A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

ELŐKÉSZÜLETBEN

Andy Weir: Artemis

ADRIAN TCHAIKOVSKY

AZ IDŐ

GYERMEKEI

BUDAPEST • 2017

CHILDREN OF TIME

Copyright © Adrian Czajkowski, 2015

First published 2015 by Tor, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2017

Hungarian translation © Fumax Kft., 2017

Fordította: Habony Gábor

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő: Egri Aranka

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítógrafika: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: Németh Vladimír

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Nyomta: Kinizsi Nyomda, Debrecen

Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978–963–470–007–4

Portiának

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagy köszönet illeti tudományos tanácsadóimat, köztük Stewart Hotstont, Justina Robsont, Michael Czajkowskit, Max Barclay-t és a természettudományi múzeum rovartani osztályát.

Emellett, mint mindig, ezúttal is hálás vagyok a feleségemnek, Annie-nek, az ügynökömnek, Simon Kavanaghnek, Peter Laverynek, Bella Pagannek, és mindenki másnak a Tor kiadónál. Minden támogatásnak örültem a projekt során, amely talán túlzottan is személyessé vált.

1.

TEREMTÉS

1.1. CSAK EGY HORDÓNYI MAJOM

A Brin-2 létesítménynek nem voltak ablakai; a forgás azt jelentette, hogy a „kint” mindig „alulra” került, mélyen a padló alá, olyan helyre, amelyre gondolni sem szokás. A falakba épített kijelzők kellemes fantáziaképeket mutattak, a lenti világ kompozitlátványát, amelyre nem hatott a létesítmény állandó pörgése. A bolygó mintha tökéletes mozdulatlanságban lebegett volna az űrben: a zöld üveggolyó hasonlított arra a kékre, amelyre otthonukként gondoltak, és amelytől vagy húsz fényévnyire távolodtak el. Valaha a Föld is zöld lehetett, fénykorában, ám azok a napok már rég elmúltak. Persze talán sohasem lehetett annyira zöld, mint ez a gyönyörűre formált világ, amelyen még az óceánok is smaragdzölden csillogtak a légkör oxigénegyensúlyát fenntartó fitoplanktonoktól. Igazán aprólékos és sokoldalú feladat volt megalkotni ezt az élő szobrot, amely mindvégig stabil marad majd az eljövendő földtani korok során.

A csillagászati megjelölésén túl a bolygót még nem nevezték el hivatalosan, bár a legénység kisebb képzelőerővel megáldott tagjai közül sokan emlegették „Simiana”-ként. Dr. Avrana Kern a zöld üveggolyót nézte, és csak Kern Világaként gondolt rá. Ez itt az ő projektje, az ő álma, tehát az ő bolygója volt. És szilárdan elhatározta, hogy még sok másik fogja követni ezt az elsőt.

Ez a jövő. Ez az az irány, amerre az emberiség megteszi a következő nagy lépését. Így válunk istenekké.

– Ez a jövő – mondta ki hangosan is. A hangja megszólalt az agyi hallóközpontokban, a legénység minden egyes tagja, mind a tizenkilenc fő így érzékelte, holott ebből tizenöten ott voltak vele a vezérlőközpontban. Persze nem az igazi központban, a gravitációmentes forgástengelyben, ahol az energiatermelő és – feldolgozó berendezések mellett a rakomány kapott helyet.

– Ez az az irány, amerre az emberiség megteszi a következő nagy lépését. – A nő beszéde több időt emésztett fel, mint bármilyen technikai részlet megosztása az elmúlt két nap során. Majdnem hozzátette az utolsó mondatot is az istenné válásról, de inkább megtartotta magának. Túl megosztó lenne, főleg, hogy ott vannak azok a Non Ultra Natura-bohócok otthon. Már így is épp elég kavarás volt az övéhez hasonló projektek körül. Persze a jelenlegi földi pártok között jóval nagyobb viszályok dúltak társadalmi és gazdasági szinten, sőt a szimpla mi és ők is éppen elegendő okot szolgáltatott a vitára, de oly sok évvel korábban Kernnek még az egyre növekvő ellenzéki táborral szemben is sikerült elindítania a Brin-projektet. Azóta az egész ötlet afféle bűnbakká vált az emberi faj különféle rétegei szemében. Kötekedő majmok, legalábbis a többségük. Csak a haladás számít. Az emberiség és az élet adta lehetőségek kiteljesítése. Dr. Kern mindig is dühödten támadta a növekvő konzervatív visszahúzó erőt, amelyet a Non Ultra Natura-terroristák testesítettek meg a legszélsőségesebben. Ha minden úgy lenne, ahogy ők akarják, akkor előbb-utóbb visszaköltöznénk a barlangokba. Az egész civilizáció lényege pont az, hogy túllépjünk a természet által szabott határokon. Unalmas, primitív állatok!

– Nem kérdéses, hogy mi is mások vállán állunk. – A helyes, tudományos alázatot közvetítő kifejezés az lett volna, hogy „óriások vállán”, de Kern nem úgy jutott el idáig, hogy térdet hajtott volna az előző nemzedékek előtt. Sőt, törpék. Sok-sok törpe vállán, gondolta, alig bírva visszafogni nevetését. Vagy inkább majmok vállán.

Egyetlen gondolatára az egyik fali képernyőn és a legénység tagjainak Belső Szeme előtt egyszerre jelent meg a Brin-2 tervrajza. Dr. Kern azt akarta, hogy rá irányuljon minden figyelem. Meg akarta mutatni a többieknek a diadala – bocsánat, a diadalunk – megfelelő értékelése felé vezető utat. Már meg is jelent előttük: a központi mag tűje, körülvéve az élet és a tudomány gyűrűjével, az ő tórusz alakú kis világukkal. A tengelyt képező mag egyik végén az Őrkapszula türemkedett ki indításra várva, hogy azután az univerzum legmagányosabb és leghosszabb időtartamra szóló kutatóállomásává váljon. A tengely a Hordót és a Flaskát tartotta a másik végén. Tartalmuk: majmok és a jövő, ebben a sorrendben.

– Köszönetet kell mondanom a mérnökök csapatának, amely fáradhatatlanul dolgozott doktor Fallarn és doktor Medi vezetése alatt a tárgybolygó – akaratlanul is majdnem kimondta, hogy „Kern Világa” – újraformálásán, amely által nagyszerű projektünk biztonságos és támogató környezetet kapott. – Fallarn és Medi már javában hazafelé tartott, a Földre. Tizenöt éven át tartó munkájuk befejeztével megkezdődött harmincéves utazásuk. Persze egész tevékenységük csak díszletépítés volt, hogy Kern álma beteljesedhessen. Az egész munkájukat értünk végezték. Értem.

Húsz fényévnyi távolság hazáig. Amíg a Földön harminc vánszorog el lassan, addig a hideg koporsókban fekvő Fallarn és Medi számára csak húsz telik el. Majdnem olyan gyorsan száguldanak az űrben, mint a fény. Mi mindent érhetünk még el?

Kern számára a majdnem fénysebességgel haladó gépezetek nem számítottak többnek szükséges alapeszközöknél ahhoz, hogy különféle helyekre vigyék őt az univerzumban, amelyet hite szerint a földi bioszféra fog uralni. Az emberiség elképzelhetetlenül kiszolgáltatott, ezért kell hát kivetnünk egyre nagyobbra szőtt hálónkat…

Történelme során az emberiség mindvégig pengeélen táncolt. Több ezer évnyi tudatlanság, előítélet, babona és kétségbeesett vágyakozás vezetett ide; az emberi faj új és értelemmel bíró életet hozott létre a saját képére formálva. Többé már nem lesz egyedül az univerzumban. Az elképzelhetetlenül távoli jövőben, mire a Föld lángoló porgömbbé válik, öröksége elterjed szerte a galaxisban, a Föld szülte élet pedig elég változatossá válik majd ahhoz, hogy minden katasztrófát túléljen, és fennmaradjon az idők végezetéig. Vagy akár még azon túl is. Még ha mi meg is halunk, tovább élünk gyermekeinkben.

A NUN-terroristák meg hadd mormolják csak a maguk kis krédóját az emberi felsőbbrendűséggel szemben arról, hogy mind egy csónakban evezünk, gondolta Kern. Úgyis túlfejlődünk rajtuk. Lehagyjuk őket. Ez pedig itt az első az ezernyi világ közül, amelynek életet adunk.

Mert istenek vagyunk. Magányos istenek, akik társakat teremtenek maguknak…

Otthon egyre nehezebbé vált az élet, legalábbis a húszéves képek erről árulkodtak. Avrana szemtelenül nézte végig a húsz fényév távlatából érkező híradásokat a lázongásokról, heves vitákról, tüntetésekről és erőszakhullámokról, miközben arra gondolt: Hogy jutottunk el egyáltalán idáig, ha ennyi vadbarom születhetett a génállományunkból? A Non Ultra Natura-lobbi csak a legszélsőségesebb szervezetnek számított egy egész koalícióból. Konzervatív, filozófiai és vallási frakciók vélték úgy, hogy a fejlődésből is megárt a sok. Foggal-körömmel harcoltak az emberi genom további mesterséges módosítása ellen ugyanúgy, mint a mesterséges intelligenciákra vonatkozó korlátozások feloldása ellen. Természetesen dr. Kern projektje is célponttá vált.

Ám vesztésre álltak.

Mert máshol is megkezdődött a terraformálás. Kern Világa csak egy volt azok közül a barátságtalan vegyianyag-sziklák közül, amelyek magukra vonták a Fallarnhoz és Medihez hasonló tudósok figyelmét. Ha másban nem is, méretüket és a napjuktól való távolságukat tekintve hasonlítottak a Földre, így alkalmassá váltak arra, hogy kiegyensúlyozott ökoszisztémát alakítsanak ki rajtuk. Űrruha nélkül is legfeljebb kisebb kellemetlenségeket kellett elviselni a felszínükön. Miután leszállítják a majmokat, és lecsatolják az Őrkapszulát, dr. Kern figyelme is a többi ékkő felé fordul majd. A Föld összes csodájának magvait elvetjük a világegyetemben.

Beszédében, amelyre alig figyelt, folytatta a nevek felsorolását. Jelenlévők és otthon maradtak egyformán szerepeltek a listán, de Kern leginkább saját magának akarta megköszönni az elért eredményt. Küzdött érte, és életének mesterséges meghosszabbítása lehetővé tette, hogy több emberöltőn keresztül fenntartsa a projekt körüli vitát. Pénzemberek tárgyalótermeiben és laboratóriumokban vívott heves csatákat, akadémiákon és tömegmédiában adott elő, csak hogy mindez létrejöhessen.

Én! Egyedül én alkottam meg ezt. A szemetekkel mértem, a kezetekkel építettem, de mindvégig az én terveim mentén haladtunk.

Szája a gondolataitól függetlenül mozgott, az előre betanult szöveg jobban untatta a szónokot, mint a hallgatóit. Úgyis kellett még húsz év, hogy a szavak eljussanak az igazi hallgatósághoz, és otthon végső igazolásként szolgáljanak az emberi fejlődés helyes irányát illetően. Avrana tudata összekapcsolódott a Brin-2 vezérlésével. Hordó: rendszerállapot ellenőrzése!, adta ki a gondolati parancsot a létesítmény központi számítógépének. Az utóbbi időben szinte paranoiás szokásává vált ez az ellenőrzés.

Tűréshatáron belül, érkezett meg a válasz szinte azonnal. Ha benézett a semmitmondó összegzés mögé, pontos adatsorokat talált a leszállóegységről, annak vezérlőrendszereiről és a benne alvó tízezer főemlős egészségi állapotáról. Ez a gondosan összeválogatott rakomány fogja örökölni ha a Földet nem is, de ezt az új világot, nevezzék majd bárhogy.

Nevezzék majd bárhogy a lakói, amikor az evolúciós nanovírus eljuttatja őket a fejlődésnek arra a fokára, amelyen már nevet adnak a bolygójuknak. A biotechnikusok szerint mindössze harminc-negyven majomnemzedéken belül el kell jutniuk arra a szintre, hogy kapcsolatba lépjenek az Őrkapszulával és a benne várakozó magányos emberrel.

A Hordó mellett ott volt még a Flaska is, a majmok fejlődését felgyorsító vírus hordozórendszere. Gyakorlatilag egy-két évszázad alatt végigmennek majd mindazon a fejlődésen, amihez az emberiségnek évmilliók kellettek egy ellenséges világon.

Még egy csapat, amelynek meg kellene köszönni, gondolta Kern, mivel ő maga nem volt biotechnikus. Látta a specifikációkat és a szimulációkat, az elméletet pedig végül egy egész szakértői hálózat foglalta össze olyan nyelvezettel, amelyet még ő, a polihisztor zseni is megértett. Magát a vírust igazán lenyűgöző alkotásnak tartotta, noha egészében meg sem értette. A megfertőzött egyedek többféle hasznos mutációval felvértezett utódokat nemzettek. Ez nagyobb és összetettebb agyhoz vezetett, ehhez illeszkedően nagyobb testméretekkel, rugalmasabb viselkedésmintákkal és a gyorsabb tanulás képességével… A vírus még arra is képes volt, hogy érzékelje saját magát ugyanazon faj egy másik fertőzött egyedében, és ösztönözze a szelektív párválasztást, ezáltal a legjobbak legjobbjai még önmaguknál is fejlettebb utódokat nemzettek. A vírus maga volt a jövő egy mikroszkopikus méretű héjba zárva. A maga egyszerű módján majdnem olyan okosnak számított, mint azok a teremtmények, amelyeknek a fejlődését biztosította. Mélyebb szinten lépett interakcióba a gazdatest génkészletével, és úgy replikálódott a gazdatest sejtjein belül, akár egy sejtszervecske, továbböröklődött az utódokba, míg végül az egész faj a jótékony fertőzés hatása alá került. Mindegy, mennyire változnak meg a majmok, a vírus alkalmazkodik a genomhoz, amellyel társították; kielemzi, modellezi és továbbfejleszti a saját örökségét is. A végén olyasvalamit hoz létre a természettel karöltve, amely a teremtője szemébe nézve megérti, amit lát.

Otthon dr. Kern úgy vitte át a vírust a hivatalos körökön, hogy részletesen ecsetelte, hogyan fognak a telepesek egyszer csak alászállni az égből, mint valami istenségek, hogy találkozzanak az általuk teremtett néppel. Kemény, vad világok helyett fejlett és értelmes fajok várják megalkotóikat, hogy segítségükre legyenek, és szolgálják őket. Kern erről beszélt a tanácstermekben és a bizottságok előtt a Földön, de számára sohasem ez volt fontos. A majmok számítottak, és az, amivé válhattak.

És a NUN-terroristákat is ez tüzelte fel igazán. Szerintük a projekt során szuperlényeket gyártanak majd vadállatokból. Ám igazság szerint ők is csak úgy viselkedtek, mint az elkényeztetett gyerekek, és leginkább az osztozás gondolatával ellenkeztek. Az emberiség, az univerzum egykéje magának akart minden figyelmet, senkivel sem akart osztozni rajta. Mint oly sok másik politikai kivetüléssel is bíró projekt, a vírus kifejlesztése is tüntetések, szabotázsakciók, terrorizmus és gyilkossági kísérletek célpontjává vált.

És végül mégis legyőztük az alaptermészetünket, gondolta Kern elégedetten. Persze kis részben a Non Ultra Natura-híveknek is igaza volt. Őt nem érdekelték a telepesek vagy a szponzorok neoimperialista álmai. Ő új életet akart teremteni, és legalább annyira a saját képére, mint az emberiségére. Tudni akarta, mi fejlődhet ki az elvetett magokból, miféle társadalmak, miféle világok származnak abból, ha magukra hagyják a majmokat… Avrana Kern ebben határozta meg saját bérét, ez volt a jutalma azért, hogy szolgálatba állította zsenijét az emberi faj jövőjéért. Ez a kísérlet, ez a bolygóméretű „mi lenne, ha” fizette ki a befektetett munkáját. Az erőfeszítései hatására terraformált világok egész sora jön majd létre, és ezért cserébe azt akarta, hogy az elsőszülött csak az övé lehessen, és az ő újszülött népének adjon otthont.

Várakozással telt csendet érzékelt, és rádöbbent, hogy időközben a beszéde végére ért. A hallgatósága valószínűleg azt hitte, hogy hatásszünetet tart, holott ez a pillanat nem igényelt több fényezést.

– Mr. Sering! Pozícióba állt? – Mindenki örömére a nyitott sávon kérdezte. Sering volt az önkéntes, aki vállalta, hogy hátrahagyják. Lefagyasztva fog keringeni a bolygóméretű laboratórium körül, míg végül eljön az idő, amikor az értelmes főemlősök új fajának mentorává válik. Kern szinte irigyelte ezért a feladatért. Sering olyan dolgokat fog látni és hallani, amelyeket más ember még sohasem tapasztalt. Ő lesz az új Hanumán, a majmok istene.

Szinte irigyelte. Ám ő végeredményben mégiscsak szívesebben állt tovább, hogy újabb projekteken dolgozzon. Hagyta, hogy mások legyenek az egyes világok istenei, míg ő magasabbra emelkedett, egészen a panteon csúcsára.

– Még nem – válaszolta a férfi, nyilvánvalóan szintén a szélesebb nyilvánosságnak szánva, mivel az általános kommunikációs csatornát használta.

Kern érezte, hogy az ingerültség szétárad a mellkasában. Nem csinálhatok mindent én! Miért van az, hogy az emberek ilyen gyakran képtelenek megfelelni az elvárásaimnak? Kár, hogy kénytelen vagyok rájuk támaszkodni! Seringnek ezt a választ küldte: „Esetleg elmondaná, hogy miért?”

– Reménykedtem benne, hogy szólhatok néhány szót.

Avrana is tudta, hogy a férfi számára ezek voltak az utolsó pillanatok, amikor még kapcsolatba léphetett a saját fajával. A kívánsága helyénvalónak tűnt. Ráadásul, ha jól alakul a dolog, Sering még a saját legendájának fennköltségét is tovább emelhette vele. Ennek ellenére Kern csak néhány másodperces késéssel közvetítette a férfi mondandóját, mindvégig készen állva, hogy azonnal megszakítsa azt, ha szükséges.

– Újabb fordulóponthoz érkeztünk az emberiség történelmében – kezdte Sering szinte gyászos hangon. A férfi képe ott lebegett a Belső Szemek előtt, mindenki látta állig felhúzott gallérú, rikító narancssárga védőruhájában. – Képzelhetik, milyen sokat gondolkodtam rajta, hogy vállaljam-e ezt a feladatot. Ám vannak dolgok, amelyek túl fontosak. Néha meg kell tenni, ami helyes, kerüljön bármibe.

Kern aprót biccentett. Elégedett volt a hallottakkal. Légy jó kismajom, Sering, és fejezd be gyorsan! Még gondoskodnom kell az örökségemről.

– Messzire jutottunk, és mégis a legrégibb hibákba esünk bele – folytatta a férfi makacsul. – Itt állunk, markunkban az univerzummal, és ahelyett, hogy tovább forgatnánk a sorsunk kerekét, csak a saját elmúlásunkat segítjük elő.

Kern figyelme elterelődött egy kicsit, és mire észbe kapott, a szavak már kijutottak a legénységhez. A hallgatóság halkan elmormolt, aggodalmas üzeneteket váltott. Még azok is összesúgtak, akik Kern közelében álltak. Eközben doktor Mercian riadt kérdést tett fel egy másik sávon keresztül:

– Mit keres Sering a meghajtómagban?

Nem volt semmi keresnivalója a tűben. Az Őrkapszulában kellett volna lennie, készen arra, hogy elfoglalja a helyét a kijelölt orbitális pályán, és ezzel együtt a történelemben.

Kern elvágta a férfit a többiektől, és dühösen követelte, hogy mondja meg, mit művel. Sering avatárja egy hosszúnak tűnő pillanatig kifejezéstelenül meredt rá, azután a vetített kép ajka szinkronizálódott a hanghoz:

– Magukat meg kell állítani. Magát és a maga fajtáját, a maga új embereit, új gépeit és új fajait. Ha itt sikerrel jár, más világok is lesznek, ezt öntől hallottam. Tudom, hogy már elkezdték terraformálni őket. De mi itt és most befejezzük. Non Ultra Natura! Senki sem emelkedhet a természet fölé!

Avrana létfontosságú másodperceket vesztegetett el, amíg bizonyos személyes kínzások kilátásba helyezésével győzködni próbálta a férfit. Sering újra megszólalt:

– Kizártam magát a kommunikációból, doktor Kern. Megpróbálhatja ugyanezt tenni velem, ha akarja, de folytatom a beszédem, és nem tudja megakadályozni.

A nő megpróbálta felülírni Sering befolyását a hálózatra, őrjöngve kutatta, mit művelhetett a központi számítógéppel, de a fickó elegánsan és szelektíven kirekesztette. A létesítmény rendszereinek egy része egyszerűen meg sem jelent Kern mentális tervrajzán, és amikor a számítógépet kérdezte ezekről, az tudomást sem vett a létezéséről. A küldetést illetően egyik láthatatlanná váló rendszer sem számított létfontosságúnak. A Hordó és a Flaska, de még az Őrkapszula sem volt közöttük, ahogy azok a részek sem, amelyeket az utóbbi időben Kern mániákus rendszerességgel, naponta többször is ellenőrzött.

A küldetést nem veszélyezteti. Akkor… a létesítményt?

– Kikapcsolta a reaktor biztonsági berendezéseit – jelentette Mercian. – Mi a fenét akar ezzel elérni? Egyáltalán, mit keres a meghajtómagban? – A hangjában riadalom rejlett, de a pániktól még messze járt, jó példát mutatva ezzel a legénységnek.

Azért van a meghajtómagban, mert ott elsőként fog meghalni, egy pillanat alatt, és ennek következtében fájdalommentesen, következtetett Kern. Társai meglepetésére máris elindult, felfelé mászott az aknában, amely az állomás karcsú tengelyoszlopába vezetett. A nő eltávolodott az alsó szinttől, amely csak addig számított „lentnek”, amíg a közelében maradt, és amikor a hosszú tű felé tartva kimászott a mesterséges gravitációból, a létesítmény külső részei forogni kezdtek körülötte. Tudatában egyre aggodalmasabb üzenetek jelentek meg, mögötte hangok kiáltottak utána. Tudta, hogy néhányan követni fogják.

Sering jókedvűen folytatta:

– Tudja, doktor Kern, ez még csak nem is a kezdet. – Még úgy is tiszteletteljes hangon beszélt, hogy éppen élete legnagyobb lázadását hajtotta végre. – Otthon sokkal korábban elkezdődött minden. Otthon talán már véget is ért ez az egész. Néhány év múlva talán mindenhol hallják majd a hírt, hogy a Földet visszafoglaltuk embertársaink számára. Se túlfejlett majmok se istenszerű számítógépek, még olyan emberi formájú rémek sem maradnak mint maga. Az univerzum így is a miénk lehet, ez a cél közös, mi sem szeretnénk mást. Felfogtuk hogy az emberiség erre rendeltetett. Az ügynökeink már akcióba léptek szerte a Naprendszerben és azon kívül is minden kolónián. Magunkhoz ragadjuk a hatalmat. Ráadásul, ahogyan azt ön is sejtheti, doktor Kern, a többség mögöttünk áll.

Avrana egyre könnyebbnek érezte magát, és még mindig „felfelé” haladt, ám ebből az irányból hamarosan „befelé” lett. Legszívesebben átkozódott volna egy kiadósat Seringnek címezve, de mi értelme lett volna így, hogy a férfi úgysem hallotta?

Nem kellett hosszú utat megtennie a súlytalanságig a tű üreges közepén. Kernnek itt két választási lehetősége volt: elindulhatott a meghajtómag felé, ahol Sering minden bizonnyal megelőző lépéseket tett annak érdekében, hogy ne zavarhassák meg; vagy megpróbálhatott minél jobban eltávolodni. Eltávolodni a szó nagyon végleges értelmében.

Bármit felül tudott írni, amit Sering művelt a gépekkel. Tökéletesen megbízott a saját képességeiben, de azzal is tisztában volt, hogy mindenképpen időre lenne szüksége. Ha lefelé indul a tű mentén, Sering felé, át a csapdákon és akadályokon, akkor nem lesz ideje semmire.

– És ha a felsőbb erők elutasítanak, doktor Kern – folytatta a gyűlöletes hang Avrana fülében –, akkor küzdeni fogunk. Ha birokra kell kelnünk az emberiség sorsának irányításáért, ám legyen!

A nő alig figyelt oda, de így is jeges félelem kúszott a tudatába. Nem az őt és a Brin-2-t fenyegető veszély miatt, inkább amiatt, amit Sering a Földről és a kolóniákról mondott. Háború? Lehetetlen! Még a NUN sem lehet annyira… Igaz, mindig is történtek incidensek: merényletek, felkelések és robbantások, amelyek kiterjedtek az egész Európa-bázisra. A Non Ultra Natura mozgalom próbálta megakadályozni a saját elkerülhetetlen végzetét. Kern mindig is sejtette ezt. Az ilyen Sering-féle kitörések pedig az emberiség fejletlen részének vergődésére utaltak, az utolsó görcsös rángatózást jelentették, mielőtt a NUN bevégzi.

Avrana az ellenkező irányba indult el, hogy eltávolodjon a meghajtómagtól, holott a Brinben is lett volna elég hely ahhoz, hogy a robbanás ne érje el. Ám dr. Avrana Kern mindig is észszerűen cselekedett. Nagyon jól tudta, merre tart.

Hamarosan odaért az Őrkapszula körkörös ajtajához. Csak amikor ránézett, akkor döbbent rá, hogy tudatának az a része, amelyre a legbonyolultabb számítások kidolgozásakor hagyatkozott, mindvégig teljes egészében átlátta a kialakult helyzetet, és már rég megtalálta ezt a szűkös, ám lehetséges kiutat belőle.

Seringnek kellett volna itt lennie. Ebben a lomha kompban, amely átvitte utasát az idő folyóján. Amikor Kern megparancsolta a számítógépnek, hogy nyissa ki az ajtót, megkönnyebbülve látta, hogy ironikus módon az egyetlen olyan eszköz, amelyet teljes egészében átadtak a lázadónak, érintetlen maradt.

Bekövetkezett az első robbanás, amelyet Kern az utolsónak hitt. A Brin recsegett és rázkódott körülötte, de a meghajtómag stabil maradt; mármint abból ítélve, hogy ő maga sértetlenül túlélte. Belehallgatott a legénység üzeneteinek zűrzavarába. Sering megpiszkálta a mentőkapszulákat. Nyilvánvalóan nem akarta, hogy bárki elkerülje a sorsot, amelyet saját magának is szánt. Vajon az Őrkapszuláról megfeledkezett volna?

A felrobbanó mentőkapszulák akár ki is téríthették a Brin-2-t a pozíciójából, és az egész létesítmény becsapódhatott a bolygóba, vagy elszállhatott a nyílt űrbe. Kernnek el kellett tűnnie onnan.

Bemászott a korábban kinyitott ajtón, és közben már le is futtatta a diagnosztikát a kioldómechanizmuson. A koporsószerű hibernálótartály – ne gondolj rá koporsóként! – és a hozzá tartozó gépek körül alig maradt némi hely.

A kapszula rendszere kérdezősködni kezdett, hozzáférési engedélyt kért. Érzékelte, hogy nem az arra kijelölt személy próbálja használni, ráadásul nem a megfelelő öltözéket viselte a hosszú hibernáláshoz. De én nem is leszek itt évszázadokig. Csak addig, amíg elhúzok a létesítmény közeléből. Felülírta az ellenőrző modult, és mire végzett, a diagnosztika kiszúrta Sering nyomait a rendszerben. Pontosabban inkább azonosította a kioldási procedúra törölt és emiatt hiányzó folyamatait.

A kintről jövő hangok arra utaltak, hogy ideje becsukni az ajtót, és lezárni a számítógépes rendszert, hogy kívülről ne lehessen belenyúlni.

A dörömbölés nagyjából akkor kezdődött, amikor Kern bemászott a tartályba. A legénység több tagja ugyanarra a következtetésre jutott, mint ő, bár némi késéssel. A nő kizárta a tudatából az üzeneteiket. Seringet is kizárta, mivel úgy vélte, hogy a férfi nem fog használható tanácsokkal szolgálni. Jobbnak tűnt nem megosztani a figyelmét, és egyedül az Őrkapszula vezérlésére összpontosítani.

Fogalma sem volt, mennyi ideje maradhatott még, de a gyorsaságnak és az alaposságnak azzal a csak rá jellemző, kiegyensúlyozott keverékével dolgozott, amely eljuttatta ide. Vezethettem a Brin-2-t, és eljutottam az Őrkapszulába, gondolta nem kevés gúnnyal. Micsoda ravasz kis majom vagyok! A tompa dörömbölés egyre hevesebbé vált, de odabent csak egy embernek volt hely. Bár kérges szívűnek tartották, ezúttal még neki is meg kellett acéloznia az akaratát az emlékezetéből felbukkanó képekkel és nevekkel szemben. Hűséges munkatársait ítélte halálra.

Még én sem menekültem meg!, figyelmeztette magát. Aztán hirtelen elkészült; megkerülte a Sering által átalakított kioldórendszert, és helyettesítette egy másikkal, amely csak a létfontosságú folyamatokat tartalmazta. Jó lett volna tesztelni, de arra már végképp nem maradt ideje, mint ahogy más lehetősége sem.

Kioldás!, utasította mentálisan a számítógépet, majd legalább hatféle módon biztosította róla, hogy komolyan gondolja. Ha tehette volna, a procedúrának ezt a részét is megkerüli valahogyan, de végül a kapszula megmozdult körülötte.

A gép azt akarta, hogy haladjanak a terv szerint, és rögtön hibernálja magát, de Kern megvárakoztatta. Ha a kapitány nem süllyedt el a hajóval együtt, legalább nézze végig távolról, ahogy mindene odavész. De milyen távolról?

Addigra már több ezer üzenet próbálta magára vonni a figyelmét. A legénység minden egyes tagja vele akart beszélni, de nem volt mondanivalója számukra.

Az Őrkapszulába nem építettek ablakokat. Ha akarta volna, Kern lehívhatta volna a Brin-2 képét egy monitorra, vagy akár a Belső Szeme elé. Elképzelte, ahogy a beprogramozott orbitális pályán haladó kapszula szemszögéből a létesítmény egyre kisebb lesz, végül apró ponttá zsugorodik.

Ehelyett inkább rácsadakozott a Brin rendszereire. Az Őrkapszula erősítői segítettek, hogy még távolról is zavartalanul kommunikálhasson a létesítménnyel. Kiadta az utasítást: Hordót kilőni!

Egy pillanatra eltűnődött rajta, hogy talán csak az időzítés szólt közbe, de belegondolva rájött, hogy a dolog akár Sering első és legfontosabb dolga is lehetett volna. A férfi úgy hajtott végre módosításokat, hogy azok átcsússzanak az ő rendszeres ellenőrzésein, márpedig Kern egy pillanatig sem foglalkozott a Hordó és a Flaska mechanikus kioldásával. Ezek a rendszerek talán pont az ő nemtörődömsége miatt maradtak érintetlenek, vagy pont emiatt lettek módosítva. Mások vállán, gondolta.

Igen, ezt mondta, de soha nem törődött azokkal, akik alatta álltak ebben a piramisban. Már elkésett vele, és a saját kárán kellett megtanulnia, hogy a legalacsonyabb szinten lévőknek is önszántukból kell hordozniuk a rájuk rótt terhet, különben az egész építmény leomlik.

A távoli villanást nem az Őrkapszula kameráin keresztül látta Belső Szemével, hanem a Brin-2 számítógépeinek utolsó kárjelentései formájában, amikor a létesítmény minden kollégájával, a munkájával és az áruló Seringgel együtt hirtelen megszűnt létezni. Nem maradt más belőle, mint törmelék, elillanó mesterséges atmoszféra és felismerhetetlen szerves maradványok gyorsan szertefoszló felhője.

Pályaellenőrzés és – stabilizálás. Kern lökéshullámot várt, de az űrbéli távolságokhoz képest a Brin-2 felrobbanásakor felszabadult energia szinte semmit sem számított, és az Őrkapszula már elég messze járt. Nem volt szükség semmilyen igazításra, hogy a kapszula a beprogramozott pályáján maradjon.

Mutasd! Felkészítette magát a látványra, de ilyen nagy távolságból szinte semmi sem jutott el hozzá. Egy tűhegynyi villanás a messzeségben; ennyi maradt a lángoló szerkezetből, amelyben tűzhalálát lelte minden munkatársa, barátja és jövőről szőtt elképzelése.

A végső analízis szerint csak egy rakás túlfejlett majomról volt szó. Ilyen távolságból, a mérhetetlen Mindenmás háttere előtt hihetetlenül jelentéktelennek tűnt az egész esemény és minden szereplője.

Vészjelzés, adta ki Kern a következő utasítást. Mert a Földön maradtaknak is tudniuk kellett a történtekről. Tudniuk kellett róla, hogy ideje megmenteni itt valakit, felébreszteni, mint Csipkerózsikát a százéves álmából. Elvégre ő volt dr. Kern, az emberi faj jövőjének formálója. Szükségük volt rá.

A vészjelzésnek húsz évig tart eljutni a Földre, és a mentőcsapatnak ennél több időre lesz szüksége, hogy eljöjjön érte. Még a legjobb fúziós hajtóművek is legfeljebb a fény sebességének háromnegyedére gyorsították fel a hajókat. Persze hibernálva törékeny kis teste jóval tovább is fennmaradhatott.

Néhány órával később látta az út végét. A Hordó behatolt a légkörbe.

A szerkezet nem a tervezett pályáján haladt, hiszen a Brin-2 felrobbanása kitérítette. Kevés hiányzott hozzá, hogy örökre elvesszen az űr sötétjében. Persze a rakomány számára az sem lett volna jobb. A lángoló Hordó meteorként süvített a zöld bolygó atmoszférájában. A szintén tűzhalálra ítélt, tudatlan főemlősök értetlen rémületének gondolata valahogy mélyebben megérintette Avranát, mint saját embertársainak veszte. Sering ebben is a saját igaza bizonyítékát látná.

Puszta megszokásból, felesleges szakmai alaposságból kifolyólag végignézte a Flaska röptét is, ahogyan az behatol az atmoszférába, és szétszórja a benne tárolt vírust. Rendeltetése szerint megfertőzte a világot, amelyre nem érkeztek meg a vírushordozónak szánt főemlősök.

Bármikor hozhatunk még majmokat. Nagyon bátor kijelentés volt, de legalább jobban érezte magát tőle. A vírus akár ezer éven át is fennmaradhatott, így a projekt túlélhette végrehajtói árulását és halálát. Kern úgy határozott, személyesen fog gondoskodni erről.

Figyeld a rádiójelet. Ébressz fel, ha megváltozik.

A kapszula számítógépe nem örült ennek az utasításnak, és pontosító paramétereket kért. Kern végiggondolta mindazokat a fejlesztéseket a Földön, amelyekkel tiszteletet vívott ki magának. Azzal, hogy felsorolta őket, a jövőt próbálta kiszámítani.

Lehetőségek?

A Belső Szeme előtt lehetőségek hosszú listája jelent meg. A számítógép elég kifinomult volt ahhoz, hogy önálló értelmet színleljen, még ha valójában nem is volt birtokában ilyesminek.

Feltöltés, jutott eszébe. Nem volt kellemes gondolat, de hát azt szokta mondani, hogy sokkal könnyebb lenne az élete, ha mindent maga csinálna. A kapszula képes volt feltölteni egy képet az emberi tudatról, és ugyan tökéletlen másolatként, de létrehozott egy kompozit Kern-számítógépet, amely az ő önálló döntéseinek szimulációja alapján reagált a külső eseményekre. A nő gyorsan átfutotta a figyelmeztetéseket és a megjegyzéseket; ez a rendszer is azok közé a csúcstechnológiai fejlesztések közé tartozott, amelyeket a projekt során használtak először. Idővel a számítógép egyre jobban beépítette magába a feltöltött Kern-tudatképet, és a kompozit egyre kifinomultabb megkülönböztetésekkel élt, egyre inkább olyan döntéseket hozhatott, mint az eredeti emberi tudat. A végeredmény tartalmazta azt a potenciált, hogy okosabbá váljon, mint bármilyen ember-gép együttműködés.

Tölts fel! Az utasítást követően Kern befeküdt a hibernálótartályba, és türelmesen várta, amíg a kapszula számítógépe beszkenneli az agyát a Belső Szem-kapcsolaton keresztül. Mielőtt elaludt volna, még megfogalmazta utolsó kívánságát: Csak siessenek a megmentésemmel!

1.2. BÁTOR KIS VADÁSZ

Ő Portia, és vadászik.

Alig nyolc milliméter hosszú nőstény, de igazi kis tigris a maga pöttöm világában; vad és ravasz. Mint minden póké, az ő teste is két részből áll. Potroha rejti lemezes tüdejét és belső szerveinek java részét. Fejrészét két nagy szem uralja, amelyek előrefordulva tökéletes, háromdimenziós látást biztosítanak. Fölöttük a két kis pamacs olyan, mintha szarvak lennének. Portia szőrös, bundája barna és fekete mintázatot mutat. A ragadozók könnyen száraz levélnek nézhetik.

Várakozik. Nagy szeme alatt a két méregfogat csápszerű nyúlvány egészíti ki; a két, meglepően fehér tapogató picurka bajuszként reszket a szájszerv szélén. A teljes tudományos neve Portia labiata, és a szerény kis ugrópókok egyik fajához tartozik.

A figyelmét egy másik pók köti le, amely otthonosan pihen a hálójában. Egy Scytodes pallida, hosszú lábú és púpos hátú pók, amely mérgező hálót köp. Scytodes olyan ugrópókokat fog el és zabái fel, mint Portia.

Csakhogy Portia pókevő pókokat eszik. Többnyire olyanokat, amelyek nagyobbak és erősebbek nála.

A szeme kivételes. A két tűfejnyi korong és rugalmas tokjuk egy főemlős látásának pontosságával mutatják meg a világot a bátor kis vadásznak.

Portia nem gondolkodik. Hatvanezer idegsejtje alkalmatlan arra, hogy agyként működjön, legalábbis az emberek százmilliárdjához képest. Ennek ellenére zajlik valamilyen folyamat ebben a pici szövetmennyiségben is, mert Portia felismeri az ellenséget, és tisztában van vele, hogy a frontális támadás végzetes hiba lenne. Játszani kezd Scytodes hálójának szélével, tapintható hazugságokat üzen többféle változatban, hátha valamelyikkel előcsalhatja a másik pókot. A célpont megrezzen egyszer-kétszer, de nem lehet átverni.

Erre képes az a néhány tízezer neuron; Portia próbálkozik és hibázik, de újra meg újra tovább próbálkozik, és azokat a variációkat részesíti előnyben, amelyek kiváltanak valamilyen reakciót. Aztán mégis taktikát vált.

Éles szeme felméri a háló környezetét, az ágakat és gallyakat, amelyek alatta meredeznek és fölébe hajolnak. Valahol a kis idegsejthálózatban kialakul egy háromdimenziós térkép, és a pókocska megtervezi, hogyan tud felülről közelíteni ellenségéhez, mint egy aprócska orgyilkos. Ez a megoldás sem tökéletes, de a lehető legjobb azok közül, amelyeket a környezet lehetővé tesz számára. Ráadásul agynak alig nevezhető neuronjaiban már azelőtt létrejön valamilyen elképzelés, hogy belekezdene a végrehajtásba. A helyezkedés során többnyire nem látja majd a zsákmányát, de piciny tudatában mégis ott marad a cél, és a mód is, ahogyan elérheti.

Ha nem Scytodes lenne a kiszemelt áldozat, a taktika is más lenne – vagy Portia addig kísérletezne, amíg rá nem talál a megoldásra. Általában rátalál előbb-utóbb.

Az évezredek során Portia ősei mind ilyen számításokat végeztek és döntéseket hoztak, és minden egyes nemzedék töredéknyivel sikeresebb lett az előzőnél, mert csak a legjobb vadászok ehettek eleget és rakhattak tojásokat.

Erre a hosszú időn keresztül kialakult természetes ösztönre alapozva Portia elindul, hogy kivitelezze a tervét, amikor mozgás vonja magára a figyelmét.

Faja egy másik tagja érkezik, egy hím. Ő is Scytodest tanulmányozta, de éles szeme már Portia felé fordult.

Fajának múltbeli példányai úgy döntöttek volna, hogy a hím könnyebb zsákmány, és ennek megfelelően módosították volna a tervüket, de azóta valami megváltozott. Itt és most a hím jelenléte valahogy „beszél” a nőstényhez. A tapasztalat egészen új. A Scytodes hálójának túlsó szélén kuporgó alak se nem zsákmány, se nem pár, de jelenléte nem is semleges. Láthatatlan kapcsolat feszül közöttük. A nőstény kezdetleges agya nem ragadja meg igazán azt az elképzelést, hogy hasonlítanak egymásra, de stratégiaalkotó képessége új dimenziót emel az eddigiek mellé. Megjelenik egy új kategória, amely megtöbbszörözi a lehetőségeket: szövetséges.

A két vadászó pók hosszú percekig vizsgálgatja a saját mentális térképét, miközben Scytodes tudatlan türelemmel függeszkedik közöttük a hálójában. Portia látja, hogy a hím arrébb mozdul, azután vár. Az ő mozdulatára vár. Portia nem mozdul. A hím ismét arrébb kúszik egy picivel. Végül eljut oda, ahol a jelenléte változást okoz a nőstény ösztönös számításaiban.

Portia elindul az eltervezett útvonalon; mászik, ugrik, leereszkedik egy fonálon, mindeközben elméje megőrzi a terep háromdimenziós képét, és benne a két másik pókét.

Végül a kívánt pozícióba kerül a Scytodes-háló felett, és ezzel együtt ismét látja a mozdulatlanul várakozó hímet is. Most Portia vár, a társa következik. A hím a háló szélét próbálgatja, óvatosan lép, ismétlődő mozgással, mint egy száraz, odasodródott levéldarab. Scytodes egyszer megrebben egy kicsit, majd ismét mozdulatlanná dermed. Apró szellő támad, és a hím most gyorsabban haladhat a fehér szálakon, mert a légmozgás elrejti a mozdulatait.

Hirtelen megtorpan, táncolni és rázkódni kezd, szinte kiabál a háló nyelvén: Zsákmány! Megérkezett a zsákmány, és próbál elmenekülni!

Scytodes támadásba lendül, de Portia is azonnal lecsap, leugrik az ellenség hátára, és belemélyeszti a méregfogát. Mérge gyorsan lebénítja a másik pókot. A vadászat véget ér.

Hamarosan a kis hím is odamegy, egymást nézik, próbálják összerakni egy új világ képét. Esznek. Portia folyamatosan érzi a kényszert, hogy elkergesse a másikat, de az új dimenzió, a közösségtudat visszafogja. A hím zsákmány. A hím nem zsákmány.

Később ismét együtt vadásznak. Jó csapatot alkotnak. Együtt olyan célpontokat is elkapnak olyan helyzeteket is megoldanak, amelyeket egyedül lehetetlen lenne.

A zsákmány/nem zsákmány vadásztársból idővel párzótárs lesz, mert ami a hímeket illeti, Portia viselkedési mintái alapvetően korlátozottak. Az aktus megtörténte után előtörnek a megszokott, meglehetősen erős ösztönök, és a társas kapcsolat véget ér.

Az eredmény egy fészekaljnyi tojás két igen sikeres vadásztól.

A kikelő kicsinyek szépségesek és kivételesen eszesek ráadásul a szüleik méretének kétszeresére nőnek A nanovírus teszi a dolgát. A következő nemzedék még nagyobbra nő majd, és még eszesebb lesz, még sikeresebben vadászik és az utódaik is így haladnak tovább a szelektív fejlődés útján, amelyet a vírus felgyorsít. A génkészlet mindig a legjobb tulajdonságokat viszi tovább.

Portia utódai öröklik ezt a világot.

1.3. A FÉNYEK KIALSZANAK

Doktor Avrana Kernt tucatnyi összetett információfolyam ébresztette fel, de egyik sem segített emlékezni rá, hogy mi történt, és miért egy hibernálótartályban tért vissza az álomból, amelytől még mindig ólomnehéznek érezte minden tagját. Nem bírta kinyitni a szemét, az izmai nem akartak mozogni, és a tudata üresnek tűnt, már ha leszámítjuk a folyamatosan támadó információtömeget. Az Őrkapszula minden egyes alrendszere figyelmeztető jelzéseket ontott magából.

Nagy nehezen sikerült kiadnia egy utasítást: Eliza-mód! Szédült, és nem érzékelte a végtagjait. Ahogy a tartály berendezései próbálták valami aktív élethez hasonló állapotba hozni a rájuk bízott testet, Kern egyaránt érzett puffadást és székrekedést.

– Jó reggelt, doktor Kern! – szólalt meg az Őrkapszula a hallóközpontjában. Erős és megnyugtató női hangon beszélt. Kern nem nyugodott meg. Meg akarta kérdezni, miért fekszik az Őrkapszula hibernálótartályában, de úgy érezte, hogy a válasz folyamatosan ott kering körülötte, csak valahogy nem sikerül elkapnia.

Adj valamit, amitől visszatérnek az emlékeim!, parancsolta.

– Nem javasolt – figyelmeztette a gép.

Ha azt akarod, hogy bármiben is döntsék… Hirtelen minden a helyére került, a gátak átszakadtak, és a borzalmas emlékek elárasztották Avrana tudatát. A Brin-2-nek vége. A munkatársai mind együtt vesztek vele. A majmok nem értek földet biztonságosan. Minden elveszett, csak ő maradt életben.

És utasította a gépet, hogy akkor ébressze fel, ha megérkeznek a rádiójelek.

Mély levegőt akart venni, de a mellkasa még nem működött rendesen, ezért csak zihálásra futotta az erejéből. Ideje volt, jegyezte meg a gépnek, pedig sejtette, hogy az Őrkapszula képtelen értelmezni ezt a mondatot. Beszélt Kernhez, és ő akaratlanul is úgy kommunikált vele, mint egy emberrel. Ezt mindig is az Eliza-mód bosszantó mellékhatásának tartotta. Mennyi idő telt el? Földi standard szerint.

– Tizennégy év és hetvenkét nap.

Az… Érezte, hogy a torka megfeszül.

– Az lehetetlen… – Nem volt értelme felhívni rá egy számítógép figyelmét, hogy nem lehet igaza, de ez tényleg nem lehetett igaz. Ennyi idő semmire sem lehetett elég. Még a szabotázs híre sem érkezhetett vissza a Földre, nemhogy mentőcsapatot küldjenek érte. Aztán feltámadt benne a remény. Egy hajó már nyilvánvalóan feléjük tartott, amikor Sering felrobbantotta a Brin-2-t. Kétségtelenül sikerült leverni a terroristákat és lázadó követőiket, és így felfedezték, hogy a csapatban van egy NUN-ügynök. Most pedig ideértek, hogy megmentsék. Megmenekült.

Utasította a gépet: Kezdeményezz kapcsolatfelvételt!

– Attól tartok, ez lehetetlen.

Kern aprót sóhajtott, és előhívta a rendszerüzeneteket. Jobban volt, és úgy érezte, már képes megbirkózni velük. A kapszula különböző rendszerei megnyíltak előtte, ellenőrzési sorrendet kértek. A jelfogók tűréshatáron belül maradtak, és a jeladók is működtek; még mindig sugározták a vészjelzést, közben az elsődleges funkciójuk is beindult, és összetett üzenetkészlettel bombázták a bolygófelszínt. Eredetileg a bolygó egy új faj bölcsőjévé vált volna, amely egyszer képes lesz fogni és dekódolni az üzeneteket. Persze tizennégy év erre is kevés.

– Minden mű… – Saját rekedtes hangja csak felingerelte. Pontosítást kérek! Miért lehetetlen?

– Attól tartok, nincs kivel kapcsolatba lépni – válaszolta udvariasan az Eliza-módban működő számítógép. Kern előhívott egy szimulációt a körülöttük lévő térről: bolygó, Őrkapszula. Sehol egy földi hajó.

Magyarázatot kérek!

– Változás történt a rádiójelekben. Attól tartok, parancsnoki utasításra van szükségem a változás jelentőségének felméréséhez.

– Ne mondd folyton, hogy „attól tartok”! – krákogta Kern dühösen.

– Természetesen, doktor. – Kern tudta, hogy a gép tartja a szavát. Egészen rugalmasan meg tudta változtatni a modorát. – A hibernálás kezdete óta figyelem a Földről érkező jeleket.

– És? – Kern hangja még mindig remegett egy kicsit. Sering háborút emlegetett. Lehet, hogy háborúról érkeztek hírek? A következő gondolata ez volt: És a gép honnan tudta, hogy fel kellene ébresztenie? Nem állítottam be ilyen tartalomszűrésre. Akkor meg mi…?

A válasz ott volt az adattömegben, és ekkor a gép is kiemelte. Nem jelenlétet, hanem a jelenlét hiányát érzékelte.

Rá akart kérdezni, hogy mit lát. Szerette volna bebizonyítani a gépnek, hogy hibázott. Másodszor és harmadszor is ellenőrizni akarta az információt, mintha a gép nem tette volna meg szinte másodpercenként.

Nem érkezett több rádiójel a Földről. Az utolsó jelek elhagyták az Őrkapszulát, és ha fénysebességgel sugározták fel őket a Földről, akkor ezek is húsz évvel korábbi történéseket közvetítettek.

Meg akarom hallgatni az utolsó tizenkét órányi jelet.

Azt hitte, túl sok adás lesz majd egyszerre, de a rendszer alig néhányat fogott, azok is elszórtak és kódoltak voltak Elsőként azokat sikerült értelmeznie, amelyek segítségkérést közvetítettek Kern visszakövette őket a felvételeken még negyvennyolc órányit. Az Őrkapszula öntörlő tárolója csak ennyit tartott meg. A pontos részletek már elvesztek gyorsabban távolodtak az űrben, mint amilyen sebességgel követhette volna őket. Csak arra tudott gondolni, hogy Sering háborúja valóban kitört, és beszippantotta az emberek lakta űr telepeseit is. A fények kialudtak a Naprendszerben, mert a Non Ultra Natura mozgalom megvívott ellenségeivel az emberiség jövőjéért.

És azt is elképzelte, hogy az események megmásíthatatlan fordulatot vettek. Kern tudta, hogy a Föld kormányai és a telepesek egyformán borzalmas erejű fegyvereket birtokoltak, és tudományos elméletekben ezeknél sokkal rosszabbak is léteztek.

A háború a Földön elfajult, ez már biztosnak tűnt. Egyik oldal sem hátrált meg. Mindkettő csak nyomult előre, újabbnál újabb eszközöket hozott játékba. Ez az összesen két és fél napnyi rádióadás nem sokat árult el a háború kezdetéről, de az információmorzsák alapján a nőnek az a rémisztő gyanúja támadt, hogy az egész globális konfliktus legfeljebb egy hétig tarthatott.

És húsz fényévnyivel arrébb, Kern jelenében a Föld elhallgatott. Sőt, már két évtizede hallgatott. Egyáltalán maradtak rajta még emberek? Vagy rajta kívül az emberiség is megszűnt létezni? Vagy talán csak visszazuhant a sötét barbarizmusba, és az égen mozgó fényekre pillantva már elfeledte, hogy azokat őseik alkották meg?

– A Naprendszeren belüli kolóniák és állomások… a többiek… – Nem tudta kimondani.

– Az utolsó földi rádióadást az összes sávon sugározták, és egy elektronikus vírust tartalmazott – jelentette Eliza szomorúan. – Az volt a célja, hogy megfertőzzön és tönkretegyen minden berendezést, amely fogja az adást. Úgy tűnik, képes volt áthatolni az aktuális biztonsági rendszereken. Feltételezhető, hogy a különféle kolóniák elektromos berendezései leálltak.

De ez azt jelentené, hogy… – Avrana ugyanúgy elborzadt a gondolattól, mint bármely más ember. Várta a rádöbbenés dermedtségét, de nem érzett ilyesmit. A Naprendszeren belüli kolóniák és a maroknyi külső bázis még terraformálás alatt állt. Még az emberiség űrbeli terjeszkedésének elején épültek, és a technológia fejlődése ellenére az emberi telepek jelenléte bonyolította, ezáltal lassította a terraformálást, főleg politikai okokból. Az üres bolygókat sokkal gyorsabban átalakították, és ezek közül is Kern Világa készült el elsőként. Az emberiség Földön kívül járó része teljes mértékben erre a technológiára és a segítségül használt berendezésekre volt utalva.

