanem a Csillagflottán belüli tisztek sakkjátéka dönt, megfosztva a Föderáció polgárait az életüket alapvetően meghatározó döntések befolyásolásának lehetőségétől.

Nem véletlenül nehéz a demokráciánál jobb berendezkedést kifejleszteni: mert a tudósok gyakran nem bölcsebbek, a Jedik gyakran nem okosabbak, mint a tömegek; a politikát távolról, megvetéssel figyelők pedig tehetetlenek akkor, amikor egy okos, de alapvetően gonosz politikussal kell felvenniük a versenyt.

A technológiai fejlődés nem a politika végét hozza el, ahogy az Erő sem képes erre a Star Warsban, ahogyan a Star Trek világának morális fejlődése sem iktatja ki az emberek alapvető impulzusait. Ha valamit megtanítanak a science fiction világok, akkor az az, hogy amíg vannak emberek, lesznek köztük olyanok, akik hatalomra vágynak. A demokráciának éppen az az erőssége, hogy ambíciót helyez ambícióval szembe; hogy nem az emberi természet megváltozásában bízik, hanem abból indul ki, hogy végső soron több ember szeretné, ha a többség békében élhetne és gyarapodhatna. Így ha a politikai rendszer úgy épül fel, hogy végső soron – a kisebbség érdekeinek figyelembe vétele mellett – a többség akarata érvényesül, az minden esetleges probléma, visszásság és elkerülhetetlen hiba dacára, a politikai közösség békéjét és fejlődését eredményezi majd.

JEGYZETEK

I. Politika „egy messzi, messzi galaxisban”

Ez a fejezet a hét, a kötet kéziratának lezárásig bemutatott mozifilm alapján (ld. alább felsorolva) elemzi a Star Wars—univerzum politikai rendszereit.

A George Lucas rendezte filmek – az előzmény-trilógia: Baljós árnyak (1999), A klónok támadása (2002), A Sithek bosszúja (2005); az eredeti trilógia: Csillagok háborúja (1977), A birodalom visszavág (1980), A Jedi visszatér (1983), s az új trilógia első filmje: Az ébredő Erő – J. J. Abrams rendezésében (2015).

Az ébredő Erő politikai mozzanatainak megértéséhez felhasználásra került még a film regényesítése, Alan Dean Foster: The Force Awakens (Star Wars) a LucasBooks (2016) kiadásában, valamint vizuális kiegészítő anyaga, Pablo Hidalgo: The Force Awakens Visual (London, 2015, Dorling Kindersley Ltd.).

A Star Wars—univerzum társadalmi és politikai dimenzióinak további elemzéséhez ld. Brode, Douglas – Deyneka, Lean (szerk.): Sex, Politics and Religion in Star Wars. An Anthology. Lanham, 2012, The Scarecrow Press.

Az első Star Wars—film politikai hatásainak megértéséről ír Benjamin Haufbauer: The Politics behind the original ”Star Wars” (Los Angeles Review of Books; www.lareviewofbooks.org/essay/politics-behind-original-star-wars

, mentve: 2016. február 25.) című munkájában.

A Halálcsillag megsemmisítésének gazdasági-társadalmi következményeit elemzi Zachary Feinstein: It’s a Trap: Emperor Palpatine’s Poison Pill (Washington University, 2015; www.arxiv.org/pdf/1511.09054.pdf

; mentve 2016. február 25.) című munkája.

Cass R. Sunstein több munkájában is foglalkozott a Star Wars alkotmányjogi dimenzióival, ld. többek között How Star Wars Illumnates Constitutional Law (Harvard Law School, 2015; www.papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=2604998

; mentve: 2016. február 25.).

Magyar nyelven az ebben a fejezetben is taglalt problémákat elemzi az alábbi blog: A köztársaság kevély tölgye – A Star Wars mint politikai dráma (www.amerikaiplan.blog.hu/2015/11/28/a_koztarsasag_kevely_tolgye%20mentve%202016

; mentve: 2016. február 25.).

II. Az éhezők lázadása

Az éhezők viadala—trilógia Suzanne Collins alkotása. A köteteket Totth Benedek fordításában az Agave Könyvek Kiadó jelentette meg: Az éhezők viadala (2009; The Hunger Games, 2008); Futótűz (2010; Catching Fire, 2009); és A kiválasztott (2011; Mockingjay 2010).

A trilógia politikai dimenzióval önálló kötet foglalkozik: Connors, Sean P. (ed.): The Politics of Panem. Challenging Genres. Rotterdam, 2014, Sense Publishers.

A trilógia politikai dimenzióit elemzi és a posztkoloniális elemeket részletezi egy komparatív tanulmány: David Wheeler: Feminism and Post-Colonialism in Margaret Atwood’s ‚Oryx and Crake’ and Suzanne Collins’ ‚ The Hunger Games’. Dog’s Tail Books, 2011.

A Panem mint apartheid állam analógiához ld. Rafaelo Pablo Labanino: Panem – An Apartheid State. www.scifipol.tumblr.com/post/103462833816/guest-post-panem-an-apartheid-state

; letöltve: 2016. március 5.

A sorozat politikai üzeneteit vizsgálja posztjában Rachel Elfassy Bitoun: The Political Message of The Hunger Games. The Artifice, www.the-artifice.com/the-hunger-games-political-message

; letöltve: 2016. március 5.

Allison Layfield a trilógia elemzésekor az identitások változására koncentrál: Identity Construction and the Gaze in The Hunger Games. The Looking Glass, vol. 17. 2013/1.

III. A fűszer és más semmi

A Frank Herbert által létrehozott Dűne—univerzum (Dune, 1965; Dune Messiah, 1969; Children of Dune, 1976; God Emperor of Dune, 1981; Heretics of Dune, 1984; Chapterhouse: Dune, 1985) a Herbert által írt hat könyv alapján kerül elemzésre. A legfrissebb magyar kiadások a Szukits Kiadó gondozásában jelentek meg: A Dűne (2008; ford.: Békés András), A Dűne messiása (2008, ford.: Galamb Zoltán), A Dűne gyermekei (2005, ford.: Kornya Zsolt), A Dűne istencsászára (2005, ford.: Hoppán Eszter), A Dűne eretnekei (2008; ford,: Hoppán Eszter), A Dűne Káptalanház (2008; ford.: Hoppán Eszter). A fejezet nem foglalkozik a nem Frank Herbert által írt Dűnéről szóló könyvekkel.

A fejezetben taglaltakhoz további hátteret adhat Hari Kunzru elemzése a Dűne—sorozat politikai hatásairól és relevanciájáról: Hari Kunzru: Dune, 50 years on – How a science fiction novel changed the world. The Guardian, 2015. július 3.; www.theguardian.com/books/2015/jul/03/dune-50-years-on-science-fiction-novel-world

; letöltve: 2016. március 4.

Paul Atreides macchiavellista vonásait és a Dűne hatalompolitikai dimenzióit tárja fel Peter Minowitz munkája: Prince versus Prophet: Macchiavellianism in Frank Herbert’s Dune Epic (Hassler, Donald M. – Wilcox, Clyde (ed.): Political Science Fiction. University of South Carolina Press, 1997.) A jövőbe látás történelmi következményeit elemzi Lorenzo DiTomasso tanulmánya, amely a „vitalitási küzdelmet” tekinti a Dűne-univerzum fő konfliktusának: History and historical effects in Frank Herbert’s Dune. Science Fiction Studies, vol. 19. 1992/3.

A Dűne ökológiai és technológiai vonásait vizsgálja az alábbi elemzés: Leonard J. Sciga: „Prana” and the Presbyterian Fixation: Ecology and Technology in Frank Herbert’s „Dune” Tetralogy. Extrapolation vol 24. 1983/4.

Magyar nyelven vizsgálja a Dűne—univerzum hatalmi rendszereit egy, az ELTE-BTK-n készült szakdolgozat: Sipos Ádám: A világállam kialakulása és formája a science-fiction irodalomban. ELTE-BTK Média-és kommunikáció Tanszék; 2015.