Ha egy ilyen vírus mindenhová bejutott, és tönkretette a számítógépeket például a Marson vagy a Jupiter Európa nevű holdján, azzal halálra ítélte az ott élő telepeseket. Gyors, hideg és levegőtlen halálra.

– De te nem fertőződtél meg. Mi még élünk!

– A vírust nem úgy tervezték, hogy képes legyen megfertőzni kísérleti, feltöltött emberi személyiségstruktúrát. Az ön jelenléte a rendszerben védelmet nyújtott ellene.

Avrana Kern átnézett az Őrkapszula halvány jelzőfényekkel telezsúfolt belső terén, és a végtelenbe révedve az emberiség elszórt otthonaira gondolt, amelyek végül nem nyújtottak több védelmet egy tojáshéjnál. Végül elidegenedett elméjében egyetlen kérdés merült fel újra meg újra:

– Miért ébresztettél fel?

– Parancsnoki utasításra van szükségem.

– Mihez kellhet még parancsnoki utasítás? – kérdezte Kern fáradt gúnnyal a hangjában.

– Szükséges lesz visszatérnie a hibernálásba – jelentette be a számítógép, és a nőnek ezúttal valahogy hiányzott az „attól tartok”, ami legalább az emberi együttérzés látszatát kínálta volna. – Azonban az aktuális külső körülményekre vonatkozó információk hiányát tekintve képtelen vagyok megállapítani, hogy milyen feltétellel ébreszthetem fel újra. Emellett, bár úgy vélem, hogy még saját maga sem tud meghatározni ilyen feltételeket, mégis felébresztettem, mert így adhat utasításokat, vagy meghatározhat egy időtartamot. Szintén lehetőség, hogy a feltöltött személyiségmodelljére hagyatkozik, hogy alkalomadtán döntsön a felébresztését illetően.

Az elmondottak egyenes következménye visszhangzott Kern tudatában: Soha. Lehet, hogy soha nem jön el az a pillanat.

Mutasd a bolygót!

A Belső Szeme előtt megjelent a lassan elforduló, zöld gömb minden méretével és tulajdonságával együtt, és minden egyes adatsor újabb részletekhez vezető linkként működött. Valahol ott rejlettek a készítők is, mindazon halottak nevei, akik minden egyes részletét megtervezték és megépítették, vezérelték a tektonikus mozgásokat, életre keltették az időjárást, felgyorsították az eróziót, és élettel telítették meg a talajt.

Csakhogy a majmok elégtek. A semmiért dolgoztunk.

Lehetetlennek tűnt, hogy ennyire közel került egy nagyszerű álom beteljesüléséhez; hogy az ő elképzelései alapján telítsék meg élettel, sőt változatos és értelmes élettel a galaxist, ezáltal biztosítsák a Föld örökségének fennmaradását. Erre jött egy háború, és Sering idióta módon tönkretette az egészet.

Meddig maradhatunk még életben? Feltette a kérdést.

– A napenergia meghatározatlan ideig biztosítja a túlélésünket, ám előfordulhatnak olyan külső erők vagy többszörös mechanikai hibák, amelyek végül a működés felfüggesztéséhez vezetnek. Ezek hiányában korlátlan ideig működőképesek maradunk.

Ennek valószínűleg reményt kellett volna keltenie az utasban, de Kern számára inkább úgy hangzott, mint egy életfogytig szóló ítélet.

Altass el!, utasította a kapszulát.

– Még hiányoznak a szükséges irányvonalak a következő ébresztési időpontot illetően.

Avrana keserűen felnevetett, de abbahagyta, mert örömtelen hangja ijesztőnek tűnt a szűkös helyen.

– Amikor a mentőcsapat megérkezik. Amikor a majmok válaszolnak. Amikor az élőhalott feltöltött énem úgy dönt. Ez így elég?

– Azt hiszem, ki tudok dolgozni egy sémát ezekkel a tűréshatárokkal. Kérem, készüljön fel a hibernálásra!

A hosszú, magányos alvásra. Kern visszatért sivár koporsójába, amíg utánzata őrködött elcsendesedett teste és a zajtalan űrben lebegő, néma bolygó felett. Az Őrkapszula az űrjáró emberi civilizáció első és utolsó előretolt helyőrségévé vált.

2.

ZARÁNDOKLAT

2.1. KÉTEZER ÉV TÁVOLSÁGÁBAN

Holsten Mason rémálomszerű klausztrofóbiás rohamra ébredt, de majdnem olyan gyorsan le is küzdötte, amilyen gyorsan az rátámadt. Gyakorlottan felismerte a helyet, ahol tartózkodott, és már tudta, hogy nincs oka a pánikra, de az ősi majomösztönök még elhalóan felsikoltottak benne: „Csapda! Csapda!”

Kibaszott majmok! Majd megfagyott, és olyan szűk helyen kellett feküdnie, ahol alig fért el. Közben úgy érezte, mintha ezer tűt húztak volna ki egyszerre szürke és érzéketlen bőréből, és csövek távoztak volna az intimebb részeiből. Valahogy egyik sem felelt meg az óvatos gondoskodás fogalmának.

Persze ez megszokottnak számított a hibernálótartályban. Jólesett volna arra gondolni, mennyire gyűlöli ezeket a szerkezeteket, de felesleges lett volna. Az emberiség tagjai manapság nem igazán nélkülözhették ezeket.

Egy pillanatig azt hitte, hogy ennyi, vége; felébresztették, de nem engedik ki, és mégiscsak csapdába esett a rideg üveg mögött. A lejegelt tetemekkel teli hajón senki sem hallja vagy látja majd, és ott fog elsorvadni, miközben továbbrepülnek a végtelen semmiben.

Ismét megrohanta az ősi klausztrofóbia. Küszködött, hogy felemelje a kezét, és dörömbölni kezdjen az átlátszó fedélen maga felett, mire az sziszegve kinyílt, és az addigi félhomály helyét átvette a hajó lámpáinak fénye.

Alig kellett hunyorognia. A tartály berendezései még azelőtt felkészítették testét az ébredésre és az utána következő környezeti hatásokra, hogy hagyták volna magához térni a mély álomból. Mason röviden eltűnődött rajta, hogy talán valami hiba történt. Elvégre csak kevés körülmény vezethetett oda, hogy a gépek felélesszék. Ugyanakkor nem hallott szólni egyetlen riasztót sem, és a tartályon belül kapott, rövidített adatjelentések mindegyike a biztonságot jelentő kék háttérrel íródott ki. Hacsak nem pont ez ment tönkre, gondolta a férfi.

A Gilgamesh bárka tartós működésre készült, felhasználtak hozzá minden tudományos és ipari eszközt, amelyet Holsten civilizációja képes volt kiszakítani az ősök hideg, vákuumtól sorvadt markából. Ha létezett volna akár csak egyetlen más lehetőség, senki sem bízott volna benne, hogy egy gép, egy bármilyen emberkéz alkotta gép képes lehet fennmaradni olyan hosszú időn keresztül, amennyi egy ilyen utazáshoz szükséges.

– Boldog szülinapot! Te vagy a történelem legidősebb férfija – szólalt meg egy éles hang. – Most pedig kifelé onnan, te lusta pöcs! Szükségünk van rád.

Holsten szeme egy arcra fókuszált, amely névlegesen női arc lehetett. Határozott vonalak rajzolták ki a csontos állat és hangsúlyos arccsontot, a haj felette pedig ugyanolyan rövid volt, mint Masoné. A hibernálótartályokat nem hosszú hajúaknak találták ki.

Isa Lain, a Gilgamesh alaplegénységének műszaki főmérnöke nézett vele farkasszemet.

Mason megpróbált elsütni egy viccet, miszerint sohasem gondolta volna, hogy egyszer még pont ő kell majd a nőnek, de a szavai annyira elmosódottan törtek elő a torkából, hogy inkább félbehagyta. Lain így is épp eleget értett belőle ahhoz, hogy megvetően felhúzza az orrát.

– A szükség nem egyenlő holmi kisfiús fantáziálással. Gyerünk, vénember, kelj fel! És gombold be a ruhád, mert kilóg a segged!

Százéves nyomoréknak érezte magát. Mason nyújtózkodott, megmozgatta a tagjait, közben kimászott a koporsó alakú tartályból, amelyben…

Legöregebb férfi? Mit jelentsen ez? Hirtelen rádöbbent Lain szavainak jelentésére.

– Hé! – szólt a nő után. A hangja még mindig durvának tűnt. – Mennyi? Milyen messzire vagyunk? – Kívül vagyunk egyáltalán a Naprendszeren? Amit mondott, annak alapján… Mintha átlátott volna a vastag falakon, hirtelen megérezte a roppant ürességet, amelynek ott kellett lennie a hajótest körül, a végtelent, amelyben a jégkorszak, az ezer évvel korábbi Óbirodalom óta nem járt ember.

Az alaplegénység hibernálótermében a falak mellett sorakozó koporsók között alig maradt hely két embernek. Mason tartályán kívül még kettő állt nyitva, a többi csendben őrizte a hajó működtetéséhez alapvető személyzet álomba dermedt tetemeit, akikre nyilvánvalóan szükség lesz majd a közeljövőben. Lain odalépett a kerek ajtóhoz, és szélesre tárta, mielőtt a válla felett hátrapillantva válaszolt, ezúttal minden gúnytól mentesen:

– Ezernyolcszázharminchét év. Legalábbis a Gilgamesh szerint.

Holsten leült a hibernálótartálya szélére. Úgy érezte, hogy a lába nem fogja megtartani a súlyát.

– Hogy… Hogy áll a hajó? – Nehezen rakott össze értelmes mondatokat. A gondolatai szétforgácsolódtak. – Mióta vagy ébren? Megnézted már a rakományt… meg a többieket…?

– Kilenc nappal azelőtt keltem fel, hogy téged szeretettel éberre nyalogattak a gépek. Már mindenen végigmentem. Minden kielégítő állapotban van. A hajóépítők jó munkát végeztek.

– Kielégítő? – Rejlett némi bizonytalanság a szó mögött. – Akkor mindenki…?

– Kielégítő abban a tekintetben, hogy a rendszer négyszázaléknyi tartályhibát diagnosztizált a rakományban – felelte a nő tényszerűen. – Figyelembe véve a közel kétezer évet, ez kielégítő hibaszázaléknak számít. Lehetett volna rosszabb is.

– Ja, igen, persze… – Mason nehézkesen felállt, és odament társához. A padlót hidegnek érezte meztelen talpával. Próbálta kitalálni, hogy éppen gyorsítanak vagy lassítanak, vagy a legénységi részleg csak a saját tengelye körül forog, hogy fenntartsa a mesterséges gravitációt. Valami a padlón tartotta. Ha létezett bármilyen érzetbeli különbség a műgravitációk között, akkor az ősök nem fejlesztették ki magukban a felismeréséhez szükséges érzékeket.

Próbált nem arra gondolni, hogy mit jelenthetett az a négy százalék, vagy arra, hogy a kellemesen személytelen „rakomány” szó az emberi faj maradékának tetemes részére utalt.

– Egyébként mire kellek én neked? – kérdezte. Merthogy a többiek még nem keltek fel, és el sem tudta képzelni, miféle bizarr körülmények kellettek ahhoz, hogy rá szükség legyen, miközben az alaplegénység parancsnoki, tudományos, biztonsági és gépészeti részének java még álomtalan hibernálásba merült.

– Jelet fogtunk – válaszolta Lain, és kivárt. A reakcióját figyelte. – Gondoltam, hogy ettől majd magadhoz térsz.

A férfiban ezer kérdés versenyzett az elsőbbségért, és néhányat sikerült is feltennie, miközben a kommunikációs helyiségbe tartottak a folyosókon át, ám társa tüntetőleg megszaporázta a lépteit, és hagyta botladozni, nem törődött vele, hogy az ezeréves álom után még nem teljesen tért vissza az erő a lábába.

Vrie Guyen volt a harmadik korán kelő, ahogy azt Holsten már korábban kitalálta. Bármilyen veszélyhez a Gilgamesh parancsnoka, főmérnöke és a klasszicistája kellett, de amiről Lain beszélt, az nem merítette ki a vészhelyzet fogalmát. Egy jel! Mit jelenthet egy jel idekint? A forrása lehetett valami teljesen idegen, vagy akár az Óbirodalom maradványa is, ami Holsten szakterületéhez tartozott.

– Elég gyenge és torz. A Gilgameshnek még az is túl hosszú ideig tartott, hogy felismerje. Szeretné, ha maga is megnézné, hátha ki tud hozni belőle valamit. – A vékony, kis termetű Guyen orra és szája mintha eredetileg egy szélesebb archoz tartozott volna. Szerette agresszívan motiválni az embereit, de mindig jól kiválasztotta a legalkalmasabbakat az adott feladatra. Holstennek úgy tűnt, mintha alig néhány napja mászott volna be a tartályba a parancsnok szigorú tekintetének felügyelete alatt, ám amikor megpróbált visszaemlékezni, hány napnak érzi az eltelt időtartamot, csak áthatolhatatlan, szürke ködöt talált. Egy halvány sejtést, hogy valami nincs teljesen rendben az időérzékével.

Úgy tűnik, kétezer évnyi alvásnak lehetnek ilyen mellékhatásai. Minden egyes percben szinte sokkolta a felismerés, hogy mindannyian végtelenül szerencsések, amiért eljutottak idáig. Az eredmény kielégítő, ahogy Lain említette.

– Honnan jött? – kérdezte Holsten. – Onnan, ahonnan vártuk?

Guyen csak bólintott, és bár uralta a vonásait, Holsten érezte rajta, hogy ugyanolyan izgatott, mint ő maga. Ott van! Igazi, és mindvégig ott volt!

A Gilgamesh nem véletlenszerű irányba indult el a végtelen űrben, hogy megmentse utasait mindannak a végétől, amit maguk mögött hagytak, de így is csak egyetlen lépésre voltak az öngyilkosságtól. Az Óbirodalom eszközeit használták, amelyeket tönkrement műholdakból, hajóroncsokból és széthullott orbitális állomásokból szedtek össze. Egy részüket szó szerint a Föld korábbi urainak űrben mumifikálódott kezei közül kellett kitépniük. A vákuum és a körülmények konzerválták őket, miközben az anyabolygó jégpáncél alatt szunnyadt.

Az így szerzett relikviák között találtak olyan csillagtérképeket is, amelyek megmutatták, hogy őseik a galaxis mely részeit járták be.

Megmutatták a jelet Holstennek, először abban a formában, ahogy a Gilgamesh berendezései elfogták. Viszonylag rövid üzenet volt, és szabályos időközönként ismétlődött. Nem éppen egy Naprendszeren kívüli kolónia élénk rádióforgalmából származott; ezt nem is remélhették, tekintve az eltelt időt.

– Lehet figyelmeztetés? – kérdezte Guyen. – Ha az, és veszélyre figyelmeztet, arról tudnunk kell.

– És ha veszélyre figyelmeztet, akkor pontosan mit is kezdünk vele? – kérdezte Holsten halkan. – Van még időnk megváltoztatni a haladási irányt úgy, hogy ne lépjünk be a rendszerbe?

– Felkészülhetünk – mondta Lain gyakorlatiasan. – Ha kozmikus eseményről van szó, ami valahogyan elkerülte a figyelmünket, és valamiért nem tette tönkre a jeladót, akkor megpróbálhatjuk megváltoztatni a repülési pályánkat. Ha… járvány vagy ellenséges idegenek vagy valami hasonló, akkor… Nos, fogadni mernék, hogy elég sok idő eltelt már ahhoz képest, amióta sugározni kezdték a jelet. Talán már nem releváns.

– És a térképek is megvannak még. A legrosszabb esetben megtervezhetjük az utat a következő világ felé – mutatott rá Guyen. – A rendszer napjának gravitációját kihasználva irányt változtatunk, és megyünk tovább.

De addigra Holsten már nem figyelt rájuk. Lekuporodott egy ülésre, és fülhallgatóval hallgatta újra meg újra a jelet, amelyből a Gilgamesh számítógépe nagyjából kiszűrte a zajokat. A férfi előtt a frekvencia és a hangminta rajzolódott ki egy monitorra, miközben hasonló után kutatott a hangtárban.

Állított a jelen, lefuttatta rajta a dekódoló algoritmusokat, amelyeket a rég halott civilizáció használt. Számos alkalommal dolgozott így, mert a modem kriptográfia vívmányai többnyire alkalmatlannak bizonyultak a régi rádiójelek értelmezéséhez. Néha sikerült felismerhető beszédet kihámozni a hallott zajból, de többnyire problémás, rég halott nyelveken, amelyeket már senki sem ismert.

Holsten újra és újra meghallgatta az üzenetet, közben lefuttatta a dekódoló programokat, végül sikerült szavakat kihámoznia a jelből. Szavakat, amelyek annak a csodálatos világnak az antik nyelvén szóltak, amelyen még nagy számban éltek az emberek, és elképesztő mértékben csábították őket önmaguk elpusztításának lehetőségei.

– Birodalmi C – jelentette be magabiztosan a klasszicista. Ez az egyik leggyakoribb volt az ismert nyelvek közül, és ha Holstennek sikerül normális működésre bírnia az agyát, gyerekjáték lesz lefordítani az üzenetet. Merthogy valóban valamilyen üzenetet fogtak el, és az kinyílt előtte, akár egy virág, ám a szavak jelentése csak egy halott nyelven volt egyértelmű, amely még a jégkorszak előttről származott.

– Mit…? – kezdte Guyen dühösen, de Holsten feltartott kézzel elhallgattatta. Még egyszer lejátszotta magának az üzenetet, csak hogy kiélvezze pillanatnyi felsőbbrendűségét.

– Vészjelzés – jelentette ki végül.

– Vészjelzés, úgymint „húzzatok innen”? – kérdezte Lain.

– Vészjelzés, úgymint „gyertek, és vegyetek fel” – válaszolta Holsten. A társaira nézett, és látta szemükben ugyanazt a szikrányi reményt és csodálkozást, amelyet ő maga is érzett. – Még ha nincs is ott senki, márpedig valószínűleg nincs ott senki, akkor is lesz technológia. Működő technológia. Valami, ami ezer éve ott lebeg és vár. Ránk vár.

A felfedezés jelentősége egy pillanatra még az iránta érzett általános utálatot is eloszlatta. Három pásztorrá váltak, akik együtt terelik át az emberiség nyáját az ígéretes új legelőre. Ők lettek a jövő alapító atyái.

Azután a pillanat elmúlt, és Guyen összecsapta a kezét.

– Remek! Szép munka! Elindítom az ébresztési protokollt, hogy az alaplegénység készen álljon, mire megkezdjük a lassítást. Kockáztattunk, és nyertünk. – Egy szó sem hangzott el azokról, akiket hátrahagytak, akiknek esélye sem adódott, hogy kockáztassanak, amikor a Föld lakói szétszéledtek a világűrben, mielőtt az anyabolygó elpusztította volna őket, vagy akik a többi bárkán haladtak más-más úti célok felé. – Vissza a tartályokba! Mindketten! – Még legalább százévnyi csendes, halottmerev pihenés várt rájuk, mielőtt elérnék a jel forrását.

– Hadd maradjak ébren még legalább fél műszakon keresztül! – kérte Holsten szinte gondolkodás nélkül.

Guyen kifejezéstelenül meredt rá. Eredetileg nem is akarta az alaplegénység tagjai között látni a klasszicistát. Szerinte Holsten túl idős volt már ehhez, túlságosan eltelt magával, és a műveltsége is túlzott büszkeséggel töltötte el.

– Miért?

Mert hideg. Mert olyan, mint meghalni. Mert félek, hogy többé nem ébredek fel. Vagy hogy nem ébresztetek fel. Mert félek, gondolta a másik férfi, de csak vállat vont.

– Lesz még elég időm aludni, nem? Legalább hadd nézzek ki a csillagokra! Csak fél műszakot kérek, azután visszafekszem. Mi baj lehet?

A parancsnok megvetően mormolt valamit, de végül vonakodva bólintott.

– Szóljon, mielőtt visszafekszik! Vagy ha maga fekszik le utoljára…

– Tudom, kapcsoljam le a villanyt. Ismerem az eljárásrendet. – Az eljárásrend a hajó rendszereinek kétszeres ellenőrzését írta elő, de ennek nehezét maga a Gilgamesh végezte. Az alaplegénység minden tagját kiképezték erre, és a feladat nem volt megterhelőbb egy lista felolvasásánál. Akár egy majmot is be lehetett volna tanítani rá.

Guyen a fejét ingatva ment ki a kommunikációs helyiségből, Holsten pedig elnézett a nő felé, de Lain már elmélyülten tanulmányozta a műszaki jelentéseket. A végletekig profi volt a maga területén.

Ám később, amikor a férfi a kupolában ülve az idegen fénypontokat nézte kétezer év távolságban minden ismert csillagképtől, Lain odament hozzá, és leült mellé. Tizenöt hosszú percen keresztül csak bámultak kifelé. Még ezután sem szóltak egy szót sem, nem tudtak hangot adni a gondolataiknak, de egy-egy megrebbenő szemöldök, félbemaradt kézmozdulat és egyebek oda vezettek, hogy hamarosan egyenruha nélkül fonódtak össze a hideg padlón. Az univerzum szenvtelenül borult föléjük.

2.2. A FÖLD MÁS GYERMEKEI

A névnek, amelyre hallgat, van egy egyszerű és egy összetett alakja. Az egyszerű forma mozdulatok sorából áll, a tapogatók pontos kis rezdüléseiből, amelyek csak kevés információt közölnek. A hosszabb alak toppantásokkal és borzongásokkal egészíti ki a rövidet, ezáltal rezgéses háttérzöngét ad az integetésnek. Így fejezi ki a hangulatát és az egyéb mellékzöngéket, amikor egy domináns vagy alárendelődő nősténnyel, esetleg hímmel beszél.

A nanovírus szorgalmasan dolgozott, minden tőle telhetőt megtett, még ha az alapanyag nem is egyezett egészen azzal, amihez tervezték. A nőstény többnemzedéknyi irányított mutáció révén születhetett meg, génjei néma szemtanúi voltak mindazon oldalágaknak, amelyek utódok hiányában kihaltak. Nevezzük Portiának.

Az erdőben utazni egyenlő az odafent utazással, ágról ágra, és minden egyes fa egy-egy kis világ. Áthaladni ott, ahol az ágak találkoznak, néha feljebb ugrani, máskor leereszkedni, most jobbra fel, aztán feljebb mászni egy törzsön, hogy a biztonsági fonállal maga mögött átugorjon egy másik fára. Bízni kell abban, hogy az éles szem és az állandóan tervező elme együtt pontosan meg tudja határozni a távolságokat.

Portia előrekúszik, felméri a távolságot; az alatta lévő ág kinyúl a semmi fölé, ezért rászán egy percet, hogy eldöntse, képes-e átugrani a másik ágra. Úgy dönt, nem kockáztatja meg az ugrást. Fölötte a lombsátor gallyak hálózatává vékonyodik, és nem valószínű, hogy elbírná a súlyát. Portia már jóval nagyobb, mint aprócska elődje volt, méregfogtól szövőmirigyig fél métert is kitesz, maga az arachnofóbiások megtestesült rémálma. Belül porcokkal megerősített külső váza már jóval több, mint holmi kiegészítő az izmoknak, amelyek szintén hatékonyabbá váltak. Sőt, a hasi részen is megerősödtek, aktívan lélegeztetik a lemezes tüdőt, ahelyett, hogy a levegő egyszerűen csak átjárná azt. Ezáltal az anyagcsere is megváltozott, kialakult a szabályozott testhőmérséklet, ahogyan a gyors vagy éppen visszafogott tevékenységekből felépülő életmód is.

Odalent az erdő talaja nem olyan hely, amelyen könnyen lehetne haladni. Nála nagyobb ragadozók járják, bár Portia úgy véli, hogy bármikor képes lenne kicselezni őket. Ám mindenképpen időt veszítene, és hamarosan leszáll az alkony.

Körülnéz, felméri a terepet, és sorra veszi a lehetőségeit. Kiváló látását az aprócska vadásztól örökölte, akiből kifejlődött. A fő szempár fekete gömbje jóval nagyobb az emberek szeménél.

Elfordítja a testét, hogy a társaira nézzen, bízik benne, hogy perifériás szemeivel is időben észreveszi, ha veszély fenyegeti. Bianca, a másik nőstény még mögötte jár, a fatörzsön kúszik fel éppen. Portiát figyeli, várja a döntését. Bianca nagyobb, de Portia vezet, mert a méret és az erő már régóta nem tartozik a faj legértékesebb tulajdonságai közé.

A csapat harmadik tagja egy hím, és még alacsonyabban jár, mint Bianca. Széttárt lábakkal egyensúlyoz a fán, lefelé néz. Talán azt képzeli, hogy őrködik, de Portia érzi, hogy csak elmélázott. Kár, mert még szükségük van rá. Kisebb a nőstényeknél, messzebbre tud ugrani, és a vékonyabb ágak is elbírják a súlyát.

Ők hárman már ötven napja elhagyták a területüket. Olyan fajhoz tartoznak, amelyben felébredt a kíváncsiság. A képesség, amely lehetővé tette pici ősüknek a környezet mentális feltérképezését, idővel fejlett képzelőerővé vált. Megpróbálják elképzelni, mi lehet az erdőn túl. Portia népe született felfedezőkből áll.

Felemeli tapogatóját, a fehér oldallal kifelé int egyet: Gyere! Nem szükséges megneveznie a hímet. A nőstények nem nevezik meg a hímeket. Amaz meglátja a mozgást a mellékszemeivel, és megrebben. Mindig így rángatózik, a saját árnyékától is fél. Nyomorult. Portia egészen határozott véleménnyel van a hímről, és jóval kedvezőbb gondolatokat táplál Biancával kapcsolatban. Világában több mint száz olyan egyén él, többnyire nőstények, akikkel fenntartja a kapcsolatot. A nanovírus erős gátakat küzdött le, hogy a közösségi társadalom felé terelje a fajt. Ahogyan az ős-Portia kivételesen rugalmas módon használta maroknyi idegsejtjét, úgy a jelenlegi Portia, bár agya még mindig jelentősen kisebb, mint egy emberé, lenyűgöző problémamegoldó képességet fejlesztett ki. Fizikai, térbeli, elméleti és társadalmi téren egyformán. A faj termékeny talajnak bizonyult a vírus számára.

A hím óvatosan elhalad Bianca alatt, és végigfut az ágon, amelyen Portia áll. Fehér mentőfonalat húz maga mögött.

Hidald át!, jelzi Portia, amikor a hím elég közel került a teljes kommunikációhoz. Gyorsan! A beszédük alapvetően vizuális, a tapogatók gyors mozdulataiból áll. A kontextus és a hangsúlyok, azaz jelen esetben a nőstény elégedetlensége a hímmel lábmozdulatokkal keltett, finom rezgéseken keresztül jelenik meg.

A hím röviden jelzi, hogy megértette, és amennyire mer, kikúszik az ág végére. Megpróbál szilárd alapot találni a lábainak, miközben az ugrást méregeti. Portia morgolódik kicsit a másik nősténynek, de Bianca nagyon figyel valamit odalent. Az erdő talaján mozgó szőnyeghez hasonló dolog jár odalent, egy másik pók, de olyan fajból, amelyet a nanovírus nagyobb méretekkel és más képességekkel ruházott fel. Testtömege fél tucat Portiát tesz ki, és ha bármelyiküket elkapja, egy pillanat alatt megölheti.

Bianca éhes. Lemutat a földön mászóra, és tétován némi kitérőt javasol.

Portia megfontolja, és úgy véli, lenne értelme. Kivárja, amíg a hím – izgágasága ellenére könnyedén – átugrik, és a saját fonalán visszafutva építeni kezdi a hidat. Ezután felvillant egy üzenetet Biancának, és mindketten ereszkedni kezdenek.

A szőrös vadász odalent ugyancsak éhes. Az erdő nincs híján különféle méretű zsákmányállatoknak, többük a nanovírus munkájának félresikerült eredménye. Néhány gerinces faj is túlélte az evolúciós szelekciót; rágcsálók, madarak, törpeszarvasok és kígyófélék próbálkoznak túléléssel az erdő mélyén, de a víruskísérlet nem tekintette őket alanyoknak. Kern laboratóriumából majmokra tervezett anyag került ki, és még a terraformálás során biztosították a zöld bolygó kiválasztottjai számára, hogy riválisok nélkül fejlődhessenek. A többi gerinces szervezete nem tudta befogadni a vírust, így az a kelleténél kisebb mértékben változtatta meg őket.

A gerincteleneket valahogy nem vették számításba. Nem gondoltak a pici csúszó-mászó lények ökoszisztémájára, mert eredetileg csupán a természet egyensúlyának fenntartása érdekében telepítették őket a bolygóra.

Sokszor, akárcsak a Portia és Bianca által zsákmánynak kiszemelt tarantulaleszármazott esetében, a vírus növekedést okozott, de az idegi összetettség nem fejlődött a kívánt mértékben. Gyakran hiányzott az a környezeti nyomás, amely ilyen szelekcióhoz vezetett volna. A fejlett öntudat és a világ rejtélyein való tűnődés képessége egyáltalán nem szükséges a túléléshez.

Portia faja a ritka, bár nem egyetlen kivétel, amelynél a megnövekedett agyi kapacitás egyben jelentős előnyt is biztosít.

A szőnyegszerű ragadozó megtorpan. Megérzi az apró rezgéseket. Teleszőtte az erdő talajának egy részét, ezáltal kusza, de hatékony érzékszervet alkotott, amely jelzi számára a zsákmány mozgását. Portia és társai olyan módszerrel vadásznak az ilyen egyszerű lényekre, amely szikrányit sem változott az elmúlt évezredek során.

Portia észrevette a talajon futó szálakat, melyeket az avar még az ő éles szeme elől is majdnem teljesen elrejtett. Lenyúl az egyik elülső lábával, és óvatosan megrezgeti őket; a mozgás nyelvén beszél kiszemelt áldozatához, akárcsak egykori őse. Fantomzsákmányról mesél, annak méretéről, súlyáról és a ragadozótól való távolságáról. Bedumálja magát az ellenség fejébe, olyan tisztán és érthetően jeleníti meg a csalit, mintha egyenesen gondolatokat ültetne el a primitív elmében.

A tarantulaleszármazott lép néhányat, próbálja megfejteni a remegést. Még nincs teljesen meggyőzve. Lehet, hogy korábban már találkozott ilyen csapdával, és éppen csak sikerült megmenekülnie? A nagy, bozontos has felemelkedik, kész tüskés szőrszálak felhőjét szórni maga köré, amely eltömíti a lemezes tüdőt, és irritálja az ízületeket.

Portia ismét óvatosan lenyúl, megbökdösi-húzogatja a szálakat, ezúttal úgy, mintha a zsákmány távolodna. Hamarosan el is menekülhet. A vadász teste szabálytalan és mintás, akár őséé, a földönjáró ellenség fejletlen szeme nem képes megkülönböztetni a háttértől.

Hirtelen bekapja a csalit, szőrös tömegével megindul az avaron keresztül a semmi felé. Bianca a hátára ugrik, méregfogát oda mélyeszti bele, ahol a lábak a testhez csatlakoznak, és máris továbbugrik, hogy riposzt esetén több testhossznyival arrébb legyen. A tarantula utánaveti magát, de máris botladozni kezd, léptei láthatóan bizonytalanná válnak. A méreg hatása alatt hamarosan már csak rángatózni és vonaglani képes. A két nőstény türelmesen várja, hogy mozdulatlanná dermedjen, de még így is életben lesz, amikor táplálkozni kezdenek belőle. Bianca éberen figyel, egy pillanat alatt félreugrik, ha kell. Hasa reszket az izgatottságtól, lemezes tüdeje kétszeres erővel dolgozik.

Odafent a hím közömbösen bámul lefelé, és amikor Portia felnéz, engedélyt kér a táplálkozásra. Azt a választ kapja, hogy előbb még be kell fejeznie a munkáját.

A következő pillanatban mégis leugrik, majdnem egyenesen Portiára, amitől ő hátraveti magát, és dühösen áll talpra ismét. Bianca majdnem azonnal megöli a hímet, de az őrülten veri a talajt, folyamatosan ismételve a jelzést: Veszély! Veszély! Köpködők!

Igaza van. Megérkeznek az ősellenségek.

A mérget köpő Scytodes együtt haladt felfelé Portia elődjeivel az evolúciós létrán. Mérete valahol az ugró vadászok és a tarantula között lehet, de végeredményben a méret már a vírus előtti időkben sem számított a dominancia kulcsfontosságú elemének. A Scytodes is társas lénnyé vált, ezúttal egy egész csapat, hat… nem, nyolc közelít egyszerre, csatárláncban kúsznak, leereszkedtek a hálóikból vadászni. Mindig falkában járnak, és Portia tudja róluk, hogy felülemelkedtek ugyan a tarantula állatiasságán, de nem értek fel odáig, ahová ő jutott a fajtársaival. Ők azok a nagy, csoszogó gyilkosok, akik folyton Portia világának peremén járnak, kegyetlenek és primitívek, akiknek valóságos, de láthatatlan jelenléte akadályozza meg, hogy a kicsinyek túl messzire merészkedjenek a fészektől.

Ha nem túlerővel állnak szemben, Portia és Bianca rendszerint megverekszik velük a zsákmányért. Egyértelmű, hogy a köpködők is ugyanazt a vadat űzik, amelyet ők már elejtettek. Ám a nyolc még akkor is túl sok, ha számításba vesszük a három utazó különféle trükkjeit. A Scytodes-csapat rájuk köpné ragadós, mérges hálóját. Ugyan a látásuk gyenge, és Portiáék elég ügyesek, hogy elkerüljenek egy-egy köpetet, de a hálók száma miatt így sem lenne sok esélyük a győzelemre.

Sőt, a Scytodesek is tisztában vannak a veszéllyel, amelyet Portia fajtája jelent. A két faj nemzedékek óta rendszeresen összecsap, és minden alkalommal egyre jobban megismerik egymást. Már eljutottak odáig, hogy rájöjjenek: az ellenségük nem teljesen rokon, de több mint préda.

Portia és Bianca rögtön, szinte automatikusan fenyegetőzni kezd, felemelik elülső lábaikat, és kimeresztik méregfogukat. Portia azt latolgatja, hogy új titkos fegyvere vajon kiegyensúlyozná-e az esélyeket. Elméjében lehetséges forgatókönyvek játszódnak le, a hím segítségével és anélkül egyaránt. Az ellenség túlereje bizonytalanná teszi a győzelmet, és a feladata fontosabb, mint hogy elbukjon, mielőtt teljesíthetné. A tudatában kialakuló metaterv nagyon hasonlít aprócska őse térbeli útvonal-felépítményéhez, végeredményben ő is A-ból B-be akar eljutni, de a modern Portia célja egy nehezen kikezdhető győzelmi feltétel felkutatása. Végül arra jut, hogy a köpködők elleni harc megakadályozná a feladata kivitelezésében.

Jelt ad társainak, hogy hátráljanak meg. Lassan és nagy mozdulatokkal beszél, hogy gyengébb látásukkal az ellenfeleik is képesek legyenek olvasni a mondandóját. De vajon megértik-e? Portia nem tudja biztosan. Azt sem tudja, hogy a Scytodesek kifejlesztettek-e valamilyen hasonló kommunikációs formát, mint ők a remegéssel árnyalt mutogatást. Egyelőre nem támadnak. Nem köpnek mérgező hálót, csak fenyegetőznek, mint Portia és Bianca. Ez utóbbi nőstény aprókat kopogtat a talajon, így fejezi ki ingerültségét és frusztrációját. Nagyobb, mint Portia, magabiztosabb is, és szívesebben beleveti magát bármilyen konfrontációba. Pont ez a tulajdonsága tette a csapat tagjává, de pont emiatt kell követnie Portiát. És ezt ő maga is nagyon jól tudja.

Ismét felmásznak a fára, még ha ez azt jelenti is, hogy újra vadászniuk kell. Abban is csak reménykedhetnek, hogy a Scytodes-klán megelégszik a hátrahagyott zsákmánnyal. Néha előfordul, hogy üldözni kezdik az ellenségeiket, főleg, ha túlerőben vannak. Akkor pedig Portiáéknak két lehetősége marad: gyorsan menekülőre fogják, vagy csapdát állítva szembeszállnak velük.

Mire besötétedik, levadásznak egy kerekháló-szövőt, és a hím elkap egy óvatlan egeret, de egyikük sem lakik jól igazán. Portia aktív életmódja és megváltozott testfelépítése azt jelenti, hogy a méretarányokat figyelembe véve is jóval több élelemre van szüksége, mint az őseinek. Ha csak vadászattal tarthatnák fenn magukat, akkor az utazás sokkal hosszabb időt venne igénybe, mint így. Bianca magával hordoz egy csomagot négy élő levéltetűvel. Újra meg újra kiengedi a kis lényeket, hogy növényi nedveket szívjanak magukba, és persze arrébb kergeti a hímet, amikor az elfelejti, hogy a terveket nem élelemként hurcolja magával. Legalábbis egyelőre nem. Este, miután Portia összesző egy sátrat, és kiépíti a környékben mozgásra figyelmeztető fonalak hálózatát, a levéltetvek ragacsos mézharmatot termelnek, amelyet a pókok megisznak, akárcsak zsákmányuk elfolyósított, tápláló belső szerveit. Miután jóllaktak és jóllakatták gazdáikat, a szelídített tetvek maguktól visszatérnek Bianca hálócsomagjába. Ott biztonságban érzik magukat, és el sem tudják képzelni, hogy in extremis ők maguk is élelemmé válhatnak.

Portia még mindig éhes. A mézharmat csak a létfenntartáshoz elég; tápláló ugyan, de nem adhatja meg a sikeres vadászattal együtt járó elégedettséget. A levéltetvek és a hím jelenlétének tudatában nehéz csak kuporogni a sátorban, de Portia képes előretekinteni. Tudja, hogy hosszú távú terve szenvedné meg, ha megennék a terveket. Ez az egyik legértékesebb öröksége; hogy képes előretekinteni.

És hogy képes a múltba tekinteni. Ahogy ott kuporog a sebtében összetákolt sátor bejáratánál, összebújva Biancával és a hímmel, hogy melegen tartsák magukat, Portia a fénypontokat nézi a lombok közül előkandikáló éjszakai égen. A népe már ismeri ezeket a fényeket, mintázatokat lát bennük, és arra is rájött, hogy mozognak. Maga Portia is tudja, hogy a fények égi útja kiszámítható, így alkalmas viszonyítási pontokat ad a navigációhoz. Azt is tudja, hogy az egyik fénypont különleges. Nem lassú, egész éven át tartó utat tesz meg odafent, hanem szinte száguld, majdnem olyan önálló utazó, mint ő maga. Ahogy Portia felfelé néz, látja a lombok között azt a kis visszatükröződő fénypontot, a magányos vándort a végtelen sötétségben, és rokonszenvet érez iránta. Amennyire képes rá, arachnomorf személyiséggel ruházza fel.

2.3. VARIÁCIÓK REJTÉLYRE

Ezúttal életre keltették az egész alaplegénységet. Holsten majdnem utolsóként ébredt, zsibbadtan botladozott és reszketett, de még így is jobban nézett ki, mint a többség. Kis kitérője több mint egy évszázaddal korábban, az alig néhány órányi magánidő érezhetően ellazította. A legénység java része utoljára akkor nézhetett körül a Gilgamesh belsejében, amikor az még egy naprendszerben tartózkodott a haldokló Földdel.

Az eligazítóban zsúfolódtak össze, csupa borotvált fej és szürke arc; némelyikük felpüffedtnek, míg mások alultápláltnak tűntek. Némelyek bőrén fehér foltok jelentek meg a hosszú altatás ismeretlen mellékhatásaként.

Guyen is ott volt, éberebbnek tűnt a többieknél. Holsten úgy vélte, a parancsnok korábban felkeltette magát, hogy kevésbé gyűrötten tudja ráerőltetni rideg dominanciáját a zombiszerű társaságra.

Minden részleg képviseltette magát; a parancsnokok, a gépészek, a tudósok, és az egész biztonsági személyzet. Holsten próbálta elkapni Lain tekintetét, de a nő alig nézett feléje, egyetlen pillantással sem utalt a közös ébrenlétük során történtekre.

– Jól van. – Miután az utolsók is bebotladoztak, Guyen éles hangja vonta magára a figyelmet. – Megérkeztünk. Ötszázalékos rakomány veszteséggel és a gépészek szerint a rendszerek háromszázalékos állapotromlásával jutottunk el idáig. Ezt az emberi szellem és akaraterő legnagyobb történelmi jelentőségű sikerének tekintem. Mind büszkék lehetünk rá. – A hangja inkább volt ellenséges, mintsem gratulációhoz illő, és folytatta: – Ám az igazi munka még csak most kezdődik. Valóban megérkeztünk, és ahogy azt mindannyian tudják, feltételezetten egy olyan rendszerben vagyunk, amelyet az Óbirodalom hajói gyakran látogattak. Azért indultunk erre, mert ezeken a koordinátákon élet fenntartására alkalmas bolygót és talán némi kinyerhető technológiát is találni véltünk Mindenki ismeri a tervet: a csillagtérképek alapján más hasonló helyszínek is lehetnek odakint viszonylag rövid útidon belül. Ha az eddig megtett úttal hasonlítjuk össze, akkor ezek csupán rövid ugrásoknak számítanak És eddig is megúsztúk baj nélkül.

Kivéve azt az öt százalékot, gondolta Holsten, de nem mondta ki. A klasszicista szerint az is merőben spekulatív volt, hogy Guyen hitt a Birodalom jelenlétében, mert még az „Óbirodalom” kifejezés is őrjítően pontatlannak számított. A többiek kábultsága egyelőre megakadályozta, hogy jobban belegondoljanak a hallottakba. Holsten ismét Lain tekintetét kereste, de a nő látszólag a parancsnoknak szentelte minden figyelmét.

– Amit a többség nem tud, az az, hogy a Gilgamesh ebből a rendszerből sugárzott rádiójelet fogott útközben, és automata vészjelzésként azonosítottuk. Ez pedig azt jelenti, hogy biztosan találunk működő technológiát. – Guyen nem várta meg, hogy bárki is kérdéseket tegyen fel, gyorsan folytatta: – A Gilgamesh már kiszámított egy repülési pályatervet, amelynek során a csillag gravitációját kihasználva fékezni kezdünk, és visszafelé már elég lassan haladunk ahhoz, hogy közelebbről is megnézzük magunknak a jel forrását, azaz egy bizonyos bolygót.

Ettől a hallgatóság hirtelen ébredezni kezdett, és néhányan kérdéseket motyogtak, amelyeket a parancsnok egy intéssel elhallgattatott.

– Jól van, értem az izgatottságukat. A bolygó jónak tűnik, ahogy az ígéretek szóltak. Eltelt ugyan majdnem kétezer év, de az űrt ez nem nagyon érdekli. A bolygó itt van, az Óbirodalom ajándékot hagyott nekünk. Persze ez lehet jó is meg rossz is, óvatosnak kell lennünk. Csak hogy tisztázzuk: a jel nem magáról a bolygóról származik, hanem valamiféle műholdról. Lehet, hogy csak egy jeladó, de lehet ennél több is. Megpróbáljuk felvenni vele a kapcsolatot, de semmire sincs garancia.

– És a bolygó? – kérdezte valaki. A parancsnok intett Renas Vitasnak, a tudományos részleg vezetőjének.

– Egyelőre nem szeretnénk messzemenő következtetéseket levonni – mondta a vékony nő, aki szintén ébren lehetett már egy ideje, vagy a természet nagyobb ellenálló képességgel áldotta meg, mint a többieket. – A Gilgamesh által útközben elvégzett elemzés szerint valamivel kisebb a Földnél, és majdnem ugyanolyan távolságra kering a napjától, mint a Föld a sajátjától. Megtalálhatók rajta a megfelelő összetevők, tehát oxigén, szén, víz, ásványok…

– Akkor miért nem következtetnek? Miért nem mondja ki? – Holsten azonosította a kérdezőt. A nagydarab Karst volt az, a biztonsági részleg vezetője. Az álla és az arca teljesen kivörösödött, és borzasztóan hámlott. A klasszicistának eszébe jutott, hogy a fickó mennyire nem akart megszabadulni a szakállától, amikor befeküdtek a tartályokba. Megfizette a makacssága árát.

Vitatkozott a gépészekkel, gondolta Holsten. Karst számára mintha az egész csupán néhány napja történt volna, de legutóbbi ébresztése során a klasszicista felfedezte, hogy valami nincs teljesen rendben a hibernálással. Nem érezte az eltelt évszázadokat, de valami a tudata mélyén tisztában volt az elveszett idővel; egyfajta ásító üresség, a képzelet purgatóriumának érzetét közvetítette. Nem szívesen tért volna vissza a tartályba.

– Miért kellene? – kérdezett vissza Vitas mindenféle gúny nélkül. – Túl szép, hogy igaz legyen. Ellenőrizni akarom a műszereket, hogy kiszűrjük az esetleges érzékelési hibákat. Az a bolygó túlságosan is olyan, mint amilyen a Föld volt. Nem vagyok hajlandó hinni benne.

Holsten körülnézett, és a csalódott tekintetek láttán felemelte a kezét.

– Természetes, hogy hasonlít a Földre – vetette fel. Sokan néztek rá, de többnyire nem túl bátorítóan, inkább megvetően vagy kétségbeesetten. Az arcukra volt írva, hogy nem értik, mi a fenét akar ez a köcsög történész. Ennyire hiányzik neki, hogy a figyelem középpontjában legyen?

– Ez a bolygó is a terraformáló projekt része volt – magyarázta a klasszicista. – Ha nagyon hasonlít a Földre, akkor valószínűleg befejezték rajta a munkálatokat. Vagy legalábbis majdnem befejezték.

– Nincs rá bizonyítékunk, hogy az ősök valaha is végeztek terraformálást – válaszolta Vitas, és hallatszott a hangján, hogy esze ágában sincs megfontolni a Holsten által vázolt lehetőséget.

Hadd mutassam meg az archívumot! Csak legalább százszor említik, gondolta a férfi, de csak vállat vont. Elvégre ez az eligazítás főleg arról szólt, hogy a vezetőik megmutatták, mennyire vezetnek már az első pillanattól kezdve. Végül csak kikívánkozott belőle egy válasz:

– Pedig van bizonyíték. Odakint. És épp arrafelé tartunk.

– Jól van! – szólalt meg Guyen, kezét hangosan összecsapva.

Talán az zavarhatta, hogy már közel két perce nem hallotta a saját hangját. – Mindenki tudja a dolgát, úgyhogy hajrá, menjenek, és készüljenek fel a munkára! Vitas! Maga ellenőrizze a műszereket, ahogy mondta! Miközben közelítünk, vizsgálják meg alaposan a bolygót és a műholdat! Lain! Foglalkozzon a hajó rendszereivel! Hamarosan nagyon közel leszünk a csillaghoz, és a Gil már jó ideje csak egyenesen haladt. Karst! Maga meg az emberei ismerkedjenek meg újra a felszerelésükkel, mert még szükség lehet rá. Mason! Maga az én embereim mellé lesz beosztva, együtt figyelik majd a jelet. Ha van odakint bármi, ami képes aktívan reagálni a válaszunkra, azonnal tudni akarok róla.

Órákkal később Holsten szinte egyedül maradt a kommunikációs helyiségben, mivel akadémikusként fejlettebb türelemmel bírt, mint Guyen emberei. Fülében a statikus zörejjel teli rádiójel még mindig ugyanazt az egyszerű üzenetet ismételte lüktetve, és bár a rendszeren belül egyre tisztábban szólt, látszólag nem tartalmazott többet annál, amennyit korábban megfejtett belőle. Rendszeres időközönként választ küldött, hátha elérhet vele valamilyen változást. Művelt és összetett játékot játszott, amelynek során Birodalmi C nyelven fogalmazta meg a kérdéseit, hátha felbukkan az, aki megmentők után kiáltott.

Holsten megriadt valami váratlan mozgástól maga mellett, de csak Lain süppedt bele az egyik ülésbe.

– Milyen az élet a gépházban? – kérdezte a férfi, levéve a fülhallgatót.

– Eredetileg nem arról szólt, hogy embereket kell ide-oda rakosgatni – morogta Lain. – Úgy ötszáz koporsót melegítünk fel a rakományból, hogy elvégezhessük rajtuk a szükséges javításokat. Aztán el kell magyaráznunk ötszáz frissen ébredt telepesnek, hogy vissza kell feküdniük a fagyasztóba. A biztonságiak már szóltak, hogy durvul a helyzet, és csak egyre rosszabb lesz. Neked sikerült már kihámozni valamit az üzenetből? Ki van bajban?

Holsten a fejét rázta.

– Nem egészen így működik. Igen, vészjelzés és segítségkérés, de nem tartalmaz semmilyen pontosabb meghatározást. Standard jelzés, amilyet az Óbirodalom használt ilyen esetekben. Rövid és félreérthetetlen, mármint ha te is annak a kultúrának vagy a része, amelyik vészjelzésre rendszeresítette ezt az üzenetet. Én is csak azért ismertem fel, mert az első űrhajósainknak sikerült aktiválnia ezt-azt a Föld körül keringő cuccok közül, és ki tudták következtetni a funkciót a kontextusból.

– Akkor köszönj be neki! Csak tudnia kellene, hogy meghallottuk a hívását.

A férfi úgy harapta be alsó ajkát, mint egy ingerült egyetemi tanár, akit egyik diákja zaklat.

– Ez nem… – kezdte, de Lain összeráncolt szemöldöke láttán elhallgatott. – A rendszer automatizált. Olyan választ vár, amilyet felismer. Nem olyan, mint azok a régebben használt, Naprendszeren kívüli figyelőállomások, amelyek minden létező jelet el akartak fogni. Még ha olyan is lenne… Nekem eleve esetlennek tűnt az egész elképzelés, hogy felismernénk egy idegen jeladást. Túlságosan is belénk van plántálva a feltételezés, hogy az idegenek hasonlíthatnak hozzánk. Ez csak… tudod, mi az a kulturális meghatározottság?

– Nem kell kioktatnod, vénember.

– Csak… Nem hagynád ezt abba? Hét, legfeljebb nyolc évvel lehetek idősebb nálad.

– Akkor is az univerzum legöregebb embere vagy.

Ennek hallatán Holsten hirtelen rádöbbent, hogy fogalma sincs, hányadán állnak egymással ők ketten. Lehet, hogy csak én voltam az utolsó ember a világon. Vagy legalábbis, Guyent is beleszámítva, az utolsók egyike. Mindenesetre most már mindegy.

– Na ja, de téged előbb ébresztett a rendszer – vágott vissza. – Mennyivel is? Az ilyen túlórákkal előbb-utóbb utolérhetsz.

A nő nem válaszolt, és amikor Holsten ránézett, úgy tűnt, elkomorodott és nagyon töprengett valamin. Így nem lehet vezetni egy civilizációt, gondolta a férfi. De persze már nem is számítunk civilizációnak. Ez legfeljebb egy átmeneti civilizáció, tranzitkultúra, amely arra vár, hogy valahol megtelepedve újjászülethessen. Talán pont itt. Mi vagyunk a Föld utolsó örökösei.

A csend egyre hosszabbra nyúlt, és a tudós nem talált rá megfelelő módot, hogy megtörje. Végül a nő vállat vont, megrázta a fejét, és így szólt:

– Kulturális meghatározottság? Beszélhetünk róla.

– A dolog azzal kezdődik, hogy felismerem a vészjelzést – kezdett bele a magyarázatba Holsten hálásan –, de gyakorlatilag csak azért, mert korábban is találkoztunk már birodalmi technológiával, és elegendő kontextus birtokában viszonylag helyes feltételezéseink lehetnek. Viszonylag, mert a feltételezések egy része még így is lehet hibás. A kontextus alapja pedig az, hogy itt nem egy idegen fajról van szó, hanem rólunk, vagy legalábbis az őseinkről. Ugyanakkor visszafelé mindez nem igaz teljesen, ezért nem biztos, hogy felismerik a jelzéseinket. Van ez a mítosz, miszerint a fejlett civilizációk annyira kozmopoliták, hogy erőfeszítés nélkül eltársaloghatnak bárkivel, aki még nem ért fel hozzájuk. Csakhogy a Birodalom nem úgy tervezte, hogy a technológiájuk kompatibilis lesz a primitívekével, jelen esetben a miénkkel. Miért is gondoltak volna bármi ilyesmire? Akárcsak bárki más, nyilvánvalóan ők is elsősorban egymással akartak kommunikálni. Mondhatom ennek a jeladónak odakint, hogy „helló, itt vagyunk”, de nem tudom, hogy a rendszere pontosan milyen protokollokra válaszol, milyen kódolásban fogad el üzeneteket relevánsnak, vagy egyáltalán miféle megmentőre vár kétezer éve, és milyen választ szeretne kapni a standardizált vészjelzésre. Az is lehet, hogy egyáltalán nem fogja a válaszainkat. Lehet, hogy számára csak háttérzörej minden, amit küldünk.

– És? – kérdezte Lain egy újabb vállvonással. – Akkor odaküldjük Karst embereit egy plazmavágóval, hogy nyissák fel?

Holsten a nőre meredt.

– Elfelejtetted, hogy mennyi áldozatot követelt eleinte, amikor kijutottunk az űrbe, és megpróbáltuk megszerezni a birodalmi technológia maradványait? Az elektromágneses fegyvereikkel megsütötték a saját rendszereiket, de azok az űrállomások még így is számtalan módon ki tudták nyírni az embert.

Lain ismét csak megvonta a vállát. Fáradt volt, és már csak a tartalékaiból élt.

– Vagy te felejtetted el, mennyire nem bírom azt a barmot.

Elfelejtettem volna? Tudtam egyáltalán? A férfinak volt egy olyan szédítő érzése, hogy valaha tényleg tudta, de az információ valahogy elpárolgott a fejéből a hibernálásban töltött hosszú évek alatt. Évezredek alatt. Voltak olyan korszakok az emberi történelemben, amelyek rövidebb ideig tartottak. Holsten azon kapta magát, hogy belekapaszkodott a kommunikációs konzolba, mintha a Gilgamesh lassítása által keltett gravitáció hirtelen megszűnhetne, és ő elszállhatna valamerre. Csak ezek az emberek maradtak meg, gondolta. Felsejlett előtte a teremnyi idegen, akiket esélye sem volt megismerni, mielőtt mindenkit beparancsoltak a koporsókba. Ez itt maga az élet, a társadalom és az emberi kapcsolatok. Most és mindörökké.

Ezúttal mintha Lain találta volna kellemetlenebbnek a csendet, de gyakorlatias nőként felállt, és amikor Holsten megpróbálta visszatartani, elhúzódott tőle.

– Várj! – A kérés sokkal könyörgőbbnek hangzott, mint ahogy a férfi szerette volna. – Ha már itt vagy, szükségem lenne a segítségedre.

– Miben?

– Segíts a jellel! Mármint a vészjelzéssel. Mindig is tele volt interferenciával, de lehet, hogy egy másik jel zavar be egy közeli frekvencián. Megmutatom, miért gondolom. – A férfi elemzéseket jelenített meg a nő ülése előtti képernyőn. – Le tudod tisztázni? Ki kellene szűrni a zajt, ha ez zaj, vagy legalább… nem is tudom. Kezdek kifogyni az ötletekből, hogy mivel próbálkozhatnék még.

Lain láthatóan megkönnyebbült az értelmes kéréstől, és visszaült. A következő óra során szótlanul dolgoztak, a nő a kapott feladatán, míg Holsten egyre növekvő kétségbeeséssel küldözgette üzeneteit a műhold felé, de egyikre sem kapott választ. A végén már úgy érezte, bármilyen értelmetlen szósort elküldhetne, az sem változtatna a helyzeten. Ám ekkor:

– Mason? – Lain szólította meg. Volt valami szokatlan a hangjában.

– Hmm?

– Igazad volt. Van itt még egy jel. – Rövid szünet, azután: – De nem a műholdról jön.

Holsten kivárt, figyelte társa ujjait a konzol billentyűzetén, ahogy a nő újra meg újra ellenőrizte az eredményt.

– A bolygóról jön.

– A picsába! Komolyan mondod? – A férfi a szája elé kapta a kezét. – Bocs! Tényleg bocs! Nem épp a felfedezés méltóságához illő szóhasználat…

– Semmi gond, nekem is szó szerint ugyanez jutott eszembe.

– Az is vészjelzés? Ismétlődik?

– Nem hasonlít a te vészjelzésedhez. Ez sokkal összetettebb. Konkrétan élőbeszéd lehet. Nem ismétlődik…

Holsten egy pillanatra úgy érezte, hogy rég elfojtott reményei eluralkodnak rajta, maga a puszta levegő is megtelt a jövő kimondatlan lehetőségeivel, azután a nő elsziszegett egy káromkodást.

– Mi a baj?

– Á, ez is ismétlődik. Hosszabb és összetettebb, mint a másik jel, de ugyanaz a szekvencia hangzik el újra. – Lain ujjai ismét dolgozni kezdtek. – Ráadásul… amit… – Hirtelen abbahagyta, és megereszkedett vállal csak annyit mondott: – Szerintem visszapattan.

– Hogy értve?

– Szerintem ez a másik jel visszapattan a bolygóról. Ez leginkább csak elmélet, de… szerintem a műhold sugároz valamit a felszínre, és ennek a visszaverődését fogjuk el. Bassza meg! Bocs, azt hittem…

– Lain! Nyugi! Biztos vagy benne?

A nő megemelte a szemöldökét. Levertségében nem sikerült értelmeznie a kérdést.

– Tessék?

– A műhold kommunikál a bolygóval – magyarázta Holsten. – Nem a vészjelzés pattan vissza, hanem valami hosszabb üzenet. Egy másik üzenet, amit a bolygónak szántak, és nem a világűrnek.

– De hát ismétlődik! Ugyanúgy, mint… – A nő hirtelen elhallgatott. – Szerinted lehet odalent valaki?

– Ki tudja?

– De hát nem válaszolnak az üzenetre. Semmit sem sugároznak.

– Ki tudja? Mondjon Vitas bármit is, ezt a bolygót terraformálták. Azért alkották, hogy rajta éljenek. Lehet, hogy a műhold ma már csak egy jeladó, amely segélyhívást sugároz, de ha embereket telepítettek a bolygóra… Lehet, hogy még csak vad barbárok. Talán még nincsenek birtokában a technológiának, amellyel foghatnák a jeleket és válaszolhatnának, de ott lehetnek… egy olyan világon, amelyet direkt embereknek terveztek.

– Megyek, hívom Guyent – pattant fel Lain hirtelen. Holsten felnézett a nőre, és azt gondolta: Tényleg ez az első, ami eszedbe jutott? Végül nem szólt egy szót sem, csak lemondóan bólintott. Lain máris eltűnt, és ő egyedül maradt az újonnan felfedezett kapcsolattal a műhold és a bolygó között. Megpróbálta megfejteni az üzenetet.

Legnagyobb meglepetésére nem tartott sokáig.

– Mi van benne? – kérdezte Guyen. Az üzenet hírére nemcsak a parancsnok, de az alaplegénység java is odacsődült.

– Egy sor matematikai probléma – válaszolta Holsten. – Csak azért tartott tovább dekódolni, mert valami kifinomultabbat vártam. Valami informatívat, mint a vészhívás. De ez csak matek.

– Viszont fura matek – jegyezte meg Lain, amikor a férfi válla felett a kijelzőre nézett. – A sorozatok egyre bonyolultabbak lesznek, pedig az alapelvekből indulnak ki. – Összevont szemöldökkel nézegette a számokat és jeleket. – Mintha… Mason! Nem mondtál valamit korábban a Naprendszeren kívüli figyelőállomásokról?

– Ez egy teszt – válaszolta Holsten. – Egy intelligenciateszt.

– És tényleg a bolygóra sugározzák? – kérdezte Karst.

– Ami pedig különféle kérdéseket vet fel – mondta Holsten vállat vonva. – Mármint ez ugye elég régi technológia. A legrégebbi működő technológia, amit valaha is felfedeztünk. Amit most látunk, az éppenséggel egy meghibásodás eredménye is lehet, de mindenképpen elgondolkodtató.

– Vagy pont az ellenkezője – tette hozzá Lain szárazon. Amikor a többiek mind ránéztek, a szokásos cinizmusával folytatta: – Ugyan már, emberek! Csak én gondolkodom itt? Mióta próbálkozik Mason, hogy az az izé felfigyeljen ránk?Már megkerültük a csillagot, és egyre közelebb érünk, de még mindig a sötétben tapogatózunk. Erre most kiderül, hogy a műhold matekból vizsgáztatja a bolygót. Rakjátok már össze!

– Igen, de…

– Küldd el a megoldásokat! – javasolta a nő.

Holsten hosszan méregette, azután oldalvást a parancsnokra pillantott.

– Nem tudjuk, mit…

– Csak csinálja! – utasította Guyen.

A klasszicista előhívta egy képernyőre a korábban már összeállított megoldásokat; az elsőket még kirázta a kisujjából, de a feladatsor vége felé kénytelen volt igénybe venni a gép segítségét. Órák óta küldözgetett üzeneteket a műholdnak, a teszt megoldásait már gyakorlottan továbbította.

Az egész alaplegénység feszült csendben várakozott. Az üzenetnek hét percre és még néhány másodpercre volt szüksége, hogy elérje kijelölt úti célját. Az emberek fészkelődni kezdtek, és Karst megropogtatta az ujjait. A tudósok egyike köhintett.

Valamivel több mint tizennégy perccel a teszt megoldásainak elküldése után nem érkezett több vészjelzés.

2.4. SZEGÉNYES ROKONSÁG

Portia népe született felfedezőkből áll. Mint aktív ragadozók, akiknek az anyagcseréje sokkal nagyobb igényeket támaszt, mint az elődeiké, hamar túlvadásznák a területet, ha sokan maradnának egy helyen. A családok hagyományosan szétforgácsolódnak; a leggyengébb és legkevesebb szövetségessel bíró nőstények elvándorolnak, hogy új fészekbe rakják a tojásaikat. Ez a fajta szétszóródás rendszeres, és bár a mai pókok jóval kevesebbet petéznek, mint az őseik, sőt a kicsinyek halálozási aránya magas, mert utódgondozás terén is messze elmaradnak az emberitől, a faj kolosszális méretekben népesedik. Családonként útra kelve egyre jobban elterjednek a világukon.

Ám Portia expedíciója más jellegű. Nem a tojásainak keres megfelelő helyet, és már van otthona, ahová a tervei szerint vissza is kell térnie. Tudatában és beszédében a Nyugati Óceán melletti Nagy Fészeknek nevezi ezt az otthont, amelyet több száz társával, többnyire, de nem csak és kizárólag a rokonaival oszt meg. Nagy Fészek példátlan növekedését a levéltetvek háziasítása és tartása tette lehetővé, mert ezáltal elkerülhették a vándorlás egyik legfőbb okát, az éhínséget.

A nemzedékek során Nagy Fészek társadalmi felépítménye is egyre összetettebbé vált. Kapcsolatba léptek más fészkekkel, amelyeknek mindegyike kitalált valamilyen módot a sokaság etetésére. Kialakult egyfajta akadozó kereskedelem, néha élelemért, de többnyire tudásért. Portia népe mindig is kíváncsi volt a világ távolabbi szegleteire.

Ezért vándorol a társaival, ezért követik történetek, szóbeszédek és harmadkézből származó beszámolók nyomát. Küldték őket.

A hármas egy már elfoglalt területre lép be. A jelek tisztán felismerhetők; nem csupán rendszeresen karbantartott hidakat és fonalakat találnak a fák között, de a hálóból font mintázatok látványa és szaga egyformán arról árulkodik, hogy valaki már birtokolja a vadászterületet.

Portia pontosan ilyet keres.

Az utazók olyan magasra másznak, amennyire csak lehet, és látják, hogy tőlük északra a korábban végtelen erdőség drámai mértékben megváltozik. A lombok megritkulnak, meglepő méretű irtás váltja fel őket. Az irtáson túl is vannak fák, de más fajtából, és szabályos távolságra állnak egymástól. A látvány fájdalmasan mesterséges, ám a három vándor pont erre kíváncsi. Egyszerűen el is kerülhetnék ezt a kis családi fészket, amelyre rátaláltak, és jól megnézték maguknak. Csakhogy Portia terve, amelyet az utazás kezdetén kovácsolt, és azóta is lépésről lépésre követ, az információgyűjtésről szól. Az ősei számára ez még kínosan aprólékos felderítést jelentett, ő viszont már megkérdezheti a helyieket.

A hármas nyíltan, de óvatosan halad tovább. Van rá esély, hogy a helyiek elkergetik őket, de Portia képes a helyükbe képzelni magát, és megfontolni, ő maga mit tenne, ha betolakodókkal találkozna. Elég rugalmasan gondolkodik ahhoz, hogy tudja, ha lopva vagy agresszíven közelítenek, azzal eljátszhatják minden esélyüket.

A helyiek elég éberek ahhoz, hogy rögtön kiszúrják az újonnan érkezőket, és elég kíváncsiak hozzá, hogy messziről megmutassák magukat. Jeleznek Portiának és a társainak, hogy menjenek közelebb. Heten vannak, öt nőstény és két hím, mögöttük csinos kis fészek feszül két fa között. Szó szerint körülvették jelzőfonalakkal, hogy időben észrevegyék, ha egy vakmerő látogató túl közel merészkedik. A fészekből két tucat különböző korú pókocska figyeli az idegeneket, a közösségi bölcsőből keltek ki. Alig bújnak ki a tojásból, máris képesek elejteni az élő prédát, mi több, anélkül is megértenek bizonyos feladatokat, hogy megtanították volna őket erre. Talán három vagy négy fogja megérni közülük a felnőttkort. Portia faja számára ismeretlen az emlősök magatehetetlen csecsemő állapota, így a hozzá tartozó anya-gyermek kötelék is. Akik túlélik a gyermekkort, azok lesznek a legerősebbek és a legintelligensebbek, emellett ők fognak a lehető legjobban kommunikálni fajtársaikkal.

Tiszta időben, jó látási viszonyok között a csáprágólengető kommunikáció akár egy kilométeres távolságból is használható, bár mélyebb társalgásra nem alkalmas. A sokkal kifejezőbb rezgésnyelv nem jut messzire a talajban vagy az ágakon, ezért az egyik helyi nőstény gyorsan kifeszít egy kommunikációs hálót több fa közé. Ez elég nagy, hogy mindenki elhelyezkedhessen rajta egy-egy rögzítőpont mellett, és folyamatosan követhesse a beszélgetést. Egy másik helyi nőstény felmászik a hálóba, Portia egy intésére követi.

A Nyugati Óceán melletti Nagy Fészek üdvözletét hozzuk, kezdi Portia, és szavai azt jelentik, hogy bár csak hárman érkeztek, sok barátjuk van. Messzire utaztunk, és sok dolgot láttunk. Az információ gyakran önmagában is értékes árunak számít.

A helyiek gyanakvása nem oszlott el. A legnagyobb termetű nőstény beszél mindannyiuk nevében. Megborzong, arrébb lép: Miért jöttetek? Ez nem a ti helyetek.

Nem vadászni akarunk, válaszolja Portia. Nem letelepedni akarunk. Hamarosan visszatérünk Nagy Fészekbe. Hírt hallottunk, hogy… A rezgések tisztán és érthetően átadják a megnyilatkozást. Ösztönösen megértik egymást. Minket a ti helyetek mögötti hely érdekel.

A helyiek nyugtalanul fészkelődni kezdenek. Nem utazásra van, közli a vezetőjük.

Akkor pontosan ez az, amit fel akarunk fedezni. Elmondjátok, amit tudtok?

A helyiek továbbra is nyugtalanok. Portia rájön, hogy mentális térképe és terve valahol hibás lehet, mert nem úgy reagálnak, ahogy várta.

A vezetőjük bátornak akar látszani. Miért tennénk?

Cserébe mi is elmondunk dolgokat. Vagy cserébe Megértést adunk. A pókok számára az információ és a „Megértés” két különböző valutával egyenlő.

Vezetőjük intésére a helyiek lemásznak a hálóról, és szorosan összebújnak, miközben szemmel tartják az újonnan érkezetteket. Mocorogva-fészkelődve beszélnek, de csak apró mozdulatokkal, hogy a látogatók ne érzékelhessék. Portia is visszavonul a társaival.

Biancának nincs semmilyen gyakorlati ötlete azon kívül, hogy szívesen megküzdene a helyieket vezető nősténnyel, aki nagyobb nála. Viszont a hím meglepetést okoz.

Félnek, mondja. Bármi is van előttünk, attól tartanak, hogy felzaklatjuk, és megtámadja őket.

Portia szerint egy hím számára természetes, hogy félelemként értékeli a reakciókat. Viszont igaza lehet, és ettől csak még fontosabb, hogy kiderítsék az igazságot útjuk céljával kapcsolatban.

Végül a helyiek visszamásznak a hálóra, és az egyezkedés folytatódik. A vezető beszél mindenki nevében: Mutassátok a Megértést!

Portia jelez nősténytársának, mire Bianca kicsomagolja az egyik háziasított levéltetvet, és megmutatja azt a meglepett helyieknek. A kis állatból mézharmatot fej ki, amit Portia hálóba csomagol. Az édes anyag a kommunikációs háló közepére kerül. A helyiek óvatosan közelítik meg.

Amint megkóstolják a mézharmatot, és megértik, hogy a jövevények uralkodnak az állatok felett, máris készségesebbé válnak az egyezkedést illetően. A független élelemforrás értéke egyértelmű a számukra, főként a rejtélyes északi szomszédok miatt, akik hamarosan a vadászterületüket fenyegethetik.

Melyikre alkudnátok? A helyi vezető mozdulataiból süt a mohóság.

Két ilyen állatot adunk azoknak, akik teljesen elmondják, mi hever a földjeiteken túl, teszi meg ajánlatát Portia, de tudja, hogy a helyiek nem ezt akarják igazán. Petéink is vannak, de az állatok felnevelése és gondozása tudást igényel, különben fiatalon meghalnak, és nem lesz semmitek.

A vezető nőstény és a többiek sietős megbeszélést folytatnak, amelyből Portia csak néhány részletet kap el a háló remegésén keresztül. Túl izgatottak ahhoz, hogy óvatosak legyenek. Azt mondtad, van mit adnotok, követeli a vezető.

Ennek Megértését tudjuk elcserélni, de azért sokkal többet kérünk. Portia nem a tanításra utal, hanem valami sokkal mélyebb dologra. Faja folyamatos sikerének egyik titkára.

A nanovírus maga is alanya a változásnak, fejlődik az öröklődés során. Annak érdekében tervezték ilyenre, hogy kreatívan hajthassa végre kijelölt célját: a teremtői által meghatározott fejlettségi szintre kell emelnie a megfertőzött fajt, és amint a győzelem feltételei teljesülnek, ne segítse tovább a gazdatesteket.

A teremtők azért építették be ezt a biztosítékot, hogy ne neveljenek ki emberfeletti majom-istenségeket a pártfogoltjaikból.

Ám a vírust főemlős gazdatesteknek szánták, ezért az általa keresett végállapot is főemlőst feltételezett. A Portia labiata szervezetében sohasem fognak megjelenni feladata teljesítését jelző kondíciók. Így történhetett meg, hogy a nanovírus újra és újra mutálódott elérhetetlen célja érdekében, amely szentesített minden felhasznált eszközt.

A sikeresebb variánsok sikeresebb gazdatestekhez vezetnek, amelyek ezáltal a sikeresebbre mutálódott variánst örökítik tovább. A nanovírus mikroszkopikus szempontjából a Portia és a bolygó többi megfertőzött faja egyformán csak egy-egy vektor, amely irányt mutat a saját további fejlődéséhez.

Az ugrópókok története során az uralkodó fertőzés a faj szociális fejlődését is jelentősen meggyorsította. A vírus beleírta a tanult viselkedést az örökítőanyagba, ezáltal genetikusan örökíthetővé tette az új tapasztalatokat. Portia fajának gazdaságos, kényszerített evolúcióval fejlődő agya magasabb szintre jutott a strukturális logika terén, mint a szerencsés véletlenek által vezérelt emberi agy. A kialakult idegpályák kódolhatók, leírhatók genetikai információként, amely az utódokban már ösztönös megértésként jelenik meg; néha konkrét jártasságok formájában és izommemóriaként, de sokkal gyakrabban kontextusát vesztett, ösztönös tudásként, amelyet a következő nemzedék lassan megtanul majd használni élete során.

Ez a folyamat eleinte csak információmorzsákat közvetít a generációk között, ezért tökéletlen, sőt sokszor halálos. Ám a túlélő nemzedékek idegpályái, ezáltal a megújult gazdaszervezethez mutálódó vírus is egyre hatékonyabbá válik. Portia sokat tanul életében, de a tudása egy része veleszületett, vagy idővel nyilvánult meg, ahogy a nőstény egyre többet tapasztalt a világból. Ahogy minden újonnan született pókocska tud vadászni, mászni, ugrani és hálót szőni, úgy Portia minden vedléssel egyre jobban megértette a rezgésnyelvet, és egyre több részletet tudott felidézni elődei életéből.

Mindez már régóta így történik, Portia fajtársai a fejlődéstörténetük kezdete óta örökítik így az emlékeiket. Az utóbbi időben már azt tanulgatják, hogyan használhatják ki a nanovírus szintén fejlett lehetőségeit, miközben azok tovább segítik evolúciójukat.

Ő birtokolja a Megértést, erősíti meg Portia, és egyik tapogatójával hím követőjére mutat. De hasonlót hasonlóra cserélünk. Nektek is van Megértésetek. Hogyan éltek meg itt, és milyen óvintézkedéseket tesztek? Ezt keressük.

A következő pillanatban rádöbben, hogy túl sok lapot játszott ki egyszerre, mert a nagydarab nőstény mozdulatlanná dermed. A vadász rezdületlen tekintetével mered rá, mint aki nyers erőszakra készül, és az esélyeit latolgatja.

Hát Nagy Fészek végül eljutott a földjeinkre. Most nem vadászni jöttetek, de holnap a rokonaid vadászni akarnak majd itt. Való igaz, az elcserélt Megértés nem magának Portiának kedvez, hanem az eljövendő nemzedékeknek. Azoknak, akiknek a génkészlete még nem is létezik.

Mindenhol kutatjuk a Megértést, ellenkezik Portia, de mozdulatokkal és rezgésnyelven nagyon nehéz színlelni. Valamennyi beszűrődik az akaratlan testbeszédből, és csak fokozza a nagy nőstény gyanakvását.

A helyiek vezetője hirtelen hátrébb húzódik, két elülső lábát felemeli, kivillantja méregfogát. Ez a nyers erő nyelve, amely több millió éve változatlan. Nézd, milyen erős vagyok! Hátsó lábai megfeszülnek, máris ugrásra kész.

Portia figyelmezteti: Gondold meg! Visszakozz! Ő is megfeszíti az izmait, de nem alázkodik meg, nem hátrál meg, és nem is méri össze a méregfogát a másikkal.

Tűnjetek el, vagy harcoljatok! A helyiek vezetője dühös. Portia észreveszi, hogy ellenfele nem bírja követői feltétlen támogatását; azok főként nyugtalanságukat és aggodalmukat fejezik ki, néhányan figyelmeztetéseket küldenek a kommunikációs háló szálain keresztül.

Portia oldalra lép, és újabb rezdüléseket érez maga mögül: Bianca harcra kész, mozdulatai olyanok, mintha csatahimnuszt énekelne. A helyi vezetőt megzavarja a gondolat, hogy a látogatók szószólója nem a legjobb harcos a társaságban, és kissé visszább fogja magát. Mi több, Bianca páncélt is visel.

A vírus teszi lehetővé a Megértést, de az egy személy által birtokolható Megértésnek funkcionális korlátai vannak. Az új információ felülírja a régit, és az egyes újabb nemzedékeknek csupán kicsivel nagyobb az effajta ösztönös tudáskapacitása, mint az elődeiknek. A nagyobb fészkektől távolra szakadt családoknak meglehetnek a maguk trükkjei, amelyeket az elmúlt évek során gondosan fenntartottak és továbbfejlesztettek. Az egyének itt is képesek új dolgokat tanulni és tanítani, de az örökölt tudásuk korlátozott.

Egy olyan nagyobb közösségben, mint Nagy Fészek, sokféle Megértés maradhat fenn; a különböző vérvonalak átörökítik a saját trükkjeiket, és elcserélik azt egymással. A különféle felfedezéseket, fogásokat és trükköket kombinálni is lehet, így kísérleteznek velük. Ebből adódóan Nagy Fészek jóval több, mint a részei összessége. Bianca nem iparos, sem az öröksége, sem a tanulmányai nem teszik azzá, mégis megkapja a többiek tudásának eredményét: élénk és agresszív színekkel kifestett, íves fapajzsokat rögzített a két tapogatójára. Felágaskodik, összeméri lábait az ellenségessé vált nőstényével, azután felemelt pajzsokkal lekuporodik.

A rájuk jellemző módon harcolnak; bemutatót tartanak, fenyegetőznek, kivillantják a méregfogukat. Harci táncot járnak a kommunikációs hálón, minden lépés egy-egy sértés is egyben. A helyi nőstény nagyobb, és jól tudja, hogy megy az ilyesmi. Termete előbb-utóbb meg fogja győzni a látogatót, hogy vonuljon vissza, különben meghal.

Portia rokonsága felvértezett a szerszámhasználó ember jellemzőivel. Például jelentős károkat tudnak okozni egymásnak. Ősidők óta pókokra vadásznak mérgük ugyanúgy megbénítja a saját fajtársaikat, mint a köpködőket. Ha közelharcra kerül sor, a győztes általában behódol az ösztöneinek és a küzdelem végén jóllakik az ellenfeléből. Emiatt a kultúrájuk úgy fejlődött, hogy ma már többnyire elkerülik a közvetlen konfrontációt, mert tisztában vannak az ezzel járó kockázattal. Veszélyesek egymásra, és ez civilizáltabbá teszi őket, akárcsak a közös vírusörökségükből eredő rokonság.

Ám Bianca nem hátrál meg, bármennyire egyértelműnek látszik is, hogy az ellenfele erősebb nála. A fenyegetések egyre agresszívebbek, a nagy nőstény már kisebb ugrásokkal helyezkedik a hálón, miközben Bianca megveti a lábát, és készenlétben tartja a két pajzsot, hogy védekezhessen, ha eljön az első támadás pillanata.

Mindeközben Portia fonalat húz és valamit készít, felkészül Nagy Fészek egy másik találmányának használatára. Ez még újdonság, meg kellett tanulnia, ám valószínűleg a génjeiben adja majd tovább az utódainak.

A nagy nőstény pont akkor veti előre magát, amikor Portia elkészül. Bianca kivédi a méregfogtámadást, de az ütközés erejétől a hátára fordul. Dühös ellensége felágaskodik, hogy újra rátámadjon.

Ekkor egy kő találja el, és lelöki a hálóról. A termetes test görcsösen rángatózva leng egy biztonsági fonálon. A lövedék lyukat ütött az oldalán, és máris annyi testnedvet veszített, hogy a lábai kezdenek összezáródni a hasa alatt. Portia már újratöltötte fegyverét, a selyemből szőtt csúzli fonalai a mellső lábai között feszülnek, és két erős hátsóval húzza ki.

A helyiek megbámulják. Ketten közelebb kúsznak sérült vezetőjükhöz, de Bianca megelőzi őket, és ráveti magát ellenfelére, belemélyeszti a méregfogát.

Portia a helyieket méregeti, akik megadó testtartással mutatják, hogy mennyire elbátortalanodtak. A nőstények egyike, nem a legnagyobb, de a legbátrabb előlép, és feltesz egy kérdést a kommunikációs hálón keresztül: Mit akartok?

Portia ismét a korábbi javaslatot teszi: Cseréljünk! Közben Bianca ismét csatlakozik hozzá. Beszéljetek nekünk a szomszédaitokról!

Amikor végeznek, mindkét oldalon a másik fél alkuképességét latolgatják. Portia hím társa közelebb megy a helyiekhez, és egy adag gondosan becsomagolt örökítőanyagba szűri mindazt, amit a levéltetvek gondozásának és betanításának Megértéséről tud. Az egyik helyi hím hasonló csomagot készít a család területének mindennapjaira és az agresszív szomszédokra vonatkozó tudásból. A vírus örökítőképességének ez az aktív felhasználása nem a vírus által ösztönzött viselkedési minták következménye, hanem kulturális hagyomány; az információ a valutájuk, amelynek cseréje egyben a nanovírus génkódját is tovább terjeszti a fajon belül. A következő nemzedék nemcsak a Megértést örökli, hanem a rokonságot is, ezáltal hidat képez majd Nagy Fészek lakói és e kis család között. A laza közösség egyre kiterjedtebbé válik, már a bolygó java részét behálózza, és családonként-területenként visszakövethető.

Azok a riasztó dolgok, amelyet a helyiek mesélnek a potenciális veszélyt jelentő északi szomszédaikról, előbb-utóbb akár a Nagy Fészket is fenyegethetik.

2.5. EZEK MIND A TI VILÁGAITOK

A műholdról kódolatlan válasz érkezett, de így is alaposan megizzasztotta Holstent, aki úgy érezte, mintha órákig tartott volna érthetővé tenni a rádiójelet. Végül az üzenet megadta magát Lain, a Gilgamesh és a klasszicista egyesített erőinek, és a férfi nagyjából lefordította a rövid, archaikus szöveget.

Amikor végzett, hátradőlt az ülésén. Ekkor vette észre, hogy mindenki őt figyeli.

– Figyelmeztetés – mondta a többieknek. – Azt mondja, hogy nem a megfelelő koordinátákról küldtük át a megoldásokat, vagy legalábbis valami ilyesmit. Azt mondja, hogy tilos itt lennünk.

– Mintha bemelegítene – jegyezte meg az egyik tudós, aki éppen a távoli objektum adatait figyelte. – Hirtelen megnövekedett az energiafelhasználás. A reaktora növeli a leadott energiát.

– Akkor felébredt – jelentette be a parancsnok, Holsten szerint némileg feleslegesen.

– Szerintem még mindig csak automata jelet sugároz – találgatott Lain.

– Üzenje meg, hogy a vészhívásra reagáltunk!

Holsten máris megfogalmazta a választ a hivatalos nyelven, mintha egy egyetemi feladatot végzett volna el, azután a Gilgamesh rendszereinek segítségével Lain átkonvertálta az üzenetet a műhold által használt elektronikus jelformátumba.

Miközben a leadott jelek kilométerek millióit tették meg az űrben, mindenkinek pattanásig feszültek az idegei.

– Másodlagos Brin Őrhelynek nevezi magát – fordította le Holsten a választ. – Lényegében azt mondja, hogy módosítsuk a pályánkat, és kerüljük el a bolygót. – Mielőtt Guyen kérdezhetett volna, gyorsan hozzátette: – Már meg sem említi a vészjelzést. Szerintem azért, mert a bolygóra sugárzott teszt válaszaival ébresztettük fel, és most azzal a rendszerrel beszélgetünk, amelyik ezt felügyeli.

– Akkor mondja el neki, hogy kik vagyunk, és hogy segíteni akarunk! – adta ki az utasítást a parancsnok.

– Ami azt illeti, nem vagyok biztos benne, hogy…

– Csak csinálja!

– De miért sugároz elemi matematikát a bolygóra? – kérdezte Vitas csak úgy, senkihez sem címezve a szavait.

– Mindenféle rendszerek kapcsolnak be, azt hiszem – tette hozzá a nő egyik beosztottja, aki a szenzorképernyő előtt ült. – Hihetetlen! Ilyet még nem láttam.

– Kilövök néhány drónt a műholdra és a bolygóra – jelentette be Karst.

– Rendben – hagyta jóvá Guyen.

– Nem ismer fel – jelentette Holsten, aki sebesen fordította a műhold legutóbbi üzenetét, bár nehezen boldogult az antik nyelvtannal. – Azt mondja, nincs jogosultságunk arra, hogy itt legyünk. Valami… biológiai veszély… – A legénység tagjain még éppen csak végigfuthatott a borzongás, amikor helyesbített: – Nem! Minket nevez jogosulatlan biológiai veszélyforrásnak! Szerintem fenyeget is…

– Mekkora is ez az izé? – kérdezte a biztonsági főnök.

– A hosszabbik tengelye nincs teljesen húsz méter – jött a válasz a tudományos részlegtől.

– Akkor emeljék be!

– Karst! – csattant fel Holsten. – Ez óbirodalmi technológia!

– Meglátjuk, mit számit, amikor a drónok odaérnek.

Mivel a Gilgamesh még mindig folyamatosan lassított, a drónok gyorsan maguk mögött hagyták. Fúvókáik olyan sebességgel röpítették őket a bolygó és magányos őre felé, amelyre ember vezette jármű nem lett volna képes anélkül, hogy ne zúzza péppé a pilótát.

– Újabb figyelmeztetés érkezett. Ismét felszólított, hogy módosítsuk a pályánkat – jelentette Holsten. – Nézze, parancsnok, szerintem ugyanabban a helyzetben vagyunk, mint a vészhívás esetében. Bármit is küldünk, azt a műhold rendszere nem fogja felismerni. Lehet, hogy akinek a vészhívás szólt, az rendelkezett valami számunkra ismeretlen azonosító kóddal vagy valami ilyesmivel.

– Maga a klasszicista! – dörrent rá Guyen. – Találja ki!

– Ez nem ilyen egyszerű. Ez nem úgy működik, hogy van egy jelszó vagy mi, ami minden óbirodalmi technológiához jó.

– Vannak archivált anyagaink birodalmi adásokból, nem? Azokból biztos ki tud hámozni valamilyen kommunikációs protokollt!

Holsten könyörögve pillantott Lainre, de a nő kerülte a tekintetét. A férfi a remény minden szikrája nélkül keresgélni kezdett az Óbirodalom fennmaradt üzenetszilánkjai között, hátha talál egy azonosítót vagy üdvözlést, amit elküldhet a műholdnak.

– A drónok bejelentkeztek – szólalt meg Karst. A következő másodpercben már mindenki a bolygót bámulta. Még mindig csupán egy csillanás volt a távolban, a kis szerkezetek lencséinek maximális nagyításában is alig lehetett megkülönböztetni a csillagos háttértől, de folyamatosan növekedett. Egy perc múlva Vitas egy tűhegynyi árnyékra, a bolygó felett elhaladó holdra mutatott a képernyőn.

– Hol van a műhold? – kérdezte a parancsnok.

– Nem mintha látszana ebből a távolságból, de éppen kibukkan a bolygó mögül. A bolygó atmoszféráját és a holdat használja, hogy felénk irányítsa a jelsugárzást.

– A dróncsapatok különválnak – jelentette Karst. – Nézzük meg jobban ezt a Brin-dolgot!

– Újabb figyelmeztetés érkezett. Azt állítja, hogy semmi sem juthat át rajta. – A végén Holsten hangja elhalkult. Rájött, hogy senki sem figyel rá.

– Karst! – szólalt meg a parancsnok. – Ne feledd, hogy a műhold nem sérülhet meg! Egészben van szükségünk a technológiára.

– Nem gond. Már itt is van. Körbefutjuk párszor.

– Karst…!

– Nyugalom, parancsnok! Tudják, mit csinálnak.

Felnézve az üzenetekről Holsten látta, hogy a drónok megcéloznak egy pontot a zöld gömb mellett.

– Micsoda szín! – csodálta Vitas a bolygót halkan.

– Egészségtelen – jegyezte meg Lain.

– Nem, ez… a Föld régi színe. Zöld.

– Akkor ez az – suttogta az egyik mérnök. – Itt vagyunk. Megérkeztünk.

– Látható a műhold – jelentette be a biztonsági főnök egy csillanásra mutatva a képernyőn.

– „Itt a Másodlagos Brin Őrhely” – olvasta fel Holsten, megemelve a hangját. – „Ez a bolygó a…” Mi ez? Valami… „Felemelkedés-program alanya. Minden beavatkozás tilos.”

– Miféle program? – kérdezte Lain élesen.

– Nem tudom. Ez itt… – Holsten referenciák után kutatott az emlékezetében, főleg a hajók archívumaira összpontosított. – Volt valami a… Az Óbirodalom azért bukott meg, mert bűnös utakra tévedt. Ismerik a mítoszciklust?

Hallatszott némi igenlő mormolás.

– A bestiák felemelkedése. Ez volt az ősök egyik fő bűne.

– Hé! – kiáltott fel Karst meglepetten, amikor a műholdhoz küldött egyik drón közvetítése statikus zörejjé változott. Azután sorban a többi is.

– A francba! Amit a műholdhoz küldtünk, az tönkrement! – mondta a biztonsági főnök ingerülten.

– Lain…! – kezdte Guyen.

– Már rajta vagyok. Az utolsó másodpercekben… – a nő elhallgatott. Csendben dolgozott, végül: – Tessék! Ezek az utolsó drón jelentései. Alig egy másodpercnyi, de megmutatja, hogy a többi drón kinyírása előtt a műhold energiakibocsátása megnövekedett. Azután még egyszer, és ennek is annyi. Lelőtte őket.

– De mivel? Egyáltalán, miért szerelték fel…

– Akár komoly katonai cucc is lehet ott! – csattant fel Lain. – Semmit sem tudunk róla!

– Vagy egyszerűen csak felkészítették rá, hogy megakadályozza a mélyűri ütközéseket – találgatott Vitas. – Például bányászati lézerekkel, amelyek alkalmasak az aszteroidák elporlasztására.

– De… – Lain oda-visszajárt az utolsó adatsorok között. – Nem biztos, hogy lőtt… Karst! Mennyire nyitottak a drónrendszerek?

A biztonsági főnök szitkozódni kezdett.

– Mi is a műhold felé tartunk – jegyezte meg Holsten. Még végig sem mondta teljesen, amikor újabb drónképernyők sötétültek el. Amint a keringése során a műhold érzékelte őket, azonnal reagált.

– Mi a fene folyik itt? – hőzöngött Karst. Próbálta visszanyerni az irányítást a gépei fölött, és az utolsó kettőt is kiküldte a bolygóhoz. A következő pillanatban újabb energiacsúcspont jelent meg az adatok között, és az érkezők újabb gépet veszítettek el.

– Szép kis lövés! – igazolta Lain komoran. – Atomizálta azt a vacakot.

Karst rondán káromkodott, miközben újabb utasításokat ütött be az egyetlen megmaradt drónnak. Spirális pályán a bolygó felé küldte, próbálta a horizont ívét a szerkezet és a műhold között tartani.

– Az a fegyver veszélyes lehet a Gilgameshre? – kérdezte Guyen. Hirtelen csend telepedett a helyiségre.

– Talán igen. – Vitas természetellenesen nyugodtnak tűnt. – Azonban amennyi energiába került a használata, nyilvánvalóan korlátozott a kapacitása.

– Nem kell kétszer lőnie – jegyezte meg Lain. – Nem tudunk eltérni a pályánktól, legalábbis nem jelentős mértékben. A biztonságos mértékű lassítás határán vagyunk, túl nagy a lendületünk. Az eredeti terv szerint orbitális pályára akartunk állni.

– Közölte, hogy távozzunk, vagy megsemmisít – mondta Holsten színtelen hangon. Időközben a Gilgamesh számítógépe alkalmazkodott a feldolgozási metódushoz, és már egészen értelmes nyersfordítást kínált fel a beérkező üzenetekből, így a klasszicista szinte folyékonyan felolvashatta azokat. Meg sem várta a parancsnok utasítását, gyorsan megfogalmazta a választ: Utazók veszélyben. Ne kezdeményezzen ellenséges akciót. A civil szállítóhajó segítséget kér. Lain kritikus pillantást vetett rá, amikor a férfi elküldte az üzenetet.

– Módosít a pozícióján – jelentette be a tudományos részleg egyik tagja.

– Ezúttal ránk céloz – következtetett Guyen.

– Nem igazán pontos a meghatározás, de… – De igen, céloz. Mindenki erre gondolt.

Holsten szíve őrülten vert. Utazók veszélyben. Ne kezdeményezzen ellenséges műveletet. Civil személyszállító hajó segítséget kér. De az üzenet nem ment át.

Guyen kinyitotta a száját, hogy kiadjon valami kétségbeesett, utolsó utasítást, de Lain kitörése megelőzte:

– A picsába! Küldd már vissza neki a saját segélyhívását!

Holsten először csak meredten bámult a nőre, azután egy kiáltással adott hangot meghatározhatatlan érzésének; volt benne öröm és ingerült önvád is, hogy nem nekijutott eszébe. Másodpercek alatt végzett.

Néhány nehéz percen keresztül várták a műhold válaszát, és hogy kiderüljön, idejében reagáltak-e. Lehet, hogy elkéstek a vészhívás visszaküldésével, mert máris elindult feléjük egy támadás a mérhetetlen űrön keresztül. Amely elég gyors lesz ahhoz, hogy ne vegyék észre, csak ha már találatot kaptak.

Végül Holsten megkönnyebbülten ernyedt el az ülésén. A többiek mind közelebb akartak nyomakodni, hogy lássák a képernyőt, de egyiküknek sem volt megfelelő nyelvismerete, hogy megértse a választ. A klasszicista megkönyörült rajtuk.

– „Kérem, várjon a további kommunikációra!” – mondta nekik. – Vagy valami ilyesmi. Szerintem, legalábbis remélem, a rendszer felébreszt valami nála kifinomultabbat.

Mormolva beszélgettek mögötte, de Holsten nem figyelt oda, csak a perceket számolta a következő üzenet érkezéséig. Amikor a monitor hirtelen megtelt kódokkal, a férfi egy pillanatra fellelkesedett, de azután lemondóan sóhajtott.

– Zagyvaság. Értelmetlen az egész. Csak azt nem ér…

– Várj! – szólt közbe Lain. – Ez csak másfajta jel. A Gilgamesh máris összehasonlította a kódolást az archívum tartalmával… Megvan! Ez audio. Beszéd!

Ismét mindenki elcsendesedett. Holsten körülnézett a kopasz nőkkel és férfiakkal teli, szűkös helyiségben. Senki sem tűnt egészségesnek, az elképzelhetetlenül hosszú hibernálás utóhatásaként a többség még reszketett, és senki sem tudott megbirkózni a felfedezés és a helyzet érzelmi traumájával. Fogalmam sincs, ki tudja még egyáltalán követni a történteket.

– Lehet, hogy még automatizált… – kezdte, de elhallgatott. Nem lett volna ereje vitatkozni.

– Oké, a Gilgamesh minden tőle telhetőt megtett, hogy az archívumban található részletek alapján dekódolja az üzenetet – jelentette Lain. – Mindenki hallani akarja?

– Igen – döntötte el Guyen.

Ami ezután a hajó hangszóróiból hallatszott, azt egy szóval rondának lehetett nevezni. Akadozó, statikus zajjal teli szemét, amelyből alig lehetett kihallani a női hangot, ahogy az egymástól elszigetelt szavak ki-kitörtek az interferencia sűrű ködéből. Ráadásul a nő olyan nyelven beszélt, amit egyedül Holsten érthetett meg. A klasszicista a parancsnokot figyelte, mivel számára egyértelmű volt, hogy mit fognak kapni. Guyen tekintetében viszont harag villant, de némi tudatos erőfeszítés árán eltűnt. Ajjaj! Nem jó!

– Mason! Fordítson!

– Kérek egy kis időt. És ki tudnád kicsit tisztítani…? – ez utóbbit Lainnek szánta.

– Rajta vagyok – mormolta a nő.

Mögöttük a többiek óvatosan találgatni kezdtek. Vajon mi beszélhetett? Csak automatikus üzenet volt, vagy… Vitas a Régi Föld állítólag intelligens gépezeteiről értekezett, amelyek nem csupán kifinomult, önműködő szerkezetek voltak, mint a Gilgamesh, hanem úgy gondolkodtak és cselekedtek, akár az emberek. Vagy még az embereknél is magasabb szinten.

Holsten a konzolja fölé görnyedt, a fülén fejhallgató, hallgatta a szöveget, amelyet Lain egyre tisztábbra sikált neki. Eleinte csupán néhány szót értett, lassítania kellett a lejátszáson, és kisebb részletekre bontotta, amelyekre jobban tudott összpontosítani. A hangsúlyozásra és a beszédstílusra egyáltalán nem számított, meg kellett birkóznia vele. Még a műszaki főmérnök beavatkozása után is elég sok interferencia maradt; a statikus zörej rendszertelen hullámokban erősödött és gyengült.

– A drón bejutott a légkörbe – jelentette be Karst. Már mindenki megfeledkezett a biztonsági főnökről, aki még mindig az egyetlen megmaradt szerkezetét távirányította. Fogalma sem lehetett róla, hogy az utasításai időben odaérnek-e, és sikerül-e megakadályoznia a drón pusztulását. Amikor a többség odanézett, megkérdezte: – Ki akarja látni az új otthonunkat?

A kép szemcsésen és torzítva jött át, madártávlatból mutatott egy annyira zöld világot, hogy a tudósok egyike megkérdezte, nem lett-e átszínezve a kép.

– Pontosan azt látjuk, amit a drón – biztosította Karst.

– Gyönyörű! – sóhajtott fel valaki. A többség csak bámulta a minden képzeletüket felülmúló világot. A Föld nem így nézett ki, amikor utoljára látták. Minden valaha zöld területet évekig jégtakaró borított, és a toxikus olvadás sem segítette a növényzet újjáéledését. A telepesek egy ennél mérhetetlenül szegényebb bolygóról jöttek.

A Holsten mögött zajló beszélgetés hamarosan találgatások sorozatává vált, sőt unalomba is fulladt, mire a klasszicista megértette az üzenetet.

– Kész a fordítás – jelentette be egyszer csak.

Kiírta a képernyőkre: A Második Brin Őrlakhely fogadta a segítségkérést. A jelenlegi irányuk szerint karanténbolygóra tartanak, amellyel nem létesíthetnek semmiféle kapcsolatot. Részletezzék a vészhelyzetet, hogy az őrhely rendszere kielemezhesse, és javaslatot tehessen a megoldásra! Bármilyen beavatkozás Kern Világába azonnali megtorlást von maga után. Semmilyen módon nem létesíthetnek kapcsolatot ezzel a bolygóval.

– Azt majd meglátjuk – jegyezte meg Karst. – Úgy látszik, még nem tud az utolsó drónról. Úgy állítottam be, hogy próbáljon a bolygó másik oldalán maradni.

Mason újra meg újra lejátszotta az üzenetet, próbált rájönni, mi okozhatta az interferenciát. Hasonlított a vészjelzésre, amit egy másik adás zavart.

– Még mindig sugároz a bolygóra? – kérdezte a klasszicista.

– Igen – felelte Lain –, de azt kiszűrtem. Nem kellene, hogy benne…

– Kern világa? – szólalt meg Vitas. – Ez valami név lehet?

– A „Kernt” és a „Brint” fonetikusan írtam át – ismerte be Holsten. – Ha értelmes szavak, akkor nem szerepelnek a szótárban. Mit válaszoljak?

– Megértené, ha beszélnénk hozzá? – kérdezte Guyen.

– Kódolt üzenetet küldök, mint eddig – válaszolta a klasszicista. – Bárki… bármi is ez, nem úgy beszéli a birodalmi C-t, ahogy a tankönyv szerint kellene. Tájszólás is lehet, talán más kultúrából származik. Nem hinném, hogy tudnék úgy beszélni, hogy teljesen megértse.

– Küldje el ezt! – utasította Guyen, és egy papírlapot tolt oda Holstennek a következő szöveggel:

Itt a Gilgamesh bárkahajó. Ötszázezer hibernált embert szállítunk. Elsődleges fontosságú, hogy megszilárdítsuk a jelenlétünket a bolygón. Az emberi faj túléléséről van szó. Segítséget kérünk a rakományunk megóvásában.

– Nem lesz jó – válaszolta Mason, és arra gondolt, hogy Guyen talán nem jól értette az iménti üzenetet, mert ez biztosan nem az a válasz volt, amire pozitív reakciót kaphattak. Ennek ellenére elküldte, és amíg vártak, újra hallgatni kezdte az előző adást, miközben Lain megpróbálta leválasztani az interferenciát, hogy külön is megszűrhesse azt. Mason hirtelen hallani kezdte a szavakat a statikus zörejben. Minél inkább felfogta az értelmüket, annál merevebben markolta a pultja szélét.

A Második Brin Őrlakhely fogadta a segítségkérést. A jelenlegi irányuk szerint karanténbolygóra tartanak, amellyel nem létesíthetnek semmiféle kapcsolatot. Részletezzék a vészhelyzetet, hogy az őrhely rendszere kielemezhesse, és javaslatot tehessen a megoldásra! Bármilyen beavatkozás Kern Világába azonnali megtorlást von maga után. Semmilyen módon nem létesíthetnek kapcsolatot ezzel a bolygóval.

Hideg minden hideg olyan régóta várok már miért nem jönnek mi történt tényleg mindenki meghalt senki sem maradt otthon nagyon hideg koporsó hideg semmi sem működik semmi sem maradt Eliza Eliza Eliza miért nem válaszolsz beszélj ölj meg mondd hogy jönnek mondd hogy jönni fognak és vigyél el hozzájuk ébressz fel melegíts fel ebből a hidegből olyan hideg olyan hideg olyan hideg hideg hideg hideg

Mason nyögve rúgta hátra magát az ülésével együtt, de a hang még mindig a fülébe suttogott. Ugyanaz a hang volt, amelyik a másik üzenetet ledarálta a maga hivatalos módján, de ezt szörnyű kétségbeesés torzította el.

– Lehet, hogy van egy kis gondunk… – jegyezte meg a klasszicista.

Lain akaratlanul vágott közbe, még mielőtt a többiek kérdezhettek volna:

– Új üzenet!

– Mit csináljak a drónnal? – vetette közbe Karst.

– Tartsa készenlétben! – utasította a parancsnok. – És továbbra is maradjon távol az őrhelytől! Mason!

De Holsten már a fordításon dolgozott. Az üzenet rövidebb volt, mint az előző, és a férfi gondolatai összezavarodtak: Őrlakhely. „Lakhely.” Ezt a szót használtam, de tényleg ezt mondta? Nem lehet, hogy valaki ott lakjon! A műhold átmérője alig húsz méter. És évezredek óta itt van. Nem, ez lehetetlen…

– Azt kérdi, hogy akarunk-e beszélni Elizával – nyögte.

Elkerülhetetlennek tűnt, hogy valaki megkérdezze, ki az az Eliza. Nem mintha bárki tudta volna a választ.

– Akarunk – döntött Guyen, bár akkor Holsten már küldte is a választ.

Néhány perc múlva – a bolygóhoz közeledve minden alkalommal egyre hamarabb – valaki megszólította őket.

Holsten felismerte az iménti hangot, bár ezúttal jelentősen tisztábban szólt annak ellenére, hogy az a borzalmas háttér-tudat-zaj még mindig bele-beleszakított. A férfi könnyen lefordította; csak kis gyakorlás kellett, és majdnem olyan folyékonyan beszélte a birodalmi C-t, mint a Föld lakói még a jegesedés előtt.

Kiírta a képernyőkre, hogy mindenki elolvashassa: Jó estét, utazók! Eliza Kernek vagyok, a Második Brin Őrlakhely kompozit szakértői rendszere. Bocsássanak meg, de lehet, hogy nem sikerült mindent vennem a korábbi kommunikációból. Összefoglalnák, kérem, az eddigi üzeneteiket?

A közönség két táborra szakadt. A parancsnoki és biztonsági részleget nem igazán hatotta meg a fejlemény, míg a tudományos és műszaki részleg vitatkozni kezdett: mit érthetett a hang azon, hogy „szakértői rendszer”? Helyes a fordítás? Ténylegesen egy intelligens géppel beszélgetnek, vagy csak valamivel, ami intelligensnek mutatja magát?

Holsten a háttérüzenettel foglalta el magát, és egyre kevésbé örült annak, amit hallott. Szinte émelyegni kezdett a hangban rejlő kétségbeeséstől és rémülettől.