IV. Politika ott, ahol ember nem járt azelőtt

A fejezet az eddig elkészült öt Star Trek televíziós sorozatból alapvetően arra a háromra épít, amelyben a politikai vonatkozások a leghangsúlyosabbak. Star Trek: Az eredeti sorozat (Gene Roddenberry: Star Trek: The Original Series, 1966‒1969); Star Trek: Az új nemzedék (Gene Roddenberry, Rick Berman és Michael Pillar: Star Trek: The Next Generation, 1987‒1994); Star Trek: Deep Space Nine (Rick Berman, Michael Pillar és Ira Steven Behr, 1993‒1999).

Emellett említésre kerülnek a legújabb, J. J. Abrams által rendezett filmek: Star Trek (2009), valamint a Star Trek – Sötétségben (Star Trek – Into Darkness, 2013), továbbá egy korábban készült film: Nicholas Meyer rendezésében a Star Trek VI: A nem ismert tartomány (Star Trek VI: The Undiscovered Country, 1991). Egy ízben kerül említésre a Star Trek: Voyager sorozat (Rick Berman, Michael Pillar, Jeri Taylor: Star Trek: Voyager, 1995–2001).

A szövegben említett szükséglethierarchia forrása: Abraham Maslow: Motivation and personality. New York, 1970, Harper and Row.

A szöveg három konkrét Star Trek—epizódra hivatkozik. Quark mondatai az emberi természetről a Star Trek: Deep Space Nine 7. évad 8. epizódjában hangzanak el (The siege of AR-558). Picard kapitány és Spock vitája a reálpolitika lehetőségéről a Star Trek: Az új nemzedék 5. évad 7-8. epizódja (Unification). Sisko sikeres kísérlete a romulánok bevonására a Domínium elleni háborúba a Star Trek: Deep Space Nine 6. évad 19. epizódokban szerepel (In the Pale Moonlight).

A Star Trekben szereplő ideológiákkal, a sorozat liberális és konzervatív vonásaival foglalkozik Andrew Price: The Politics of Star Trek. Volume No. 1. 2012; andrewpricebooks.com.

A sorozat politikai-filozófiai dimenzióival is foglalkozik: Eberl, Jason T.–Decker, Kevin S. (ed.): Star Trek and Philosophy. The Wrath of Kant. Chicago, 2008, Open Court.

A sorozat keletkezésének politikai kontextusait és üzeneteit elemzi William J. Syner: Star Trek: A Phenomenon and Social Statement on the 1960s, www.ibiblio.org/jwsnyder/wisdom/trek.html; letöltve: 2016. március 5.

A sorozat nézőinek következtetéseire, a rajongói világban meglévő politikai és kulturális kérdésekre fókuszál Henry Jenkins és John Tullock: Science Fiction Audiences: Watching Star Trek and Doctor Who (Abingdon, 1995, Routledge) című könyve.

Az elsődleges irányelv politikai következményeit elemzi Mark P. Lagon: We Owe It To Them To Interfere. Star Trek and U. S. Statecraft in the 1980s and the 1990s. In: Douglas Brode – Lean Deyneka (ed.): Sex, Politics and Religion in Star Wars. An Anthology. Lanham, 2012, The Scarecrow Press.

V. Túl a képzeleten: a Radch Birodalom

A fejezet Ann Leckie Radch—trilógiájával (Ancillary Justice, 2013; Ancillary Sword, 2014; Ancillary Mercy, 2015) foglalkozik, melyet a Gabo Kiadó jelentetett meg Kleinheincz Csilla fordításában: Mellékes igazság (Budapest, Gabo, 2014); Mellékes háború (Budapest, Gabo, 2015). A trilógia újdonsága okán még viszonylag kevés tudományos másodelemzés született.