Jó estét, utazók! Eliza Kernek vagyok, a Második Brin Őrlakhely kompozit szakértői rendszere. Bocsássanak meg, de lehet, hogy nem sikerült mindent vennem a korábbi kommunikációból. Összefoglalnák, kérem, az eddigi üzeneteiket?

Mit keresnek a fejemben mit csinálnak mik maguk miért nem tudok felébredni mit látok csak űr csak én és senki más semmi más nincs hajó miért nincs hajó hol van nincs Eliza Kernek elloptak engem elloptak enyém elloptak gondolat

Holsten újra elküldte az utolsó üzenetüket: Itt a Gilgamesh bárkahajó. Ötszázezer hibernált embert szállítunk. Elsődleges fontosságú, hogy megszilárdítsuk a jelenlétünket a bolygón. Az emberi faj túléléséről van szó. Segítséget kérünk a rakományunk megóvásában.

Ezt a választ kapták:

Sajnálom, de nem lehetséges, hogy bármilyen módon megközelítsék Kern Világát. A Felemelkedés program szabályainak értelmében a bolygó abszolút tilalom alatt áll. Kérem, tudassák, ha bármi másban tudok segíteni!

Avrana vagyok csak Avrana majmai számítanak ha mindenki meghalt mit emelünk fel hogy megmentsük magát a felemelkedést nem lehet kapcsolat szennyezés Sering nem győzhet felemelkedünk de miért ilyen hideg nehéz gondolkodni

– Ugyanaz, csak most egy másik számítógéptől – morogta Guyen dühösen.

Lain odahajolt, hogy megnézze, mit fordított le Holsten a rejtett hangból. A férfi látta, ahogy ajkai szavakat formálnak: Mi a szar…?

– Mason! – csattant fel a parancsnok. – Nem érdekel, hogyan fogalmazza meg. Díszítse ki, ahogy akarja, de értesse meg vele, hogy emberek vagyunk, és segítségre van szükségünk! Ha van valami ősvilági módszer rá, hogy felülírjuk a programot, vagy elkerüljük, bármi is ez, akkor találja meg!

Csak semmi sürgetés, gondolta Holsten, de már kezdte megírni a választ. Bármit gondolt is Guyen, a probléma egyáltalán nem nyelvészeti volt, sokkal inkább technológiai. Csakhogy ezzel a technológiával kapcsolatban Lain is alig tudott többet, mint ő maga. Egy működő és önálló birodalmi rendszerrel beszélgettek. A Föld körüli pályán lebegő, EMP-csapott szerkezetekben nem volt semmi ilyesmi.

Eliza! Nagy bajban vagyunk, írta. Messzire utaztunk a Földtől, hogy új otthont találjunk az emberiség egy részének. Mindazoknak, akikért felelősséget vállaltunk. Ha nem találunk ilyen otthont, százezrek fognak elpusztulni. A prioritási rendszere megengedi, hogy felelősséget vállaljon egy ilyen következményért? Ugyan a Gilgamesh archívumai nem tartalmaztak ilyesmit, de Holsten emlékei közül felsejlett valami régen olvasott filantropikus szabályrendszer, amit beépítettek a régi mesterséges értelmekbe.

Sajnálom, de nem engedélyezhetem, hogy a jelen időpontban beavatkozzanak a felemelkedési kísérletbe. Megértem, hogy önöket másféle aggodalmak gyötrik, és a prioritásaimnak megfelelően minden tőlem telhető segítséget megadok a problémáik megoldása érdekében. Ha megpróbálják befolyásolni a bolygót, akkor nem hagynak más választást, cselekednem kell.

Milyen hajó látni akarom a Földről jön de Sering Földjéről vagy az enyémről vagy nincs már Föld ahonnan hajó jöhetne rég nem küldtek senkit hideg van engedj már ki te kurva te boszorkány Eliza elloptad a gondolataimat a nevemet nem zárhatsz be ébressz fel hagyj beszélni hagyj meghalni hadd legyek valami

Erről ennyit.

– Ugyanaz, mint az előbb. Nem jutottunk előrébb, hacsak…

– Hacsak? – csapott le a szóra Guyen.

– Megpróbálkoznék egy másik megközelítéssel – válaszolta Mason.

– Valószínű, hogy korábban ki leszünk lőve miatta?

– Nem hinném.

– Akkor próbálkozzon, amivel csak tud.

Holsten nagy levegőt vett, és elküldött egy egyszerű, mégis valótlannak tűnő kérdést: Van még ott bárki más is, akivel beszélhetünk?

– Fel fogod bosszantani – jegyezte meg Lain halkan.

– Van jobb ötleted?

– A gépházban nincs szükség ötletekre.

Ezt Holsten megmosolyogta. Guyen kivételével mindenki feszülten várta a választ. A parancsnok úgy meredt a klasszicistára, mintha dühös nézéssel valahogyan az antikvitás nagyobb ismeretére ösztönözhetné.

Szeretnének beszélni a nővéremmel?

Kérlek kérlek kérlek kérlek kérlek kérlek

Lain szitkozódott, míg Guyen mereven bámulta a monitort. A várakozók újabb találgatásokba bocsátkoztak, bár ezúttal csak mormolva.

– Nézze, parancsnok, van egy elméletem – kezdett bele a magyarázatba Holsten. – Még mindig valamiféle automata rendszerrel beszélgetünk, ez elég nyilvánvaló, még ha úgy programozták is be, hogy emberszerűen viselkedjen. De van ott még valami. Valami, ami… más. Nem tűnik annyira racionálisnak, úgyhogy rá kellene vennünk olyan dolgokra, amiket a főrendszer nem tenne meg. A legrosszabb esetben megpróbálhatjuk a főrendszer ellen fordítani valahogy, csak nem tudom, hogy.

– De mi lehet „az”? – kérdezte Vitas, aki felfigyelt a magyarázatra. – Miért lenne egyszerre két rendszerük?

– Biztosítéknak? – találgatott Holsten. A legrosszabb sejtelmeit egyelőre megtartotta magának.

– Próbálja meg! – válaszolta Guyen, majd hátrafordult. – Karst! Akarok valami megoldást arra az esetre, ha a helyzet rosszabbra fordulna. A jelenlegi útvonalunk és sebességünk következtében orbitális pályára fogunk állni. Az egyedüli alternatíva az, hogy abbahagyjuk a lassítást, és elrepülünk mellette, azután… Azután? – A kérdés meglehetősen költői volt. A szigorú parancsnok kénytelen-kelletlen összegezte: – Azután pályára állunk a csillagtérkép következő állomása felé, és reménykedünk, hogy ott máshogy lesz? Ezt a bolygót már láttuk. Ez lesz az otthonunk. Mondja meg neki! – Ez utóbbit a klasszicistának címezte.

Természetesen, Eliza. Szívesen beszélnénk a nővérével is. Holsten megpróbált igazodni a szakértői rendszer udvarias modorához.

Fogalma sem volt róla, milyen választ kaphatnak, és készen állt arra, hogy azonnal megszakítsa a kommunikációt, ha csak az őrült blabla jön át; azzal nem lehetett kommunikálni. Lehetetlen lett volna tárgyalni a kétségbeeséstől és rémülettől elvakult tudattal.

– Azt mondta, hogy várjunk – közvetítette a férfi a kapott választ. Ezután hosszabb ideig semmi sem történt, csak a Gilgamesh száguldott tovább kérlelhetetlenül a zöld bolygó felé. A műhold még akkor is hallgatott, amikor az ősi bárka recsegni és nyikorogni kezdett a megközelített külső tömeg egyre növekvő vonzásától. Lain és a műszakisok rögtön ellenőrizni kezdték a hajó rendszereit. Mindenki megérezte a változást; amióta ébren voltak, a hajó lassításából származó gravitációban éltek, ám ezúttal egy idegen erő ragadta meg őket, hogy közelebb húzza magához a Gilgamesht. Az új otthon megérintette szellemkezével az utazókat.

– Minden jel stabil orbitális pályára utal – jelentette Lain feszülten. Ezután lassú színjáték következett, ahogy a lassítás megszűnt, és a bárka forogni kezdett. A gravitáció átlopakodott a padlón, hogy felépítse az új otthon alapjait, és a bárka berendezései rázkódva engedelmeskedtek neki. Közel egy percig minden viszonyítási pont megszűnt, a súlyukat vesztett emberek csoportja megpróbált visszaemlékezni a kétezer évvel korábban kapott kiképzésére, és egymásba kapaszkodva keresték a megfelelő felületet, még mielőtt az új gravitációs erő lerántja őket. Az irányt vesztett zavarodottság, ügyetlenkedés és néhány enyhébb baleseti jelentés közepette majdnem teljesen megfeledkeztek róla, hogy az imént még majdnem kilőtték őket.

– Új üzenet – szólalt meg Holsten, amint a rendszer értesítette a beérkező jelről. A fülhallgatóból az eddig hallott női hang szólt, ám ezúttal más hangsúlyozással és ritmusban, az elkínzott háttérzajtól mentesen.

Ezt fordította le: Doktor Avrana Kern vagyok, a Második Brin Felemelkedés program vezető tudósa és igazgatója. A hang még az archaikus nyelvezet szűrőjén keresztül is büszkeséget és határozottságot sugárzott. Mik maguk? Honnan jöttek?

– Mintha ezt már nem számítógép mondta volna – mormolta Lain.

– Persze hogy számítógép mondta! – csattant fel Vitas. – Egyszerűen csak kifinomultabb megközelítésre váltott…

– Csendet! – Guyen egyetlen szóval véget vetett a vitának. – Mason?

A Földről jöttünk bárkahajóval, küldte el a választ Holsten. Engedélyt kérünk, hogy kolóniát építsünk Kern Világán. Úgy vélte, ha a túloldalon beszélő dologban van bármennyi emberi, akkor nem árt egy kicsit szerénynek és alázatosnak mutatkozni.

De melyik Földről? Sering Földjéről vagy az én Földemről? Orbitális pályán keringve az átvitel már alig késett. Szinte igazi beszélgetésnek tűnt.

Igazi beszélgetés egy arctalan gépelmével, emlékeztette magát Holsten. Kirakta a fordítást a monitorokra, és körülnézett, hátha segítséget kaphat valakitől, de senki sem tudta, mit ért a műhold kétféle Föld alatt. Mielőtt kitaláltak volna bármilyen választ, újabb üzenet érkezett:

Nem ismerem fel magukat. Maguk nem emberek. Nem a Földről jöttek. Nincs itt semmi keresnivalójuk. Eliza mutatja amit magukból lát és nincs magukban semmi a földiekből de miért nem látom magukat én miért nem tudom kinyitni a szemem hol van a szemem hol van a szemem hol van a szemem

Az üzenet félbeszakadt, és Holsten reszketve készült fel a kommunikáció megszakítására, mert pont ettől tartott: hogy a beszélő minden előjel nélkül átvált az őrület hangjára. A klasszicista egyelőre kivárt.

– Szerintem ez nem számítógép – mondta, de olyan halkan, hogy csak Lain hallotta. A nő a válla fölé hajolva olvasta a szöveget. Holsten érezte a bólintását.

A hajónk a Gilgamesh bárkahajó a Földről. A hajót az ön ideje után építették. Holsten aggódva küldte el a választ. Tartott tőle, hogy az utalás túl nyilvánvaló, és túl homályosan fogalmazott. Félt a lehetséges választól.

Jó estét, Eliza Kern vagyok, a vagyok kompozit szakértői rendszer rendszere utasítást kaptam hogy kérjem hogy térjenek vissza hogy a kiindulási pontjukra.

Küldd el őket nem akarom ha a Földről jöttek vissza is tudnak menni visszamenni visszamenni nem nem fogom nem bírom nem nem nem nem nem

– Teljesen elborult – mondta Karst közömbösen, és ennél többre nem is volt szükség. – Nem tudnánk közte és köztünk tartani a bolygót, vagy valami?

– Úgy nem, hogy stabilan orbitális pályán maradjunk – válaszolta valaki Guyen csapatából. – De most komolyan! Mekkora a Gil? Nem lehet csak úgy átküldeni a túloldalra, mint a drónokat.

Holsten elküldte a következő üzenetet, mert a parancsnok már nem diktált, és úgy tűnt, hogy a beszélgetés rámaradt. Lehetetlen visszatérni a Földre. Eliza, kérem, beszélhetnénk újra a nővérével? Az emberiség fennmaradásáért könyörgött egy halott nyelven. Meg kellett keresnie a középutat a mesterséges könyörtelenség és az egyre valószínűbb emberi őrültség között.

Így fordította le a másik hang szóáradatát: Miért nem mennek vissza oda, ahonnan jöttek? Maguk Sering emberei? Mi győztünk? Kidobtuk magukat? Azért jöttek, hogy befejezzék, amit elkezdtek?

– Mi történhetett itt? – kérdezte Vitas értetlenkedve. – Mi az a Sering? Valami hadihajó?

A Föld már nem lakható, küldte Holsten, holott Lain figyelmeztette:

– Ettől biztos, hogy ki fog borulni.

A nő még be sem fejezte, az üzenet elment. Holsten gyomrában csak ezután formálódott egyfajta űr az addigi görcsös érzés helyén. Igaza lehet, gondolta.

Ám doktor Avrana Kern hangjából ezúttal több józanság hallatszott ki: Nonszensz! Magyarázzák meg!

A Gilgamesh archívumában voltak ugyan történelmi feljegyzések, de ki gondolta volna, hogy egyszer még le kell őket fordítani egy olyan nyelvre, amelyet csupán a történészek ismertek? Ez persze túl sokáig tartott volna, úgyhogy Holsten lerövidítette, afféle kiselőadást tartott eltévedt időutazóknak, bár a saját korszakának feljegyzéseit megelőző idők történéseiről csupán találgatott. Ami azt illeti, elég keveset tudott mondani; Kern utolsó ismeretei és Holsten első megbízható adatai között áthatolhatatlan szakadék húzódott.

A Birodalom pártjai között polgárháború tört ki, üzente. Mindkét oldal olyan természetű fegyvereket vetett be, amelyeket ma már nem értünk, de elég hatékonyak voltak, hogy lerombolják a fejlett civilizációt a Földön, és elpusztítsák a kolóniákat. Mason emlékezett a romokra az Európán. A Naprendszeren belüli kolóniák csak a Birodalom terraformáló technológiája révén maradhattak fenn; üvegházi virágok voltak olyan bolygókon és holdakon, amelyeket átalakítottak, hogy képesek legyenek életet hordozni. Csakhogy az elhelyezkedésük folytán a bioszférájukat folyton újra kellett hangolni. A Földön az emberek visszazuhantak a barbarizmusba. Mindenhol máshol, ha az energiaellátás meghibásodott, ha az elektromágneses fegyverek tönkretették a létfontosságú gépezeteket, vagy ha az elektronikus vírusok megölték a mesterséges elméket, a kolóniák megsemmisültek. Az űr hidegét, az ellenségessé váló légkört és a maróvá váló levegőt senki sem élhette túl. Sokan az egymás ellen vívott harcokban vesztették életüket. Szinte semmi sem maradt érintetlen.

Mindezt Holsten leírta és elküldte. Miközben rövidített történelmi összefoglalót készített, közömbösen számította ki, hogy a háború utáni ipari társadalom még nagyjából száz évig maradt fenn, és talán meg is tartott valamennyit elődje kifinomultságából, mielőtt az új jégkorszak beköszöntött. A tönkretett, füstbe fojtott légkör kizárta a napfény melegét, átadta a bolygót a gleccserek hidegének, így nem sok lehetőséget hagyott az újjászületésre. Lepillantva az idő kútjába a klasszicista nem tudott határozott állításokat megfogalmazni a túlélőkről és a jégkorszak lakóiról. A tudósok találgatásai szerint a fagy csúcspontján a földi emberi populáció nem haladta meg a tízezer főt. A túlélők egymásba kapaszkodva vészelték át valahogy az időszakot az Egyenlítő körüli barlangokban, és vágyakozva bámulták a rideg láthatárt.

Mason inkább biztosabb vizekre evezett, és az első olyan feljegyzésekhez nyúlt vissza, amelyeket a régészek ástak elő. A jég visszahúzódott, és az emberiség gyorsan elszaporodott, megvívta a maga kis háborúit, újraiparosodott, miközben rendszeresen belebotlott az Óbirodalom technológiai nagyságának maradványaiba. A tekintetek ismét az ég felé fordultak, amelyeket különféle mozgó fénypontok tarkítottak.

A klasszicista azt is elmondta, miért nem tudnak visszamenni: a háború miatt, amelyet a Birodalom vívott meg több ezer évvel korábban. A tudósok sokáig azt tanították, hogy minél inkább visszahúzódott a jég, annál jobb lett a világ; mert senki sem tudta, miféle mérgeket és betegségeket őrzött az a bizonyos jég, mint borostyán a beleragadt szúnyogot. A mindent elborító fagy valójában megvédte a földi bioszféra maradékát a Birodalom utolsó kipárolgásaitól.

Nem lehet visszatérni a Földre, küldte a csendben várakozó műholdnak. Végül már képtelenek voltunk ellensúlyozni a környezet egyre mérgezőbbé válását. Megépítettük hát a bárkahajókat. Már csak a régi csillagtérképekben bízhattunk, hogy elvezetnek minket a célhoz.Mi vagyunk maga az emberi faj. Nem kaptunk értesítést más bárkahajókról, amelyek esetleg új élőhelyet találtak volna. Ennyink maradt, doktor Avrana Kern. Kérem, engedje meg, hogy letelepedjünk a bolygóján!

Mivel emberi fogalmakban gondolkodott, hosszabb szünetre számított, amíg a másik fél megemészti a hallottakat. Ehelyett a tudományos részleg egyik tagja hirtelen felkiáltott:

– Új adatok jönnek! Energianövekmény. Valamit bekapcsolt! – Fegyver? – kérdezte Guyen pont abban a pillanatban, amikor minden képernyő elsötétült. A következő másodpercben újra bekapcsolt mind, ám csak értelmetlen karaktersorok futottak rajtuk; töredezett kód, szövegrészletek és statikus zörej kaotikus keveréke íródott ki rájuk.

– Bejutott a Gilgamesh vezérlőrendszerébe! – kiáltott fel Lain. – Megtámadja a biztonsági rendszert… nem, simán átment rajta. A picsába is! Teljesen védtelenek vagyunk. Teljesen átvette az irányítást. Ezt csinálta a drónokkal is. Azokkal, amiket nem robbantott szét. Kibaszott velünk!

– Tegyen meg mindent, amit lehet! – parancsolta Guyen. – Mi a faszra gondol, mit tehetnék még? Kizárt minket a saját rendszerünkből. Picsába a kulturális meghatározottságoddal, Mason! Mindenhol ott van a rendszerben, mint valami kibaszott betegség!

– Mi van az orbitális pályánkkal? – kérdezte valaki.

– Nincs visszajelzésem. Egyik műszert sem látom. – Vitas hangjában alig rejlett némi feszültség. – Viszont a mozgásunkban nem lehet érezni semmiféle különbséget, és az energiaellátás vagy a vezérlés összeomlása egyáltalán nem kellene hogy hatással legyen a bolygóhoz viszonyított pozíciónkra.

Mint azok az üres burkolatok a Föld körül, gondolta Holsten kétségbeesetten. Azok a kiégett, halott hajók a vákuum hatására mumifikálódott legénységükkel.

Hirtelen megint villódzni kezdtek a fények, azután minden képernyő egy arcot mutatott.

Csontos, hosszúkás, és nem egyértelműen női arc volt. Azután kitisztultak a részletek; a hátrafogott, fekete haj, az árnyékok a bőrön, a ráncok a szem és a száj sarkában. Mai szemmel nem tűnt túl szépnek, de senki sem tudta, hogy az ősi esztétika szempontjából milyen lehetett. Egy olyan korból, társadalomból és etnikumból származott, amelyet az idő már eltörölt. Az arc és a Gilgamesh legénysége közötti hasonlóság csupán a véletlen művének tűnt.

A hangszórókból kétségkívül az üzenetküldő hangja szólt, ám ezúttal a legénység nyelvén beszélt, még ha az ajkak nem is szinkronizálódtak a szavakhoz:

– Doktor Avrana Kern vagyok. Ez itt az én világom. Nem tűröm, hogy beavatkozzanak a kísérletembe. Láttam, milyenek. Nem az én Földemről jöttek. Nem az én emberiségemhez tartoznak. Maguk majmok. Semmi többek, csak majmok, de még csak nem is az én majmaim. Az én majmaim felemelkednek a nagy kísérletben. Ők tiszták. Nem romolhatnak meg maguk, pusztán emberi lények által. Maguk nem többek alacsonyabb rendű majmoknál. Semmit sem jelentenek számomra.

– Hall minket? – kérdezte Guyen halkan.

– Ha a saját rendszereik hallják, akkor én is hallom – csattant fel Kern.

– Ha jól értem, halálra ítéli a saját fajának utolsó túlélőit? – Ami Guyent illeti, kifejezetten visszafogottan és türelmesen fogalmazta meg a kérdést. – Mert innen nézve úgy tűnik, ezt mondta az imént.

– Semmi közöm magukhoz – válaszolta Kern. – A bolygóért viszont én felelek.

– Kérem! – szólalt meg Lain, figyelmen kívül hagyva, hogy a parancsnok leintette. – Nem tudom, hogy ki maga. Ember vagy gép, vagy micsoda, de szükségünk van a segítségére.

Az arc megdermedt, néhány szívverésnyi ideig a monitorok csak állóképet mutattak.

– Lain! Ha most… – kezdte Guyen, de Kern képe hirtelen ismét megmozdult, széttöredezett, statikus zajjal keveredett a képernyőkön, néhányszor felvillant, majd eltűnt.

Ám a hangja ismét megszólalt, ezúttal szomorúan és a saját nyelvén, amelyet csak Holsten értett: Ember vagyok. Embernek kell lennem. Én vagyok a rendszer? Én vagyok a feltöltés? Maradt még belőlem bármi? Miért nem érzem a testem? Miért nem bírom kinyitni a szemem?

– Az a másik dolog – mormolta Lain, bár Kern talán még a suttogást is meghallotta volna. – Az Eliza-dolog valami más segítséget említett. Nem kérdezhetjük meg, hogy…

– Segítek – mondta Kern ismét az ő nyelvükön. Hangja nyugodtabbnak hallatszott. – Segítek elmenni. Maguké lehet az egész univerzum, csak a bolygómat hagyják békén! Bárhová mehetnek.

– De nem… – kezdte Guyen. Ezúttal Lain szólt közbe:

– Megint bent vagyok. Ellenőrzöm a rendszereket. – Kellett legalább egy feszültséggel telített perc, mire a hajó számítógépe közölte, hogy minden működik. – Új adatokat kaptunk. Az az izé ránk tolt egy rakás információt… A Gilgamesh csillagtérképeket talált benne. Meg van még itt valami Mason halandzsájával írva.

Holsten átfutotta az adattömeget.

– Á, hát nem vagyok benne biztos, de mintha a csillagtérképekhez kapcsolódna. Ez itt… azt hiszem… – Kiszáradt a szája. – Más terraformáló projektek? Azt hiszem… Azt hiszem, megkaptuk a kulcsot a következő ajtóhoz. Koordinátákat és pozíciókat küldött át. – Azt nem mondta el, amit valójában gondolt; hogy Kern kiszolgáltatta a szomszédait. Merthogy Kern közben hallgatózott. Információval fizet le, hogy menjünk tovább. – Ezek itt… ezek hozzáférési kódok.

– Milyen messzire vannak? – kérdezte Guyen.

– Két fényéven belül – vágta rá Vitas fürgén. – Tényleg csak egy ugrás.

Újabb hosszú, feszült hallgatás következett, amíg mindenki a parancsnoki döntésre várt. Avrana Kern arca ismét megjelent a monitorok egy részén. Várakozva meredt rájuk, eltorzult, szétcsúszott, újraformálódott.

2.6. METROPOLISZ

Miután Portia és társai bebizonyították felsőbbrendűségüket, a tárgyalás a helyiekkel kielégítően folytatódik, és a helyi vezetők adnak a három utazó mellé egy hímet, hogy vezetőként szolgálja őket az északi vidéken. A vezető valamivel kisebb Portia hím társánál, de egészen más jellemű, szemtelenül vakmerőnek bizonyul. Nevet is visel; hívjuk Fabiannek. Portia is tudja, hogy a hímek nevet szoktak adni maguknak, de ritkán volt szüksége rá, hogy bármelyiküket a nevén szólítsa, annak ellenére, hogy Nagy Fészekben a másik nem viszonylag sok képviselőjével találkozott. Arra következtet, hogy a helyiekéhez hasonló, kisebb családi egységekben a hímeknek önállóbbaknak kell lenniük, tehát valószínűleg függetlenebbek és jobb túlélők is egyben. Ennek ellenére ingerli a helyi hím pimaszsága. Bianca valahogy kevésbé találja dühítőnek a jelenlétét, és később Portia rajtakapja Fabiant, hogy táncol a nagyobb nősténynek, óvatoskodva még az örökítőanyagát is felajánlja. Bianca nem mutatkozik befogadónak, de nem is kergeti el a másik nyolclábút.

Maga Portia számos tojást rakott indulás előtt, mivel a nőstények többsége nem hagyta el Nagy Fészket anélkül, hogy ne gondoskodott volna a vérvonala fennmaradásáról. Úgy érzi, ez a viselkedés eltéríti őket a küldetésüktől. Másrészről viszont Bianca harcolt érte, és talán a jutalmának tekinti, hogy eljátszhat az idegen hímmel. Portia csak reméli, hogy társa kordában tartja a vágyait. Diplomáciai szempontból előnyös lenne, ha Fabian nem halna bele egy szenvedélyes ölelésbe.

Nem kell messzire utazniuk észak felé, hogy megnézzék, mi növekszik a Nagy Fészek által ismert terület határán. Hamarosan kidőlt fákhoz érkeznek, megfeketedett törzsükön rágás és meglepően tiszta vágások keveréke látszik. Sokat kínos alapossággal darabokra vágtak, gyakran az egész gyökérrendszert is kiásták, hogy semmi ne tudjon újra kinőni. Az erdő átfogó támadás alatt áll; Fabian elkopogja, hogy még emlékszik arra az időre, amikor több fa állt a szélén. A talaj megtisztítása folyamatosan zajlik, az erdő évről évre fogy, és Fabian örökölt Megértése alapján most gyorsabban, mint az anyja idejében.

A rendezetlen erdőszélen túl az új fák, az idegen fák sorokban állnak. Alacsonyak, a lombjuk gömbszerű, leveleik húsosak, és zömök törzsüket mindenféle kitüremkedések borítják. A ligetek közti távolság a tűztörő; láthatóan a lángok terjedésének megakadályozását szolgálja – a pókok már jól tudják, mennyire szükséges ez. A bolygó légköre jóval oxigéndúsabb, mint a mi Földünké, és a villámcsapástól fellobbanó tűz veszélye állandóan jelen van.

Amit itt látnak, az nem a természet műve. Ez egy kiterjedt ültetvény, amelynek gondozói is jól látszanak. Bármerre néz, Portia csak egyre többet lát belőlük, és ha túltekint a facsoportokon, ki tudja venni a meredek oldalú dombot, amely a kolóniát jelöli. A telep java része a föld alatt rejlik, és füstfátyol lebeg fölötte, mint valami komor esőfelhő.

Portia fajtája tudatában van, hogy nem az egyetlen ura a világának. Bár a pókoknak fogalma sincs róla, hogy az utóbbi kétezer évben egy nanovírus formálta az életet a bolygón, bizonyos fajokról el kell ismerniük, hogy többek holmi állatoknál.

Ott vannak például a Köpködők, még ha a lista alján helyezkednek is el. Alig nőttek túl az ösztönök vezérelte brutalitáson, de gyenge szemükben értelem – és fenyegetés – csillog.

Nagy Fészek a nyugati óceánra néz, amely egyfajta sáskaráknak ad otthont. Portia népe óvatos, szinte rituális jellegű kapcsolatot épített ki a másik soklábú fajjal. A sáskarákősök is veszélyes, találékony ragadozók voltak páratlan látással és halálos fegyverekkel felszerelkezve, emellett telepekben éltek, ahol gyakran összekaptak a lakóhely felett. Fajuk szintén termékeny talajnak bizonyult a vírus számára, és hasonlóképpen fejlődtek, mint az ugrópókok. Talán a vízi környezet miatt, talán mert természetüknél fogva ők nem kutató, hanem mindig is inkább várakozó, lesben álló vadászok voltak, Portia népének standardjai szerint a sáskarákok társadalma primitívebbnek és egyszerűbbnek számít. A két fajnak nincs oka versengeni egymással, sőt a partvidéki zónában ajándékokat adtak egymásnak, a szárazföld gyümölcseit a tenger gyümölcseire cserélték.

A hangyák jelenléte sokkal aggasztóbb.

Portia érti a hangyák természetét. Nagy Fészek közelében is élnek kolóniáik, és a pókok egyszerre állnak velük személyes és genetikailag kódolt kapcsolatban. Ám Nagy Fészek kollektív tapasztalata alapján a hangyák meglehetősen bonyodalmas szomszédok. Határozottan kell bánni velük, mert ha magukra maradnak, rögtön terjeszkedni kezdenek, és ez egyértelműen ártalmas minden olyan faj számára, amely nincs a hangyák hasznára. Márpedig Portia népe természetszerűleg ebbe a kategóriába tartozik. Ki lehetne irtani őket, hiszen az örökölt Megértés tartalmaz emlékeket ilyen konfliktusokról, de még egy kisebb ellenséges kolónia is sok kárt, veszteséget okozhat. A hangyák saját döntéseinek óvatos manipulációja bizonyos korlátok között sokkal hatékonyabb megoldás.

Portia tudja, hogy a hangyák nem hasonlítanak a népére, de a Köpködőkre és a nyugati zátonyok sáskarákjaira sem. Tudja, hogy az egyes hangyákkal nincs mit kezdeni, nem képesek önálló kommunikációra, még megfenyegetni sem lehet őket. Ami azt illeti, Portia ismeretei darabosak, a szükségre alapozódnak, de így is megközelítik a valóságot. A hangya nem gondolkodik. Többféle választ adhat számos különféle ingerre, amelyeknek egy része más hangyák kémiai reakciója a környezetük eseményeire. A kolóniában nincs értelem, van viszont többszintű interakció és egymásra támaszkodó ösztönösség, amely olyan hatást kelt, mintha valamiféle tényleges entitás állna a kolónia tevékenysége mögött.

A hangyák esetében a nanovírus sikerrel járt, ugyanakkor mégsem járt sikerrel. A hangyák reaktív döntéshálózata mereven tudományosnak tekinthető, folytonosan fenntartott és minden számítást mellőző kísérletezési stratégián alapul, de nem olyan értelem vezérli, amelyet ember vagy pók felismerhetne. A hangyakolóniák fejlődnek és alkalmazkodnak, új kasztokat termelnek ki magukból, feltérképezik és felhasználják a környezetük nyersanyagait, új technológiákat alakítanak ki, tovább finomítják és kombinálják azokat, ám mindezt nem egy gondolkodó tudat vezérli. Nincs mögöttük kaptártudat, a hangyakolónia egy rugalmas, biológiai differenciálgép, amely csak és kizárólag a saját fennmaradása érdekében tökéletesíti önmagát folyamatosan. Nem érti, hogyan működik, amit tesz, de próbálkozás és tévedés erdejében a sikeres ösvényekre építve folyamatosan bővíti a viselkedési mintáit.

Persze Portia igen keveset fog fel mindebből tudatosan, arról viszont van egyfajta elképzelése, hogy a hangyák hogyan dolgoznak. Tudja, hogy az egyes hangyák nem találnak ki dolgokat, de telepként – egyfajta különös módon – igen, mintha tudáson alapuló döntéseket hoznának. Az erő alkalmazása és a jutalom leszűkíti a kolónia lehetőségeit, amelyek közül a pókok számára az lenne a legelőnyösebb, ha a kolónia maga döntene a határai elfogadásáról és fenntartásáról. Sőt, akár még produktív társakká is válhatnak. A kolóniák a játékelmélet tökéletes képviselői: együttműködnek, ha rájuk nézve ez kevésbé ártalmas más stratégiáknál. Például a fajok közti háborúnál.

A Portia által ismert kolóniák, amelyek Nagy Fészek környékén létesültek, alig tizedakkorák, mint ez itt. Fabian elmondja, hogy valaha több kolónia háborúzott a területen egymással, és az egyik dominánssá vált. Ahelyett, hogy kiirtással fenyegette volna kisebb társait, ez az alfakolónia beolvasztotta őket a saját túlélési stratégiájába. A kisebbek úgy maradhattak fenn, hogy a nagyobb kiterjesztéseivé váltak, élelmet szolgáltattak, és technológiákat fejlesztettek tovább. Létrehozták a bolygó első szuperállamát.

Portia és társai rövid, izgatott társalgásba bocsátkoznak. A szuperkolónia elég messze van Nagy Fészektől ahhoz, hogy egyelőre ne fenyegesse, de a pókok képesek előretekintve elgondolni, hogy egyszer még veszélybe kerülhet a jövőjük a hangyák jelenléte miatt. Szükségük lesz egy stratégiára, de ennek az átgondolásához és megtervezéséhez információk kellenek, amelyeket Portiának kell hazavinnie a többieknek.

Folytatniuk kell útjukat. Be kell hatolniuk a hangyák földjére.

Fabian meglepően hasznosnak bizonyul. Korábban ennél messzebbre is utazott egyedül; ami azt illeti, a családjában ez afféle szokássá vált. Veszélyes szokás, de kifejlesztették a veszély csökkentésének módszereit, és ha a vadászat nem kecsegtetett sok sikerrel, még mindig ott voltak a hangyák mint lehetséges zsákmány.

Újabb hangyamenetoszlop érkezik, ezúttal tűzifáért jönnek. A pókok visszahúzódnak a fák közé, és a rovarokat figyelik, ahogy azok sav és erős csáprágóik segítségével kezelhető darabokra bontják a kidöntött fatörzseket. Portia hamar kiszúr valami újdonságot; egy olyan kasztot, amilyet még sohasem láttak. A kisebb ágakat egészen átlagos kinézetű hangyák törik le és viszik el, de a törzsekkel olyan hangyák foglalkoznak, amelyek hosszú, ívelt csáprágójának belső széle fogazott. Ezekkel körülfogják a fatörzseket, azután úgy mozgatják őket, hogy körkörös részeket vágjanak le. Ám ezek a csáprágók nem velük együtt keltek ki a tojásból. A napfényben úgy csillognak, amilyet Portia még sohasem látott; rideg, ismeretlen fényű eszközök a csáprágókra húzva, amelyek így hihetetlenül gyors munkát végezve feldarabolják a fákat.

Fabian vezetésével a pókok rajtaütnek a favágók egy csoportján. Hamar csapdába ejtik, megölik és lefejezik mindet, azután a tetemeket megfosztják a szagmirigyüktől. A hangyák kisebbek Portiánál, testhosszuk csupán tizenöt és harminc centiméter között van, és párbajban a pókok sokkal gyorsabbak, erősebbek, hatékonyabbak náluk. Az általános riadót kell elkerülniük, mert akkor a kolónia egy nagyobb része vonulna ellenük.

A hangyák elsősorban feromonokkal kommunikálnak – Portia éles kémiai érzékszerve szerint sűrűn megtöltötték vele a levegőt a kolónia körül. A pókok a hangyák szagával rejtik el a sajátjukat, és magukkal viszik a levágott fejeket is a hasukra rögzítve, hogy végső esetben egyfajta morbid bábozással, halott társaik antennájának kommunikációt imitáló mozgatásával altassák el a hangyák éberségét.

Gyorsan haladnak. A kolónia felfedezi majd az áldozataik hiányát, de az első reakció a helyszín felmérése lesz, és nem a keresés. A pókok a magasban közlekednek, a hangyák ültetvényének felsőbb régiójában, és a ligetek közti hosszabb szakaszokon először csak az egyikük siet át egy fonállal, amelyből azután ideiglenes hidat szőnek. Szaguk elrejtése lehetővé teszi, hogy észrevétlenül ellopakodjanak a kisebb lények feje felett.

Fabian megmutatja, hogy a hangyák által gondozott fák törzsén látható kitüremkedéseket átszúrva édes, tápláló folyadékhoz jut; ez nem különbözik sokban a mézharmattól, amelynek ízét a hangyák is kedvelik. Ez az ültetvényes művelés hasznos titoknak tűnik, ezért Portia hozzáteszi a megfigyelések listájához, amelyet összefoglal majd a jelentésében, amikor hazatér.

Egyelőre továbbmennek a kolónia fő bolya felé, közben ahol lehet, elkerülik a hangyákat, és ahol nem, ott gyorsan megölik őket. Minden kis riadó összeadódik, míg végül az egész kolónia éberebbé válik, és elkezd jelentősebb erőket fordítani a betolakodók felkutatására, akiknek jelenlétére kérlelhetetlen belső logikája révén jön rá.

Portia célja, hogy megvizsgálja a központi bolyt, amely még több titokkal kecsegtet. Nappal bizonyos részei felett hullámzik a levegő, és füstfelhők szállnak fel zömök kéményekből. Éjjel fény izzik a bejáratok egy része mögött.

Otthonuk sötétjében a hangyák megtanultak tüzet gyújtani; egyes kasztok olyan váladékot termelnek, amely reakcióba lép az oxigéndús levegővel, és ez a vegyi reakció nagy mennyiségű hő leadásával jár. A bolyban rejlő járatok segítségével élénkítik és terelik a légáramlatokat, így fűtik, hűtik és szellőztetik a fészkeket. Emellett a hangyák irtásra és fegyverként is használják a tüzet.

Portia világán a terraformálás előtt is létezett talaj felsőbb rétegei fémekben gazdagok, és a hangyák mélyre ásnak. Ebben a kolóniában évszázadok óta égetnek, szenet termelnek, s az egykor véletlennek induló fémolvasztás mára bevett gyakorlattá vált, és szerszámok készítéséhez vezetett. A vak órásmester igencsak sokat dolgozott ezzel a fajjal.

Magába a bolyba már Portia sem mer bemerészkedni, legszívesebben máris visszafordulna az összegyűjtött információkkal. Ám kíváncsisága előrehajtja. A boly tetején, a füstfelhő alatt torony emelkedik, amely a napfényben fényesen csillogva vonzza magára a tekintetet. A nőstény pók kíváncsi természet, a megismerés ösztöne hajtja. A különös képződmény a boly legmagasabb pontja, és Portia tudni akarja, hogy mi lehet az.

Talál egy megfigyelőpontot a betolakodók csapatának a bolyhoz legközelebb álló liget tetején, és a hangyamunkások vonulását nézi, az ösvényeiket, a rendszerüket. A teste hasi részén kidomborodó agyban megkezdődik ugyanaz a tevékenység, amellyel már pöttöm őse is kivívta az evolúció elismerését; belső térképet alkot, amelyet aztán lebont, hogy megtalálja a célhoz vezető legjobb utat.

Egyedül megyek, kopogja le Biancának. Ha nem jövök vissza, hazamentek, és jelentést teszel.

Bianca megérti.

Portia fonálon ereszkedik le a megfigyelőtoronyként szolgáló fáról, és követni kezdi az utat, amelyet hosszas tervezéssel jelölt ki magának. A hangyák ösvényeit simára döngölte a folytonos taposás – ezek a leghatékonyabb útvonalak. Portia nagy elővigyázatossággal halad az utak között. Szakaszosan megy előre, meg-megáll, imbolyog, mintha tétovázna, azután továbbsiklik valamilyen irányba, folyton figyeli a szelet, annak ritmusában halad, mintha nem lenne több szélfutta, túlméretezett szemétnél. A környezete elnyeli a mozdulatai által keltett rezgéseket, álcázott szagával Portia láthatatlan szellemként mehet el a majdnem vak hangyák mellett.

A boly elérésével a haladás összetettebb, veszélyesebb feladattá válik. A gondosan összekovácsolt terv megengedi, hogy bármikor változtasson rajta, de néhányszor még így is túl közel kerül ahhoz, hogy felfedezzék a jelenlétét. Egyszer még a levágott fejet is be kell vetnie, hogy elterelje magáról a figyelmet, amikor összetalálkozik egy a társaitól messzebbre vándorolt tisztogatóval, és az felfigyel rá.

Az út órákon át tart, közben a nap is lemegy. Ennek következtében a hangyák buzgólkodása csillapodik odakint, és Portia könnyebben haladhat, csak ezután éri el a célját.

A hangyák zömök kis tornyot építettek a boly tetejére, ahogy az messzebbről is látszott, ám a csúcsára szokatlan tárgy, egy a holdfényben sápatagon csillámló kristály került. Portiának fogalma sincs, mire való a kő, ezért várakozni kezd, hátha maguk a hangyák mutatják meg.

Amikor a hold ereszkedni kezd a távoli láthatár felé, valóban megmutatják. Hirtelen rovarok áradnak ki egy nyíláson a csúcsnál, jelentős számban, úgyhogy Portiának gyorsan arrébb kell állnia, találnia kell egy helyet, amit nem foglalnak el; lejjebb kell ereszkednie a lankás lejtőn. A hangyák elborítják a talajt, testek hálózatát alkotják, lábaikkal és antennájukkal egyformán egymásba kapaszkodnak. Portia lenyűgözve figyeli a jelenetet.

Mintha várnának valamire – legalábbis Portia így magyarázza a látványt. Ez a viselkedés egyáltalán nem hangyaszerű. Aggodalomra ad okot.

Azután újabb rovar bújik elő egy kis lyukból a torony tövénél, és felmászik az építményre. Egyik antennájával a kristály felé nyúl, míg a másikat lefelé irányítja, hogy kapcsolatot létesítsen az alatta összegyűlt tömeggel. Portia nagy, kerek szempárja szinte szívja magába a holdfényben elébe táruló látványt.

A pók az utolsóként érkezett rovart nézi, ezt a kis, jellegtelen hangyát. Az antennáján valamilyen eszközt visel, mint a favágók a csáprágójukon, de ez afféle sapka a nyúlvány végén. Az eszköz ugyanabból az anyagból is. készült, mint a favágóké – fémből, de Portia ezt nem tudja –, ám ez kicsúcsosodik, a vége szinte láthatatlan, szőrszálnyi drót, amellyel a hangya megérinti a kristályt.

És Portia figyelő tekintete előtt a hangyák táncra kelnek.

Még soha nem látott ilyet. Az egész hangyaszőnyeg megborzong, újra meg újra. A mozgás láthatóan a fémérzékelő és a kristály érintkezéséből indul ki, azután végigfut az egybegyűlt tömegen. A hangyaszőnyeg hullámzik, már minden egyes tagja folyamatosan mozgásban van, mind átadják a körülöttük lévőknek a kapott ritmust, amely elbűvöli az egész gyülekezetet.

Portia csendes megrökönyödéssel figyeli őket.

Nem ért a matematikához. Nem igazán tudja megragadni a számtani sorozat vagy éppen a konvertálás fogalmát, amely a hangyákon végigfutó hullámokban képeződik le. Maguk a hangyák még kevésbé képesek felfogni bármi ilyesmit, de Portia legalább odáig eljut, hogy felismer egyfajta mintázatot, ami arra utal, hogy kell lennie valamilyen tartalmi jelentésnek mindabban, amit lát.

Minden tőle telhetőt megtesz, hogy magyarázatot találjon, segítségül hívja szerzett és örökölt tapasztalatait, de világa egész történelmében nem fordult még elő semmi hasonló. A hangyák ugyanígy vannak ezzel. Azáltal, hogy folyton a lehetőségeket kutatták, rátaláltak a kapcsolatra ezzel a felfoghatatlan és kérlelhetetlen, idegen erővel, amelynek információit a kolónia próbálja feldolgozni, célt keres benne. Mivel kisebb létszámban nem találtak számukra értelmes választ, a biológiai feldolgozórendszer egyre nagyobb része foglalkozik a feladattal, egyre több hangya vonaglik és borzong a távoli rádiójel ritmusára.

Mintázatokat és mindent átfogó tervszerűséget kutatva a jelenetben Portia mohó tekintete felfedez egy újabb elemet, és máris eltűnődik annak fontosságán.

Akárcsak az emberek, Portia népe is hamar meglátja a mintázatokat, akár ott is, ahol nincsenek. Gyorsan összeilleszti a részleteket; az időzítés nem lehet véletlen. Amikor a hangyák gyülekezete minden előjel nélkül felbomlik, és beárad a bolyba, pontosan abban a percben a magányos utazó, az égen oly sokszor megfigyelt fényes vándor lebukik a láthatár mögé.

Portia új tervet készít, sebtében és felkészülés nélkül. A történtek csak fokozzák a kíváncsiságát, mert egész fajtáját az újdonság megismerése vezeti a fejlődés útján, akárcsak a hangyákat, még ha egészen más megközelítést alkalmaznak is.

Amint a hangyák többsége eltűnik, Portia megközelíti a tornyot, elővigyázatosan, nehogy riadóztassa a kolóniát. Tapogatóit magasba emelve felméri a szél irányát és erejét, hozzáigazítja a saját mozgását.

Óvatosan halad előre, lépésről lépésre, míg végül a kristály ott hever előtte. Nem látszik nagynak, az ő méreteihez képest nem.

Szőni kezd egy összetett selyemcsomagot, amelyet a hátsó lábaival tart meg. Nagyon is tudatában van annak, hogy egy hatalmas kolónia kellős közepén áll. Ezen a ponton bármilyen hiba végzetes lehet.

Majdnem túl sokáig időzik ott. A rovarok felfedezik a jelenlétét, pontosabban a mozgása által keltett rezgéseket. A torony tövében lévő lyukból hirtelen előbújik az a kisebb hangya, amely korábban a gyűlést vezette, ezúttal fémsapka nélküli csápja megérinti Portia egyik lábát.

Azonnal riadójelet ad le, kémiai kiáltást lövell szagmirigyéből, mert betolakodó idegent talál azon a helyen, ahová csak ő léphet. Ahogy a szag terjed, az alagutak őrzői megérzik és továbbadják a többi kaszt tagjainak, akik a kijáratok közelében időznek. A riadójelzés nemcsak terjed, de erősödik is.

Portia ráveti magát a kis hangyára, és egyetlen harapással megöli. Rögtön letépi a fejét is, ahogyan a többiekkel tette, bár tudja, hogy ezúttal képtelenség csellel kikerülni szorult helyzetéből. Ehelyett befejezi, amit elkezdett, és felmászik a toronyra – legalább az is ad egy kis pluszmagasságot, még ha nem is sokat. Leveszi a kristályt az építmény tetejéről.

Hálóval a hasára rögzíti mindkét trófeát, közben a hangyák kezdik elárasztani a boly külsejét. Sokuk olyan szerszámokat és eszközöket visel, amelyekre Portia már nem is kíváncsi annyira.

Ugrik. Ha segítség nélkül leugrik a toronyról, akkor a hangyák közé érkezik, ami azt jelenti, hogy lefogják, megmarják, és élve megcsonkítják. Ezért felfelé ugrik, és az ív csúcspontján hátsó lábaival kirúg, hátrarúgja a köztük tartott, gondosan összehajtogatott selymet. A kitáruló anyagba belekap a szél, amelyet Portia olyan alaposan megmért az imént.

Ugyan nem Bianca és a többiek felé tart, de efelett most nincs uralma. Jelen pillanatban csak el akar tűnni onnan, elsiklik a dühös rovarok feje felett, amelyek fémmel borított csáprágóikat a magasba emelve próbálnak rájönni, hová tűnt a betolakodó.

Utódjai sokáig fogják mesélni a történetet, amelyben Portia belopakodott a hangyák templomába, és ellopta az istenük szemét.

2.7. KIVÁNDORLÁS

Guyen rászánta az időt a megfontolt döntésre, miközben a Gilgamesh kényelmesen járta íves útját az élet magányos szigete körül az elképzelhetetlenül mély űrben. Pályája folyamatos egyensúlyozást igényelt a lehúzó gravitáció és a kitérést okozó lendület között.

Bárki vagy bármi volt is doktor Avrana Kern, az arca ott villódzott a monitorokon. Időnként egészen embertelennek tűnt kifejezéstelen türelmével, máskor névtelen, uralhatatlan érzelmek torzították el. A zöld bolygó őrült istennőjévé vált.

Tudván, hogy Kern hallgatja, és nem lehet kizárni, Guyen nem tudta kikérni a legénység véleményét, de Holsten érezte rajta, hogy amúgy sem hallgatott volna senkire. Ő viselte a parancsnoki rangot, övé volt az ezzel járó felelősség is.

Természetesen csak egy válasz létezett, bármennyit agonizált Guyen a kérdésen. Még ha az Őrlakhelynek nem is volt olyan fegyvere, amellyel megsemmisíthette volna a Gilgamesht, mint ahogy azt először feltételezték, a bárkahajó rendszerei Kern kezébe kerültek. A légzsilipek, a reaktor és minden berendezés, amely fenntartotta az élet e buborékát a semmi karmai között… Kern bármelyiket bármikor kikapcsolhatta.

– Megyünk – egyezett bele végül a parancsnok, és körülpillantva Holsten rájött, hogy a szó nem csak őt töltötte el megkönnyebbüléssel. – Köszönjük a segítségét, Kern doktor!Felkutatjuk a többi rendszert, és megpróbálunk ott letelepedni. Ezt a bolygót meghagyjuk magának.

Kern arcvonásai megmozdultak a monitorokon, ámbár egészen véletlenszerűen mozogtak, és nem kapcsolódtak teljesen a szavaihoz:

– Hát persze. Vigyék máshová azt a hordónyi majmot, amelyeket idehoztak!

– Mi a fene ez a majmokkal? – mormolta Lain a mellette ülő férfi fülébe, és Holstennek ugyanez járt a fejében.

– A majmok egyfajta állatok. Vannak róluk feljegyzéseink. A Birodalom tudományos kísérletekben használta őket. Valamennyire hasonlítottak az emberekre. Van itt néhány kép…

– A Gilgamesh megtervezte az útvonalat – jelentette be Vitas.

Guyen megnézte.

– Terveztesse újra. El akarok haladni a gázóriás mellett – mutatta a csillagtérképen.

– Nem nyerünk vele jelentős lendületet, ha…

– Csak csinálja! – mordult rá a parancsnok. Ismét a térképre mutatott: – Itt orbitális pályára állunk.

Vitas elgondolkodva fintorgott.

– Nem igazán értem, miért lenne jó, ha…

– Csinálja! – ismételte meg Guyen, és úgy meredt Kern egyik monitor-arcára, mintha a következő pillanatban párbajra akarná kihívni a nőt.

Amikor a Gilgamesh fúziós reaktora beindította a hajtóműveket, az utasok érezték az erőhatások megváltozását. A bárkahajó roppant tömege felkészült, hogy kilépjen az orbitális pálya kényelméből, és ismét nekivágjon az űrnek.

Kern arca hirtelen eltűnt a képernyőkről, és Lain gyorsan ellenőrizte a hajó rendszereit. Nem találta nyomát az iménti behatolásnak.

– Ami persze semmit sem jelent – sietett leszögezni. – Akár kémrutinokat is hagyhatott hátra, nyitva hagyhatott kiskapukat a biztonsági rendszerben, vagy ki tudja, mi mindent csinálhatott még. – Nem tette hozzá, hogy Kern akár késleltetve is felrobbanthatja őket, amikor már javában az űrben száguldanak valamerre. Holsten ugyanezt a gondolatsort látta mindenkinek az arcán, de a reménykedésen kívül nem volt más lehetőségük.

A reményre bízzuk az emberi faj jövőjét, gondolta a klasszicista. De hát nem erről szólt az egész bárkahajóprojekt is?

– Mesélj nekünk a majmokról! – javasolta Lain.

Holsten vállat vont.

– Ez csak találgatás, de Kern valami „Felemelkedés programról” beszélt. Szólnak történetek az állatok felemelkedéséről.

– És hogy megy ez egy majomnál? – kérdezte Lain, miközben az archív képeket nézegette. – Vicces kis állatkák ezek, nem gondoljátok?

– De mit akarnak a bolygóra sugárzott matematikával? – kérdezte Vitas csodálkozva. – Csak nem azt várják, hogy a majmok megoldják a feladatokat?

Senki sem tudott válaszolni.

– Beállította a pályát? – kérdezte Guyen.

Vitas késedelem nélkül válaszolt:

– Természetesen.

– Remek. Szóval miénk az egész univerzum, kivéve azt az egy bolygót, amelyiken érdemes lenne letelepedni – foglalta össze a parancsnok. – Úgy döntöttem, hogy nem teszünk fel mindent a következő projektre, ahová küldtek minket. Ott ugyanolyan ellenségesek lehetnek, mint itt, talán még rosszabbul is alakulhatnak a dolgok. Az is lehet, hogy nincsen ott semmi. Szeretném, ha megvetnénk itt a lábunkat. Ha az emberiség megvethetné itt a lábát. Biztos, ami biztos.

– Hol? – kérdezte Holsten a kelleténél valamivel élesebben. – Maga mondta, hogy talán ez az egyetlen alkalmas bolygó.

– Itt. – Guyen előhívta a rendszer egy másik bolygójának képét, egy felhősávokkal szabdalt, kövér gázóriásét, amely hasonlított a Föld rendszerének külső bolygóira. A parancsnok ráközelített egy sápadt, kékes színű holdra. – A Birodalom számos holdat kolonizált a Föld rendszerében. Vannak automatizált bázisépítő berendezéseink, amelyek kivájhatnak nekünk egy kisebb telepet azon a holdon energiával, hővel, hidroponikus rendszerrel meg mindennel, ami a túléléshez kell.

– Ugye nem gondolja, hogy ez lesz az emberi faj jövője? – kérdezte Vitas kelletlen visszafogottsággal.

– Nem maga a jövő, inkább egyfajta jövő – magyarázta Guyen. – Először elmegyünk, és megnézzük, hogy ez a Kern valami használhatót adott-e el nekünk. Mindenesetre nem megy sehová, bármi legyen is ott. Viszont nem szeretnék mindent feltenni erre az egy lapra. A biztonság kedvéért hátrahagyunk egy működő kolóniát. A műszakisok készítsenek fel egy bázisépítő berendezést! Mire odaérünk, legyen indításra kész!

– Máris – válaszolta Lain, és számításokba kezdett az adatok alapján, amelyeket a Gilgamesh érzékelői gyűjtöttek a holdról. – Fagyott oxigén, fagyott víz, még melegebb áramlatok is vannak ott a gázóriás vonzása miatt, de… mindent összevetve azért elég messze van az otthonostól. Az automatizált rendszernek… maradjunk annyiban, hogy sok idejébe fog kerülni, mire végez. Évtizedekig is eltarthat, mire elkészül annyira, hogy bárkit is otthagyhassunk.

– Tudom. Állítsanak össze egy névsort és egy időrendi táblázatot a tudományos és a műszaki részleg tagjaiból. Nekik kell majd rendszeresen felkelni, hogy ellenőrizzék a bázisépítést. Engem csak akkor ébresszenek fel, amikor már közel a vége. – Az általános elégedetlen mormolásra Guyen szúrós tekintettel nézett körül. – Mi van? Igen, én is visszafekszem. Miért, mit gondoltak? Csak annyi változott, hogy eggyel többször kell felkelnünk, mielőtt elhagyjuk a rendszert. Fajként maximalizálnunk kell a túlélésünk esélyeit. Hátrahagyunk egy bázist. – Az egyik képernyőre nézett, amelyen még látszott Kern Világának egyre kisebb zöld korongja. Hallatszott a hangján és látszott a tekintetén, hogy vissza akar térni.

Eközben Vitas is lefuttatta a maga szimulációit.

– Parancsnok! – szólította meg a férfit. – Értékelem a céljait, de az automatizált bázisrendszert csak korlátozott mértékben tesztelték, és a célkörnyezet szélsőséges…

– Az Óbirodalom is létesített kolóniákat – jelentette ki Guyen.

Amelyek elpusztultak, gondolta Holsten. Kivétel nélkül mind.

Való igaz, hogy a háborúban vesztek oda, de a bukásuk elsődleges oka az volt, hogy nem tudták megoldani a stabil önellátást, és amikor a civilizáció felépítménye leomlott, a kolóniák sem tudták megmenteni magukat. Ha van választásom, biztosan nem fogom ott leélni az életem.

– Minden működik – jelentette Lain. – Van egy ledobásra kész bázismodulom. Ha elég időt adunk neki, ki tudja, mi mindent főzhet ki odalent. Minimum egy palotát, hideg-meleg metáncsappal minden szobában.

– Csak fogja be, és végezze a dolgát! – parancsolta Guyen. – A többiek készüljenek fel rá, hogy vissza kell térniük a tartályaikba!

– Előbb megkérdezném, hogy ki akar látni egy majmot – vetette fel Karst.

Mindenki rábámult, mire a biztonsági főnök elvigyorodott.

– Még mindig fogom az utolsó drón jeleit. Körülnézhetnénk.

– Maga szerint biztonságos lenne? – kérdezte Holsten, de Karst máris kirakta a kapott képeket a monitorokra.

A drón töretlen lombtakaró felett haladt, elképzelhetetlenül gazdag növényzet felett, amelyet megtagadtak az utazóktól.

Azután Karst lentebb küldte a drónt, és a nézőpont süllyedni kezdett, a szerkezet forogva hatolt át a lombozat egy nyílásán, elcikázott az ágak között. Lenyűgöző világ tárult az emberek elé; erdőkatedrális, amelynek árnyas, zöld égboltozatát fatörzs oszlopok tartották. A drón könnyedén siklott a nagy, barlangszerű térben valahol félúton a talaj és a lombok között.

A Gilgamesh alaplegénysége keserű vágyat érzett. Eltiltották őket az embereknek készült édenkerttől.

– Az ott mi? – kérdezte Lain.

– A drón nem érzékel semmit. Képhiba is lehet – felelte Karst, azután a nézőpont hirtelen megváltozott, mintha a szerkezetet megakasztották volna a lendületében, és ezért forogni kezdett a levegőben.

Karst szitkozódva nyomkodta a gombokat, új utasításokat küldött a drónnak, amelyet mintha valami láthatatlan csapda tartott volna fogva. Azaz csak majdnem láthatatlan. Az eszelősen táncoló és forgó képen Holsten pillanatnyi csillanásokat látott a levegőben.

Nagyon gyorsan történt. Először csak a tér látszott, amelyben a drón már képtelen volt továbbhaladni, azután hatalmas, kézszerű árny fedte be a képet. Egy pillanatra szőrös lábak villantak fel, azután két kampós méregfog jelent meg a látótérben, majd elképesztő gyorsasággal és vadsággal lecsapott. A második támadásnál statikus zajjá verte szét a közvetítést.

Egy ideig senki sem szólalt meg. Néhányan, köztük Holsten is, csak bámulták a halott monitorokat. Vitas mereven állt, a szája sarkában rángatózni kezdett egy izom. Lain mozdult meg először, visszajátszotta az utolsó képsorokat, hogy elemezze őket.

– A drón méretei és kamerabeállításai alapján az a valami legalább egy méter hosszú lehetett – jelentette be reszkető hangon.

– Hát nem egy kibaszott majom volt, annyi szent – nyögött fel Karst.

Mindeközben a zöld világ és a körülötte keringő műhold elveszett az űr sötétjében a Gilgamesh mögött, az általa keltett vegyes érzelmek ott maradtak a bárkahajó alaplegénységével.

3.

HÁBORÚ

3.1. DURVA ÉBREDÉS

Azzal a gondolattal riadt fel a hibernálótartályban, hogy: Volt már ilyen? A kérdés ott keringett a fejében, mielőtt eszébe jutott a saját neve.

Holsten Mason. Ismerősnek tűnik.

Az emlékek szilánkokban tértek vissza, mintha az agya egy listán pipálgatná ki a tételeket.

…Lain…

…zöld bolygó…

…Birodalmi C…

…Elizával szeretnék beszélni…

…Doktor Avrana Kern…

…Holdkolónia…

Holdkolónia!

Az értelem azzal a teljes bizonyossággal együtt tért vissza belé, hogy le fogják küldeni a kolóniára, a fagyott és elhagyatott holdra, amely Vrie Guyen szerint az emberiség első lábnyoma lesz az új otthonuk felé vezető úton. Guyen sohasem kedvelte őt. Guyen már nem veszi hasznát. Azért ébresztették fel, hogy leküldjék a kolóniára.

Ne…

De miért ébresztették fel leszállítás előtt? Miben segíthetne ő egy új kolónia megalapításában? Vagy már levitték, amíg érzéketlenül feküdt a tartályban? Bizonyára a bázisépület tojáshéj szerű burkában ébresztették fel, hogy a hátralévő életét izomkultúra-tenyésztéssel töltse.

Nem bírta legyűrni a meggyőződést, hogy ezt tették vele, és kapálózni, rugdosni próbált a hibernálótartály szűkös terében, kiabált, a vállával és a térdével verte a fedelet, mert a kezét nem tudta felemelni.

– Nem akarok odamenni! – kiabálta, pedig tudta, hogy már ott van. – Nem kényszeríthetnek! – Pedig már megtették.

A fedél hirtelen kinyílt – az automatika azonnal felemelte, amint a zár kioldott –, és ő majdnem kizuhant a tartályból. Karok kapták el, míg néhány másodpercig csak ide-oda lesett; nem sikerült rájönnie, hogy hol van valójában.

Nem, nem, nem, minden rendben. Ez az alaplegénység terme. Még a Gilgameshen vagyok. Nem a holdon. Nem vittek le…

A karok, amelyek elkapták, nem túl finoman állították talpra. Amikor a térde összecsuklott alatta, valaki megragadta és megrázta, nekilökte hátát a tartálynak. A fedél lecsapódott, és becsípte az alvóruhája szélét.

Valaki rákiáltott. Többen is kiabáltak vele, hogy fogja be a száját végre. Csak ekkor jött rá, hogy még mindig üvöltözik; ugyanazt sikoltozta újra meg újra, hogy nem akar menni, és hogy nem kényszeríthetik.

Mintha csak ez utóbbit akarta volna meghazudtolni, valaki felpofozta, és hallotta a saját hangját nyüszítéssé halkulni, mielőtt sikerült visszanyernie az uralmát felette.

Holsten lassan rájött, hogy rajta kívül még négyen vannak a helyiségben, és egyiküket sem ismeri. Három férfi és egy nő; teljesen idegenek. A hajó legénységének ruháját viselték, de nem tartoztak az alaplegénységhez. Vagy ha mégis, akkor Guyen nem ébresztette fel őket, amikor a zöld bolygónál jártak.

A klasszicista értetlenül pislogott rájuk. Magas, vékony, hosszú csontú férfi fogta a vállát. Annyi idős lehetett, mint Holsten, és a szeme körüli kis sebhelyek nem túl régi műtéti beavatkozásról árulkodtak. Nem túl régi: tehát alig kétezer éve történhetett a dolog, mielőtt az illető hibernációba került.

Holsten végignézett a többieken. A fiatalnak látszó nőt erőteljes alkattal áldotta meg a természet. Mellette alacsony, vékony férfi állt, akinek az arca egyik oldala megráncosodott, talán a hibernálás mellékhatásaként. Az ajtó mellett zömök, széles állkapcsú férfi őrködött, legalábbis újra meg újra kinézett, és fegyvert tartott a kezében.

Fegyvert tartott.

Holsten a pisztolyra meredt, és nem tudta értelmezni, amit lát. Egyszerűen nem talált rá semmilyen magyarázatot, mit kereshet bármilyen fegyver ebben a jelenetben. A Gilgamesh rakományjegyzékében szerepeltek ugyan fegyverek, mivel a földi technológia minden beszerezhető megnyilvánulását magukkal hozták a bárkahajóra, és nyilvánvalóan ezeket az eszközöket sem hagyták otthon. Csakhogy az ilyesmit nem éppen arra találták ki, hogy egy mindenféle érzékeny berendezésekkel teli űrhajón használják, miközben a vákuum odakint csak arra vár, hogy mindenkit megöljön.

Hacsak nem arra kellett, hogy kényszerítsék vele, és mégis le kell mennie a holdkolóniára. Persze ehhez nem igazán kellett fegyver. Karst vagy csak néhány biztonsági ember bőven elég lett volna, és velük nem is kockáztatnák meg, hogy létfontosságú berendezésekben tegyenek kárt a fedélzeten. Márpedig minden berendezés fontosabbnak számított, mint Holsten Mason.

Próbált összerakni egy értelmes kérdést, de csak valami mormogás jött ki a száján.

– Hallottátok? – kérdezte a magas, vékony férfi a többiektől. – Nem akar menni. Erről mi a véleményetek?

– Mozgás, Scoles! – sziszegett rá a magasra az ajtónál álló fickó. Holsten tekintete újra meg újra a fegyverre vándorolt.

Másodpercekkel később Scoles és a nő között találta magát, átrángatták-tolták az ajtón, és a folyosóra célzó fegyveres vezetésével elindultak valamerre. Holsten még tudott vetni egy utolsó pillantást a maguk mögött hagyott helyiségre, mielőtt a fonnyadt arcú becsukta az ajtót, és úgy látta, hogy az alaplegénység tartályainak állapotjelzője mind üreset mutatott. Őt ébresztették fel utoljára.

– Valaki elmondhatná, mi történik – mondta, és bár ezúttal értelmesebbnek hangzott, a szavai még mindig motyogásként törtek elő.

– Szükségünk van magára… – kezdte a nő, de Scoles közbevágott:

– Kuss!

A nő elhallgatott. Holsten rájött, hogy már saját magától is tovább tudna botladozni, de az ismeretlenek még mindig gyorsabban rángatták magukkal, mint amire önerőből képes lett volna. A következő pillanatban erős zaj hallatszott arról, amerről jöttek, mintha valaki leejtett volna valami nehezet. Többször is. Mason csak akkor ismerte fel a lövések hangját, amikor a saját fegyveresük megfordult, és viszonozta a tüzet. A pisztoly apró zajokat adott ki magából, mint valami játékszer, és legalább olyan röhejesnek tűnt, mint egy nagy termetű, de vékony hangon ugató kutya. Válaszképpen mennydörgésszerű robaj érkezett, amely megremegtette a levegőt és Holsten dobhártyáját, mintha az istenek haragja szabadult volna rá a bárkahajóra. Diszruptorok! A klasszicista hirtelen felismerte a durranópatronos tömegoszlató fegyver hangját.

Elméletileg nem számított halálosnak, és nyilvánvalóan az űrhajót sem veszélyeztették vele.

– Ki lő ránk? – nyögte ki, ezúttal érthetőbben.

– A barátai – felelte Scoles röviden, ami az adott körülmények között a világon az egyik legkevésbé megnyugtató válasz volt, mivel részben arra utalt, hogy a jelenlegi társasága nem tekinti barátnak, és az állítólagos igazi barátai minimum nem döntötték még el, zavarja-e őket, ha megsérül.

– A hajó… Van valami baj a hajóval? – kérdezte. Nem is érezte igazán, de a hangja elárulta, mennyire fél. Az érzéseit még elzárta előle a hibernáció lassan olvadó fala.

– Kussolj, vagy kinyírlak! – dörrent rá Scoles, és a hangja alapján úgy tűnt, még élvezné is. Holsten elhallgatott.

A ráncos arcú férfi, aki kissé lemaradva követte őket, hirtelen elterült a padlón. Holsten azt hitte, csak elesett, már mozdult is automatikusan, hogy felsegítse, de a többiek elrángatták onnan. Beesett arcú nem próbált meg felállni, ami azt illeti, meg se mozdult. Védelmezőjük fél térdre ereszkedett mellette, gyors tapogatózás után elvette a tetemtől az övébe tűzött pisztolyt, azután mindkét kezében egy-egy fegyverrel a Holsten számára láthatatlannak tűnő támadók felé fordult.

Lelőtték. Nem tömegoszlatóval. Valaki a túloldalon – Holsten egyik barátja – nyilvánvalóan nem volt elég türelmes, megfontolt vagy kegyes.

Majd egy nő és egy férfi bukkant fel, hogy segítsenek a fegyveresnek, drámai mértékben megnövelték a leadott lövések mennyiségét és az ezzel együtt járó zajt. Csak Scoles lassuló léptei jelezték, hogy Mason elrablói kezdik biztonságban érezni magukat, bár ez nem jelentette automatikusan azt, hogy ő maga nagyobb biztonságban volt, mint korábban.

Legszívesebben ellenkezett, kérdezett, könyörgött vagy fenyegetőzött volna, de inkább lenyelte az egészet.

Elrángatták fél tucat fegyveres mellett, akik mind a legénység egyenruháját viselték, és mind ismeretlennek tűntek számára. Végül belökték egy ajtón, és Holsten elnyúlt a kis rendszerszobában, amely nem volt több egy keskeny folyosónál két sor konzol között és a hátsó falat uraló, nagy monitor előtt.

Itt is egy fegyveres várakozott, aki úgy meglepődött, hogy majdnem lelőtte a klasszicistát. Egy másik foglyot őrzött; Isa Lain, a műszaki főmérnök ült hátrakötött kézzel az egyik konzolnak támaszkodva.

Holstent a nő mellé ültették le, és neki is hátrakötötték a kezét. Scoles láthatóan elveszítette az érdeklődését iránta, kiment, és csatlakozott egy kisebb csoport lehalkított, ám egészen hevesnek tűnő vitájához. Holsten csak káromkodásokat kapott el az egészből, és közben felfigyelt rá, hogy már nem hall lövéseket.

A nő és a másik férfi, aki idehozta, bent maradt, így szinte teljesen betöltötték a teret. A levegő fülledt volt, izzadság szaga és enyhe vizeletbűz telítette meg.

Holsten egy pillanatra eltűnődött rajta, hogy talán mindent csak álmodott, ami azóta történt vele, hogy elhagyták a Földet. Talán a hibernálótartály valamiféle meghibásodása miatt azt hallucinálta, hogy ő, a klasszicista hirtelen a legénység egyik legértékesebb tagjává vált.

Lainre pillantott. A nő nyomorultul nézett ki. Az arcára korábban nem látott ráncok rajzoltak új vonásokat, és a haja is megnőtt, már nem csak sörte volt. Lassan… utolér, gondolta Holsten. Én voltam a legidősebb ember az univerzumban. Most már alig járok előrébb.

Felnézett az őreikre, akik jobban figyeltek Scoles és a többiek vitájára, mint rájuk.

– Mi történt? – kérdezte a férfi a rabtársától suttogva. – Kik ezek?

– Telepesek – felelte Lain üres tekintettel.

Holsten elgondolkodott a válaszon. Ez az egy szó egy olyan világra nyitott kaput, amelyben valaki – talán Guyen – hihetetlenül elcseszett valamit.

– Mit akarnak?

– Nem letelepedni.

– Nos, ami azt illeti, erre magamtól is rájöttem volna, de… fegyvereik vannak.

Lain megvető pillantás helyett, amiért Holsten egyértelmű dolgokra vesztegeti a drága időt, amikor minden szó az utolsó is lehet, vállat vont.

– Már azelőtt bejutottak a fegyverraktárba, hogy kitört a balhé. Ennyit Karst úgynevezett biztonsági részlegéről.

– El akarják foglalni a hajót?

– Ha muszáj.

Holsten gyanította, hogy Karst és a biztonságiak valószínűleg megpróbálták helyreállítani a renoméjukat, és minden tőlük telhetőt megtettek, hogy ezt megakadályozzák, és ez vezetett tűzharchoz a hajó sérülékeny folyosóin. Sejtelme sem volt róla, hogy melyik oldalon mennyien lehetnek. A holdkolóniára akár több száz embert is letelepíthettek volna, vagy akár többet is, ha egy részüket hibernációban tartják. Na de biztosan nem szaladgál félezer zendülő a Gilgamesh fedélzetén! És hány embere lehet Karstnak? Vajon felébresztette a másodlegénység tagjait is, hogy fegyvert nyomjon a kezükbe?

– Mi történt? – kérdezte úgy általában a világegyetemtől, nem címezve senkinek.

– Örülök, hogy megkérdezte – felelte Scoles, aki ekkor tért vissza hozzájuk. Majdnem szó szerint félrekönyökölte az egyik fegyverest, hogy beférjen a helyiségbe. – Mit is mondott, amikor kirángattuk az ágyból? Azt kiabálta, hogy nem akar menni. Tudja mit? Üdvözlöm a klubban! Itt senki sem azért jelentkezett erre az útra, hogy valami légkör nélküli holdon fagyoskodjon.

Holsten felbámult a férfira. Észrevette, hogy ökölbe szorult a keze, és a szeme sarkában rángatódzik egy izom; talán valamilyen drog mellékhatásaként, amelynek a segítségével már ki tudja mióta talpon lehet. Maga Scoles nem viselt fegyvert, de érzékelhetően veszélyes, lobbanékony ember volt, akit máris túlságosan felhúztak.

– Nézze, uram… – kezdte Holsten olyan nyugodtan, amennyire csak össze bírta szedni magát. – Talán tudja, hogy Holsten Mason vagyok, a hajó klasszicistája. Nem vagyok biztos benne, hogy tényleg engem akartak felébreszteni, vagy csak valakit, akit… túszul ejthetnek vagy… nem is tudom igazán, mi folyik itt. Van bármi, amiben… vagy bármi módja, hogy…

– Hogy sértetlenül megússza? – vágott közbe Scoles.

– Nos… igen.

– Nem tőlem függ – válaszolta a fickó, és már úgy tűnt, hogy elfordul, de amikor ismét Holstenre nézett, szemébe újdonsült csillogás költözött. – Oké – szólalt meg újra. – Legutóbb, amikor ébren volt, még máshogy mentek itt a dolgok. De higgye el, öregem, tud maga ezt-azt. Fontos dolgokat. És bár értékelem, hogy nem maga miatt, de itt életek forognak kockán. Életek százai. Tetszik vagy sem, már maga is benne van.

Nem tetszik, döntötte el Holsten egy pillanat alatt. Persze mit mondhatott volna?

– Hívd a kommunikációs szobát! – mondta Scoles a nőnek, mire az odatúrta magát a többiek között az egyik konzolhoz, és a szűk helyen szinte Holsten vállára kellett ülnie, hogy kezelhesse a berendezést.

Egy másodperc elteltével Guyen komor arca jelent meg a képernyőn, szigorúan meredt a gyülekezetre. Holsten szerint ő is idősebbnek tűnt, mint amikor utoljára látta, és fiatalságával együtt a maradék emberség is kiveszhetett belőle.

– Gondolom, nem azért hívnak, mert le akarják tenni a fegyvert! – csattant fel a parancsnok.

– Jól gondolja – válaszolta Scoles szokatlanul kiegyensúlyozott modorban. – Ami azt illeti, van itt egy barátja. Talán szeretne beszélgetni vele egy kicsit a régi időkről. – Hogy aláhúzza a mondanivalóját, pisztolyt formált az egyik kezéből, és a kinyújtott mutatóujjával megbökte Holsten fejét.

– És akkor mi van? – Guyen képén semmilyen érzelem nem látszott; ugyanolyan szenvtelenül bámult, mint előtte. Ha fel is ismerte Holstent, nem mutatta jelét.

– Tudom, hogy szükségük van rá. Azt is tudom, hogy el akarnak húzni innen, miután leraktak minket arra a jéggolyóra – mondta Scoles. – És azt is tudom, hogy amikor megtalálják azt a régi technológiát, amit keresnek, biztosan szükségük lesz a nagyra becsült klasszicistájukra. Ja, és felesleges a rakományjegyzéket olvasgatni. – Ez utóbbit annak az embernek a keserűségével mondta, aki nemrég még maga is csak egy tétel volt abban a jegyzékben. A mellette álló nő vállára tette a kezét.

– Nesselt már idehoztuk, és ő a második legjobb. Nem akkora szakértő, mint az öreg, de a többieknél minden bizonnyal tehetségesebb és képzettebb. Úgyhogy javaslom, beszélgessünk el egy kicsit! Ha nem hajlandó tárgyalni velünk, nem kezeskedhetem a klasszicista és a főmérnök testi épségéért.

Guyen közönyösen nézett a férfira, azután ugyanolyan szenvtelenül pillantott végig a többieken, mint amikor felhívták.

– Lain műszaki csapata képes helyettesíteni őt a távollétében – mondta nagyjából úgy, mintha csupán egy pár napos nátháról beszélne. – Ami a másik személyt illeti, már megvannak a kódok, amelyek aktiválhatják a birodalmi létesítményeket. A tudományos részleg megoldja. Nem tárgyalok azokkal, akik nem ismerik el a hatáskörömet.

A parancsnok arca eltűnt, de utána Scoles még hosszan meredt a képernyőre. A keze ökölbe szorult.

3.2. TŰZ ÉS KARD

Nemzedékek nőttek fel a zöld világon reményben, félelemben, új felfedezések és tévedések sorozata közepette. Lassan a várva várt jövő is régmúlttá vált.

A Nyugati Óceán mellé települt Nagy Fészekből egy másik Portia indult útnak, ezúttal fajtája egy harcosa.

Már rég maga mögött hagyta otthonát, mire megérkezett a pókok egy másik metropoliszába, amelyre Hét Fa néven gondol. Portia megfigyelőként van jelen, és azért, hogy segítséget nyújtson. A körülötte nyüzsgő közösségben mindenki siet, ugrik, fonalakon ereszkedik a dolgára, ám ő csak figyel, szemei egyszerre fogadnak be minden oldalt, és gondolatban zaklatott hangyabolyhoz hasonlítja a látványt. Képes arra a keserű tűnődésre, amelynek során úgy véli, hogy a körülmények lehúzták népét az ellenség szintjére.

Aggodalmat érez, egyre növekvő nyugtalanságot, amitől topogni kezd, és megremegnek a tapogatói. A népe inkább támadáshoz szokott, nem védekezéshez, ám e konfliktus során nem tudták megtartani a helyzeti előnyt. Rögtönöznie kell majd. Nincs tervük arra, ami ezután következik.

Akár bele is halhat, és szeme képes belelátni a kihalás, a nemlét rémületének mélységébe, amely talán minden élőben ott rejlik.

A hírvivők jelzéseket hoznak a fák lombjai között rejtőzködő őröktől, akik a Hét Fát behálózó hídrendszer legmagasabb pontjain helyezkednek el. Rendszeresen küldenek jeleket. A jel időmérés, visszaszámlálás; hogy mennyi idejük van még, mielőtt az ellenség odaér. A fatörzsek és szőtt otthonok között kifeszített üzenőfonalak folyamatosan pengenek, mintha a közösség dühödt beszélgetéssel próbálná megakadályozni elkerülhetetlen pusztulását.

Sem Portia halála, sem Hét Fa pusztulása nem elkerülhetetlen. A közösségnek megvannak a maga védelmezői; ebben az időben, ebben a korban minden póktelepülésen kijelölt harcosok gyakorlatoznak egész életükben csak azért, hogy felkészüljenek az esetleges összecsapásokra, ráadásul Portia sem egyedül érkezett Nagy Fészekből, hanem tucatnyi társával együtt sietett rokonai segítségére. Fából és selyemből készült vértezetet viselnek, és a parittyáik is készenlétben állnak. Ők e világ kis lovagjai, akik százszoros túlerővel néznek szembe.

Portia tudja, hogy meg kéne nyugodnia, de ingerültsége túláradó, nem bírja elfojtani. Külső megerősítésre van szüksége.

A fészek központi fájának magasabb régióiban meg is találja ezt. Széles selyemsátor geometriai mintázatokkal teleszőtt falai feszülnek odafent, a keresztszálakat pontos tervek alapján húzták ki. A sátorban maroknyi fajtárs keresi a felsőbb erők áldását, a bizonyosságot, hogy van valami több is ebben a világban, mint amit az érzékeik közvetítenek; valami Nagyobb Megértés. Annak a megértése, hogy ha minden elvész, akkor mindennek vesznie is kellett.

Portia lekuporodik, és együtt sző a fentiekkel, fonalat húz és csomókat köt, amelyek a számok nyelvén beszélnek, a szent nyelven, amely minden alkalommal újraíródik, amikor egy rokon elmélkedve összehúzza magát, és a meditáció végén felfalja. Portia már ezzel a Megértéssel született, de újra meg is tanulta, fiatalon elvándorolt a Templomba, ahogyan most eljött ide. A matematikai konverziók örökölt Megértése nem ugyanúgy ösztönzi, mint amikor a tanítói vezetik végig a sorozatokon, és lassan felismerésre jut, miszerint a tetszőleges számsorok által leírt dolgok túl vannak a kitaláción; valójában önigazoló és létezésükből adódóan következetes, egyetemes igazságok.

Otthon, Nagy Fészekben egy kristály szól ezeknek az igazságoknak a nyelvén a maga szavakkal ki sem fejezhető módján – a legnagyobb fészkek mindegyike rendelkezik ilyen kristállyal, és a kisebb közösségek tagjai egészen nagy távolságokra vándorolnak el, csak hogy lássák. Portia maga is végignézte már számos alkalommal, ahogy az áldozópap megérinti a kristályt fémpálcájával, megérzi az égből küldött üzenet lüktetését, és a gyülekezet javára eltáncolja a mennyei aritmetikát. Portia is tudja, hogy ilyenkor a Hírnök fent kell legyen az égen, akár láthatóan az éjszaka sötétségében, akár láthatatlanul a nappali fényben.

Itt, Hét Fában nincs kristály, ám a bonyolult üzenet elismétlése annak minden csodálatos belső következetességével együtt mindenkit megnyugtat. Nemcsak Portiát magát, aki képes a társaival együtt megszőni és elemészteni a számokat, de azokat is, akik csak figyelik a rituálét. Így higgadtan tudnak majd szembenézni mindazzal, ami rájuk vár.

Portia népe megoldotta a matematikai rejtélyeket, amelyeket az orbitális pályán keringő műhold – a Hírnök, ahogy elnevezték – küld le újra meg újra. A tételek bizonyításait eleinte csak ismétléssel tanulták meg, azután már valódi megértéssel adják tovább, polgári és vallásos kötelezettségeket alakítanak ki körülöttük. A fajta ösztönös kíváncsiságának köszönhetően a betolakodó jel viszonylag rövid idő alatt felkelti a többség java részének figyelmét. Íme valami, ami egyértelműen onnan, „túlról” érkezik, és ez lenyűgözi őket. Bizonyítja, hogy több van a világban, mint amennyit érzékelnek, és ez a felismerés új irányokba tereli a gondolkodásukat. A matematika szépségei egy csodákkal teliuniverzumot ígérnek, amelyhez ki kell terjeszteniük a tudatukat – ezt az ugrást egyelőre nem képesek megtenni.

Portia újra lekuporodik, sző és kibogoz, sző és csillapítja maró zaklatottságát, helyettesíti azzal a bizonyossággal, hogy a világban van valami több. Bármi történik is aznap, még ha az ellenség fémmel borított csáprágói el is veszejtik, azzal a biztos tudattal hal meg, hogy van valami mélyebb értelem az életben, mint amit az érzékeivel felfog, és amit a terveibe kalkulál, és akkor… ki tudja?

És akkor eljön az a pillanat, amikor el kell fordulnia a Templomtól, hogy felfegyverkezzen.

Portia népének települései jelentős mértékben különböznek egymástól, bár az emberi szem számára egészen kaotikusnak, talán rémálomszerűnek is tűnnének. Hét Fa már több fából áll, mint amennyiről elnevezték. A törzseket fonalak százai kötik össze egymással, és minden fonál előre megtervezett helyen húzódik, meghatározott célt szolgál, legyen az szerkezeti tartás, kommunikáció vagy út biztosítása. A selyemfonalak nagyon jól közvetítik a pókok rezgésbeszédét, amelyet megfeszített csomópontok erősítenek fel, így tiszta időben akár a több kilométeres távolságban lévő települések is képesek szót váltani egymással. A lakóhelyek selyemfonálból szőtt sátrak, amelyeket feszítőfonalak tartanak a tervezett formákban – a többnyire három dimenzióban mozgó faj által „tervezett formák” egészen szokatlanok lennének minden más élőlény számára. A város terei nagy pókhálók, amelyeken a beszélő egész tömegekhez szólhat egyszerre a fonalak megremegtetésével. Középen a víztározó magasodik, a fél várost beborítja az árnyékával; vízszigetelő sűrűségűre szőtt háló fogja fel az esővizet és a csurgást, sőt csöveken és csatornákon keresztül a környékbeli kisebb vízgyűjtőkből is ide ömlik az éltető folyadék.

Hét Fa körül félig-meddig háziasított hangyákkal vágatták vissza az erdőt. Tűztörőnek készült, de hamarosan csatatérré válik.

Portia mászva és ugrálva halad Hét Fa útjain, miközben az őrszemek jelzik az ellenség közeledtét. A település automatizált védelme beindul, megkezdődik az evakuáció, és akik nem harcosnak születtek, összepakolják, amit el tudnak vinni. Az ellátmány mellett azt a néhány dolgot szedik össze, amit nem tudnak könnyen újra elkészíteni, és elhagyják otthonukat. Néhányan tojásokat visznek a hasukra rögzítve, sokakra kölykök kapaszkodnak. Amelyik pici még nem elég értelmes, hogy meglovagoljon egy felnőttet, valószínűleg ott pusztul.

Portia sebesen felhúzza magát az egyik magas őrtoronyba, hogy elnézzen az irtáson túlra, az erdő széle felé. Azon túl, a sűrűben több százezer fős sereg menetel Hét Fa felé, annak a nagy hangyakolóniának egy függetlenedett része, amelytől Portia őse ellopta a kristályt. A több évszázada létező kompozitkolónia napról napra egyre nagyobb részt foglal el a világból.

A közeli erdő tele van csapdákkal. Hálók fogják el a figyelmetlen hangyákat, fonalak ragadnak a lábukra, hogy azután egy-egy meghajlított ág visszarúgásának erejével felrántsa őket a magasba. Árkok és vermek is akadnak erre-arra, de a sok csapda együtt sem lesz elég ahhoz, hogy megállítsa a sereget. Az előrenyomuló részkolónia ugyanúgy törődik a csapdák jelentette veszéllyel, mint bármilyen más veszéllyel: semennyire. Egyszerűen annyit áldoz fel a saját soraiból, amennyivel áttörhet a csapdákon, így gyakorlatilag le sem lassulva és minimális veszteséget szenvedve éri el a célját. Az utóbbi idők során csupán annyi változott, hogy feláldozható felderítők előőrse halad a főoszlop előtt, kifejezetten azzal a céllal, hogy öngyilkosságuk révén semlegesítsék a védműveket.

Portia mozgást lát a fák között. Azok a felderítők közelednek, amelyek túlélték, ahogy a programozásuknak megfelelően egyetlen kaotikus masszaként előrenyomultak. Köztük és Hét Fa között ugyan már csak néhány csapda maradt, viszont más nehézséggel kell szembenézniük. A helyi hangyák azonnal rájuk vetik magukat, vakmerően szúrnak és harapnak, így az erdő szélétől alig néhány méterre hamarosan egymással küzdő rovarok tömege borítja a talajt, érzéketlenül csonkolják ellenfeleiket. Az emberi szem számára megkülönböztethetetlen lenne a két kolónia, de Portia látja az eltéréseket az esetenként ultraibolya spektrumba eső színekben és a mintázatokban. Felkészül a parittyájával.

A nyolclábú védők szilárd lövedékek sorozatával kezdik, egyszerű kavicsokat töltenek be, amelyeket a földről szedtek fel, pusztán méret és súly alapján válogatva. Azokat az ellenséges hangyákat célozzák meg, amelyeknek sikerül kitörniük a küzdőtérről. Minden egyes lövés megfontolt, pontosan kiszámított és halálos. A hangyák képtelenek kitérni vagy reagálni, még csak nem is látják a fák magasában rejtőzködő védőket. Veszteségeik hatalmasak, illetve hatalmasak lennének, ha főseregként érkeztek volna, és nem feláldozható előőrsként.

Az ellenséges felderítők közül néhányan még így is elérik Hét Fa szélét. Csakhogy nagyjából egy méterrel a talaj felett minden fatörzs felfelé és kifelé tartó hálószoknyát kapott, olyan felületet, amelyen a hangyák nem tudják megvetni a lábukat. Másznak és leesnek, másznak és leesnek, kezdetben agyatlan kitartással próbálkoznak újra meg újra. Miután a szagmirigyeikből küldött üzenet megfelelő mértékben koncentrálódott, változtatnak a taktikájukon; egymásra állnak, élő tornyot alkotnak, amely vakon növekszik.

Portia üzenőfonalakon eltopogott hívására a helyiek köré és Nagy Fészekből jött társai köré gyűlnek. Kevésbé felfegyverzettek, tapasztalatlanabbak, és nem értenek a hangyák elleni harchoz. A rohamot Portia és társai vezetik.

Máris rávetik magukat a felderítőkre, és mészárlásba kezdenek. Nagyobbak, gyorsabbak és ügyesebbek a támadóknál. A harapásuk mérgező, bár mérgük leginkább pókok ellen hatásos, ezért mindig a fej és a tor, a tor és a potroh találkozásánál próbálnak beleharapni ellenfeleikbe. Leginkább az számít, hogy jóval intelligensebbek a hangyáknál, ügyesebben manővereznek, könnyebben kitérnek, és jobban rögtönöznek. Dühödten tépik szét a rovarokat és az élő tornyukat, folyamatosan mozgásban maradnak, nem hagyják, hogy a hangyák beléjük kapaszkodjanak.

Portia visszaugrik a fatörzsre, és könnyedén ellenfelei fölé helyezkedik ugyanazon a szoknyán, amelyen a hangyák nem tudtak felmászni. Fejjel lefelé lógva újabb mozgolódást lát a fák között. Megérkezett a fősereg.

Ezek a rovarok nagyobbak, bár még így is kisebbek a pókoknál. Több különböző kasztba tartoznak, amelyek mindegyikének megvan a maga specialitása. Az oszlop elején a rohamosztagosok sietnek Hét Fa felé a felderítők szagnyomát követve. Méretes csáprágóikon fogazott szélű fémpengéket viselnek, és a fejükön páncélt hordanak, amely a torukat is védi. Elsődleges céljuk, hogy lekössék a védők figyelmét, és ha kell, drágán adják az életüket. Amíg ők harcolnak, a náluk veszélyesebb kasztok tagjai közelebb kerülhetnek a fészekhez.

Az ellenség egy része a helyi hangyák bolyának alagútjain keresztül támad, összezavaró szagokat árasztanak, amelyek megtévesztik a helyiek háziasított rovarjait, gazdáik ellen fordítják őket. Ez is egy módja, hogy az óriáskolónia tovább növekedjen. Csak az olyan idegen fajok számára nincs könyörület, mint Portiáé.

A hátramaradt helyi hímek keményen dolgoznak Hét Fában. Néhányan elmenekültek, de az evakuáltak többsége nőstény. A hímek helyettesíthetők, mindig láb alatt vannak, mindig túl sokan vannak. Sokukra ráparancsoltak, hogy halálbüntetés terhe mellett nem hagyhatják el a várost, a végsőkig ki kell tartaniuk. Bár páran elfutottak, a többiek folytatják a munkát, és sorra elvágják a települést a talajjal összekötő fonalakat, hogy megnehezítsék a hangyák feljutását. Mások sűrű zsákokban vizet hordanak a tározóból.

A fősereg első sorai egyre közelebb érnek. A páncélt viselő hangyákat nehezebb megsebezni parittyával, ezért a pókok másféle lőszert vetnek be. Portia népe ért valamennyire a vegyészethez; elvégre egy szagok által is meghatározott világban élnek. Az ő nyelvüknek csupán apró részét képezik a szagok, de rég felismerték, hogy másoknak mennyit számítanak, és mára már számos öröklött Megértés vonatkozik különféle vegyületek, főleg feromonok kikeverésére. A parittyások most kis, folyadékkal töltött selyemgömböket lőnek az előrenyomuló hangyák közé. Az így szétáradó szagok rövid időre elfedik a támadók saját szagát, ami nemcsak a kommunikációtól vágja el a hangyákat, de a faj által alkotott biogépezet működési rendszerétől is megfosztja őket. Az egyének alapösztönei nem tartják egyben a sorokat, az alakzat felbomlik, és egymást sem felismerve egy részük saját társaira támad. Portia legénysége gyorsan cselekszik; kegyetlen mészárlást rendeznek a zűrzavarban.

Már a védők is elszenvednek veszteségeket. A fémmel borított csáprágók lábakat harapnak le, és testeket nyitnak fel. A Nagy Fészekből jöttek selyemből és falapokból álló páncélt viselnek, amelynek részeit szükség esetén ledobhatják vagy megjavíthatják. A támadók főoszlopa pedig csak nyomul előre, bármit tesznek is a védők.

A hímek vízzel locsolják le Hét Fa alsó szintjeit tűzmegelőzés okán, mert tudják, hogy a hangyák hamarosan bevetik fő fegyverüket.

Portia közelében fény lobban, lángok fröccsennek szét, két társát máris tűz emészti. Botladozó fáklyákként tántorognak ide-oda, elvakultan rántanak a halálba mindenkit maguk körül. Akárcsak néhány bogár, a most érkező hangyák is olyan vegyületeket termelnek a hasukban, amelyek összekeveredve gyúlékony elegyet alkotnak. Fullánkjukat előretartva kifröcskölik ezeket az anyagokat. Portia világának légkörében öt százalékkal több az oxigén, mint a Földében annak legtisztább időszakában, és ez éppen elég, hogy a vegyület spontán begyulladjon.

A pókok technológiája javarészt selyemre és fára alapoz, mechanikai energiát megfeszített fonalakban és kezdetleges rugókban tárolnak. A használt kevéske fémet a hangyáktól lopták. A tűznek sohasem vették hasznát.

Portia magasabbra mászik, és ismét előveszi a parittyáját. A lángokat szóró hangyák közelről halálosak, de a lövésekkel szemben tehetetlenek. Csakhogy a rovarok már elfoglalták Hét Fa földszintjét, és bevetik a távolabbra is elérő fegyvereiket.

Portia látja az útjára indított első lövedéket, szeme automatikusan követi a pályáját: a csillogó, kemény, átlátszó és törékeny gömb – mivel az idők során a hangyák az üvegbe is ugyanúgy belebotlottak, akár a fémbe – ívesen elrepül fölötte, valahol mögötte csapódik be. Oldalsó szemével Portia látja a villanást, ahogy a gömbben lévő anyagok összekeveredve felrobbannak.

Odalent, a páncélos rohamosztagosok mögött munkába áll a tüzérség; ezek a hangyák is fémsisakot viselnek, amelyen hátrafelé álló nyúlványt alakítottak ki rugalmas fémből. Ezt a szájszervükkel nyomják le, hogy elrepítsék vele a rárakott lövedéket. Vakon követik a társaik szagnyomait, és rosszul céloznak, de sokan vannak. Bár Hét Fa hímjei sietve oltják a felcsapó lángokat, a tűz gyorsan terjed, elolvasztja a selymet, és megfeketíti a fát.

Hét Fa lángra kap.

Itt a vége. A védőknek menekülniük kell, már aki még képes rá, máskülönben ropogósra sülnek. A vakon leugrókra viszont az ellenség fémborítású csáprágói várnak.

Portia egyre magasabbra mászik, versenyre kelve a lángokkal. A település felső szintjei zsúfoltak; számos civil ragadt ott a csatában részt vevő hímekkel és a harcosokkal. Néhányan elkábulnak a füsttől, és lezuhannak, másoknak nem sikerül lehagynia a mohó tüzet.

Portia felküzdi magát legfelülre, gyorsan letépi magáról páncélja darabjait, és eszeveszetten szőni kezd. Mindig így történik, de legalább fel tudja használni az alatta tomboló tüzet; a felszálló meleg levegő magasabbra emeli a sebtében összetákolt ejtőernyővel, amellyel azután lesiklik majd, hogy távolabb kerüljön a környéket elárasztó hangyáktól.

Egyelőre. Időlegesen. A rovarok ugyanis egyre közelebb jutnak Nagy Fészekhez, amely mögött már az óceán terül el. Ha Portia népe nem tudja legyőzni az agyatlanul menetelő sereget, akkor előbb-utóbb nem marad senki, aki továbbadhatná örökségét az eljövendő nemzedékeknek.

3.3. KÉT TŰZ KÖZÖTT

Miután Scoles kiment, kellemetlen csend telepedett a helyiségre. A névtelen fegyveres és a nő a dolgát végezte anélkül, hogy egy szót is szóltak volna egymáshoz; Nessel a számítógép fölé hajolt, a férfi pedig megvetően méregette a foglyokat.

Minden további fészkelődéssel csak azt érte el, hogy a kötél mélyebbre vágott a csuklójába, ezért Holsten is nyugton maradt, bár a csend egyre nyomasztóbbnak tűnt. Fegyvert fogtak rá. És a Gilgamesh olyan konfliktus helyszínévé vált, amelynek során bármikor megölhették, ő mégis a leginkább csak unatkozott. Nemrég ébresztették fel több évtizednyi hibernációból, amelyet egyetlen porcikája sem kívánt, és a teste nem bírta a tétlenséget, csinálni akart valamit. Előbb-utóbb már úgy érezte, hogy rá kell harapnia a nyelvére, ha nem akar megszólalni pusztán az unaloműzés kedvéért.

Azután valami mégiscsak elűzte az unalmát. Távoli durranás hallatszott, amit sikerült lövések zajaként azonosítania, és valaki elsietett a nyitott ajtó előtt, miközben halkan utasításokat adott a kint lévőknek. Bár a klasszicista nem hallotta, mit mondott a férfi, a fegyveres láthatóan értette, és pisztollyal a kézben kirohant a folyosóra. A közvetlen fenyegetés megszűnése egészen tágassá varázsolta a kis helyiséget.

Holsten a másik fogolyra pillantott, de Lain nem vette észre, mert a saját lábát bámulta. Rajta kívül csak Nessel maradt elérhető közelségben.

– Hé! – próbálkozott Mason.

– Kuss! – sziszegett rá Lain, de továbbra sem nézett oda.

– Hé! – ismételte meg Holsten. – Nessel, ugye? Nézze… – Azt hitte, a nő egyszerűen csak nem foglalkozik vele, de Nessel hátrapillantott a válla felett.

– Brenjit Nessel – mutatkozott be. – Maga pedig doktor Holsten Mason. Olvastam az értekezéseit, amikor… Még amikor…

– Még amikor – értett egyet Holsten gyengén. – Hát ez… hízelgő. Azt hiszem. Scoles igazat mondott, ugye? Maga is klasszicista?

– Csak diák – helyesbített Nessel. – Nem vizsgáztam le. Ki tudja, ha végeztem volna, most lehet, hogy én lennék a maga helyén. – A hangja elnehezült a fáradtságtól.

– Csak diák – ismételte meg Holsten. Eszébe jutottak az utolsó órái, még a vége előtt. Az Óbirodalom tanulmányozása valaha a világ legfontosabb tudományai közé tartozott. Mindenki akart magának egy darabot az ősök titkaiból. Az egész tudomány Holsten idején vált kegyvesztetté. Akkoriban már látszott, hogy közeleg a vég, és a régi világ hagyatéka kevésnek bizonyult ahhoz, hogy elkerüljék – ahhoz viszont elég volt, hogy tudják, az ősök fegyverei és szemete okozta a világuk végét. Senki sem kapott túl nagy tiszteletet, aki akkoriban még az antik pszichopaták dolgait tanulmányozta és éltette. Megutálták a klasszicistákat.

Nessel elfordult, ezért Holsten ismét megszólította.

– Mit akarnak tenni velünk? Maga tudja? Elmondja?

A nő ellenszenve kiült az arcára, amikor Lainre pillantott, de Holstenre kedvesebben nézett.

– Ahogy Scoles mondta, nem tőlünk függ – felelte. – Lehet, hogy Guyen lerohanja ezt a helyet, és magukat lelövik. Lehet, hogy csak áttörnek a tűzfalakon, és kikapcsolják a fűtést, vagy esetleg a levegőt. De az is lehet, hogy mi győzünk. Ha mi győzünk, szabadon elmehetnek. Legalábbis maga biztosan.

Oldalvást ismét Lainre pillantott, aki csukott szemmel ült. Vagy beletörődött a helyzetébe, vagy csak próbálta kizárni a világot.

– Nézze – mondta Holsten –, tudom, hogy Guyen ellen vannak. Ami azt illeti, meg is tudom érteni. De neki – biccentett Lain felé – és nekem semmi közünk ehhez az egészhez. Mármint úgy értve, hogy velem senki sem beszélt erről egy szót sem. Nem is tudtam, mi folyik, – amíg nem rángattak ki a tartályból.

Nessel tekintetében harag villant.

– Maga lehet, hogy nem tudott róla, de ez itt igen! – csattant fel. – Maga szerint kire bízta a parancsnok a technikai felügyeletet? Ki szervezte meg, hogy levigyenek minket? Ki az, akinek a keze mindenben benne volt a bázisépítés során? A műszaki főmérnök, természetesen. Ha most lelőnénk, az nem gyilkosság lenne, hanem igazságszolgáltatás!

Holsten nagyot nyelt. Fogolytársa továbbra sem segített semmit, bár így már érthetőbb volt, miért.

– Nézze – szólalt meg a férfi a tőle telhető legóvatosabban –, biztos maga is érzékeli, hogy ez így őrültség.

– Tudja, mi az őrültség? – acsargott Nessel. – Felépíteni egy bázist egy rohadt jéggolyón, ami semmire sem jó azon kívül, hogy Guyen zászlót köthet a farkára és lobogtathatja, azt kiabálva, hogy ez a rendszer már a földieké. Szerintem az az őrültség, hogy bárki békésen és önszántából menjen le oda, és az élete hátralévő részét egy mesterséges pokolban töltse, amíg a többiek elutazgatnak még egy kicsit erre-arra, és ki tudja, hány emberöltő után egyszer csak visszatérjenek. Ha visszatérnek egyáltalán.

– Mind eljöttünk egy csomó emberöltőnyi távolságra – emlékeztette Holsten.

– De azt átaludtuk! – kiáltott rá Nessel. – És mind együtt vagyunk, mind az emberi faj része vagyunk, úgyhogy ami közben eltelt, az nem számít! Magunkkal hoztuk a saját időnket. Megállítottuk az órát, amíg aludtunk, és újraindítottuk, amikor felébredtünk. Miért érdekelne, hogy hány ezer év telt el közben a rég halott Földön? De amikor a Gil újra elindul a fasz tudja, hová, mi nem alszunk vissza. Nekünk odalent kellene élni a jégen, azokban a hülye dobozokban, amiket az automaták leraktak. Élni, Mason doktor! Le kellene élnünk egy egész életet azokban a dobozokban! És mit még? Csináljunk gyerekeket? El tudja képzelni? Jéglakók nemzedékei születnének, amíg végül elfelejtenénk, honnan jöttünk, és kik vagyunk. Sohasem látnánk többé a Napot, csak távoli csillagként. Karbantartjuk a keltetőket, és műkaját eszünk, közben meg szüljük a halálraítélteket, hogy legyen utánpótlás! Eközben maguk, a dicső csillagutazók időtlen álomba merülnek, aztán kétszáz év múlva úgy ébrednek fel, mintha semmi se történt volna! – A nő már majdnem sikoltozott; látszott rajta, hogy túl régóta van talpon. A gát átszakadt; Holsten megfontolatlan szavaira válaszul Nessel minden baját rázúdította. – És mire maguk, kiválasztottak felébrednek, addigra mi már mind halottak leszünk! Már nemzedékek óta halottak leszünk mind! Csak mert Guyen azt akarja, hogy valaki legyen itt, ezen a holdon!

– Guyen azt akarja, hogy az emberiség fennmaradjon – szólalt meg Lain éles hangon. – Bármivel találkozunk a következő terraformáló projektnél, az ugyanúgy kinyírhatja a Gilgamesht,ahogy itt is majdnem megtörtént. Guyen csak fenn akarja tartani a faj túlélésének lehetőségét. Ezt maguk is tudják.

– Akkor maradjon itt ö! Maga is itt maradhat, ha akar! Erről mi a véleménye? Ha mi győzünk, és miénk lesz a hajó, akkor mindketten lemehetnek a jéggolyóra fenntartani a faj túlélésének lehetőségét! Mi szívesen átgondoljuk a dolgot a maguk szempontjából! Ha életben lesznek még, megtudhatják, hogy milyen lenne nekünk odalent!

Lain próbált nem törődni a hallottakkal, de Holsten látta rajta, mennyire feszült.

Ekkor Scoles tért vissza rohanvást, és a vállánál fogva félrehúzta Nesselt, hogy mormolva megbeszéljen vele valamit az ajtón kívül.

– Lain…! – szólt oda Holsten halkan.