A trilógia politikai elemeinek áttekintéséhez hasznos Liz Bourke: The Politics of Justice: Identity and Empire in Ann Leckie’s Ancillary Trilogy. 2016; www.tor.com/2016/01/19/the-politics-of-justice-identity-and-empire-in-ann-leckies-ancillary-trilogy/

; letöltve: 2016. március 7.

Kifejezetten a gendersemlegességre és a névmások ennek megfelelő használatára koncentrál Grerchen McCulloch írása: What Does „She” in Science Fiction Tell Us About Language on Earth? 2014; www.slate.com/blogs/lexicon_valley/2014/05/22/ancillary_justice_gender_pronouns_comparing_sci_fi_and_natural_language.html

; letöltve: 2016. március 7.

VI. „Mi és ők”: emberek, idegenek és rabszolgák

A fejezet – a korábbi fejezetekben taglalt univerzumok mellett – további univerzumokra, illetve science fiction alkotásokra utal. Az emberek és az idegenek közötti harc során két klasszikus munka kerül említésre: Robert A. Henlein: Csillagközi invázió (Starship Troopers – 1959; magyar kiadás Varga Csaba fordításában: N&N Kiadó, 1997), valamint Orson Scott Card: Végjáték (Ender’s Game, 1985; magyar kiadás Nagy Piroska fordításában; Móra Ferenc Könyvkiadó, 1991) című regénye.

Emellett szó esik a Csillagkapu: Atlantisz sorozatról (Robert C. Cooper – Brad Wright; SyFy Channel 2004‒2009), valamint a Neill Blomkamp által rendezett District 9 (2009) című filmről.

Három science fiction televíziósorozat elemzésére kerül még sor: Babylon 5 (Michael J. Stracynski; Warner Bros 1994‒1998), valamint a Ki vagy, Doki? (Doctor Who, BBC; 1963–napjainkig), és a Battlestar Galactica (Csillagközi romboló); ez utóbbi esetben az utalások alapja a Glan A. Larson által létrehozott 2004-es változat (SyFy Channel 2004‒2009).

Az emberek és gépek közötti összecsapások kapcsán említésre kerül a Terminátor—univerzum, amelynek alapját az alábbi filmek képezik: Terminátor – A halálosztó (The Terminator, 1984), valamint Terminátor 2. – Az ítélet napja (Terminator 2: Judgment Day, 1991), mindkettő James Cameron rendezésében.

A Mátrix elemzése a Wachowski testvérek által rendezett Mátrix (The Matrix, 1999) alapján történt.

A Ridley Scott nevéhez fűződő Alien—trilógia filmjei: Nyolcadik utas: a Halál (Alien, 1979); A bolygó neve: Halál (Aliens, 1986); A végső megoldás: Halál (Alien 3, 1992).

A robotok és az androidok emberségének elemzése kapcsán kerül elő a Szárnyas fejvadász című film (Blade Runner, 1982), Ridley Scott rendezésében, valamint Ian Tregillis sorozata, az „Alkémia háború” (The Mechanical, Orbit, 2015; The Rising, Orbit, 2015.).

Isaac Asimov robotsorozatára (The Caves of Steel, 1953; The Naked Sun, 1955; The Robots of Dawn, 1983; Robots and Empire, 1985) történő utalások alapja az alábbi négy könyv: Acélbarlangok (ford.: Vámosi Pál, Kossuth kiadó, 1967), A mezítelen nap (ford.: Baranyi Gyula, Móra kiadó, 1990), A Hajnal bolygó robotjai (ford.: Hajdu Gábor, Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1992), Robotok és birodalom (ford.: Füssi-Nagy Géza, Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó 1993).

A fejezet két konkrét Star Trek—epizódra utal. Picard és Q vitája: Star Trek: Az új nemzedék, 1. évad 1. epizód (Encounter at Farpoint); Picard álláspontja Data emberségéről: Star Trek: Az új nemzedék, 2. évad 9. epizód (Measure of a Man).

A „mi és ők” kérdése az egyik központi problémája Patricia Kerslake munkájának: Science Fiction and Empire; Liverpool University Press, 2007; különösen az 1. fejezet.

A Star Wars esetleges rasszizmusának, a Star Wars-univerzumot rasszizmus kapcsán ért támadások ért támadások áttekintéséhez ld. Howe, Andrew: Star Wars in Black and White: Race and Racism in a Galaxy Not So Far Away. In Douglas Brode – Lean Deyneka (szerk.): Sex, Politics and Religion in Star Wars. An Anthology; Lanham, 2012, The Scarecrow Press.

A District 9 erőteljes politikai vonatkozásait, az apartheid és a rasszizmus science fictionbeli megjelenéseit elemzi tanulmányában Henriette Gunkel és Christiana König: ‘You are not welcome here’: post-apartheid negrophobia&real aliens in Blomkamp’s District 9. Darkmatter, 2010. 02. 07. www.darkmatter101.org/site/2010/02/07/you-are-not-welcome-here/

; mentve: 2016. március 5.

A Szárnyas fejvadász politikai és kulturális vonatkozásait, különösen a többség-kisebbség viszonyrendszert elemzi Brian Locke: White and „Black” versus Yellow: Metaphor and Blade Runner’s Racial Politics. Arizona Quarterly: A Journal of American Literature, Culture and Theory. Vol. 65. 2009/4.

Asimov robotikával és a robotok morális felelősségével kapcsolatos megállapításai nem csak a science fiction, de a jogtudomány, sőt a gyakorlati fejlesztésekben is szerepet kapnak; ezek áttekintéséhez ld. többek között Jane Chong – Benjamin Wittes: Our Cyborg Future. Law and Policy Implications. Brookings Institutions, 2014. www.brookings.edu/research/reports2/2014/09/cyborg-future-law-policy-implications

; letöltve: 2016. március 5.

VII. Egyenlőség és egyenlőtlenség

A fejezet a Star Wars, a Star Trek, a Dűne, illetve Asimov univerzuma kapcsán a korábbi végjegyzetekben szereplő forrásokra épít. Két film ebben a fejezetben jelenik meg először: a Christopher Nolan rendezte Csillagok között (Interstellar, 2014) és a Neill Blomkamp rendezte Elysium – A zárt világ (Elysium, 2013). A fejezetben szó esik Alastair Reynolds Jelenések tere-univerzumáról; az univerzum alapkönyve magyarul is elérhető: Jelenések tere (ford.: Bujdosó István, 2012; eredeti cím: Revelation Space (Book 1), New York, 21012, Ace), míg a szövegben hivatkozott Chasm City (New York, 2003, Ace) egyelőre csak angol eredetiben olvasható.

A fejezetben taglalt adatok az olajtermelő országok sorrendjéről a CNN összeállítása alapján készültek (www.money.cnn.com/interactive/news/economy/worlds-biggest-oil-producers

; letöltve: 2016. március 6.). Az ezzel kapcsolatos jelenség kiváló leírását adja Váradi Balázs: A kincsek átka. www.ingyenebed.blog.hu/2006/12/06/a_kincsek_atka

; letöltve: 2016. március 6.

A Star Trek kapcsán a szövegben is szereplő kérdések elemzéséhez ld. Jason T. Eberl – Kevin S. Decker (szerk.): Star Trek and Philosophy. The Wrath of Kant. Open Court, 2008, különösen a 12. fejezet. A Star Trek gazdaságának működését elemzi részletesen Rick Webb: The Economics of Star Trek. The Proto-Post Scarcity Economy. www.medium.com/@RickWebb/the-economics-of-star-trek-29bab88d50#.pw4dnrm4r

; letöltve: 2016. március 6.

Az Eric Karl Link és Gerry Canavan által szerkesztett The Cambridge Companion to American Science Fiction (Cambridge University Press, 2015) több fejezetében is foglalkozik az utópiák és az egyenlőtlenségek kérdéseivel. Főként az egyenlőtlenség faji dimenzióit tárgyalja Sandra Jackson – Julie Moody-Freeman (ed.): The Black Imagination, Science Fiction and the Speculative. Abingdon, 2011, Routledge.