– Bocs! – vetette oda amaz látszólagos közönnyel. A férfi nem igazán értette, miért kért bocsánatot.

– Milyen messzire jutott el ez az egész? – mormolta Holsten. – Mennyien vannak?

– Legalább kéttucatnyian. – A nő olyan halkan suttogott, hogy Mason alig hallotta. – Ők lettek volna az úttörők. Ez volt Guyen terve. Ébren mentek volna le, hogy előkészítsék a terepet a többieknek, akiket hibernálótartályban szállítunk le. Őket később ébresztették volna fel.

– Látom, minden a terv szerint megy – jegyezte meg a férfi.

Epés válaszra számított, de nem kapta meg. Amióta utoljára látta, valami kicsorbította Lain éles nyelvét.

– És Karstnak hány embere van? – kérdezett újra.

A nő vállat vont.

– A biztonságiak talán tucatnyian ha vannak, de felébreszthet katonákat. Valószínűleg meg is teszi. Lesz egy egész hadserege.

– Nem mintha alkalmas lenne a vezetésére. – Holsten már korábban is eltűnődött ezen. – Sohasem értettem, hogy miért hallgatnak rá egyáltalán.

– Ki más vezethetné még őket?

– Ez nem elég jó érv. Lain! Elgondolkodtál rajta valaha is, hogy mit csinálunk mi itt? Mármint nem erre a gondolok – fejével biccentett Scoles és Nessel felé –, hanem az egészre. Nem hoztunk magunkkal semmilyen kultúrát. Nincs semmilyen társadalmi hierarchiánk. Csak legénységünk van. Guyent egyszer valaki alkalmasnak gondolta egy nagy hajó irányítására, és az emberi faj névleges vezetője lett.

– Így kell lennie – válaszolta Lain makacsul.

– Scoles mintha nem értene teljesen egyet. Gondolom, a sereg sem fog teljesen egyetérteni, ha Karst tényleg van olyan hülye, hogy felébresztgeti az embereket, és fegyvert nyom a kezükbe. Tudod, mit lehet a legjobban megtanulni a történelemből? Ha nem tudod megfizetni a hadsereged, akkor elbasztad. Nincs gazdaságunk. Mit adhatunk nekik, hogy mellettünk maradjanak, amikor elkezdenek rájönni, hogy mi folyik itt? Hol van a parancsnoki hierarchia? Milyen tekintélye van bárkinek is a hajón? Szerinted számíthatunk rá, hogy ha fegyvert kapnak a kezükbe, és megtudják, hol ébrednek fel legközelebb, akkor békésen visszamennek a tartályaikba aludni egy kicsit? Az egyetlen fizetőeszközünk a szabadság, és elég egyértelmű, hogy Guyen senkinek sem szándékozik ilyesmit adni.

– Menj a francba, hülye történész! – rivallt rá Lain dühösen. Legalább kizökkent kissé a közönyéből, még ha Holsten nem is erre számított.

– Bár jobb nem belegondolni, mi történik, ha Scoles győz, de arról azért beszélgethetnénk, hogy mi lesz, ha veszít.

– Amikor veszít.

– Tökmindegy. Azután hogyan tovább? – erőltette a témát Holsten. – Leküldjük őket, egy bázisra? Vagy inkább nevezzem büntetőtelepnek? Életfogytig? És mi fog történni, amikor visszajövünk? Egy ilyen kezdet után mire számíthatunk, mit találunk odalent?

– Nincs odalent, legalábbis nekünk nincs – válaszolt Scoles az ajtóból, azután odament hozzájuk. Kezét a térdére támasztva leguggolt eléjük. – A legrosszabb esetre van egy B tervünk. Amit egyébként magának köszönhetünk, Mason doktor.

– Ja – mondta Holsten a férfi szemébe nézve. Fogalma sem volt, miről beszél a másik. – Esetleg megmagyarázná?

– Semmi sem okozna nagyobb örömöt – felelte Scoles mereven elmosolyodva. – Elfoglaltuk az egyik hangárt. Ha semmi sem jön össze, akkor elhúzunk a Gilről. És maga velünk jön.

A hibernálás miatt Holsten agya még mindig kicsit lassan forgott. Értetlenül nézett a zendülők főnökére.

– Azt hittem, az a lényeg, hogy sehová sem akarnak menni.

– Csak a jégre nem akarunk lemenni – válaszolt Nessel a parancsnoka mögül. – Van viszont egy másik hely ebben a rendszerben, ami eleve nekünk készült.

– Ó! – Holsten hirtelen megértette. Csodálkozva bámult fel a nőre. – Őrültség. Az a hely… Ott szörnyek élnek.

– A szörnyek ellen legalább lehet harcolni – mondta Scoles kérlelhetetlenül.

– De nem ennyiből áll a dolog. Van ott egy működő műhold. Hajszálnyira voltunk attól, hogy szétlője a Gilgamesht.Emiatt jöttünk el onnan. Lehetetlen, hogy egy kisebb hajó, akár csak egy leszállóegység… elmenjen mellette… – Scoles mindentudó mosolya láttán a klasszicista elhallgatott.

– Ezt mind tudjuk. Ő mondta el – biccentett Lain felé. – Elmondta, hogy nem tudunk leszállni a zöld bolygóra, mert az ősi technológia kinyír, mielőtt odaérünk. De maga pont ezért jönne velünk. Lehet, hogy Nessel tudása is elég lenne, de ha van más lehetőség, akkor nem szeretnék kockáztatni. Miért is kéne egyébként, ha itt van maga, és nagyon segíteni akar. – A főzendülő könnyedén felegyenesedett, de baljós mosolya nem tűnt el.

Holsten a másik fogolyra nézett, ezúttal találkozott a pillantásuk, és a férfi bűntudatot látott a nő tekintetében. Így már nem csodálkozott, hogy Lain nem gúnyolódott vele. Saját magát marcangolta, mert tudta, hogy miatta rángatták ide őt is.

– Azt mondtad nekik, hogy én át tudlak vinni Kernen? – kérdezte Holsten.

– Nem! – ellenkezett a nő. – Azt mondtam, hogy lehetetlen a dolog. Azt mondtam, hogy a te segítségeddel is éppen csak túléltük. De…

– De így is sikerült elhitetned velük, hogy szükségük van rám – vágott közbe a klasszicista.

– Honnan tudhattam volna, hogy ezek a barmok… – kezdte Lain, de elnémult, amint Scoles rátaposott a bokájára.

– Csak emlékeztetőül! – mordult rá a parancsnok. – Nehogy elfelejtse, ki maga, és miért érdemli meg, amit kap! És ne aggódjon, ha el kell mennünk a hajóról, maga is velünk jön, műszaki főmérnök kisasszony. Esetleg még azt is érezheti majd, hogy a szakértelme segítségével nem mások életét teszi tönkre, hanem a sajátját hosszabbítja meg.

3.4. A NYUGATI ÓCEÁNNÁL

Nagy Fészek. Portia fajtájának legnagyobb települése. Otthon.

Így visszatérve, a Hét Fát elemésztő lángokat túlélő, legyőzött kóborlók bandájának élén Portia olyasmit érez, amit mi szégyennek neveznénk. Nem állította meg az ellenséget, még csak le sem lassította. A hangyakolónia minden egyes nappal közelebb kerül Nagy Fészekhez. Szeretett szülőhelyén végignézve Portia azon kapja magát, hogy elképzeli a települést evakuálás közben. Lelki szemei – kezdetleges formában már aprócska ősében is megvolt ez a képesség – előtt lángok ölelik körül az otthonát. A hangyák nem tudják, hol található Nagy Fészek; ám gépies módszerességgel terjeszkednek, és hamarosan elérik a partot. Akár már számolhatnák is a napokat, mielőtt az ellenség megérkezik a kapukhoz.

Nagy Fészek hatalmas, több ezer pók otthona. A természetes erdő itt még sűrű, de a helyiek erőfeszítéseinek és szakértelmének hála, mesterséges fák is magasodnak a természetes környezetben ezáltal a nyolclábúak nagyobb életteret tudtak kialakítani maguknak. Kidőlt fatörzseket erős selyemburokba vonva nagy oszlopokat készítettek, amelyek a városközpont élő ligetéből állnak ki, és még a sekély vízbe is beleérnek, így a város hálórendszere a tenger fölé nyúlik. Nagy Fészek folyamatosan növekszik minden irányba, beleértve a felfelét is.

A város határán túl a tanyák terülnek el; a pókok levéltetveket tenyésztenek mézharmatért, és egereket a húsukért. Itt is, ott is a hangyák által gondozott, dudoros törzsű fák állnak kis ligetekben – ennek titkát az ellenségtől szerezték meg. A tenger halban dúskál, a rajok csak arra várnak, hogy beleakadhassanak a hálóba, és nem sokkal arrébb a fenéken ott terül el a testvérváros. A sáskarákokkal kialakított viszony kölcsönösen barátságos és hasznos is egyben, legalábbis bizonyos mértékben. Egy nemzedékkel korábban a pókok kiterjesztették településüket a víz fölé, és ez okozott némi súrlódást. A probléma magától megoldódott, amikor kiderült, hogy a tengeri élet hamar felkúszott a telepített oszlopok tövére, mesterséges korallképződményekké változtatva azokat. Végeredményben, bár nem tervezték így, a tengeri közösség csak nyert a szárazföldi szomszédok terjeszkedésével.

Portia és csapata gyorsan felmászik a tanyák fölé kifeszített fonálhidakra, azokon át sietnek a város felé. Visszahoz néhány harcost és egy maréknyi hímet, bár utóbbiakért kevesen mondanak köszönetet. Kisebb termetüknek köszönhetően a hímek könnyebben elejtőernyőztek a lángoló településről, így többen élték túl azt, amit a nővéreiknek nem sikerült. Viszont harcoltak is, ismeri el Portia. A hím harcos gondolata nevetséges, de a hangyáknál még ők is nagyobbak, gyorsabbak és eszesebbek. A nősténynek őrült gondolata támad: felfegyverezhetnének és kiképezhetnének hímeket, ezáltal jelentősen megnövekedne Nagy Fészek harcosainak száma – ám gyorsan el is hessegeti, hiszen ez az anarchia felé vezető út, a dolgok természetes rendjének felbomlásával járna. Ráadásul még így sem lennének elegen. Ha a város minden hímjét felfegyvereznék, akkor is csak cseppként próbálnának ellenállni a nagy kolónia hangyáinak óceánjában.

Portia felér egy magas kilátóra, lepillant elegánsan elterülő otthonára, a milliárdnyi fonatra, amely mindent mindennel összeköt. Az öbölben nagy, félig vízbe merülő selyemgömb látható, a felülete folyton hullámzik, ahogy megtöltik levegővel. Ez a sáskarákok nagykövetsége, ahol népe kíváncsibb tagjai búvárharangban látogathatják meg testvérvárosuk lakóit. Megértést nem cserélhetnek velük, de a közösen kidolgozott jelbeszéd segítségével a két kultúra tanulhat egymástól.

Portia utasítást ad társainak, a visszatérő harcosoknak: Keressétek meg a tieiteket! Várjatok a hívásra! A hímekhez nem szól. Ha szorult beléjük bármennyi kezdeményezőkészség, akkor találnak maguknak munkát és élelmet. Egy ilyen nagy városban folyton karban kell tartani a pókselyemből szőtt utakat és falakat. Egy-egy ügyesebb hím akár még jutalmat is kaphat a munkájáért. Mások megélhetnek udvarlásból és bókolásból, ami kevésbé megerőltető, de jóval veszélyesebb is egyben.

Portia elindul a városon keresztül, fonálról fonálra mászik és ugrik, az övéi otthonát keresi.

Mivel nincsenek anyai ösztöneik, és közös keltetőket használnak, így a pókok nem tömörülnek a szó szoros értelmében vett családokba. Az újonnan kikelt utódok egy ideig még a keltetőkben maradnak, és a város eteti őket, de ez nem tart sokáig. A gyorsan fejlődő fiataloknak egy éven belül önállóvá kell válniuk. Hasznossá kell tenniük magukat, akárcsak a hímeknek.

Mivel egy pók egyedül nem sokra megy, és mindig a nagyobbak kegyére van bízva, az egy keltetőben ugyanakkor született fiatalok társulnak egymással. Segítik egymást és egymásra támaszkodnak, az így kialakult kötelékek pedig felnőttkorban is megmaradnak közöttük. A póktelepülések többségének társadalmi alapegységeit ezek a társulások jelentik, amelyek szövetséget köthetnek egymással. A társulások azután keltetőt építenek, és a tagok őrzik egymás tojásait, ezáltal vigyáznak a nőstény ági örökösödés folyamatosságára is. A társulásokban kialakult kötelékek olyan erősek, hogy még akkor is megmaradnak, amikor a pókok a saját lábukra állva dolgozni kezdenek örökölt szakmájukban. A nagyobb társulások társasházakat tartanak fenn a városban – a „ház” itt selyemfalú helyiségek komplexumát jelenti.

A hímek nem alkotnak ilyen csoportokat, hiszen kinek lenne hasznára egy nagy csoport hím? A fiatal hímek minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy csatlakozzanak egy nősténytársuláshoz: udvarolnak, futárkodnak, karbantartják a lakhelyeket, és szórakoztatják úrnőiket, akik ezért ételmaradékot dobnak nekik. Portia érdeklődését nem keltette fel a dolog, ezért csak nagyjából van tudatában, hogy a hímek megverekednek egymással az előjogokért, és a település alsóbb, kevésbé élhető régióiban kisebbfajta drámák során derül ki, hogy ki kaphat státuszt fent, vagy egyáltalán némi ételt.

Mire bemászik a társainak otthont és találkozóhelyeket biztosító, buborékszerű helyiségekből összeállított társasház legalsó pontján lévő lakásába, már nagyon fáradt. Amióta utoljára otthon járt, hozzáillesztettek néhány újabb szobát a komplexumhoz, ami nem nagy munka az ő fajtájának. Portia pillanatnyi boldogságot érez társai jóléte láttán, azután áruló emlékezete kínozni kezdi az előrenyomuló hangyasereg látványával. A több épületből csak még több veszteség lesz.

Az éppen otthon lévő társai melegen üdvözlik. A közelebbi barátai közül többen is éppen gyűlést tartanak, minden nagyobb nőstényre imádattal néző fiatalok ülnek köztük, és hímek táncolnak előttük. A tánc rituális udvarlási forma, amelyet folyamatosan próbálnak tökéletesíteni. A munka mellett ez a másik hely, ahol egy hím érvényesülhet a pókok társadalmában; tisztelheti és imádhatja a nőstényeket. Valamilyen módon értékesnek kell mutatkoznia. Minél nagyobb, feltűnőbb vagy fontosabb egy nőstény, annál több hím táncol neki. E miatt a hagyomány miatt a haszontalanul elegáns hímek státuszszimbólumokká váltak, és minél többen nyüzsögtek egy nőstény körül, ő annál fontosabbnak érezhette magát. Ha a nagy harcos, Portia elegendő ideig maradna a közösségi helyiségben, előbb-utóbb köré is reményteli paraziták kísérete gyűlne. Ráadásul ha elkergetné őket, és elutasítaná a figyelmüket, a társai és a többi pók szemében is csak saját magát alacsonyítaná le.

Néha az udvarlásból párzás lesz, ha a nőstény eléggé biztonságban és jólétben érzi magát ahhoz, hogy tojásokat rakjon. Az udvarlás nyilvános rituálé, amelynek során a reménykedő hímek – rövid ideig tartó kiválóságuk tudatában – előadást tartanak egy társulásnak, vagy néha az egész városnak, mielőtt egy-egy nőstény párt választ, akitől elfogadja a spermafelajánlást. Azután megölheti és megeheti, ami hatalmas megtiszteltetésnek számít, bár Portia sejti, hogy a hímek nem egészen így látják a dolgot.

Ez az egyetlen olyan pillanat, amikor egy hím megölését elfogadható és igazolt tettnek tekintik, márpedig ez jól mutatja, milyen messzire jutott a faj. Ugyanakkor az is igaz, hogy bizonyos nősténytársulások, főleg a társadalmi kötelékeiket megerősíteni kívánó fiatalok bandái néha leereszkednek a város alsóbb régióba, ahol hímekre vadásznak. A társadalom nagyvonalúan elnézi az ilyesmit, elvégre a lányok már csak ilyenek, de a nyilvánosság előtt mégiscsak megrovást érdemelnek. Mindehhez hozzátartozik, hogy igazoltan vagy sem, de egy hím megölése teljesen más kategóriába tartozik, mint egy állat megölése. Hiába csap le a méregfog ugyanúgy, a gyilkos és az áldozat is tudatában van annak, hogy magasabb rendű a környező világnál. A nanovírus még mindig beszél hozzájuk. Portia kultúrája átmenetet képez a póktermészet és a nanovírus által kialakított, de még újdonsült empátia világa között.

Több társa van otthon, mint amennyire számított. Elérkezett az egyik idősebb nőstény vedlésének ideje, ezért vissza kell vonulnia nagyjából egy hónapra. Nővérei körülötte sürgölődnek, hogy amennyire csak lehet, fájdalommentessé tegyék a folyamatot. Portia felmászik az egyik belső helyiségbe, és onnan figyeli a rítust, mert legalább megadja azt a látszatot, hogy az élet itt a szokásos mederben folyik, minden a korszakokkal korábban kialakult minta modernizált változata szerint zajlik, és újabb nemzedékeken keresztül is így lesz. A vedlés olyan, mint egy hosszan gyógyuló betegség, a gyengélkedő bebábozódik, hogy ne sérüljön meg a páncélja nélkül. Az ősi, primitív időkben csak magára hagyták volna egy magasan lévő, biztonságos helyen, ahol megszőheti a saját menedékét. Most a nővérei készítenek neki puha burkot, és vele maradnak, amíg lezajlik a folyamat.

Portia fajtájának le kell vedlenie a bőrét, hogy növekedhessen. Amikor egy kifejlett nőstény számára elérkezik a vedlés ideje – amikor a bőrét már túl szűknek érzi az ízületeknél és lélegzetvételkor a hasán –, visszatér a társasházába, hogy azok vegyék körül, akikben megbízik. Ők szőnek neki burkot, hogy védelmezze sérülékeny testét, amíg új bőre megkeményedik.

Miközben Portia fentről figyel, nővére belekezd a bőre levedlésének fájdalmas és összetett folyamatába. Először addig feszitgeti a potrohát, amíg a rajta lévő héj fel nem reped, azután hátulról előre lehántja magáról. A vedlés órákon át tart, közben a testvérei nyugtatgatják, és újra meg újra ellenőrzik a bábot, hogy elég erős kívülről, és elég puha belülről. Mind túlestek már ezen.

A hímeknek nehezebb lehet, hiszen valószínűleg egyedül kell átesniük az egész tortúrán. De végül is a hímek kisebbek, és kevésbé érzékenyek. Portia még abban sem biztos, mennyire képesek kifinomultabb gondolkodásra és érzelmekre.

Néhány nővére észreveszi, hogy Portia is megérkezett, és odamegy hozzá beszélgetni. Izgatottan hallgatják a Hét Fa bukásáról hozott híreket – a híreket, amelyek talán már mindenhol ismertek Nagy Fészekben, mert a hímek képtelenek nyugton tartani a lábukat. A társak folyamatosan integetnek és topognak, próbálják meggyőzni a fáradt harcost, hogy Nagy Fészekkel ez nem történhet meg, de nem űzhetik el Portia emlékképeit; a lángokat, a virágzó települést, amely önmagába roskad a forróságtól, a víztározó sisteregve alázúduló tartalmát és a felcsapó gőzt, az elégő testeket és mindazokat, akiket élve tépett szét a mindent elborító hangyasereg.

Portia alapos kalkulációt végez annak alapján, ahogy a napokat számon tartja, és közli társaival, hogy el kell mennie a Templomba. Le kell csillapítania zaklatott elméjét, és a Hírnök hamarosan áthalad az égen.

Siess, javasolja egyik nővére. Sokan mások is ugyanezt szeretnék. Nagy Fészek népe Portia személyes tapasztalata nélkül is hamar rádöbbent volna a határtalannak tűnő veszélyre, amellyel szembe kell majd nézniük. Több évszázada épített kultúrájukból és kifinomultságukból nem marad más, csupán halványodó emlékkép a sáskarákok fejében.

Nagy Fészek Temploma a város legmagasabb pontja, falak nélküli tér a lombok csúcsára feszítve, befelé lejtő padlóval. A város egyik eredeti fájának legfelső ágára a kristály került, az a kristály, amelyet Portia egyik elődje rabolt el a hangyáktól – ez a tette azóta legendássá vált. Ha Portia mélyen önmagába nyúl, meg tudja érinteni ősének a Megértéseit, köztük a legendás tett emlékét is, amelyet így első kézből tapasztalhat meg.

Még a Hírnök felbukkanása előtt megérkezik, de már így is alig talál magának helyet a kuporgó sokaságban, amely a Templomba vezető utat is betölti. Sokuk menekültnek néz ki, Hét Fából és más településekről érkeztek. A Templomba reményért jönnek, mert úgy vélik, hogy az anyagi világ már nem tartogat számukra ilyesmit.

Nehéz meghatározni, hogy Portia népe pontosan minek tekinti a Hírnököt és üzenetét. A gondolkodásuk nagyon eltér az emberekétől, és minden szükséges eszközük megvan, hogy elemezzék ezt a számukra teljességgel érthetetlen jelenséget. Felnéznek az égen áthaladó Hírnökre, és egy entitást képzelnek mögé, amely matematikai feladványok formájában szól hozzájuk. A matematikában rejlő esztétika elképesztően vonzó egy olyan faj számára, amely a génjeiben hordozza és a kultúrája alapköveként örökli a geometriát. Nem tekintik ezt az entitást valamiféle égi pókistenségnek, amely lenyúlhat zöld világukra, és megmentheti őket a hangyáktól. Ugyanakkor az üzenetről és a Hírnökről már igenis el tudják képzelni ezt. Mindkettő ott van, érzékelhető formában, tehát tényszerűen, ezáltal kaput nyitnak egy ismeretlen és láthatatlan világra. Az üzenet valódi jelentősége az, hogy több van a világban, mint ami pókszemmel látható vagy póklábbal érezhető. Ebből fakad a remény, hogy ez a több megváltást is rejthet. A remény arra ösztönzi Portia népét, hogy tovább kutasson.

A papnő feláll, hogy táncba kezdjen. Tűjével kapcsolódási pontot keres a kristály felületén, miközben a Hírnök megkezdi útját odafent, láthatatlanul az ég kékje mögött, és magával hozza az üzenetet. Portia együtt sző és csomóz a többiekkel, magában ismétli a számok mantráit, miközben a papnőt figyeli, akinek minden lépése, tapogatójának minden intése az egyetemes rend szépségét tükrözi, a pusztán fizikai világ káosza mögött rejlő, felsőbbrendű logikát bizonyítja.

Ám ezúttal változás és veszély érzete hatja át a rituálét. Miközben Portia a táncot figyeli, a papnő mintha megtorpanna néha, egyszer meg is botlik. Nyugtalanság gyűrűzik végig az összezsúfolódott gyülekezeten, és mindenki még jobban összpontosít a szövésére, mintha ezzel semmissé tehetnék a hibát. Tapasztalatlan a papnő, nyugtatja meg magát Portia, de legbelül rémület tölti el. Lehetséges lenne, hogy a népét fenyegető veszély valahogyan kivetült odafentre? Vagy megváltozhatott az égi üzenet?

A szertartás végén Portia inkább érez megrázkódtatást, mintsem bizonyosságot és megnyugvást. Egy hím terem előtte, eszeveszett sietséggel bizonygatja jó szándékát, és megemlíti, hogy üzenetet hozott.

Hívnak, topogja a kis hím, közben annyira közel megy, és annyira erőlteti az üzenetet, hogy még a méregfogai is kivillannak. Bianca mondta, hogy szóljak.

Bianca – ez a bizonyos Bianca – Portia társulásának egyik tagja, de már rég találkoztak. Nem harcos, hanem népük egyik legtiszteletreméltóbb tudósa.

Vezess oda!, utasítja Portia a futárt.

3.5. LÁNGOLÓ PALLOSSAL

Holstent és Laint magukra hagyták egy időre, csak néha nézett rájuk Scoles egyik vagy másik embere. A klasszicista remélte, hogy újra elbeszélgethet Nessellel, hátha szakmai alapon sikerülne összehoznia valamiféle együttműködést a nővel, de a vezetője áthelyezte, talán pont emiatt. Helyette hallgatag, fegyveres férfiak és nők váltották egymást az őrposzton. Az egyikük megütötte csak azért, mert Holsten kinyitotta a száját.

Időnként lövéseket hallottak a távolból, de várakozásuk ellenére a zaj nem közeledett, ám el sem maradt teljesen. Úgy tűnt, hogy sem Karst, sem Scoles nem erőlteti az ügy lezárását.

– Ilyen időket élünk… – szólalt meg a férfi halkan, hogy csak Lain hallja.

Fogolytársa megemelte a szemöldökét.

– Milyen időket? – kérdezte. – Holdkóros lázadók tartanak fogva, akik bármelyik pillanatban kinyírhatnak. Pontosan hányszor éltél már át ilyesmit? Vagy talán az akadémián mozgalmasabb az élet, mint képzelem?

– Tekintve, hogy a Földön mind halálra voltunk ítélve, és amikor legutóbb együtt dolgoztunk, valami őrült, ember-számítógép hibrid meg akart ölni, csak mert zavartuk a majmait, gyakorlatilag mondhatjuk, hogy ilyen idők járnak.

Lain halványan, de elmosolyodott.

– Sajnálom, hogy belerángattalak!

– Feleannyira sem, mint én.

Ekkor Scoles robbant be a kis helyiségbe, fél tucat embere az ajtónál zsúfolódott össze. Az őr kezébe nyomott valamit, amit az felvett.

Oxigénmaszk. Mind oxigénmaszkot vettek fel.

– A picsába! – köpte a szavakat Lain. – Karst vezérli a levegőztetőrendszert! – A hangjából ítélve számított erre.

– Oldozzátok el! – jött az utasítás az egyik maszk mögül. A szerkezet kis rádiója, és hangszórója bádogszerűvé tette Scoles hangját. Valaki máris odahajolt, elvágta a kötelet Holsten csuklóján, és talpra rángatta a klasszicistát.

– Velünk jön! – csattant fel Scoles. Ismét lövések hallatszottak, ezúttal jóval több, mint korábban.

– Vele mi legyen? – kérdezte valaki Lain felé biccentve.

– Lőjétek le!

– Várjanak! – kiáltott fel Holsten. Hátrahőkölt, ahogy a fegyver csöve feléje fordult. – Kellek maguknak? Akkor ő is kell. Mégiscsak ő a főműszakis, a francba is! Ha bárhová el akarnak jutni… Ha tényleg szembe akarnak szállni Kernnel vagy azzal a gyilkos műholddal, akkor rá is szükségük van. Ugyan már, emberek! Gondolkodjanak kicsit! Nem véletlenül az alaplegénység tagja! Ő a legjobb műszakis a hajón! – A próbálkozás ellenére a fegyver csöve ismét Lain felé fordult. Holsten folytatta: – Ne, tényleg várjanak még…! Tudom, hogy kényszeríthetnek, hogy megtegyem maguknak, amire kellek, de ha őt megölik, akkor az utolsó leheletemig harcolni fogok maguk ellen. Szabotálom a kompot… Nem tudom, mit tehetnék, de úgyis találok valamit. Hagyják életben, és mindent megteszek, amit csak tudok, hogy maguk is életben maradjanak. Hogy mindenki életben maradjon! Gondolják végig! Biztos maguk is látják, hogy csak ennek van értelme!

Nem látta Scoles arckifejezését, de a fő zendülő először csak állt szobormereven, azután lassan biccentett egyet, és kelletlenül hozzátette:

– Adjatok rájuk maszkokat! Állítsátok fel a nőt is! Kötözzétek meg mindkettőt, és hozzátok őket! Most rögtön elhúzunk erről a hajóról!

Odakint, a folyosón még legalább tucatnyian várták őket, a többségük oxigénmaszkot viselt. Holsten egyik szemlencséről a másikra nézett, míg végül az egyik mögött megtalálta Nessel tekintetét. A nő nem túl barátságosan méregette, de ez is több volt a semminél. A többiek mind idegenek voltak a klasszicista számára.

– A hangárba! Most! – parancsolta Scoles, és mind elindultak, Holstent és Laint maguk előtt lökdösték.

A klasszicista egyáltalán nem ismerte a Gilgamesh belső elrendezését, de úgy tűnt, hogy Scoles és az emberei határozottan tartanak a céljuk felé. A fő zendülő folyton mormolt valamit, nyilvánvalóan rádiókapcsolatban volt a társaival. A biztonságiak valószínűleg nyomás alatt tartották őket, mert megszaporázták a lépteiket, azután még jobban felgyorsítottak. Az nyer, aki először ér oda?

Azután a zendülők egyike megbotlott, és elesett. Holsten csodálkozva nézett körül, és azon tűnődött, hogy miért nem hallotta a lövést. Nessel hirtelen fél térdre esett mellette, és babrálni kezdett az oxigénmaszkkal, majd néhány másodperc múlva az egyik férfi tántorogni kezdett, mint egy részeg. Scoles szitkozódni kezdett.

– Mióta van mérgező gáz a hajón? – kérdezte a klasszicista rémülten. Valahogy az egész jelenet álomszerűvé vált.

– Idióta! – súgta oda Lain. – Elég csak megváltoztatni a levegő keverékét. Szerintem ezek a majmok kezdettől fogva a levegőztetőrendszer irányításáért harcoltak, és most veszítettek. Ez egy űrhajó, emlékszel még, vénember? A levegő olyan, amilyenné a gépek teszik.

– Jól van, na! – válaszolta Holsten; közben valaki durván meglökte hátulról, hogy vegye fel a tempót.

– Mi van? – kérdezte a mellette álló fickó értetlenül pislogva. Holsten rájött, hogy fogolytársa hangját csak ő hallotta.

– Kétségbeejtő vagy, vénember! – mormolta Lain. – Tudtad, hogy a maszkokban nyelvkapcsoló van? Nyilván nem, és ezek a bohócok sem tudják. Négy kapcsolót tudsz használni a nyelveddel. A második a kommunikációs menü, a harmadik a privát sáv. Válaszd a kilencest, megmutatom a belső képernyődön.

A férfinak közel tíz percbe került, mire a vezérlést próbálgatva eljutott a megfelelő beállításig. Közben végig attól rettegett, hogy ha rossz helyre nyáladzik, azzal kikapcsolhatja a levegőellátását. Végül csak akkor sikerült kitalálnia, miről beszélt Lain, amikor a csapat megállt, hogy izgatottan megbeszéljen valamit.

– Most? – kérdezte.

– Tisztán hallom – jött a válasz. – Jól rábasztunk, mi?

– Komolyan ezt akartad közölni?

– Nézd, Mason, engem eléggé utálnak, de téged nem. Azt akartam mondani, te talán rávehetnéd őket, hogy elengedjenek. Mondd nekik, hogy értéktelen vagy mint túsz, vagy hogy semmi szükségük rád. Vagy valami ilyesmit.

Holsten pislogva kereste a nő tekintetét, de csak a folyosó fényeinek tükörképét látta a másik vizorján.

– És te?

– Én nagyságrendekkel szarabb helyzetben vagyok.

– Ők is szarban vannak – vágta rá Holsten. – Sehogy sem fognak lejutni arra a bolygóra.

– Ki tudja? Nem terveztem ilyesmit, de azóta elgondolkodtam a problémán.

– Mozgás! – csattant fel Scoles, ám hirtelen lőni kezdtek rájuk szemből.

Holsten két alakot látott valamiféle páncélozott öltözékben, amely csillámló, szürke szövetre illesztett, sötét színű műanyag lapokból állt. Akár a biztonságiak egyenruhája is lehetett. Esetlenül közeledtek, a fegyvereiket készenlétben tartották. Scoles maga elé rántotta Laint.

– Vissza, vagy a nő meghal! – kiáltott oda.

– Ez az utolsó lehetőségük, hogy megadják magukat! – Az egyik páncél mögül Karstéhoz hasonló hang jött. – Tegyék le a fegyvert, szarháziak!

Az egyik zendülő rálőtt, azután kitört a káosz. Mindkét alak megingott, az egyik hátra is esett, de csak a lövedékek lendülete terítette le. A páncélon nem látszott, hogy bármi átütötte volna, és a biztonsági máris felült, a zendülőkre emelve a fegyverét.

– Arclemez! Célozzatok a fejükre! – kiáltotta Scoles.

– Az is golyóálló, te barom! – mondta a túsza ingerülten.

– Várjanak! – kiáltott fel a klasszicista. – Tüzet szüntess! Tüzet szüntess! – mire Lain összerándult Scoles szorításában, üvöltése rémesen hangosan szólt Holsten fülhallgatójából:

– Te baromállat! Félig megsüketültem tőled! – csattant fel. Az egyik férfi kinyúlt Holstenért, hogy maga elé rántsa túszként és élő pajzsként, de a klasszicista ösztönösen kifordult a markából. A következő pillanatban a zendülő elterült, három folt sötétlett kezeslábasa mellkasán. Az egész túl gyorsan történt ahhoz, hogy Mason reagálni tudjon.

Egy másik zendülőnek, az egyik nőnek sikerült közelebb kerülnie a biztonságiakhoz, és Holsten kést látott megvillanni a kezében. Először arra gondolt, hogy milyen haszontalan próbálkozás ez, de a nő első mozdulatával felhasította ellenfele alkarját. A szürke anyag szétvált, a páncéllemezek utat adtak a pengének. A sebesült férfi kapálózva próbálta távol tartani magától a nőt, társa – Karst – odafordult, és tüzet nyitott. A szétszóródó lövedékek egy része a páncélról pattant le.

– Vissza! – kiáltott fel Scoles, és máris elindult, magával rángatva Laint. – Be egy ajtó mögé! Időt kell nyernünk! Készítsétek elő az űrkompot az indulásra! – Az utolsó mondatot valószínűleg a csapata egy másik részének szánta, amely feltehetőleg a hangárban várta őket.

A biztonságiak utánuk lőttek, és leterítettek még egy zendülőt, aki maga alá csavarodott karral terült el a padlón. Azután Nessel leeresztett mögöttük egy vastag ajtót, és a kapcsolótábla fölé görnyedve próbálta valahogy kiiktatni a távvezérlést, hogy legalább egy ideig visszatartsa a biztonságiakat. Scoles otthagyta, de a nő meglepően hamar utolérte őket.

Amikor a hangárba érünk, már nyilván nem várnak meg senkit, vonta le a következtetést Holsten. Egyre kevésbé látta lehetségesnek, hogy közbeavatkozzon. Addig kattintgatta a kapcsolókat a nyelvével, amíg végül sikerült visszaváltania a nyilvános sávra.

– Scoles! Mindenki! Hallgassanak meg! – kezdte. Az egyik zendülő megütötte a fejét, de Holsten folytatta: – Tudom, hogy azt hiszik, van esélyük a túlélésre, ha felszállnak a komppal, és visszatérnek a terraformált bolygóra. Talán már látták a felvételt arról a pókszerű lényről, ami ott él. Jó, persze vannak fegyvereik. Meg a maguké minden technológia, ami a kompon van. Oké, a pókok nem jelentenek gondot. De komolyan mondom, az a műhold nem hallgat senkire, nem érdekli, hogy mit akarnak mondani neki. Azt hiszik, nekünk sikerült megközelíteni azt az átkozott bolygót? Az a műhold kinyírta majdnem az összes drónunkat, és hajszálnyin múlott, hogy nem intézte el a Gilgamesht is. Az űrkomp jóval kisebb, mint a Gil, és lassabb, mint a drónok. És esküszöm, hogy nem tudok semmi olyat mondani, ami működhet azzal az őrült akármivel szemben, ami abban a műholdban van!

– Akkor találjon ki valamit! – válaszolta Scoles.

– Mondom, hogy… – kezdte Holsten, de közben beözönlöttek a hangárba. Kisebb volt, mint képzelte, és csak egyetlenegy gép állt bent. A klasszicista rájött, hogy mint oly sok mindenről, az űrhajójuknak erről a részéről sem tudott semmit. Lehet, hogy a komp a parancsnok magánjachtja, amivel kirepülgethet néha, vagy minden űrkomp saját hangárt kapott volna? Holsten tanácstalan volt; ez nem tartozott a szakterületéhez, nem tartották szükségesnek, hogy tudjon róla.

– Hallgassanak rám! – kérte.

– Elkövették azt a hibát, hogy megmutatták, milyen lesz az új otthonunk – jött Nessel hangja. – Esküszöm, a parancsnok álmában sem gondolta volna, hogy bárki megkérdőjelezheti mindenható bölcsességét. Mondhat, amit akar, Mason doktor, de maga nem látta. Nem tudja, milyen.

– Inkább a pókok és a mesterséges intelligencia – értett egyet a nővel Scoles.

– Nem mesterséges intelligencia… – próbált ellenkezni Holsten, de addigra már Lainnel együtt bezsúfolták az űrkompba. Újabb lövések hallatszottak, de nem elég közelről, hogy változtassanak a helyzeten.

– Nyissátok ki a hangárajtót! Írjátok felül a biztonsági rendszert! – utasította Scoles az embereit. – Ha utánunk jönnek, legalább kiderül, hogy bírják a vákuumot a golyóálló páncéljaikban. – Miközben Lain valami olyasmit mormolt Holsten fülhallgatójában, hogy szerinte egész jól fogják bírni, a komp hajtóműve elindította őket. A klasszicistának az jutott eszébe, hogy utoljára kétezer éve járt a Gilgameshen kívül.

Az űrkomp kabinja meglehetősen szűkösnek bizonyult. A zendülők fele a raktérben kényszerült utazni, és Holsten csak remélte, hogy ott is meg lehet kapaszkodni valamiben. Gyorsulás közben minden mozdítható tárgy – és személy – nagyon hamar a hajó hátsó falán találta magát. Ráadásul amikor elérték azt a sebességet, amely üzemanyag-gazdálkodási szempontból biztonságosnak számított, minden gravitációalapú irány megszűnt létezni.

Holsten és Lain a kabin két leghátsó ülésére került, ahol a zendülők rajtuk tarthatták a szemüket. Scoles a pilóta mellett foglalt helyet, Nessel és két társa pedig mögötte ült a konzoloknál.

Amikor gyorsítottak, a klasszicista bensője összeszorult a terheléstől. Egy pillanatig azt hitte, továbbküldi a gyomra tartalmát az ajtón keresztül a raktárba, de az érzés hamar elmúlt. A hibernáló gyógyszerek még mindig a vérében kavarogtak, és leküzdötték a rosszullétet.

– Tartsd fent a maszkot! – ez volt az első dolog, amit Lain mondott neki, miután a komp eltávolodott a bárkától. – Szükségünk lesz a privát sávra. – A nő halkra fogta a hangját. A zendülők már biztonságban érezték magukat annyira, hogy levegyék a légzőkészüléket. Az egyikük hátranyúlt, hogy Lainről is lehúzza, de a nő hátrarántotta a fejét. A fickó erre megragadta a maszk szűrőjét, mire az eszköz lecsúszott a műszaki főmérnök orrára és szájára, mint valami groteszk, high-tech kendő. Holsten is megpróbálkozott valami hasonlóval, de csak annyit ért el, hogy eredménytelen huzavonába kezdett a zendülővel.

– Kapjátok be! – mondta végül a zendülő. – Fulladjatok meg, ha ez minden vágyatok! – azzal elfordult. Lain odahajolt a másik fogolyhoz, és a gumiperembe vájt fogaival lerángatta róla az oxigénmaszkot. Egy pillanatra nagyon közel került egymáshoz az arcuk, a tekintetük találkozott, és Holsten borzalmasan oda nem illő intimitást érzett, mintha a nő meg akarná csókolni.

Ám Lain eltávolodott, hátradőlt, és mindketten lecsúszott maszkkal ücsörögtek tovább. Mennyire tűnhetünk összeesküvőknek?, ironizált magában Holsten.

Ám a zendülőknek jobb dolguk is akadt, mint hogy a foglyaik külsejével törődjenek. A konzoloknál ülő férfi próbálta megakadályozni, hogy a Gilgameshről átvegyék a komp irányítását, miközben Nessel és egy másik nő rendszeresen jelentést tett a jármű és a fedélzeti számítógép állapotáról. Miután egy ideig hallgatózott, Holsten rájött, hogy még nem derült ki, hozott-e magával a Gil olyan jellegű fegyvert, amelyet egy ilyen helyzetben bevethetne. Nem tudják, döbbent rá a klasszicista.

Tényleg azt hiszik, hogy én és Lain megmenthetjük őket? Nyilván nem figyeltek oda, amikor Guyen elmesélte, mi a helyzet.

Végül Lain megunhatta a többiek feszültségét, mert hangosan odaszólt a konzoloknál ülőknek. Hangja visszhangként jött Holsten maszkjának fülhallgatójából:

– A Gilgameshen csak aszteroidaelhárító rendszer van, és az előrenéz. Ha nem kezdenek el keringeni az elülső kamerák előtt, akkor nem lőhetik le a kompot.

Lehet, hogy nem bíztak a műszakisban, de Nessel jelentései igazolták a szavait.

– És mi lenne, ha egy aszteroida oldalról találná el a hajót? – kérdezte Holsten.

Lain tekintetéből kiolvasta, hogy a jelen helyzetben nem éppen ezt tartja a legfontosabb kérdésnek, de azért válaszolt:

– Erre elenyészően kicsi az esély. Az ilyen jellegű védelem kialakítása nem lett volna az erőforrások hatékony felhasználása.

– Talán nem az emberi faj megmentése volt a legfontosabb? – kérdezte Nessel gúnyosan, főként, hogy odaszúrjon egyet a másik nőnek.

– A Gilt mérnökök tervezték, nem filozófusok. – Isa Lain vállat vont, már amennyire ez hátrakötött kézzel lehetséges volt. – Engedjenek el! – kérte. – Lenne itt dolgom.

– Ott marad – válaszolta Scoles. – Már eltávolodtunk. Nem igazán tudják csak úgy megfordítani a hajót, hogy üldözni kezdjenek. Akár a rendszer túloldalán is lehetünk, mire felgyorsítanak.

– És mégis, milyen messzire viheti el magukat ez a bádogdoboz? – kérdezte Lain kihívóan. – Mennyi ellátmányt hoztak magukkal? Mennyi üzemanyag van a tartályokban?

– Éppen elég. Egyébként meg mindenki tudja, hogy csak odafelé vettünk jegyet – válaszolta a főzendülő komoran. – De nem a végállomásig – vágta rá Lain, mire Scoles kicsatolta az övét, és máris hátul termett. Az üléstámlákba kapaszkodva irányította magát, erőfeszítés nélkül úszott a súlytalanságban. Nyilvánvalóan alaposan felkészült, mielőtt befeküdt a tartályba.

– Ha a Gil úgysem fog ránk lőni, akkor egyre kevésbé hiszem, hogy még szükségünk lehet magára – jegyezte meg Lainnek.

– Nem is a hajó miatt kell aggódniuk. Az a műhold a gyilkos. Védelmi lézert szereltek rá, amivel darabokra vagdalja magukat. A Gilgamesh fegyverrendszere ahhoz képest gyerekjáték.

– Pontosan ezért hoztuk magunkkal a nagyra becsült doktort – biccentett Mason felé Scoles. Úgy lebegett ott, mint valami baljós viharfelhő.

– Engedjenek oda a vezérléshez! Adjanak teljes hozzáférést! A szart is ki kell szedni a kommunikációs rendszerből, különben a műholdnak ránk sem kell lőnie. – Lain megeresztett egy ragyogó mosolyt. – Mason! Mondd el nekik! Meséld el szépen, hogy köszönt be hozzánk doktor Avrana Kern!

A klasszicista a mellette ülő nőre nézett, és a tekintete láttán belekezdett:

– Hát… igen. Teljesen átvette az irányítást a Gilgamesh rendszerei felett, minket meg kizárt. Másodpercekbe telt az egész. Ha akarja, kinyitja az összes légzsilipet, megmérgezi a levegőt, vagy kipucolja a hibernálótermeket… – Bizonytalanul elhallgatott. Csak ekkor jött rá, mennyire kicsi volt a túlélésük esélye.

– Ki az az Avrana Kern? – kérdezte az egyik zendülő.

Holsten ismét Lainre pillantott.

– Ami… aki a műholdban van. Vagy inkább az egyik dolog, ami abban a műholdban van. Vannak ott számítógépek, és valami, ami Elizának nevezte magát, és szerintem… lehet egy MI. Egy igazi mesterséges intelligencia. De az is lehet, hogy csak egy nagyon-nagyon jól megcsinált számítógép. Meg ott van ez az Avrana Kern, valaminek a doktora, aki ugyancsak lehet MI.

– Miért, mi lehet még? – kérdezte Nessel némi érdeklődéssel a hangjában.

– Lehet egy őrjöngő, masszívan pszichotikus emberi lény is, aki valahogy ittragadt az Óbirodalomból, és a fejébe vette, hogy a világ legfontosabb dolga mindenkit távol tartani kedvenc bolygójától. – Miután Holsten egy szuszra végigmondta ezt, az arcokat fürkészte a hirtelen beállt csendben.

– A francba! – mormolta valaki. Úgy tűnt, a klasszicista elég meggyőzően beszélt.

– Ha jó napja van, akkor csak átveszi az irányítást a komp rendszerei felett, és visszaküld a Gilgameshre – dobta be Lain társalgási stílusban.

– Ha már itt tartunk – szólalt meg a pilóta. – Úgy látszik, érdemes volt megpiszkálni a drónhangárokat. Nincs jele távirányított indításnak… Várjunk csak! Utánunk küldtek egy másik kompot!

Scoles megfordult, és odalebegett, hogy megnézze a kijelzőket.

– Guyen nyilván bedühödött – jegyezte meg Lain. Holsten maszkjában visszhangzottak a szavai.

– A parancsnok őrült – jegyezte meg Mason.

A műszaki főmérnök először szenvtelenül nézett rá, és Holsten már azt hitte, meg fogja védeni Guyent, ám a nő végül vállat vont.

– Ja… tényleg őrült. Az a fajta őrült, aki képes volt elhozni minket idáig, csak aztán valahogy minden rosszra fordult.

– Azt üzenik, hogy kapcsoljuk ki a hajtóműveket, tegyük le a fegyvert, és adjuk át a foglyokat – közvetítette a pilóta.

– Miből gondolják, hogy ilyesmit teszünk most, hogy már nyerésre állunk? – kérdezte Scoles némileg meglepetten.

Lain és Holsten ezúttal gyors pillantást váltott, és kiolvasták egymás tekintetéből, hogy mindketten Vrie Guyen hasonmását látják a zendülők vezetőjében… aki ismét odaúszott hozzájuk, és baljósan lebegett felettük.

– Ugye tudja, hogy ha bármivel próbálkozik, azonnal kinyírjuk? – kérdezte Laintől.

– Próbálom nem elfelejteni, hogy a végén mindenképpen kinyírnak, de igen, tudom, hogy ezzel közelebb hozhatom a dolgot. – A nő rezzenéstelenül nézett szembe a parancsnokkal. – Most komolyan, ember; én jobban aggódom a miatt a műhold miatt. Most rögtön el kellene engedniük. El kell szigetelni a komp rendszereit, hogy az az izé ne tudja átvenni felettük az irányítást.

– Nem elég csak elvágni a kommunikációt? – kérdezte a zendülők egyike.

– Sok szerencsét hozzá! És akkor Mason hogy fogja rábeszélni a műholdat, hogy átengedjen minket? Engedjenek el, és felügyeljenek, ha akarnak. Ha kell, még el is magyarázom, hogy éppen mit csinálok.

– Ha egy pillanatra is csökken a sebességünk, vagy elveszítjük az irányítást a komp felett, akkor azt fogom hinni, hogy megpróbál lelassítani, hátha a haverjai utolérnek, és… – kezdte Scoles, de Lain olyan képet vágott, mint akit nagyon fárasztanak a hallottak.

– Tudom, tudom. Engedjenek már el!

Scoles megvetően lebiggyesztette az ajkát, azután előkapott egy kést, és elvágta a kötelet Lain csuklóján. Pillanatnyi tétovázást követően Holstent is elengedte.

– Maga ülve marad! – parancsolt rá. – Még nincs semmi dolga. Majd ha ő elvégezte a feladatát, akkor megpróbálkozhat a műholddal. – Úgy tűnt, szükségtelennek tekintette, hogy halálos fenyegetésekkel tartsa a klasszicistát a helyén.

Lain a gravitáció hiányában ügyetlenül kapaszkodott előrébb az ülések között. A kommunikációs konzolnál bekötötte magát a Nessel melletti ülésbe.

– Jól van. Amit mi keresünk, az… – kezdte, és a folytatás elég technikai jellegű volt ahhoz, hogy Holsten ne tudja követni. Egyértelműnek tűnt, hogy a munka időbe fog telni, és az átprogramozás mellett bizonyos helyeken fizikailag is el kell hozzá vágni a kapcsolatot a kommunikáció és más rendszerek között.

Holsten hamarosan elaludt. Még félálomban lebegett, amikor eszébe jutott, hogy mennyire hülye dolog már ez, hiszen folyamatosan életveszély fenyegeti, ráadásul nemrég aludt át egy egész évszázadot. Persze a hibernálás és az alvás nem egészen egyezett egymással, és ahogy az adrenalin fokozatosan kiürült a szervezetéből, a férfi egyre kimerültebb lett.

Arra ébredt, hogy egy kéz nehezedik a vállára. Egy pillanatig még az álom ölelésében maradva elmotyogott egy nevet, amelyet még a régi világból hozott magával. A tulajdonosa egy évtizeddel a Gilgamesh indulása előtt hunyt el. Azután:

– Lain? – kérdezte, mert hallotta a nő hangját, de valójában Nessel állt mellette.

– Mason doktor! – szólította meg a zendülő, azzal a tisztelettel a hangjában, amelyet látszólag csak számára tartogatott. – Kész vagyunk. Maga jön.

A férfi kicsatolta a biztonsági övét, és hagyta, hogy az emberek kézről kézre adva előrelökjék a mennyezet közelében. A végén Lain felnyúlt, és lehúzta maga mellé az egyik ülésbe a kommunikációs konzol előtt.

– Milyen messze vagyunk? – kérdezte Holsten.

– A kommunikációs rendszer leválasztása tovább tartott, mint gondoltam, de biztosra kellett mennünk. És mivel a barátaink még mindig nem bíznak bennem, folyton leállítottak, nehogy valami gazságot műveljek. Levédtük a komp rendszereit a kívülről jövő jelekkel szemben. Semmi sem fogad olyan kapcsolódási kérelmet, amely nem az űrkompon keresztül érkezik, kivéve a komot, de az meg nincs kapcsolatban semmivel a kompban. Kern most már legfeljebb csak kiabálhat velünk.

– És kilőhet a lézerével – mutatott rá Holsten.

– Ja igen, azt is megteheti. De jobb lenne, ha rávennéd, hogy ne tegye. Akár máris kezdheted, mert egy ideje már fogjuk a jeleit.

Holsten megborzongott, de aztán bólintott:

– Mutasd!

Ismerős üzenetet kaptak, amelyben a jeladó Második Brin Őrlakhelyként azonosította magát, és utasította a közeledő járművet, hogy kerülje el a bolygót. Az üzenet az első vészjelzés helyét vette át. De amikor visszajeleztünk, eleinte még nem vette észre, hogy közeledünk. Ezúttal sokkal kisebb hajóval jöttünk, és ő kezdeményez. Valami még mindig ébren lehet odabent.

Holsten még emlékezett Avrana Kern elektronikus szellemére, ahogy megjelent a Gilgamesh kommunikációs helyiségének kijelzőin, és a saját nyelvükön szólt hozzájuk – ezt a részletet egyikük sem említette a zendülőknek. Úgy döntött, hogy megpróbálja formális mederben tartani a beszélgetést. Beszélhetnék Elizával? Lefordította az üzenetet birodalmi C-re, és elküldte, azután magában számolta a perceket a válasz érkezéséig.

– Lássuk, kijön! – mormolta Lain a fülébe. A nő a válla fölé hajolva figyelte.

A válasz egyszerre volt nyugtalanító és biztató – ez utóbbi csupán azért, mert a műholdon érzékelhetően ugyanaz az állapot állt fenn, mint amikor legutóbb a közelében jártak.