Sajátos megközelítésben foglalkozik a Star Wars gazdasági dimenzióival a Halálcsillag pusztulásának következményeit bemutató tanulmány: Zachary Feinstein: It’s a Trap: Emperor Palpatine’s Poison Pill. Washington University in St. Louis, 2015. www.arxiv.org/pdf/1511.09054v1.pdf

; letöltve: 2016. március 6.

VIII. Demokráciák és diktatúrák a science fictionben

A fejezet elején szereplő idézetek Padmé és Anakin beszélgetéséről A Klónok támadása (George Lucas, 2002) című filmből származnak. A demokráciák és diktatúrák fogalmának értelmezéséhez magyar nyelven ld. Giovanni Sartori: Demokrácia. Osiris, 1999.

Az egyes országok demokratikusságának megítéléséhez a Freedom House jelentései szolgáltak: www.freedomhouse.org/report/freedom-world/freedom-world-2015#.VqZMWvnhDIU

; letöltve: 2016. március 7.

A korábbi fejezetekben hivatkozottakon túl e rész röviden említi James S.a. Corey „Térség”-univerzumát (Leviathan Wakes, 2011; Caliban’s War, 2014; Abaddon’s Gate, 2013; Cibola Burn, 2012). Az univerzum eddig megjelent kötetei Galamb Zoltán fordításában: Leviatán ébredése (2013), Kalibán háborúja (2014), Abaddon kapuja (2014) és a Cibola meghódítása (2015) a Fumax Kiadó gondozásában olvashatóak.

Említésre kerül ezen túl Isaac Asimov Alapítvány-trilógiája is; eredeti címek szerint: Foundation (1951); Foundation and Empire (1952); Second Foundation (1953); magyar nyelven a Gabo Könyvek Kiadó gondozásában egy kötetben Baranyi Gyula fordításában: Az Alapítvány-trilógia (2010).

A fejezet utal még a Csillagkapu—sorozat „ori” nevű idegenjeire is; ők a sorozat 9-10. évadában jelennek meg (Stargate SG-1; Brad Wright és Jonathan Glassner alkotásában, 1997–2007).

A fejezetben szereplő táblázat forrása: Paul Christopher Manuel: „In Every Revolution, There is One Man with a Vision” The Governments of the Future in Comparative Perspective. In: Donald M. Hassler – Clyde Wilcox (ed.): Political Science Fiction. University of South Carolina Press; 1997.

A science fiction univerzumokban elképzelhető politikai rendszereket mutatja be George Dvorsky: 12 Futuristic Forms of Government That Could One Day Rule the World; 2014 www.io9.gizmodo.com/12-futuristic-forms-of-government-that-could-one-day-ru-1589833046

; letöltve: 2016. március 7.

Az elképzelt világok és popkulturális alkotások demokrácia-tanításban nyújtott szerepét elemzi Patricia Paugh és mások (ed.): Teaching Towards Democracy with Postmodern and Popular Culture Texts. Sense Publishers, 2014.

K. Chad Clay öt science fiction politikai rendszert hasonlít össze kvantitatív szempontok alapján a diktatúra-demokrácia skálán: Sci-Fi PoliSci, Episode I: Regime Types Across Sci-Fi Universes. 2011; www.quantitativepeace.com/blog/2011/04/sci-fi-poli-sci-episode-i-regime-types-across-sci-fi-universes.html

; letöltve: 2016. március 7.

David Brin a Star Wars és a Star Trek politikai rendszereit veti össze a demokratikusság foka szempontjából: “Star Wars” despots vs. “Star Trek” populists. 1999. www.salon.com/1999/06/15/brin_main/

; letöltve: 2016. március 7.

Mark Summer a demokráciák fejlődési lehetőségeiről ír a science fiction univerzumok tükrében: Fantasy, science fiction, and the future of democracy; 2015. www.dailykos.com/story/2015/6/7/1390197/-Fantasy-science-fiction-and-the-future-of-democracy

; letöltve: 2016. március 7.

[1] Idézet A klónok támadása c. filmből; egyes pontok saját fordításban