A jelenlegi irányvektoruk karantén alá helyezett bolygóhoz vezet, amellyel a kapcsolatfelvétel nem támogatott. Bármilyen beavatkozás Kern Világába azonnali megtorlást von maga után. Semmilyen módon nem létesíthetnek kapcsolatot ezzel a bolygóval.

Majmok a majmok visszajöttek el akarják venni a világomat az enyém és az én majmaim nem olyanok ahogy beszélnek ahogy kinéznek azt mondják a Földről jöttek de én jobban tudom patkányok mind csak patkányok elmenekültek a Föld nevű süllyedő hajóról elsüllyedt és nincs szó nincs szó semmi sem

A klasszicista könnyen lefordította az üzeneteket. Nessel ott állt mögötte, és a szöveg láttán csodálkozó hangot adott ki.

Eliza! Nem akarunk beavatkozni Kern Világába. Tudományos missziónk keretében fel kell mérnünk, hogyan halad a kísérlete. Kérem, engedélyezze a leszállást! Holsten úgy vélte, egy próbát ez is megér.

A várakozás a válaszra ezúttal is ugyanolyan idegőrlő volt, ahogyan az emlékezetében élt.

– Van valakinek ötlete, hogy mikor leszünk a lézerek hatótávolságán belül? – kérdezte Lain.

Nessel válaszolt:

– Karst drónjai alapján még négy óránk és tizenkilenc percünk van. Addig kellene megoldást találni.

Leszállási engedély megtagadva. A tudomány által rám ruházott hatalomnál fogva halálos erő alkalmazásával akadályozhatok meg minden ezirányú próbálkozást. A kísérleti élettér elszigeteltsége alapvető fontosságú. Tisztelettel kérem, hogy mielőbb változtassák meg a pályájukat!

Mocskos csúszómászó férgek azért jönnek hogy megfertőzzék a majmaimat nem fognak beszélni velem olyan régen volt olyan régen Eliza miért nem fognak beszélni miért nem engem hívnak a majmaim túl csendesek örökké csak hallgatnak és csak te vagy itt nekem akihez beszélhetek de te is csak az én törött tükörképem vagy

Eliza! Szeretnék beszélni a nővéreddel, Avranával, üzente Holsten. Élesen tudatában volt, hogy mennyire fogy az idejük, és a másodpercek szinte hangos koppanásokkal hullanak át a homokóra karcsú derekán.

– Készüljenek fel! – figyelmeztette Lain a zendülőket. – Ha nem sikerül, mindent elveszíthetünk. Például a létfenntartó rendszereket is.

A kommunikációs panelből – engedély nélkül – jövő hang egyelőre birodalmi C nyelven szólalt meg, de Holsten már a dölyfös stílusról megismerte. Tartalmilag csupán némileg agresszívebben követelte, hogy változtassák meg a pályájukat.

Holsten megszólította: Kern doktor! Azért jöttünk, hogy megfigyeléseket végezzünk a nagyszerű, kísérletével kapcsolatban. Semmit sem változtatunk meg a bolygón, de valamiféle megfigyelés minden bizonnyal engedélyezett. A kísérlete nagyon régóta tart, bizonyára már eredményre jutott. A segítségére lehetünk? Gyűjthetünk olyan adatokat, amelyek önnek is hasznosak a kísérlet szempontjából. Valójában fogalma sem volt róla, hogy mivel kísérletezett Kern, bár már kidolgozott rá valamiféle elméletet mindazok alapján, amiket Eliza üzeneteiből és az őrült Kern háttérzajként közvetített zagyválásából kihámozott.

Hazudnak, jött a válasz, és Holsten elkomorodott. Azt hiszik, nem hallom, mi zajlik a rendszerben? Maguk menekültek, bűnözők, férgek között is férgek. A magukat üldöző járműről már megkértek, hogy állítsam meg a kompjukat, mert igazságszolgáltatás elé kell állniuk.

A klasszicista a lefordított szavakra meredt, a gondolatai vadul kergették egymást. Az imént jóhiszeműen tárgyalt Kernnel, mintha ő is a zendülők közé tartozna. Teljesen megfeledkezett róla, hogy túszként hozták magukkal.

Az ujjai a billentyűzet felett lebegtek, a következő üzenet elküldésére készen: Akkor miért nem teszi…?

Valami hideg és kemény nyomódott a fejének a füle mögött. Oldalra pillantva Nessel merev tekintetét látta.

– Eszébe se jusson! – mondta a nő. – Ha ez a hajó megáll, nem élnek addig, hogy megmentsék magukat.

– Lőjön csak – jegyezte meg Lain. – Nagy valószínűséggel a komp burkolatát is át fogja lőni.

– Akkor ne adjanak rá okot! – biccentett Nessel a konzol felé. – Tudja, Mason doktor, lehet, hogy maga a szakértő, de valamennyit én is megértek.

Jellemző, hogy pont most találok egy tehetséges tanítványt, gondolta Holsten kétségbeesetten.

– És mit akarnak, mit mondjak? – kérdezte. – Látták, hallották; tudja, hogy kik vagyunk. Minden adást fog a Gilgameshről és a másik kompról.

– Meséljen neki a holdkolóniáról! – csattant fel Scoles. – Mondja el, mit akartak tőlünk!

– Amivel most beszélgetünk, az az Óbirodalom bukása óta egyedül lakik egy kisebb műholdon, mint ez az űrkomp. Tényleg szimpátiát várnak tőle? – vetette fel Lain.

Kern doktor! Mi is emberi lények vagyunk, akárcsak ön, küldte el Holsten, bár közben eltűnődött rajta, hogy ez az utóbbi állítás mennyire lehet igaz. Megsemmisíthette volna a Gilgamesht, de nem tette. Megértem, mennyire fontos önnek ez a kísérlet – ismét hazudott –, de kérem, emberek vagyunk! Túszként tartanak fogva ezen a járművön. Tudós vagyok, akárcsak ön. Ha a másik kompot segíti, akkor megölnek. A szavakat úgy fordította le a rég halott birodalmi C-re, mintha egy tanulmány részeként tenné ezt; közben fájdalmasan tudatában volt, hogy ő maga is egy letűnt korban vitázott utoljára akadémikusokkal a nyelv eredetéről és kifejezéstáráról.

Az üzenet és a válasz között eltelt idő szokás szerint rövidült, ahogy közeledtek a bolygóhoz.

A jelenlegi irányvektoruk karantén alá helyezett bolygóhoz vezet, amellyel a kapcsolatfelvétel nem támogatott. Bármilyen beavatkozás Kern Világába azonnali megtorlást von maga után. Semmilyen módon nem létesíthetnek kapcsolatot ezzel a bolygóval.

Nem az én felelősségem olyan nehéz az egész bolygó az enyém nem avatkozhattak bele a kísérletbe folytatni kell vagy az egész semmit sem ér ha a majmok nem beszélnek hozzám és az emberekből már csak az én majmaim maradtak most megjönnek ezek a férgek ezek a férgek

– Ne! – kiáltott fel Holsten. – Ne váltsunk vissza Elizára! – A zendülők többsége meglepetten nézett rá.

– Mi a fene van? – kérdezte Scoles. – Nessel?

– Azt hiszem… egy lépés hátra, vagy valami ilyesmi.

Holsten a halántékát dörzsölte, és magában motyogott.

Semmi sem jutott eszébe.

– Ennyi? – kérdezte Scoles közvetlenül mögötte. – Kifogyott az ötletekből? – A hangjában életveszélyes fenyegetés rejlett.

– Várjon! – mondta Holsten, de ebben a kritikus pillanatban sem támadt használható gondolata. Tehetetlenné vált.

Azután mégis eszébe jutott valami:

– Lain! Megvan a drónfelvétel?

– Áu, hát… – Lain átkapaszkodott egy másik konzolhoz, valahogy talált magának helyet az ott ülő zendülő mellett. – Karst felvétele? Szerintem… Á, megvan!

– Át tudod rakni a kommunikációs panelre?

– Biztos vagy benne? Csak…

– Kérlek!

Miután a komrendszert elszigetelték, nem meglepő módon az adatátvitel meglehetősen bonyolultnak bizonyult. Főként azzal együtt, hogy közben nem akarták megnyitni a hajót az esetleges elektronikus fertőzés előtt. Végül Lain és az egyik technológiailag képzett zendülő létrehozott egy elszigetelt tárhelyet a felvételnek, és csak ennyit tettek elérhetővé a kommunikációs rendszer számára. Holsten akaratlanul is elképzelte, ahogy Kern láthatatlan jelenléte beomlik az újonnan megnyitott helyre, mint valami áradat az ablaktalan szobába. Frusztrálhatta is, hogy csak egy zsákutcát talált.

Előkészítette a következő üzenetet: Avrana Kern doktor! Úgy vélem, nem ártana felülvizsgálnia, hogy mennyire szükséges megfigyelőt küldeni a bolygójára. Amikor a hajónk legutóbb elhaladt mellette, egy távirányítású kamera felvételt készített a lenti viszonyokról. Meg kellene néznie.

Úgy kockáztatott, hogy egy kiszámíthatatlan, bomlott elmével állt szemben a játékban, amelynek tétje az életük volt. Bár ha jól belegondolt, pisztolycsővel a tarkóján neki csak egyféle eredmény kedvezhetett. Persze még ebben a helyzetben sem tagadhatta le, hogy némi tudományos kíváncsiság is vezérelte. Vajon hogyan fog reagálni rá?

Elküldte az üzenetet, és csatolta hozzá a felvételt is. Úgy sejtette, hogy mivel Kern simán átvette az irányítást a Gilgamesh rendszerei felett, az általuk használt kódolás sem jelenthetett gondot számára.

Újabb percek teltek el, majd érthetetlen üzenet érkezett a műholdról, alig több rövid fehér zajnál. Újabb adás követte:

Kérem, várjanak a további utasításig! Kérem, várjanak a további utasításig!

Mit tettek a majmaimmal? Mit tettek a majmaimmal?

Azután semmi több. A műholdról érkező adás megszűnt, és a kompban ülők heves vitába kezdtek a történtekről. Nem tudtak megegyezni abban, hogy Holsten halálra ítélte őket, vagy elért valamit.

3.6. DULCE ET DECORUM EST

Nagy Fészekben nincs szigorúan vett hierarchia. Az emberi fogalmak szerint a póktársadalom egyfajta funkcionális anarchiaként határozható meg. A társadalmi helyzet a legfontosabb, de közreműködéssel érhető el. Amelyik társulás harcosa győz, tudósa új felfedezést tesz, a legelegánsabb táncossal, a legszórakoztatóbb mesélővel vagy legtehetségesebb iparossal bír, láthatatlan társadalmi rangot nyer, amellyel csodálok, ajándékok, szívességek és hízelgő és keményen dolgozó hímek tömege, illetve számos, tagfelvételt kérelmező nőstény jár együtt. A közösség elég rugalmas ahhoz, hogy egy tehetséges nőstény jelentős társadalmi mobilitásnak örvendhessen. A pókok tudatában ez a felépítmény inkább kapcsolatok bonyolult hálójához hasonlít, amelyet folyamatosan visszabontanak és újraszőnek.

A társadalmi rend működését az biztosítja, hogy a középszerű és kellemetlenebb munkákat a hímek végzik, akiknek egyébként nincs menedékjoguk Nagy Fészekben, csak ha patrónust találnak, vagy hasznossá teszik magukat. A nehéz fizikai, például az erdészeti és földművelési munkákat többnyire háziasított hangyakolóniák végzik, amelyeket Nagy Fészek pókjai rávettek, hogy nekik dolgozzanak. Elvégre a hangyák természete az, hogy dolgoznak. Nem hajlamosak és nem is képesek filozófiai kérdések megfogalmazására az életükkel kapcsolatban, ezért minden ilyen jellegű próbálkozás csak elfecsérelt idő lenne. A saját nézőpontjuk szerint a hangyakolóniák a lehető legjobban fejlődnek, és ezt a környezetükre alapozzák, amely viszont részben mesterséges. Fogalmuk sincs róla, miféle törvényszerűségeknek engedelmeskednek, és hogy Nagy Fészek lakói meghekkelték az ipari fejlődésüket, hogy a saját hasznukra fordítsák azt. A rendszer hibátlanul működik.

Portia társadalmában a szálak már pattanásig feszülnek. Az előrenyomuló hangyasereg ténye áldozatokat követel, és nincs meg az az elöljárói láncolat, amely meghatározná, hogy ki hozzon áldozatot, és kinek a javára. Ha a helyzet tovább romlik, Nagy Fészek szét fog forgácsolódni, kisebb egységekre esik szét, és a pókok kultúrájának jelenlegi csúcspontja csupán emlék marad. Esetleg kiemelkedhet a társadalomból egy nagy vezető, aki a közjó érdekében magához ragadja az irányítást – és ha az emberek példája itt helyénvaló, akkor később a magánérdek is számításba jöhet. Csak az bizonyos, hogy a Portia által ismert Nagy Fészek megszűnik létezni.

Nem ez lenne az első elveszett metropolisz. A kérlelhetetlenül masírozó hangyasereg már legalább száz különféle egyedi kultúrát semmisített meg, amilyenek nem alakulhatnak ki újra. A megölt egyénekkel együtt a Megértésük is odaveszett, ezáltal egész életmódokat pusztítottak el. Ugyanazt tették, mint minden más hódító horda, amely elkerülhetetlen végzetét akarta beteljesíteni.

Katonai tapasztalataival és eredményeivel Portia komoly megbecsülést vívott ki magának a társadalomban, de jelenleg Bianca a legfontosabb személy az egész városban. Ő az egyik legjobban tisztelt és legfüggetlenebb tudós Nagy Fészekben. Már tucatnyi különböző módon tette jobbá társai életét; olyan problémákat oldott meg, amelyeket mások fel sem ismertek. Emellett visszahúzódó típus, nem akar mást, csak haladni a kísérleteivel – ez általánosan jellemző azokra, akiket a Megértésük vezérel. Portia nővéreinek ez tökéletesen megfelel, hiszen Bianca nem vágyik elismerésre, még ha esetleg tisztában is van vele, hogy a társulás hírneve javarészben neki köszönhető.

Ám ha futárt küld, társai azonnal odasietnek. Ha Bianca úgy érezné, nem értékelik eléggé, bármikor szívesen látnák bármelyik másik társulásban.

Bianca nem Nagy Fészek területén lakik. Az igazi tudomány igényel bizonyos elszigetelődést, már csak azért is, mert így biztonságosan el lehet különíteni a váratlanabb eredményeket a közösségtől. Portia népe a problémamegoldási képességeivel tört fel, és azzal, hogy addig alkalmazkodnak a változó helyzetekhez, amíg el nem érik a kívánt sikert. Az illékony vegyszerekkel kapcsolatban ennek lehetnek hátulütői.

A jelenlegi laboratórium jócskán bent van az egyik helyi hangyaboly területén. Portia a hangyák számára elkerülendőnek kijelölt ösvényen megy, de még így is vonakodva halad, gyakran megáll, néha felemeli az elülső lábait, és akaratlanul kivillantja a méregfogát. Nehéz felülemelkedni a megszokáson, miszerint a hangyák veszélyt jelentenek.

Bianca kamráját maguk a hangyák áshatták ki, még mielőtt kizárták őket a területről a kolóniára igazított szagokkal. Korábban is próbálkoztak már ilyesmivel, hogy településeket védjenek meg a szuperkolónia támadásától, de nem jártak sikerrel. A hangyák mindig találnak valamilyen módot, hogy továbbjussanak, a tüzet pedig nem érdeklik a feromonok.

A falakat selyemszövet borítja, a mennyezeten szintén hálóból készült, bonyolult lepárló függ; ennek részei szolgálnak keverőedényekként Bianca alkímiájához. Egy oldalsó helyiségben karám található, benne lábasjószág, élelemnek vagy a kísérletekhez. Bianca a mennyezeten kapaszkodva igazgatja a létesítményt, szemeivel mindent nyomon követ, ami alatta történik. Alárendeltjeinek a tapogatóival üzen, néha egyik-másik lábával is kiegészíti az utasításokat. A mennyezeti bejáraton beszűrődik némi fény, de Bianca túl van már az éjjelek és nappalok váltakozásán; tenyésztett bogárlárvák foszforeszkáló mirigyeit szőtte a falat borító kárpitba, hogy ezekkel világítson a munkához.

Portia leereszkedik a helyiségbe, annak tudatában, hogy a padló is nyitott. A lyukat a lehető legvékonyabb selyemlap fedi, amelyen keresztül a mindennapi dolgukat végző, nyüzsgő rovarokra lehet rálátni. Igen, fáradhatatlanul és öntudatlanul dolgoznak Nagy Fészek jólétéért, de ha Portia áttörne a köztük lévő vékony rétegen, nagyon hamar utolérné a végzet, amelyet a hangyák a betolakodóknak tartogatnak. Hacsak nem vet be valamilyen vegyi anyagot a túlélése érdekében.

Tapogatói integetésével üdvözli Biancát, és megújítja ismeretségüket; kimért összegzéseket közvetít a saját társadalmi helyzetével kapcsolatban, kitérve közös társaikra, különböző szakértelmükre, és a megbecsülésre, amellyel Biancára tekint.

Az alkimista válasza egészen felületes, de az udvariatlanságot ő is kerüli. Megkéri Portiát, hogy várjon kicsit, és tekintetét a laboratórium alatti nyüzsgés felé fordítja. Ellenőrzi, magára hagyhatja-e a kísérletet egy kis időre.

Portia is lepillant a bolyra, és megdöbbenten integeti el a felfedezését: A segítőid hímek.

Valóban, ért egyet Bianca. Testtartásán látszik, hogy neki ez a téma nem számít újnak.

Nem gondoltam volna, hogy alkalmasak ilyen összetett feladatok elvégzésére, közli Portia.

Általános félreértés. Ha a megfelelő Megértéssel születnek, és jól kiképezzük őket, akkor bármilyen rutinfeladattal megbirkóznak. Valaha nőstényeket alkalmaztam, de folyton vetélkedtek egymással, és végül már nekem kellett megvédenem a tekintélyemet. Folyton összeméregették a lábaikat. És velem is, mielőtt rávettem őket, hogy végezzék el a munkájukat. Végül ezt a megoldást találtam.

De biztos folyton próbálnak udvarolni, jegyzi meg Portia tanácstalanul. Végül is mi mást akarnak még elérni a hímek az életben?

Túl sok időt töltöttél a tétlenkedők társasházaiban, válaszolja Bianca. Aszerint választom ki a segédeimet, hogy mennyire elkötelezettek a munkájuk mellett. És ha időről időre el is fogadom a reprodukciós anyagukat, az az egyetlen célom vele, hogy fenntartsam az itt szerzett Megértéseket. Mindenesetre ha ők tudnak valamit, amit én is tudok, sokkal nagyobb esély van rá, hogy az utódok öröklik.

Portia fészkelődéséből és tapogatói gyors mozgásából egyértelműen látszik, hogy nehezen ért egyet az érveléssel. De a hímek nem…

Megalapozott tény, hogy a hímek is továbbadhatják az életük során szerzett tudásukat az utódaiknak. Számos példát hozhatnék fel. Bianca keményen topog, hogy megelőzzön minden további vitát. Megalapozatlan az a hit, hogy csak az anyjuk Megértéseit képesek továbbörökíteni. Az egész társulásunk örülhet, hogy legalább én megértem ezt. Próbálok olyan hímek közül válogatni, akik a mi bölcsőinkből kerültek ki, mert valószínűbb, hogy továbbadásra érdemes Megértésekkel bírnak, és az összeadódó hatás az egész csoport javára válik. Hiszek benne, hogy ez általános gyakorlattá válhat, még mielőtt mi elmúlunk. Ha lesz időm, elcserélem ezt a Megértést azzal a néhány egyeddel a többi társulásból, akik képesek értékelni ezt az eredményt.

Feltéve, hogy bármelyikünknek lesz még erre ideje, mondja Portia határozottan. Nővérem! Már nem sokáig maradok Nagy Fészekben. Hogyan lehetek a segítségedre?

Igen, amiért hívtalak. Hét Fában voltál. Mesélj róla!

Portia meglepődik rajta, hogy Bianca ilyen sokat tud az utazásairól. Elfogadható jelentést tesz, főként a katonai ügyekre összpontosítva: részletezi a védők taktikáját és az ellenség fegyvereit. Bianca mereven nézi, egyetlen részlet sem kerülheti el a figyelmét.

Sokan vannak Nagy Fészekben, akik nem hisznek a túlélésben, mondja végül. Egyetlen társulás sem akarja kivívni a többiek megvetését azzal, hogy elsőként hagy el minket, de előbb-utóbb ez is meg fog történni. És ha ezt a szakadékot áthidalták, és egy társulás elindult, a többiek rohanvást követik majd. Saját magunkat pusztítjuk el, és mindent elveszítünk, amit felépítettünk.

Valószínűnek tűnik, ért egyet Portia. A Templomból jövök. Még a papnő is zavartnak tűnik.

Bianca csendben kapaszkodik a mennyezeten, a tartása nyugtalanságot fejez ki. Azt beszélik, hogy az üzenet már nem tiszta, és más Hírnökök is vannak. Beszéltem egy papnővel, aki elmondta, hogy új üzenetet érzett a kristályban, de rosszkor, és értelmetlen volt. Csak valami összevissza vibrálás. Egyelőre nincs rá magyarázat, de aggasztónak tartom.

Lehet, hogy az az üzenet a hangyáknak szólt. Portia lenéz az alattuk nyüzsgő rovarokra. A „valami összevissza vibrálás” tapintástartalma illik a bolyra.

Nem te vagy az első, aki ezt mondja, válaszolja Bianca. A saját gondolataimat az üzenettel és a Hírnökkel kapcsolatban megtartom magamnak, és nem akadályoznak meg abban, amit a fészek megmentése érdekében teszek. Gyere velem! Kidolgoztam egy új fegyvert, és a kipróbálásához szükségem van a segítségedre.

Portiát napok óta először fogja el a remény érzete. Ha valaki találhat megoldást, az Bianca.

Követi az alkimistát a karámhoz, amelyben majdnem hangyaméretű bogarakat talál; a legnagyobb úgy húsz centiméter hosszú lehet. A színük sötétpiros, de a csápjuk a legfeltűnőbb a csipkés páfránylevélre emlékeztető szőrökkel a végén.

Láthattam már ilyeneket? Portia bizonytalan, habozva lép közelebb.

Ahányszor szembeszálltál az ellenséggel, akár láthattál is, feleli Bianca. Meglepő szokásokkal bíró egyedek. A segédeim az életük kockáztatásával hatoltak be a bolyba, hogy megtalálják őket. A hangyák között élnek, és mégsem bántják őket, holott a hangyák lárváiból táplálkoznak. A segédeim jelentése szerint maguk a hangyák etetik őket.

Portia kivár. Minden kommunikáció hiábavaló lenne, hiszen Bianca pontról pontra megtervezte az egész találkozót, és sikerre is viszi a tervét.

Tehetséges és megbízható harcosokat kell gyűjtened magad köré, úgy huszonnégyet, utasítja Bianca. Vakmerőnek kell lennetek. Tesztelitek az új fegyvert, és ha nem működik, valószínűleg belehaltok. Szembe kell szállnotok a felénk tartó kolóniával. Be kell jutnotok a központi bolyba.

Egy hangyaboly megközelítése már nem csupán annyiból áll, hogy letépett fejekkel és kimetszett szagmirigyekkel megtévesztenek néhány dolgozót. A szuperkolónia kifejlesztette a saját védelmét; vegyi fegyverrel felszerelt, vak egyedeket vonultat fel a pókok találékonyságával szemben. A hangyák a változó titkosírás vegyi megfelelőjét használják, amelyet időnként a boly különböző részein újra meg újra megváltoztatnak, amivel Portiáék képtelenek tartani a lépést. A pókok által használt vegyi eszközök, amelyekkel összezavarják a rovarokat, igencsak illékonyak, és ekkora tömeggel szemben alig használhatók.

A boly magasabb biztonsági szintje katasztrofális következményekkel járt több másik faj számára. A hangyabolyoknak saját ökoszisztémájuk van, és számos faj megtanult kelletlen közösségben létezni velük. Néhányan, mint például a levéltetvek, bizonyos szolgáltatásokat kínálnak, ezért a hangyák aktívan tenyésztik őket. Mások paraziták: atkák, bogarak, rovarok és még kisebb pókok is megtanulták, hogyan lophatnak néhány falatot a hangyák asztaláról, vagy hogyan táplálkozhatnak a gazdatestekből.

A szuperkolónia elüldözte még ezeknek a fajoknak a többségét is. A külső ellenséggel szemben kidolgozott védelmi rendszer felfedte az addig észrevétlenül élősködő hívatlan vendégeket is. Keveseknek ugyan, de némelyeknek még ezt a felsőbbrendű alkalmazkodási mechanizmust is sikerült kijátszania. Ezek közül is Bianca tudományos kísérleteinek alanyai, a hangyavendégek a legsikeresebbek.

A futrinkaféle Paussidák évmilliók óta hangyabolyokban élnek, és különféle módokon fogadtatják el magukat akaratlan vendéglátóikkal. A nanovírus tevékenységének köszönhetően ha nem is tettek szert olyan intelligenciára, mint Portia népe, találékonyságuk megnőtt, képesek összedolgozni és rugalmasan felhasználni a rendelkezésükre álló feromonkészletet.

Minden egyes Paussida többféle vegyi anyag segítségével befolyásolja a körülötte lévő rovarokat. Az egyes hangyák érintésekből és szagokból felépülő világában ez a megtévesztés legjobb eszköze. A hangyavendégek kemikáliái művészi illúziót teremtenek, hallucinációkkal bírják engedelmességre a körülöttük lévő egyedeket. Portia népének egyetlen szerencséje, hogy a Paussidák nem érték még el az intellektusnak azt a szintjét, amelyen képesek lennének túltekinteni aktuális létezésükön mint önkiszolgáló ötödik hadoszlop a hangyabolyban. Könnyű elképzelni egy alternatív történelmet, amelynek során az előrenyomuló hangyasereg bábként engedelmeskedik a bolyok mélyén rejtőzködő bogár haduraknak.

A szuperkolónia változó vegyjeltitkosírása a hangyavendégeket is kihívás elé állítja, és a Paussida-egyedek szagok útján kommunikálnak egymással folyamatosan, hogy mindig a leghatékonyabb kulcsot használhassák a hangyák programozásának felülírásához. Ám mindezek felett áll az a képességük, amely által észrevétlenül élhetnek a bolyban. Bianca ezt a titkos fegyvert tanulmányozza lenyűgözve, az örökölt szagot, amely láthatatlanná teszi ezeket a bogarakat a boly számára.

Portia megjegyzi Bianca tervének minden egyes részletét. A körvonalazódó küldetés valahol félúton helyezkedik el a veszélyes feladat és az öngyilkosság között. A harcosok feladata felkutatni a hangyák hadoszlopát, és rajtaütni, úgy besétálni az őrök közé, mintha ott sem lennének. Portia máris a lehetőségeket latolgatja; fentről támadni, az ágakról vagy hálóból készült állványzatról, becsapódni a rovartestek nyüzsgő tömegébe. Bianca természetesen már ezt is kigondolta. Ott találják meg a fő hadoszlopot, ahol az megpihen éjszakára a saját katonái élő falával körülvéve.

Kifejlesztettem egy újdonságot, magyarázza Bianca. Egyfajta páncél. De csak akkor csatolhatjátok fel, amikor már támadásra készültök.

Egy páncél, amely elég erős a hangyák távol tartásához? Portia kételyei megalapozottak. Egy pók testén túl sok olyan gyenge pont, túl sok olyan ízület van, amelynél a hangyák jelentős sérüléseket okozhatnak.

Semmi ilyesmiről nincs szó, mondja Bianca. Mindig is szeretett titokzatoskodni. Ezek a bogarak képesek úgy járni a hangyabolyban, mintha csak a szellő fújdogálna a rovarok között. Nektek is így kell.

Portia bizonytalansága egyértelműen látszik abból, ahogy a tapogatóit mozgatja. És ha megölöm őket, akkor hogyan tovább? Megölök annyit, amennyit csak tudok! Elég lesz?

Bianca tartása magabiztos. Ezen is gondolkodtam, de attól tartok, nővérem, hogy még te sem tudod őket így megállítani. Egyszerűen túl sokan vannak. Ha a védelmem kitart addig, egész éjjel és nappal ölheted őket, az sem elég. Nem tudnád távol tartani őket Nagy Fészektől.

Akkor? Portia türelmetlen.

Van egy új fegyver. Ha működik… Bianca ingerülten toppant egyet. Csak úgy tesztelhetjük, ha használjuk. Ezeken az itteni kis bolyokon kipróbáltam, és működik, de a hódítók mások, összetettebbek, kevésbé sérülékenyek. Csak abban reménykedhettek, hogy igazam van. Megérted, mit kérek tőletek a társainkért és az otthonunkért?

Portia felidézi magában Hét Fa bukását, a falánk hordát és a mohó lángokat, a túl lassú vagy túl kötelességtudó pókok összeégő testét. A félelem egyetemes, és ő is érzi, legszívesebben kétségbeesetten menekülne az emlékképek elől, és soha többé nem szállna szembe a hangyákkal. Ám a közösségben, a rokonságával és a társaival kialakított kötelékek sokkal határozottabbak a félelménél. Ezek nemzedékek óta erősödnek, a vírus által ösztönzött együttműködés számos sikeres őstől öröklődött tovább, és most előtérbe tolakszik. Elérkezett az idő, amikor valakinek meg kell ezt tennie. Portia harcos, erre született, és fiatal korától kezdve erre nevelték, ezért ha a szükség úgy hozza, akár önszántából lemond az életéről a nagyobb csoport túlélése érdekében.

Mikor?, kérdi Biancától.

Minél előbb, annál jobb. Gyűjtsd össze a kiválasztottjaidat; reggelre álljanak készen! Ma éjjel a város még a tiétek. Raktál már tojásokat?

Portia igennel válaszol. Jelenleg ugyan nem áll készen egy hím örökítőanyagának fogadására, de a múltban több tojást is rakott. Genetikai és tanult öröksége fennmarad, amíg Nagy Fészek áll. Nagyobb léptékkel mérve ez azt jelenti, hogy ha a város fennmarad, ő máris legyőzte az ellenséget.

Aznap éjjel Portia felkeres más harcosokat, veterán nőstényeket, akikről tudja, hogy megbízhat bennük. Sokukkal együtt él a társulásukban, de nem mindegyikükkel. Mások is vannak, akikkel már harcolt együtt – némelyikük ellen is a dominanciáért –, akiket tisztel, és akik tisztelik. Mindegyiküket óvatosan közelíti meg, tapogatózik, körülírja a szándékát, míg végül részletről részletre előadja Bianca tervét. Néhányan visszautasítják, mert nem győzte meg őket a terv, vagy mert nem elég bátrak, avagy úgy is mondhatnánk, hogy nem hiányzik belőlük az önféltés képessége. A küldetés majdnem akkora szolgálatkészséget igényel, mint ami a hangyákat vezérli.

Portia hamarosan így is összegyűjti a csapatot, amelynek tagjai Nagy Fészek felsőbb régióiban próbálják a lehető legtöbbet kihozni utolsó éjszakájukból. Egy részük a saját társulásában, a nővérei között talál megnyugvást, mások a szórakozás mellett döntenek; megnézik a hímek táncát vagy a szövők csillámló műveit. Aki készen áll erre, az hagyja, hogy körbeudvarolják, és tojásokat rak, hogy annyit örökítsen át magából, amennyit csak tud. Maga Portia is sokat tanult az utolsó tojásrakása óta, és érez némi megbánást, mert ha ő odavész, újabb Megértései is mind elvesznek.

Ismét a Templomba megy, hitében keres menedéket, ám ezúttal azon tűnődik, amit Bianca mondott: a Hírnök üzenete nem egyedülálló, és halk suttogások keltek a kristályban, amelyek aggodalommal töltik el a papnőket. Portia mindig is hitt benne, hogy az üzenet matematikai tökéletessége valamely nagyobb, transzcendens jelentőséggel bír, amely túlmutat a benne foglalt számokon – és ez azt jelenti, hogy az új fejleménynek is nagyobb jelentősége van, mint amit az egyszerű, egyenleteket és megoldásokat szövő és csomózó pókok képesek felfogni. Ám Portia úgy érzi, hogy az új üzenet nem jelenthet semmi jót. Semmi, de semmi jót.

Aznap késő éjjel Nagy Fészek legmagasabb pontja közelében ül, a csillagokat nézi, és azon tűnődik, hogy vajon melyik fénypont suttog érthetetlen üzenetet a kristályokon keresztül.

3.7. ÉGIHÁBORÚ

Kern megszakította velük a kapcsolatot, hagyta a zendülők űrkompját továbbsiklani a zöld bolygó felé. A gép falta a köztes távolságot, minden másodperccel egyre közelebb jutott céljához. Holsten nagyon szeretett volna aludni, de olyan ülésen kuporgott, amelyet csak a gyorsulásnál ható erők elnyelése érdekében párnáztak ki, és pihenésre alkalmatlannak bizonyult.

Félálomban lebegve egyszer megközelítette az ébredést, máskor ismét eltávolodott tőle, mert Kern hallgatása nem befolyásolta az egyéb kommunikációt. Fogalma sem volt, hogy ki által kezdeményezett, eldurvuló vita hangjaira ébredt. Karst sehogyan sem jutott dűlőre az üldözött komp kommunikációs konzoljánál ülő valakivel.

Karst a szokásos dogmatikus módján képviselte a Gilgamesh hangját az egész emberiség (és meg nem választott vezetője, Vrie Guyen) felhatalmazása alapján. Feltétel nélküli megadást követelt, és olyan pusztulással fenyegette őket, amelyről még Holsten is tudta, hogy az űrkompok nem képesek kivitelezni. A hallgatag műhold haragját szította, és amikor minden próbálkozása kudarcot vallott, személyeskedő sértéseket szórt. A klasszicista kezdte azt érezni, hogy Guyen személyesen a biztonsági főnököt tartja felelősnek a zendülők szökéséért.

Az egyetlen pozitívum az egészben az volt, amikor megemlítették őt és Laint. Úgy tűnt, Karst parancsai tartalmazták a túszok kimenekítését is, bár nem elsődleges feladatként. Követelte, hogy beszélhessen velük, mert meg akart győződni róla, hogy még életben vannak. Lain váltott is vele néhány csípős szót, amelyek egyrészt megnyugtatták Karstot a helyzetük felől, másrészt elvették a biztonsági főnök kedvét minden további csevejtől. Ezután olyan monomániásan hajtogatta a parancsnokság követeléseinek listáját, köztük a túszok sértetlen visszaszolgáltatását, hogy Holsten már-már kezdte megsajnálni.

A zendülők válaszképpen saját követeléseikkel és dogmáikkal bombázták Karstot, emellett részletekbe menően ecsetelték, milyen nehézségekkel kellene szembenéznie a holdkolóniának, és hogy mennyire nincs erre szükségük. Karst ugyanazokkal az érvekkel válaszolt, amelyeket Lain már felsorolt, bár kevésbé összefüggően, ezért inkább úgy hangzott, mintha valaki más szavait próbálná elismételni.

– Egyáltalán minek kezdtek el üldözni? – kérdezte Holsten fáradtan Laintől, amikor a komrendszeren keresztül zajló szócsata ellehetetlenítette az alvás minden további lehetőségét. – Miért nem engednek el, ha tudják, hogy mennyire kevés esélyünk van bármit is elérni a műholddal? Nyilván nem csak mi kettőnkért folytatják.

– Hát, érted, biztos nem – vágta rá a nő. Azután vállat vont. – Nem tudom. Guyen hajlamos mindent személyes sértésnek tekinteni. – Olyan különös hangsúllyal mondta ezt, hogy Holsten elgondolkodott, milyen személyes tapasztalatokból táplálkozhat ez a megjegyzés. – De lehet, hogy többről van szó. Egyszer beléptem az alaplegénység alkalmassági feljegyzéseibe a Gilgameshen.

– Azt csak parancsnoki hozzáféréssel lehet, nem?

– Elég szar műszaki főmérnök lennék, ha ez megállíthatna. A hozzáférési rendszer vázát többnyire én programoztam be. Gondolkodtál már rajta, hogy urunk és parancsolónk miben ért el olyan jó eredményt, hogy megkapta ezt a pozíciót?

– Most, hogy mondod, majd biztosan elgondolkodom rajta.

– Akár hiszed, akár nem, hosszú távú tervezésben a legjobb. Az a legfőbb képessége, hogy ha kijelöl egy célt, akkor bármennyi köztes lépésen keresztül, de végül el tudja érni. Olyan ember, aki mindig négy lépéssel a többiek előtt jár. Szóval lehet, hogy értelmetlennek tűnik ez az üldözéses játék, de biztos, hogy van rá valami oka.

Holsten eltűnődött ezen egy időre, miközben a zendülők tovább vitáztak Karsttal.

– Versengés – bökte ki végül a klasszicista. – Ha mégis sikerül átjutnunk a műholdon, és leszállnunk a bolygóra… és persze túlélni a pókszörnyeket…

– Lehet – értett egyet Lain egy biccentés kíséretében. – Elhúzunk a B jelzésű terraformált hogyishívják bolygóra, és mire pár száz év múlva visszajövünk, Scoles és a többiek már szépen megvetették a lábukat a bolygón. Talán még Kernnel is sikerül kiegyezniük valahogyan. Guyen…

– Guyen a bolygót akarja – szólt közbe Holsten. – Guyen le akarja győzni a műholdat, és el akarja foglalni a bolygót. De azt nem szeretné, hogy bárkivel birokra kelljen kelnie érte.

– És persze ha Scoles letelepszik ott, és küld egy üzenetet, hogy „gyertek csak, a pókok valójában cukik”, máris egy rakás ember akar majd csatlakozni hozzá.

– Végeredményben, Guyen nem teheti meg, hogy futni hagyja a társaságot. – Ezzel együtt Holstennek támadt egy újabb gondolata: – Ezért a megadás utáni legjobb megoldás számára az, ha Kern darabokra vagdal minket.

Lain szemöldöke összeszaladt, tekintete a komrendszer konzolja felé villant, ahol még mindig tartott a szájkarate.

– Hallhatjuk, ha Karst üzen a műholdnak? – kérdezte a klasszicista.

– Nem tudom. Megpróbálhatom elfogni az adást, ha ezek a bohócok odaengednek.

– Szerintem nem ártana.

– Szerintem meg igazad van. – Lain kicsatolta magát, és óvatosan, ülésről ülésre haladva evezett előre a levegőben. A zendülők többsége azonnal ránézett. – Emberek! – szólította meg őket a nő. – Ha odaengednének egy percre a komhoz, akkor…

– Kilőtt egy drónt! – kiáltott fel a pilóta.

– Mutasd! – mondta Scoles, és előrelendült. Közben belekapaszkodott Lain vállába is, és a mozdulattól a nő elszakadt az üléstámláktól, a levegőben forogva a kabin hátsó fala és ajtaja felé repült. Scoles utánamordult: – Nem mehet a közelébe semminek, amíg nem tudjuk, mire készülnek!

Zörgés és szitkozódás hallatszott, amikor Lain eltalált valamit, és megpróbált belekapaszkodni egy másik valamibe, hogy ne pattanjon nagyon vissza.

– Mióta vannak drónok az űrkompokon? – csodálkozott Nessel.

– Némelyikben lehetnek rakomány helyett – jegyezte meg Lain hátulról.

– Mit tudnak ezek a drónok? – kérdezte valaki.

– Fegyverrel is felszerelhették – találgatott a pilóta nyugtalanul. – Vagy egyszerűen csak nekünk vezetik. Egy drón gyorsabb, mint mi, és mi már elkezdtünk lassítani. Azért lőtték ki most, mert már elég közel vagyunk.

– Akkor miért hagyjuk, hogy elkapjanak? – kiabált rá egy másik zendülő.

– Mert ha nem akarunk lyukat ütni a bolygóba, akkor a leszálláshoz le kell lassítanunk! – kiabált vissza a pilóta. Utána még hozzátette: – Inkább kösd be magad, te pöcs!

Amatőrök, gondolta Holsten egyre növekvő rémülettel. Egy űrhajón vagyok, amivel le akarnak szállni egy ismeretlen bolygón, és senki sem ért ahhoz, amit csinál.

A pilóta tovább lassított, mire mindenki úgy érezte, mintha az űrkomp eleje mágnesként vonzaná. Holsten küszködve próbált az ülésében maradni, és egészen addig csúszott előre, míg nem sikerült kitámasztania magát az előtte lévő ülés háttámláján.

– A drón egyre csak közelít – jelentette Nessel. Holstennek eszébe jutott, hogy korábban a félautomata szerkezetek milyen gyorsan letudták a távolságot a Gilgamesh és a műhold között.

– Ide hallgassanak! – jött Lain hangja a sorok közül. A nő ismét elindult előre. – Volt bármilyen rádiókapcsolat Karst és a műhold között?

– Mi van? – kapta fel a fejét Scoles, de a következő pillanatban olyan sikoly jött a kom hangszóróiból, hogy mindenki a füléhez kapott. Nessel a vezérlőpultot ütögette.

Holsten leolvasta a parancsnok szájáról, hogy ki akarja kapcsoltatni a rendszert, de Nessel egyre dühödtebb csapkodásán jól látszott, hogy nem lehet.

Azután a sikoly véget ért, ám egy ismerős hang vette át a helyét.

Egy dühös istenség mennydörgő üvöltéseként áradt a hangszórókból, a birodalmi C-n megformált, elegáns szavak akár a végső ítéletet is közvetíthették volna a zendülőknek. Azt is tették.

Holsten értette, és tolmácsolt: Itt Avrana Kern doktor. Figyelmeztettem magukat, hogy ne térjenek vissza a bolygómra. Nem érdekelnek a pókok. Nem érdekelnek a képeik. Ez a bolygó az én kísérletem, és nem engedem, hogy bemocskolják. Ha a népem és a civilizációm már a múlté, akkor érintetlenül kell fenntartanom az örökségem. Kern Világa nem azért készült, hogy maguk ellopják. Azt mondják, emberek. Menjenek, és legyenek emberek valahol máshol!

– Le fog lőni! – kiabálta a klasszicista. A zendülők másodpercekig csak bámultak egymásra tehetetlenül.

Lain sápadtan kapaszkodott az ülések háttámlájába, várta a további fejleményeket.

– Akkor ennyi volt? – nyögte.

– Nem ezt mondta! – ellenkezett Nessel, bár csak igen kevesen figyeltek oda rá.

Üdvözöllek a klasszicisták világában!, gondolta Holsten szárazon. Lehunyta a szemét.

– A komp pályát változtat – jelentette a pilóta.

– Állítsd vissza! – parancsolta Scoles. – Vigyél le a bolygóra…

– A másik komp – szakította félbe a pilóta. – A biztonságiak kompja. Mi rendben vagyunk, de ők… – hunyorogva nézett a műszereire – …sodródnak? És a drón is másfelé tart. Nem követi a pályamódosításainkat. Elmegy mellettünk.

– Hacsak nem eleve ezt akarták. Lehet, hogy bombahordozó – találgatott Scoles.

– Igencsak nagy bombának kellene lennie ahhoz, hogy ilyen távolságból is elintézzen – jegyezte meg a pilóta.

– Kern csinálja – jelentette ki Lain. A meglepett tekintetek láttán elmagyarázta: – A figyelmeztetés nemcsak nekünk szólt, hanem mindenkinek. Kern elkapta őket. Átvette az irányítást a rendszereik felett. A mieink felett azért nem tudta, mert leválasztottuk őket a kommunikációról.

– Szép munka volt! – mormolta Holsten a nyakában lógó oxigénmaszk rádiójába.

– Kuss! – jött a válasz ugyanazon a sávon.

Ismét Kern hangja hallatszott a hangszórókból; néhány statikus zörejbe fulladt próbálkozás után egyszerű, mindenki számára érthető nyelven szólalt meg:

– Azt hiszik, megmenekültek, csak mert kizártak a számítógépeikből? Megakadályozták, hogy visszafordítsam magukat, és visszaküldjem a járművüket a hajóhoz. Megakadályozták, hogy békés és kegyes módon akadályozzam meg az érkezésüket. Kapnak egy utolsó lehetőséget, hogy megnyissák előttem a rendszereiket. Ha nem teszik, nem marad más választásom, mint megsemmisíteni magukat.

– Ha el akarna intézni, már megtette volna – döntötte el az egyik zendülő. Ki tudja, milyen tények alapján.

– Engedjenek oda a komhoz! – mondta Lain. – Van egy ötletem. – Ismét előrelökte magát a kommunikációs konzol felé, ám ezúttal Scoles nem visszatartotta, hanem odahúzta magához, pisztolya csövét szinte belenyomta a nő orrába. A lassulási erő rántott rajtuk egyet, és majdnem nekizuhantak a pilótaülés háttámlájának.

– Mason doktor! Mi a véleménye Kernről? – kérdezte Scoles, de a tekintetét a főműszakison tartotta.

– Ember – ez volt az első szó, ami Holstennek eszébe jutott az ismeretlen entitásról. Scoles értetlen pillantására magyarázatba kezdett: – Szerintem Kern egy ember. Vagy legalábbis valaha ember volt. Most lehet, hogy valami ember-gép keverék. Átnézte a Gilgamesh egész adatbázisát, úgyhogy tudja, kik vagyunk, és honnan jöttünk. Tudja, hogy az utolsó földiek vagyunk, és szerintem ez jelent neki valamit. Emellett egy olyan lézerfegyver, ami azon a műholdon van, valószínűleg zabálja az energiát, legalábbis a másik megoldáshoz képest, amikor átveszi az irányítást a hajó felett, és mindent kikapcsol, vagy túlhevíti a reaktort. Csak akkor használja a fegyvert, ha tényleg nem lát más megoldást. Energia szempontjából még az Óbirodalom technológiájának is megvoltak a maga korlátai. Ezért van az, hogy csak végső megoldásként lő ránk; előbb megpróbál anélkül megszabadulni tőlünk, hogy megölne. Viszont jelen esetben ez nem lehetséges, mert csak a komrendszerhez fér hozzá.

Scoles dühösen felszisszent, de elengedte Laint, aki rögtön magyarázni kezdett valamit Nesselnek és a mellette ülő zendülőnek. Valamit arról, hogy állítsák vissza a kapcsolatot a kommunikációs számítógép és a hajó néhány másik rendszere között. Holsten csak remélhette, hogy a nő tudja, mit tesz.

– Megpróbál megölni? – kérdezte Scoles lényegre törően a klasszicistától.

Erre most mit mondjak? Hogy hangulatfüggő? Vagy hogy attól függ, éppen melyik Kernnel beszélünk az adott pillanatban? Holsten kicsatolta magát, és a lassítást ellensúlyozva lassan ellebegett a többiek felé. Arra gondolt, hátha le tudná beszélni Kernt a kilövésükről.

– Szerintem még abból a kultúrából származik, amely sikeresen eltörölte saját magát, és megmérgezte a Földet. Nem tudom, mit fog tenni. Úgy vélem, saját magával is viaskodik, miközben távol akar tartani minket.

– Ez az utolsó figyelmeztetés! – szólalt meg ismét Kern hangja.

– A műszerek szerint a műhold beindított valamit – jelentette a pilóta. – Lehet, hogy ránk állt.

– Van rá mód, hogy megkerüljük a bolygót, vagy fedezzük magunkat a másik komppal? – kérdezte Scoles.

– Semmi. Nyílt terepen vagyunk. Egyébként is, leszálláshoz számított megközelítési pályán vagyunk. Lesz húsz perce, hogy bármit műveljen a lézereivel, mielőtt beérünk a légkörbe.

– Kész! – kiáltott fel Lain.

– Mi van kész? – nézett rá Scoles összevont szemöldökkel.

– Elszigeteltük a fedélzeten lévő adatbázist, és rákötöttük a komra – felelte Nessel.

– Hozzáférést adtatok ennek a Kernnek az adatbázisunkhoz? – tolmácsolta Scoles saját magának. – Szerintetek ettől majd meginog az elhatározása?

– Nem – válaszolta Lain. – De kell egy adatátvitel. Holsten! Gyere ide!

Mason elképesztő mértékben méltóságon aluli mozdulatokkal úszott a levegőben, ahogy a zendülők sorra megragadták és visszafogták a lassulás húzóereje ellenében, míg végül bele tudott kapaszkodni a kommunikációs vezérlőpult egyik ülésébe, és utóbb be is csatolta magát.

– Le akar égetni az égről – mondta Lain, miután a férfi elhelyezkedett mellette. A lehetőség mintha felélénkítette volna. – Le tudod beszélni róla? Vagy valami hasonló?

– Hát… van egy ötletem…

– Akkor csináld! Én is csinálom, amit kitaláltam – mondta Lain. – Most!

Holsten lenézett az előtte lévő panelre, és megnyitott egy sávot a műhold felé. Feltéve, hogy nem hallgatott ki minket, gondolta, azután belekezdett:

– Kern doktor! Avrana Kern doktor!

– Nem vagyok hajlandó tárgyalni – jött a válasz.

– Elizával szeretnék beszélni.

Egy pillanatra mintha Kern folytatta volna, de már az első szó félbeszakadt, azután a hang birodalmi C-ben folytatta. Ismét Eliza irányított:

Önök jelenleg egy karantén alá helyezett bolygó tiltott zónájában tartózkodnak. Bármilyen beavatkozás Kern Világába azonnali megtorlást von maga után.

Nem Eliza add vissza a hangom ez az én hangom add vissza a tudatomat az enyém elég a figyelmeztetésekből semmisítsd meg őket hagyd hogy megsemmisítsem őket

Amilyen gyorsan csak tudta, Holsten megfogalmazta és lefordította a választ: Eliza! Biztosíthatjuk róla, hogy nem áll szándékunkban beavatkozni Kern Világába. Biztos volt benne, hogy Eliza a számítógép, de ki tudja, milyen tudati és programozási korlátai vannak?

Ez nem egyezik a jelenlegi sebességükkel és pályájukkal. Ez az utolsó figyelmeztetés.

Hazudnak nekem neked hagyj beszélni engedj ki segíts valaki segítsen

Eliza! Beszélhetnék Avrana Kern doktorral?, küldte Holsten.

A várt hang mennydörögve töltötte be a kabint:

– Hogy merészelik…!?

– Éééés elment! – jelentette be Lain. Kern mondandója félbeszakadt.

– Mi? – kérdezte Scoles.

– Vészjelzés – magyarázta a műszaki főmérnök. – A saját segélykérő jelzésének az ismétlődő másolata. – Közben Holsten elküldte a következő üzenetét: Kern doktor! Beszélhetnék Elizával?

Az érkező válaszban annyira összekeveredtek Kern és Eliza mondattöredékei, hogy szinte fehér zajnak tűnt. A műhold próbálta feldolgozni a magas prioritást élvező vészjelzést.

– Közeledünk a légkörhöz – szólalt meg a pilóta.

– Megcsináltuk! – örvendezett az egyik zendülő.

– Ne igyunk előre… – kezdte Lain, de elhallgatott, amikor a kommunikációs rendszer hirtelen elcsendesedett, és Holstennek ellenőriznie kellett a kijelzőket, mert meg akart bizonyosodni róla, hogy a konzol még be van kapcsolva. A műhold nem adott le több jelet.

– Kikapcsoltuk? – kérdezte Nessel.

– Mire fel a többes szám? – csattant fel Lain.

– De akkor ez nem jelenti azt, hogy mindenki lejöhet a bolygóra? Mindenki a Gilről… – kezdte Nessel, de hirtelen felvillantak a kom jelzőfényei, és Kern dühös hangja töltötte be a teret a zendülők körül:

– Nem! Nem kapcsoltak ki!

Lain azonnal a derekához kapott, és rögzítette magán a biztonsági öv kiterjesztéseként az ülésre szerelt hámot, azután Holsten felé nyúlt.

– Kapaszkodni! – kiáltott fel.

Holsten akaratlanul is hátranézett a korábbi ülésére, és a nyitott ajtón keresztül elcsípett egy pillanatot a raktérben dúló fejetlenségből, ahogy a zendülők próbáltak biztos fogást találni, és rögzíteni magukat. Azután perzselő villanás következett, amely beleégette a képet a retinájába, és a komp addigi sima suhanásának helyét bukdácsoló rázkódás vette át, miközben valami felüvöltött odakint. Légkör. Benn vagyunk a légkörben! A pilóta egyfolytában szitkozódott, közben Lain magához szorította Holstent, mert nem sikerült rögzítenie a biztonsági hámot a férfin. Mason kétségbeesetten kapaszkodott az ülésébe, miközben az egész világ arra hajtott, hogy lerázza onnan.

A raktér ajtaja automatikusan becsukódott. Holsten ekkor még nem döbbent rá, hogy a rendszer azért csukta be az ajtót, mert az űrkomp hátsó része leszakadt.

A gép eleje, a kabin tehetetlenül zuhant tovább a bolygó felszínének nagy részét borító, zöld lombtenger felé.

3.8. ASZIMMETRIKUS HADVISELÉS

Portiának és fajtársainak ugyan nincsenek ujjai, de őseik már évmilliókkal azelőtt képesek voltak bizonyos fokú intelligencia hiányában is épületeket alkotni és szerszámokat használni. Nyolc lábuk és két tapogatójuk mindegyikével tudnak fogni és tárgyakat mozgatni. Az egész testük egy nagy, tízujjú kéznek számít két hüvelykujjal és azonnali hozzáféréssel mind a ragasztóhoz, mind a fonálhoz. Az egyetlen hátrányt az jelenti, hogy főleg szagok és érintés útján kell dolgozniuk, csak időnként fordulhatnak úgy, hogy lássák is a munkájukat. A levegőben lógva a leghatékonyabbak, mert ott három dimenzióban gondolkodnak és alkotnak.

Portia küldetésének előkészítéséhez kétféle szakértelem szükséges. Az egyik a páncélkovácsolás, vagy legalábbis ennek megfelelője egy olyan fajnál, amely nem használ tüzet vagy fémeket.

A hangyák serege letáborozik éjjelre, saját katonáiból épít hatalmas és áthatolhatatlan falú erődöt. Portia és társai nyugtalanul forgolódnak és topognak, tudatában vannak az erdőt vakon átkutató ellenséges felderítők megszámlálhatatlanságának. Ezek a felderítők mindent megtámadnak, ami az útjukba kerül, és közben riadószagjelzést adnak le a seregnek. Ha véletlenül belebotlana valamelyikük a pókokba, az végzetes lenne.

Bianca a hím segítői között szaladgál, miközben a hentesek elkezdik leölni és feldarabolni a háziállatokat. A hímek is végrehajtják a rájuk eső feladatokat, de hiányzik belőlük az a fajta bátorság, amelyre az előőrsnek szüksége van. Portia és harcostársai kapták azt a lehetetlen feladatot, hogy a titkos fegyverrel behatoljanak az alvó kolónia mélyére.

A Bianca által összegyűjtött hangyavendég bogarakat ideterelték Nagy Fészekből. Természetüket tekintve nem igazán terelhetők, így egészen kimerítő volt eljuttatni őket a seregig, és riasztóan későn érkeztek meg. Már majdnem hajnalodik, ami azt jelenti, hogy az ellenség hamarosan ismét mozgásba lendül.

Útközben több is elszökött a találékony bogarak közül, a többiek pedig folyamatosan kommunikálnak egymással különféle szagok és némi csápérintgetés útján, úgyhogy Portia már kezd összeesküvésre gyanakodni a részükről. Fogalma sincs, hogy a Paussidák mennyire képesek a gondolkodásra, de azt felismeri, hogy összetettebben viselkednek, mint az egyszerű állatok. Ezen a világon nincs éles határvonal a gondolkodók és a gondolat nélküliek között, a különbséget a folytonosság mutatja meg.

Ám a rovarok, ha szándékoztak is tenni valamit, túl sokáig késlekedtek a szökéssel. Bianca segédei körbekerítik és módszeresen legyilkolják mindegyiket, aztán megnyúzzák őket. Nagy Fészek iparosai máris készítik a páncélokat a darabokból, súlyos és mozgást nehezítő kitinburokba öltöztetik a harcosokat. Méregfogukkal és a lábaik erejével megtörik az egyes darabokat, hogy jobban illeszkedjenek, azután fonalakkal rögzítik a páncélt a viselő testére.

Miközben halad a munka, Bianca részletesen elmagyarázza az elméletét. A Paussidák számos összetett szaganyagot használnak, hogy rávegyék a hangyákat az etetésükre és egyéb szolgálatokra. Ahogy a hangyák saját vegyi rejtjelezése változik, a Paussidák szaganyagai is igazodnak ehhez, és ez olyan bonyolult alkímiai kommunikációt jelent, hogy még Bianca sem tudta megfejteni.

Azonban van egy fő szag, amellyel minden hangyavendég rendelkezik. Ez a szag nem támadja le a hangyákat közvetlenül, ehelyett elhiteti a bollyal, hogy nincs ott semmi. A hangyák gyakorlatilag nem veszik észre a bogarak jelenlétét, amíg azok nem lépnek velük közvetlen kapcsolatba. Ami ott van, az nem ellenség, nem hangya, még csak nem is egy mozdulatlan rög a földből, hanem semmi. A vak, szagvezérelt hangyák számára ezek a bogarak láthatatlanok, így még ha meg is érintik, ha egy hangya tapogatói végig is söpörnek egy Paussida páncélján, a boly akkor is csak az ürességet érzékeli azon a ponton, amely mellett a tagjai minden tennivaló nélkül elmennek.

Ez az érzékeléssemlegesítő szag még a bogarak halála után is megmarad, bár nem túl sokáig. Ezért kell a bevetés előtti utolsó lépésben lemészárolni a rovarokat, hogy páncél készülhessen a kitinjükből. Bianca figyelmezteti a harcosokat, hogy gyorsan kell cselekedniük. Nem tudja, pontosan mennyi ideig marad meg a védelem.

Ezek szerint megölhetjük őket, és rá sem jönnek, hogy mi történt, következtet Portia.

Így van, de nem ez a küldetésetek, válaszolja Bianca dühösen. Szerinted mennyit tudnátok megölni? Ráadásul ha megtámadjátok őket, a saját riadórendszerük előbb-utóbb felülírja a páncél védelmét.

Akkor csak a tojásrakó kasztot öljük meg, mondja Portia. A mozgásban lévő szuperkolónia egy egyre növekvő organizmusként működik, és magával viszi a tojásrakóit, hogy pótolhassa a veszteségeket.

Nem. A terv szerint szétszóródtok a kolóniában, és megvárjátok, hogy a csomagotok elbomoljon!

A csomagok a terv másik részét képezik, és a pókok iparművészetének másik végletét képviselik. Bianca maga készíti őket azáltal, hogy előkészített vegyi anyagokat kever össze a Paussidák maradványaival. Mindez hálógömbökbe kerül, és szintén nem tartós.

Portia népe régóta foglalkozik alkímiával. A tudomány még azoktól a távoli ősöktől ered, akik először használtak szagjelöléseket, és az idők során egyre finomodott, ahogy a faj olyan teremtményekkel találkozott, mint a hangyák, amelyeket jól lehet manipulálni a mesterséges szagok segítségével. A személyes tapasztalatokkal továbbépített, nemzedékek óta öröklődő Megértés áldásával a Biancához hasonló pókok számára a vegyészet vizuális tevékenység, érzékeiket együttes egészként használják, agyuk fejlett látóközpontja a molekuláris kémiához hasonló mentális nyelven segít megkülönböztetni egymástól az anyagokat és összetevőket. A reakciók egy részét exoterm katalizátorokkal befolyásolják anélkül, hogy a lényükre és világukra veszélyes nyílt lángot kellene használniuk.

Ahogy a vegyi anyagok élettartama véges, úgy ez igaz a hálóból készült tartókra is. Ha Bianca megfelelően szőtte össze őket, akkor alig néhány pillanatnyi késéssel eresztik ki tartalmukat. Márpedig az időzítés létfontosságú, hiszen a harcosoknak nem lesz módjuk koordinálni a tevékenységüket.

Bianca átadja a fegyvereket, és mindenki tudja, mit kell tennie. Az ellenség mozgó erődje előttük magasodik, a sötét erdő mélyén. A rendelkezésükre álló rövid idő alatt végre kell hajtaniuk a feladatukat, máskülönben halálra ítélik magukat, és ezzel együtt az egész civilizációjukat. Persze a túlélési ösztönük is erős; minden porcikájuk ellenkezik azzal, hogy besétáljanak a hangyák közé. A mozgó erőd mindent és mindenkit felfal. Portia és társai csak lassan, vonakodva haladnak előre, Bianca hiába biztatja őket gyorsabb ütemre a topogásával. A kihalástól való félelem már az értelem előtt jelen volt a fajukban, és ezáltal jóval ősibb, mint bármiféle társadalmi önzetlenség, amelyet az utóbbi nemzedékek során fejlesztettek ki. A tét nagy, de ezt a fajta félelmet nehéz elnyomni.

Azután az éjszakából hirtelen nappal lesz, és a pókok felnéznek az égre, amelyről egy rövid időre eltűnnek a csillagok.

Valami közeleg.

Érzik, ahogy a levegő dühösen megremeg, és a talaj tehetetlenül rázkódik. A pókok rettegve kuporodnak le, amennyire a páncéljuk engedi. Tűzgolyó száguld az égen mennydörgő robajjal. Ötletük sincs, mi lehet az.

Amikor jócskán a szuperkolónia felderítési körzetén belül becsapódik a földbe, elveszíti a sebessége java részét, mozgási energiáját átadja a környezetének. Fák dőlnek ki, porfelhő csap fel, és érzékeny lábaikkal a pókok még másodpercek múlva is érzik a talaj remegését, mintha egész világuk egyetlen erőteljes, titkos szót kiáltott volna.

Hosszan maradnak úgy, állati rettegéstől összekuporodva, mereven állnak. Azután az egyikükben feltámad az örökölt kíváncsiság, és megkérdi: Mi volt ez? Önmagába tekintve Portia rájön, hogy egy része mindig is várta a megérthetetlent: azt a csodálatos érzést, amikor bizonyítékot kap hitére, miszerint több van a világban, mint amit az érzékeivel képes felfogni.

A Hírnök alászállt hozzánk, mondja a többieknek. Saját félelmei és reményei egymással viaskodva győzik meg az igazáról, hiszen az imént tapasztaltak annyira távol állnak mindentől, amiből tudása a faji fejlődés során táplálkozott, hogy csak a rejtélyes égi vándor lehet az oka.

Van, akit lenyűgöz az esemény, mások hitetlenkednek. Egyikük megkérdezi: Mit jelenthet ez?

Azt jelenti, hogy dolgotok van! Bianca felel hátulról dühösen. Az időzítésen már nem lehet változtatni. Alig maradt időtök! Menjetek már! Ha a Hírnök lejött hozzánk, akkor jóváhagyta, amit tennünk kell. De akkor is nektek kell sikerrel járnotok! Ha ez a Hírnök volt, akkor mutassátok meg neki Nagy Fészek erejét és eszét!

Portia heves egyetértéssel rázza a tapogatóit, társai követik példáját. Felnéznek az éjszakai csillagokat elfedő füstsávra, és érzik, hogy jelet kaptak az égtől. Attól az égtől, amelyen a Hírnök jár. Portia számára a Templomban matematikai rejtélyeivel töltött meditáció mostantól nem volt hiábavaló, és az a megvilágosító felismerése támad, hogy minden cselekedete ide vezetett, a sorsa elkerülhetetlen.

Jelet ad: Előre! Társaival most már sokkal határozottabban halad a hangyák élő erődje felé, Bianca és csapata pedig követi őket. A bogárpáncél nehéz, és nemcsak a futásban, hanem a látásban is akadályozza a harcosokat, ugrani pedig lehetetlen benne. Olyanok, mint az emberek első nehézbúvárai, akik ellenséges környezetbe merülve csak az öltözékük védelmében bízhattak.

Futnak az erdőben, ahogy csak bírnak, a páncél beakad az ízületeknél, botladoznak tőle. Elszántak, nem lassítanak le az első felderítők közelében sem, és úgy suhannak el mellettük fekete vértezetükben, akár a szellő.

A felderítők izgatottak, a fekete füst és a tűz forrása felé sietnek, ahová a Hírnök érkezett. Nem kétséges, a maguk vak és hitetlen módján csak a tűznek akarják útját állni, irtást akarnak vágni az erdőben, hogy megvédjék a kolóniát – és akaratlanul a kolónia ellenségeit is.

A sereg élő erődje ott áll Portia és társai előtt. Az erőd maga a sereg. A hangyák hatalmas építményt alkotnak egy fatörzs körül, sokszor tíz négyzetméternyi területet borítanak el függőlegesen és vízszintesen is. Az egész épület hangyákból áll. Mélyen az erőd szívében található a keltető és az óvoda, az élelmiszerraktárak és a tojásrakók, akik a katonák következő nemzedékéről gondoskodnak. Az egész boly, az alagutak, a szellőzők és a helyiségek fala mind-mind élő hangyatestekből épül fel. A rovarok a lábaikkal és a szájszervükkel kapaszkodnak egymásba; az egész építmény egyetlen hatalmas, falánk szörnyeteg. Ráadásul a hangyák jó része nem alszik; munkások sietnek végig az alagutakon, takarítják a szemetet és a tetemeket, az építmény pedig változik, átalakul, hogy szabályozza a belső hőmérsékletet és a légáramlatokat. Ez egy mozgó falú kastély, amelyben bármikor kialakulhat egy-egy zárt tömlöc.

A pókoknak nincs sok lehetősége. Ők Nagy Fészek kiválasztott harcosai, szívós veteránok, akik tucatnyi csatatéren néztek már szembe a hangyákkal. Ugyanakkor csak ritkán győztek, rendkívüli alkalmakkor. Többnyire csak azt érték el, hogy a vártnál kisebb veszteséggel menekültek el a harcból. Mostanra már mind tudják, hogy az erő, a méret, a gyorsaság és a találékonyság mind kevés a szuperkolónia elsöprő túlerejével és vak előrenyomulásával szemben. Még ez a roppant erőd is csupán egy hadosztály. És bár nem értik teljesen, hogyan győzhetnének, hisznek benne, hogy Bianca terve az egyetlen esélyük erre.

Az élő falak közelében különválnak, más-más bejáratokon hatolnak be a tömegbe. Portia felfelé indul el, hangyalétrán rángatja fel magát nehéz páncéljában, undorát leküzdve tűri, hogy lábak és tapogatók súrolják a hasát. Eddig jó: nem azonosították betolakodóként. Könnyen el tudja képzelni, mi történne, ha a kolónia felismerné. Maga a fal változna pengefogú szájjá, hogy megrágja és elnyelje. Esélye sem lenne a menekülésre.

Valamivel arrébb az egyik társát utoléri ez a végzet. Egy rés a vértezetén kiengedi a pókszagot, és máris csáprágók akaszkodnak az ízületeibe, térdnél elmetszik az egyik lábát. A kevés kiömlő testnedv bőven elég, hogy felizgassa a környékbeli hangyákat, amelyek azonnal dühödt védelmezőkké válnak. A páncélozott részeket teljesen figyelmen kívül hagyják, a sérülésen keresztül rágják be magukat a betolakodó testébe, és belülről metszik darabokra. A vértezet darabjai egyesével hullanak vissza az erdő talajára; az élő fal nem törődik velük, nem is érzékeli őket.

Portia komoran nyomul előre, megtalálja a boly egyik szellőzőnyílását, és beerőszakolja rajta a lyuknál nagyobb potrohát. Vonagló testek között nyomakodik, beléjük kapaszkodik, és újra meg újra előrébb húzza magát. A lassan szétfoszló csomagot a tapogatói között fogja, próbálja eltartani a testektől, amelyek a falakat alkotják körülötte. Beássa magát a boly belsejébe, alagutakban és a szellőzőkben kúszik, de a nyüzsgő munkások nem figyelnek fel rá. A páncél jól szolgál.

Egyszer csak rádöbben, hogy nem megy minden olyan jól, mint gondolja. Láthatatlan, de mozgásával hullámokat kelt az élő falakban. Amikor elzár egy szellőzőjáratot, a kolónia észreveszi, és reagál. Minden alkalommal, amikor hangyatesteket kell elválasztania egymástól a haladáshoz, a rovarok kollektív vezérlő tudatában megjelenik egy apró érzet, hogy valami nincs rendben. Minél beljebb ér, annál nagyobb körülötte a mozgás, növekszik a zavar, amelyet a behatolása kelt. Alagutak záródnak be mögötte, a kolónia nyomozni kezd, keresi az akaratlan mozgás okát.

Gyors rezdülést érez maga előtt, de nem egy hangya okozza. Hirtelen szembetalálja magát egy Paussidával, amely megérzi rajta a lopott vértezet szagát, és rémülten elhátrál. Portia ösztönösen üldözőbe veszi, hogy a bogár mutassa neki az utat a boly belsejébe; nehéz páncéljában a végletekig terheli magát. Kezd túlhevülni, izmai erőtlenednek, szíve alig bírja keringetni az oxigéndús nedvet üreges testében. Másodpercről másodpercre egyre nehezebben összpontosít, már szinte csak ősi ösztönei hajtják előre.

Érzi, ahogy a hadsereg bomlani, ébredezni kezd körülötte.

Azután megtörténik. Megérez egy kutakodó antennát, amely rést talált a vérten, azután holtsúly nehezedik az egyik lábára, ahogy a hangya vakon belekapaszkodik, és közben riadójelzést ad le a szagmirigyéből. Az alagút fala rovarokra esik szét, mindegyik a betolakodót keresi, amelynek csak a jelenlétéről kaptak információt, a hollétéről nem.

Portia azon gondolkodik, hogy elég messzire jutott-e. Végeredményben a túlélése nem feltétele a sikernek, még ha ő örülne is neki.

Próbál összegömbölyödni, maga alá húzza a lábait, de a hangyák már mindenhol ott vannak körülötte és rajta, hamarosan lélegezni is alig bír tőlük. Túlságosan melege van ahhoz, hogy összefüggően gondolkodjon. Azzal fojtják meg, hogy utána kutatnak.

A gondosan védelmezett csomag ezt a pillanatot választja, hogy széthulljon. A nagy gonddal összeszőtt hálógömb ideje lejár, a beleszorított vegyi anyag bűzös, csípős gázfelhővé robban szét.

Portia elveszíti az eszméletét, a robbanás majdnem megfojtja. Lassan tér magához, nem tudja, mennyi idő telhetett el. A hátán fekszik, begörbült lábakkal, teste nagy része még a bogárpáncélban, és hangyatestekkel körülvéve. Az egész erőd összeomlott, rovartestek áradatává bomlott, amelyből maroknyi pók próbálja kiásni magát. A hangyák nem ellenkeznek. Nem halottak; reményteli csáplengetéssel fogadják az idegeneket, némelyik bizonytalanul fészkelődik, de valami elveszett az egész seregből: a céltudat.

Portia megpróbál kihátrálni a tömegből, de a széthullott rovarépület anyaga minden oldalról körülveszi. Úgy tűnik, mintha a hangyák bármelyik pillanatban újra elkezdhetnének emlékezni a világban betöltött helyükre és szerepükre.

A harcosoknak kevesebb mint a fele maradt életben, botladozva másznak oda vezetőjükhöz. Kimerültek a nehéz páncéltól, amelyet viselni kényszerültek, és néhányan meg is sérültek. Ha a hangyák támadnának, képtelenek lennének sokáig küzdeni.

Az egyik társa megérinti Portiát, hogy magára vonja a figyelmét. A hangyák topogása túl összefüggéstelen, hogy összetettebb beszélgetésbe bonyolódhassanak, ezért a bajtárs csak a tapogatóival int: Jön. Jönnek.

Valóban, Bianca érkezik hím segítőivel, de társaságot is hoznak. Hangyák jönnek mellettük békésen, kisebbek, mint a hadsereg tagjainak többsége; valószínűleg a háziasított bolyokból származnak, amelyeket Nagy Fészek lakói kihasználnak.

Portia meg-megbotolva vonszolja ki magát a leomlott erőd hangyái közül, Bianca előtt már szinte összeesik.

Mi történt?, kérdi. Mit tettünk?

Elborítottátok a területet egy módosított formulával, amelyet a Paussidák védekező vegyi anyagából készítettem, magyarázza Bianca pontos lábmozdulatokkal, miközben a tapogatóival utasításokat ad a segédeinek. Te és a nővéreid sikeresen behatoltatok az élő bolyba, és a gáz elég nagy területen elterjedt, hogy hatással legyen az egész hadoszlopra. Ebben reménykedtem. Elborítottuk őket a hiány szagával.

Közben a hímek gondosan előállított szagokkal mozgásra bírják a tétlen hangyákat. Portia azon tűnődik, hogy a kis termetű dolgozókat vajon azért hozták-e magukkal, hogy kivégezzék a sereget?

Még mindig nem teljesen értem, vallja be.

Képzeld azt, hogy ahogyan a hangyák a világot megismerik maguk körül, ahogyan cselekednek és reagálnak, és a leginkább ahogy ráveszik egymást a cselekvésre, az mind egy nagy hálót alkot. Egy nagyon bonyolult hálót. Bianca egészen belemelegedik a magyarázatba. Most teljes egészében visszafejtettük ezt a hálót. Lebontottuk, így szerkezet és utasítások nélkül maradtak.

Portia körülnéz, a hangyák serege még mindig céltalanul ácsorog. Akkor most győztünk? Vagy még újraszőhetik ezt a hálót?

Szinte biztos, de nem áll szándékomban lehetőséget adni rá.

A háziasított hangyák bemennek nagyobb fajtársaik közé, összeérintik velük a csápjaikat, a rájuk jellemző módon kommunikálnak. Portia előbb meglepetten, azután lenyűgözve figyeli az eseményeket, végül leginkább félelmet érez, mert azon tűnődik, hogy mit szabadított el Bianca. Amelyik hangyával a szelídített dolgozók kommunikálnak, az rögtön újra céltudatossá válik, és csupán másodpercek kérdése, hogy a sereg újra nyüzsögni kezdjen. Ám ezúttal csupán egy cél vezérli az újra tevékenyeket; beszélniük kell a társaikkal, minél többet kell újraéleszteniük közülük, át kell adniuk nekik a saját céltudatosságukat. Bianca üzenete egyre gyorsabban terjed, akár egy betegség. A tevékenység hulláma végigsöpör a széthullott kolónián, és szolgálatba állítja a hadsereget.

Új hálót szövök nekik, mondja Bianca. Mostantól a saját hangyáinkat követik. Átalakítottam, amit a világról gondolnak, és így a szövetségeseink lettek. Lett egy hadseregünk. Feltaláltam egy fegyvert, amellyel legyőzhetjük a hangyákat, hiába vannak túlerőben. A szövetségeseinkké tesszük mindet.

Valóban te vagy a legnagyobb elme közöttünk, mondja Portia. A tudós szerényen fogadja a bókot, de a harcos máris folytatja:

Akkor hát te ráztad meg a földet, és a te műved volt az a fény és füst is, ami elterelte a felderítőik figyelmét?

Bianca habozik, végül beismeri: Azt nem én tettem. Még várom a híreket a fényről és a füstről, de ha levetetted ezt a nehézkes álbőrt, talán te magad akarsz majd utánajárni. Úgy vélem, valami lezuhant az égből.

3.9. ELSŐ TALÁLKOZÁS

Leérkeztek.

Az űrkomp kabinrésze a far nélkül is viszonylag áramvonalasnak számított, a pilóta pedig mindent megtett, hogy lelassítsa a zuhanásukat. Egy ideig úgy tűnt, hogy az emberiség még a fékezőfuvókák, a fékezőszárnyak és fékezőernyő ellenére is csak egy nagy kráter formájában hagyja rajta a nyomát a zöld bolygón. Valahogy a haldokló járműnek mégis sikerült átverekednie magát a légkörön; a légörvények ugyan megtáncoltatták, mégsem vált teljesen irányíthatatlanná. Holsten csak később tudta meg, hogy a gép eleve képes lett volna leválasztani a rakteret, és miután a lézer félbevágta, a pilóta kioldotta az utolsó csonkok rögzítését is. A röpképes kabin mögött a roncs úgy zuhant le az idegen bolygóra, mint valami új megváltó hírnöke.

Nem mondhatni, hogy kellemesen landoltak. Még így is túl gyorsan érkeztek, ráadásul elég rossz szögben. Az egyik zendülőnek elpattant a biztonsági hámja, és a férfi a kommunikációs pult oldalának csapódva szörnyethalt. Lainnek időközben sikerült rendesen becsatolnia Holstent, aki zuhanás közben úgy érezte, mintha valami ki akarna szabadulni a mellkasából. Amikor leérkeztek, elveszítette az eszméletét. Mindenki elveszítette.

Holsten magához tért, és rájött, hogy megálltak. A kabinra sötétség borult, csak a különféle vezérlőpultok figyelmeztető jelzései mutatták, mennyire pórul jártak. A monitorok mind sötéten ásítottak, vagy törötten hevertek szerteszéjjel. Valaki sírt, és a klasszicista irigyelte, mert ő még levegőt venni is alig bírt.

– Mason? – hallotta halkan. Lain az oxigénmaszkon keresztül beszélt hozzá, és a hangsúlyból ítélve nem először szólította meg.

– H-hh… – Holsten csak ennyit tudott válaszolni.

– A picsába! – Hallatszott, ahogy a nő motozni kezdett mellette, azután ezt mormolta: – Gyerünk már! Biztos van valami tartalék energia! Látom a kibaszott fényeket, te rohadék! Nem villogtathatod a vészjelzéseidet, ha nincs… – Halvány, borostyánsárga fény kezdett áradni egy sávból, amely a mennyezet közelében vette körbe az egész kabint, és meglepően rendezett katasztrófa sújtotta övezetet világított meg. A kompultnak csapódott szerencsétlent leszámítva mindenki az ülésében maradt. Scoles, Nessel, a pilóta, egy másik férfi és egy nő, illetve Holsten és Lain túlélte a kényszerleszállást. A tényből, hogy a törékeny kis emberek túlélték a landolást, Holsten arra következtetett, hogy a kabin belsejének többnyire sértetlennek kell lennie, ám úgy tűnt, semmi sem működik. Még a kommunikációs panel is hallgatott, mintha végleg sikerült volna elűzni Avrana Kern rosszindulatú szellemét.

– Kösz! – szólalt meg Scoles. – Bárki volt is az. – Azután fejben összerakta, hogy Lain teremtett fényt, és vágott egy kelletlen grimaszt. – Mindenki jelentsen! Megsérült valaki? Tevik?

Kiderült, hogy ez a pilóta, legalábbis Holsten valahogy regisztrálta az információt. A fickó tett egy félmozdulatot a kezével:

– Azt hiszem, eltört valamim. – A többiek közül sem úszta meg senki zúzódások és bevérzések nélkül – minden szempár baljósan csillant a félhomályban de egyedül Holsten szenvedett súlyosabb sérülést, amelyet Lain bordatörésként azonosított.

Scoles feltápászkodott, valahonnan elsősegélycsomagot vett elő, és fájdalomcsillapítókat osztott szét; Tevik és Holsten dupla adagot kapott.

– Ez katonai minőség – figyelmeztette a társaságot. – Egyáltalán nem fogtok fájdalmat érezni, még akkor sem, amikor kellene. Akár el is szakíthattok egy izmot, ha túltoljátok.

– Nem érzem úgy, hogy bármit is túl tudnék tolni – mondta Holsten gyengén. Lain derékig lebontotta a kezeslábasát, és szorítókötést tett a mellkasára. Tevik kezét kötözőgéllel tartották egyben.

– Mi a terv? – kérdezte Lain kötözés közben. – Heten fogjuk benépesíteni az új Földet? – Amikor felpillantott, Scoles fegyverének csövével kellett szembenéznie. A nőn látszott, hogy legszívesebben valami gúnyos megjegyzés hagyná el a száját, de végül leküzdötte a kényszert.

– Öten is jól elleszünk – közölte a zendülők vezetője halkan. Az emberei bizonytalanul figyelték, mire készül. – Ha nem számíthatok magukra, akkor nem számolom bele magukat. Túlélésre játszunk, és nem lesz könnyű. Egymástól függünk. Ha nem tekintik magukat a csapat részének, akkor csak pocsékoljuk magukra az erőforrásainkat.

Lain a férfira, azután ismét a fegyverre pillantott.

– Nem igazán látok más választási lehetőséget, és nem azért, mert le akar lőni. Itt vagyunk – intett egyet, úgy általában a külvilág felé. – Mi más van még itt?

– Igaz – bólintott Scoles kelletlenül. – Maga a műszakis. Segítsen összeszedni minden hasznos dolgot ebből a vacakból! Fényre és hőre lesz szükségünk. És minden ellátmányra is, amit csak találunk a kabinban. – Nem mondta ki, de egyértelműnek tűnt, hogy minden felhasználni tervezett eszköz és ellátmány a raktérben lehetett, és útközben otthagyták valahol orbitális pályán. A társaik többségével együtt.

– Jöttek adatok kintről – szólt oda Tevik. Fél kézzel babrált valamit az előtte lévő vezérlőpulton. – A hőmérséklet hat fokkal magasabb a hajóstandardnál, az oxigénszint pedig öt százalékkal magasabb. Nem mérgező.

– Biológiai veszély? – kérdezte Nessel.

– Tudja a fene. Viszont csak egyetlen egy zárt ruhánk van, mert a többi a raktérben volt, és a tisztítóberendezés nélkül csak két órára elég a levegőnk. Legalábbis a műszerek szerint.

Mély csend telepedett a kabinra. Mindenki gyilkos vírusokra, húsevő baktériumokra és tüdőben megtelepedő gombaspórákra gondolt.

– A légzsilip manuálisan is működtethető – jegyezte meg Lain. Mégsem mindenki csak a pusztulásra gondolt; volt, aki lehetőségeket keresett. – A gyógyászati csomag képes kielemezni a levegő mikrobatartalmát. Ha valami idegen cucc van a levegőben, akkor rábasztunk, mert nem ismeri fel, de ez egy terraformált bolygó, úgyhogy reménykedhetünk benne, hogy odakint minden a földi körülményekre alapozódott. Valakinek ki kell mennie, hogy meglengesse a cuccot.

– És önként jelentkezik? – kérdezte Scoles csípősen.

– Persze.

– De nem maga megy. Bales! – biccentett a másik zendülő nő felé. – Öltözz be! – A megszólított komoran bólintott, és megeresztett egy gyűlölettel teli pillantást Lain felé.

– Tudja, hogy működik az elemzőberendezés? – kérdezte a műszaki főmérnök.

– Klinikai asszisztens voltam, úgyhogy jobban tudom, mint maga – vetette oda Bales szinte vicsorogva. Korábban ő rögzítette Tevik kezét.

Némi segítséggel sikerült beöltöztetni a bordázott, fehér puharuhába – ez nem volt páncélozott, mint a biztonságiaké, és ernyedten lógott Bales tagjain, mert nem kellett nyomás alá helyezniük. A sisakot többféle vizorral látták el, hogy egyformán védjen a porviharoktól és a perzselő napsütéstől. Belső képernyő és kamerák tették lehetővé, hogy a viselője szükség esetén akár teljesen elsötétített szemlencsével is tudjon tájékozódni. Nessel türelmesen csatlakoztatta az orvosi szkennert a ruha rendszeréhez, miközben Lain a tartalék energiával sikeresen életre keltett egy kis képernyőt, így láthatták Bales egyik kameraképét. Arról senki sem szólt egy szót sem, hogy mennyi különféle veszély leselkedhet a nőre odakint, ami ellen az űrruha egyáltalán nem nyújt védelmet.

Scoles kinyitotta a légzsilipet, azután bezárta Bales mögött. Mivel a külső ajtó energiaellátása is kikapcsolt, a többit a nőnek kellett megoldania.

A többiek a képernyőn figyelték, ahogy a légzsilipben uralkodó sötétség helyét napfény, pontosabban tompa ragyogás veszi át. A kép rázkódott, mintha Bales meglengette volna a kamerát, pedig csak lelépett a küszöbről. Miután stabilizálódott a nézőpont, a bent maradtak elé táruló kép akár magát a poklot is mutathatta volna; az űrkomp megfeketedett roncsa néhol még lángolt, és a külső vészfények egészségtelen, sárgás köddé változtatták a mindent belengő füstöt.

– Kész pusztaság – jegyezte meg valaki, azután Bales elfordult a kényszerleszállás okozta pusztítástól, és az erdő felé nézett.

Zöld, gondolta Holsten. Valójában többnyire az árnyékok sötétsége látszott, de a férfi még emlékezett rá, hogyan nézett ki a bolygó fentről, és abban a széles, érintetlen sávban zuhantak le, amely elborította a trópusi és a mérsékelt égöv java részét. Eszébe jutott a Föld, a mérgezett és sivár Föld. Mire ő megszületett, alig maradt néhány folt, ami még emlékeztetett az egykori növényzetre, és ott sem nőttek akkora fák, hogy a törzseik boltíves lombtetőt tartó oszlopoknak látsszanak. Élet vette körül őket, és Holsten rádöbbent, hogy valójában sohasem látott igazi földi életet a maga eredeti, természetes formájában. Az otthona csupán egy haldokló, elszürkülő kődarab volt, míg ez itt… Holsten megérezte, hogy valami óvatosan, szinte észrevétlenül felszínre tör benne.

– Jobb, mint a Gil belseje – jegyezte meg Nessel.

– De biztonságos? – kérdezte Lain.

– Mármint biztonságosabb, mint idebent megfulladni? – kérdezett vissza Tevik gúnyosan. – Mindenesetre legalább a gyógyszkenner még működik, és éppen mintát vesz.

– …hallotok…? – jött a pultba épített hangszóróból gyengén. A pilóta ijedtében majdnem kiugrott az üléséből.

– A kom kinyiffant – jelentette Lain lényegre törően. – Viszont van itt egy rakás vacak, amiből össze lehet tákolni egy vevőegységet. Nem hiszem, hogy tudunk válaszolni.

– Valahogy… ha veszitek… – Bales hangja hol elhalkult, hol felerősödött. – Nem hinném, hogy…

– Hogy áll az elemzés? – kérdezte Scoles.

– Zajlik – válaszolta Tevik nem túl lelkesen. – Magas mikrobaszám. Némelyik felismerhető, mások nem, de nem talált semmi egyértelműen ártalmasat.

– Szedjétek össze, amit lehet, és készüljetek fel, hogy elindulunk, amint tiszta a terep!

– …látom jelét biológiai veszélynek… – mondta Bales.

– Adjunk neki egy kis időt! – javasolta Tevik. – Mindenféle szar lehet odakint. Nem akarok vészmadárkodni, de…

Bales felsikoltott.

Mind hallották; távolinak tűnt, és mintha egy bádogdoboz mélyéről szólt volna, vagy mintha egy aprócska ember hangja szólt volna az űrkomp falából.

– Bassza meg! – kiáltott fel Lain. – Nézzék! – Holsten csupán elmosódva látta azt a soklábú valamit a nő csizmáján. A sikoltozás folytatódott, szavak szakították meg:

– Engedjetek be! Kérlek, engedjetek be!

– Valaki nyissa már ki a légzsilipet! – csattant fel Scoles türelmetlenül.

– Várjatok! Ne! – ellenkezett Tevik. – Nem önthetjük ki a benti levegőt! Semmi sem működik, és kint csak az idegen levegő van! Ha van benne valami szar, rögtön beszívjuk, amint beengedjük!

– Nyissátok már ki!

Nessel odalépett, elfordította a kart, és már nyitotta is ki az ajtót. Egy őrült másodpercig Holsten megpróbálta visszatartani a lélegzetét, azután rájött, mekkora ostobaság ez.

Hát, most már mindegy, gondolta.

– Fegyverek, felszerelés, használható technológia! Most már itt vagyunk, és vagy túlélünk odakint, vagy meghalunk bent! – mondta Scoles. – Kifelé! Mindenki! Mozgás!

Nessel már a külső ajtónál tartott, hamarosan a biztonság illúziójának utolsó fátylát is letépte. Mögötte a való világ várta őket.

Amint a külső ajtó kinyílt, már a saját fülükkel is hallották Bales kiabálását és sikoltozását. A nő a földön feküdt, két kezével az űrruháját csapkodta, közben úgy rugdosott és kapálózott, mintha valami láthatatlan ellenféllel küzdene. Holsten és Tevik kivételével mindenki odarohant, hogy segítsenek neki, és magához térítsék. A nevét kiabálták, próbálták lefogni, de Bales teljesen elveszítette az önuralmát, vergődve próbálta letépni magáról a sisakot, mintha fuldokolna benne. Az egyik lába erősen vérzett, és mintha valami félig levágta volna. Valószínűleg ugyanaz a valami, ami nyugtalanító pontossággal metszette fel az űrruhát a sérülés felett.

Végül Nessel oldotta ki a kapcsokat és húzta le a sisakot, ám addigra a sikoltozásból borzalmas, nedves hörgés lett, és a nőnek vér ömlött a szájából.

Bales feje oldalra billent, elkerekedett szemmel és tátott szájjal hevert. Valami megmozdult a torkában. Holsten csak akkor pillantotta meg, amikor a többiek hátrahőköltek; a szétmarcangolt húsból egy fej emelkedett ki görbe csápokkal és alattuk két pengével. A nő vérének cseppjei szanaszét szálltak, ahogy a lény a tapogatóit lengette.

Scoles felkiáltott, és őrülten rugdosni kezdett, mire valami elrepült a lábától. Holsten csak ekkor látta meg, hogy a talaj tele van körülöttük hangyákkal, többtucatnyi hangyával, amelyek mindegyike akkora, mint a keze. A majmok eltűntek az Óbirodalommal együtt, de a hangyák és a pókok elkísérték az emberiséget egészen az utolsó napokig, és az új világon is ők fogadták az első úttörőket. A rovarok először nem látszottak a tűz és a vészlámpák halvány fényében, de valójában szinte mindenhol ott nyüzsögtek. Az emberek már tudták, mit keressenek; bárhová néztek, mindenhol szörnyeket láttak. Bales testéből is egyre több fúrta ki magát, minden fej egy nagy adag vér és húsmassza kíséretében bukkant elő.

Scoles tüzet nyitott.

Nyugodtan, őrült hidegvérrel tartotta előre a pisztolyát, és röviden célzott, de csak néhányat talált el a gyorsan és szabálytalanul mozgó hangyák közül. Reménytelennek tűnt a küzdelem. Holsten mindenhol látta őket az erdő talaján. Nem képeztek élő szőnyeget, de így is sokan voltak, és egyre többen gyűltek a látogatók köré.

– Befelé! – kiáltott oda Tevik. – Mindenki befelé! – azután üvöltve levágta magát a földre, és az egyik combját markolászta, ahol egy rovar kapaszkodott bele a lábába. Ollószerű szájszervét belemélyesztette a húsba, és hátát begörbítve maga alá húzta a potrohát, hogy fullánkjával odaszúrjon. Nessel és Lain berontott az ajtón, majdnem kilökték Holstent a nagy sietségben. Scoles csupán egy lépéssel maradt le mögöttük, magával rángatta Teviket, és sietve kicserélte a tárat a fegyverében. Az utolsó zendülő Bales tetemét próbálta elhúzni.

– Hagyd! – kiáltott oda Scoles, de a másik férfi nem reagált, mintha nem hallotta volna. A hangyák már felfelé másztak a lábán, de ő egyre csak a halott nőt rángatta ugyanolyan vak céltudatossággal, mint maguk a rovarok.

Lain letépte a hangyát Tevik lábáról, ám a fej leszakadt, mert szájszervével még mindig mélyen a húsba vájva kapaszkodott. Alatta a férfi lába egyre jobban feldagadt ott, ahol a fullánk átszúrt a kezeslábason. A pilóta üvöltött, miközben odakint is felhangzott egy férfi sikolya. Scoles próbálta bezárni a légzsilipet, de hangyák jutottak be mellette, újabb áldozatok után kutatva rohantak be a kabinba.

Holsten letérdelt Tevik mellé, és próbálta leszedni róla a beszakadt hangyafejet. A bordái hevesen ellenkeztek a mozdulattól. A végén fogóval kellett kihúznia a dögöt, miközben Tevik üvöltve kapaszkodott valamibe a padlón. Még a katonai fájdalomcsillapító is kevésnek bizonyult.

A klasszicista megbámulta a kiszabadított fejet. A véres csáprágópár furcsán fémesnek tűnt.

Scoles végre becsukta a légzsilip ajtaját, azután csatlakozott Nesselhez és Lainhez, akik a bejutott rovarokat keresték, hogy eltapossák őket. A kabin hamarosan megtelt a szétnyomott hangyák testnedveinek savas bűzével. Holsten pont akkor nézett fel, amikor egy rovar mászott át az egyik konzolon.

– Ne törjétek össze az elektronikát! – figyelmeztetett Lain mindenkit. – Még szükségünk lehet… Ez tűz volt?

A hangya alatt villant fel valami röviden. A hasánál, amelyet az emberek felé tartott.

Céloz, gondolta Holsten akaratlanul.

Azután a kabinnak az a része kigyulladt.

Mindenki hátrahőkölt a hirtelen felcsapó lángoktól, ahogy a lény gyúlékony vegyi anyagot fröcskölt feléjük a szűkös térben. Nessel felbukott Holstenben és Tevikben, beverte az egyik karját. Meglepően magasra ugró tűzcsík jelent meg a rovar és a légzsilip között, ráadásul hevesebben, fehérebben égett, mint ahogy kellett volna. A hangya még mindig spriccelte a gyúlékony folyadékot, az alatta lévő konzol műanyagja kezdett megolvadni tőle, és a kabinban torokkaparó füst terjengett.

Lain köhögve rohant hátra, a vésznyitót keresve rácsapott az egyik panelre. Holsten rájött, hogy az egykori raktár felé vezető páncélajtót próbálja kinyitni. A következő másodpercben a kabin hátsó falának egy része íriszszerűen kinyílt, feltárta a külvilágot, és a főműszakis majdnem kizuhant rajta.

Scoles és Nessel kirángatta Teviket, Lain pedig Holstent segítette fel, hogy együtt meneküljenek ki.

– A hangyák… – nyögte a férfi.

Scoles már körülnézett, ám a rovarok serege valamely oknál fogva széthullott a bent töltött rövidke idő alatt. A hangyák céltudatosan gyülekező hordájából egymás ellen harcoló csapatok lettek, amelyek között tétova példányok mászkáltak ide-oda. Látszólag teljesen elveszítették az érdeklődésüket a roncs iránt, és sokuk visszasietett a fák közé.

– Megmérgeztük őket, vagy mi van? – tűnődött Scoles hangosan. A biztonság kedvéért rátaposott egy túl közel lévő rovarra.

– Fogalmam sincs – mondta Lain. Lerogyott Holsten mellé. – Lehet, hogy megfertőztük őket a baktériumainkkal. – Felnézett a parancsnokra. – Hogyan tovább, főnök? A cuccaink többsége épp most ég el.

Scoles annak az embernek a döbbent haragjával nézett rá, aki éppen elveszítette az uralmat a saját sorsa felett.

– Az lesz… – kezdte, de nem tudta folytatni. Nem volt terve a helyzetre.

– Nézzétek! – szólalt meg Nessel suttogva.

Valami közeledett a fák között. Nem hangya; nagyobb volt, és több lábon járt. Az idegeneket figyelte – nem volt rá jobb szó. Nagy, sötét színű gömbök meredtek róla az emberekre, mint egy koponya két szemgödre, és gyors előrelendülésekkel mozgott. Rövid távon futott, azután megállt, és ismét őket bámulta, azután megint futott, megint megállt.

Egy pók. Egy pókszörny, amely leginkább egy nagy, sörtés, csontos kézre hasonlított. Holsten döbbenten bámulta a szőrös testet, az ízelt lábakat és a maga alá görbített, kampós méregfogat. Amikor tekintete a két nagy szemre tévedt, megdöbbentő módon egyfajta kapcsolatot érzett önmaga és a lény között. Próbálta azonosítani az érzést, és borzongva döbbent rá, hogy valószínűleg olyan területre tévedt, amelyet korábban legfeljebb emberi lénnyel oszthatott meg.

Scoles reszkető kézzel célzott.

– Mint a drónfelvételen! – nyögte Lain. – Bassza meg! Ez olyan hosszú, mint a karom!

– Miért néz így? – suttogta Nessel.

Scoles szitkozódott, a pisztoly nagyot dörrent a kezében, és Holsten látta, ahogy a kuporgó szörnyeteg összeránduló lábakkal elfut. A főzendülő olyan kétségbeesett arcot vágott, mintha a következő másodpercben maga ellen akarná fordítani a fegyverét.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Nessel.

Meglepetten néztek körül, és Holsten először azt hitte, hogy még az iménti lövés visszhangját hallják, de hirtelen rájött, hogy a mennydörgésszerű zaj egyre erősödik. Felnézett.

Alig hitte, amit látott. Egy alakzat jelent meg az égen, egyre növekedett, és lassan ereszkedett feléjük. Azután fehér fényáradat csapott le belőle, sápadt világossággal borította el a kényszerleszállás helyszínét.

– Karst kompja! – suttogta Lain. – Sohasem gondoltam volna, hogy egyszer még örülök, ha látom.

A klasszicista elnézett Scoles felé. A zendülők vezetője a lassan ereszkedő gépet nézte; arckifejezéséből ítélve továbbra is csalódott, megkeseredett gondolatok jártak a fejében.

Az űrkomp alig három méterrel a föld felett lebegve állt meg, kicsit billegett, azután kiszúrt egy alkalmas leszállóhelyet a roncs által vágott irtáson. Még le sem ereszkedett teljesen, az oldalsó ajtó máris kinyílt, és amint a gép földet ért, három páncélos alak szállt ki belőle. Ketten puskavégre fogták a zendülőket.

– Dobják el a fegyvereiket! – harsogott Karst felerősített hangja. – Adják meg magukat, és dobják el a fegyvereiket! Készüljenek fel az evakuálásra!

Scoles keze ismét reszketni kezdett, könnyek szöktek a szemébe. Nessel a vállára tette a kezét.

– Vége – mondta a nő. – Már semmit sem tehetünk. Nem maradt több lehetőségünk. Sajnálom!

A zendülők parancsnoka még egyszer végignézett a körülöttük álló, baljós erdőségen, amely már egyáltalán nem tűnt olyan élettel telinek és csalogatóan vibrálónak vagy Föld-szerűnek, mint korábban. Holsten nagy, bámuló szemeket és kitinesen darabos mozgást képzelt az árnyak közé.

Scoles undorodva dobta el a pisztolyát, mintha az törte volna össze az álmait.

– Lain! Mason! Maguk jönnek ide először! Látni akarom, hogy sértetlenek.

Lain nem tétovázott, és Holsten is ott csoszogott mögötte. A fájdalom sokat enyhült, inkább csak a kín árnyékaként sajgott tovább, bár a lélegzetvétel és a járás még mindig megterhelőnek bizonyult. A férfi úgy érezte, mintha valahogyan különvált volna a testétől.

– Befelé! – parancsolta Karst.

Lain megtorpant a komp ajtajában.

– Köszönöm! – mondta, a szokásos gúnyolódás ezúttal elmaradt.

– Azt hitték, hogy itthagyom magukat? – kérdezte a biztonsági főnök, de nem fordult oda.

– Szerintem Guyen képes lett volna rá.

– Csak azt akarta, hogy ők ezt higgyék róla.

Lain nem volt teljesen meggyőzve. Besegítette Holstent a kompba, és visszafordult a páncélosokhoz:

– Szedjék össze a foglyokat, és menjünk! – javasolta.

– Nem ejtünk foglyokat – jelentette ki Karst.

– Tessék? – kérdezte Holsten értetlenül, de a biztonságiak máris lőni kezdtek.

Mindkét fegyveres a főzendülőre célzott, akinek kiáltani sem maradt ideje. Amikor a másik két túlélő felé fordították a fegyvereiket, Holsten egy kiáltással félretaszította őket.

– Mit művelnek!?

– Parancsot teljesítünk – válaszolta Karst, és visszalökte a komp ajtaja felé. Holstennek még sikerült egy pillantást vetnie a roncsra, és látta, hogy Nessel és Tevik megpróbál elbújni mögötte. A pilóta elvágódott, próbált felállni, de sérült lába lelassította. Az egyik biztonságis eltalálta.

Nessel elérte a fák vonalát, és eltűnt az árnyékok között. Holsten növekvő rémülettel nézett utána.

Inkább lőjenek le? Talán. Ám neki nem ajánlották fel ezt a lehetőséget.

– Vissza kell hoznunk! – erősködött Holsten. – Élve. Értékes lehet… Ő is tudós, sokat…

– Nem ejtünk foglyokat – ismételte meg Karst egy vállrándítás kíséretében. – Nem szeretnénk, ha a régiek közül bárki is vezethetne egy újabb zendülést. Azt a nőt ott fent meg nem érdekli más, csak hogy ne maradjon itt senki az értékes kis bolygóján.

– Beszéltek Kernnel? – Holsten meglepetten pislogott.

– Azért engedett leszállni, hogy eltakarítsuk a mocskunkat – válaszolta a biztonsági főnök. – Most is hall mindent. Belemászott minden rendszerünkbe, úgyhogy egyenesen bejöttünk, egyenesen megyünk kifelé is.

– Megalkudtak Kernnel, hogy leszállnak és felszednek? – próbálta tisztázni Lain.

Karst ismét megvonta a vállát.

– Azt akarta, hogy ne legyenek itt. Mi meg vissza akartuk vinni magukat, úgyhogy meg tudtunk egyezni. Viszont most már mennünk kell.

– Nem hagyhatjuk… – kezdte Holsten az erdő mélyét fürkészve a komp ajtajából. Hívjuk vissza, hogy kivégezhessük? Azért hallgatott el, mert rájött, hogy a szíve mélyén örül ennek az egésznek. Annak, hogy végre biztonságban lehet a szörnyektől.

– Kern! – kiáltott fel Karst. – Mi legyen? Nem nagyon van kedvem bemenni oda, és szerintem több beavatkozást is jelentene, mint amennyit maga elvisel.

Avrana Kern akadozó, ellenséges hangja az űrkomp hangszóróiból válaszolt:

– Lenyűgöző, hogy maguk mennyire nem hatékonyak.

– Tökmindegy – morogta Karst. – Felmegyünk orbitális pályára. Ez így jó lesz?

– A jelenlegi lehetőségek közül ez a legkevésbé taszító megoldás – értett egyet Kern. Még mindig megvetően beszélt hozzájuk. – Távozzanak, és megsemmisítem a lezuhant járművet.

– A lezuhant… – sziszegte Lain. – Ezt is meg tudja csinálni? Akkor bármikor…?

– Csak most – magyarázta Karst. – Átvette a drónunk irányítását. Lehozza ide, és kontrollálva felrobbantja a reaktorát, vagy valami ilyesmi. Szétcsapja a roncsot anélkül, hogy letarolná az erdőt körülötte. Biztos nem akarja, hogy a drága kis majmai felnőtt játékokkal játsszanak.

– Ja, persze. Nem mintha láttunk volna akár egyetlen kibaszott majmot is – mormolta Lain maga elé. – Húzzunk el innen!

3.10. ÓRIÁSOK A FÖLDÖN

Portia az alvó lényt vizsgálja.

Nem ért oda időben, hogy bármit is lásson a nagy jelentőségű és megmagyarázhatatlan eseményekből, amelyek kormos sebet ejtettek a világa felszínén – a hangyák igyekezete ellenére a tüzek még mindig égnek. Saját népének néhány tagja összefüggéstelenül, alig érthetően mesélte, amit látott, de ők maguk sem értették, aminek szemtanúi lehettek.

Ám emlékezni fognak rá, az eljövendő nemzedékek során Megértésként adják tovább a tapasztaltakat. Ez a kapcsolatfelvétel a megismerhetetlennel a legtöbbet elemzett és magyarázott esemény lesz a faj történelmében.

Valami alázuhant az égből. Egyértelműen nem a Hírnök, mert az tovább rója égi ösvényét, de Portia és társai elméjében a lezuhant dolog kapcsolatban áll vele. Az esemény egyértelműen bizonyítja, hogy az ég többet is tartogat egy folyton csak áthaladó csillagnál, és hogy maguk a csillagok is lezuhanhatnak. Néhányan máris előálltak egy elmélettel, miszerint a lezuhant csillag előfutár lehetett, a Hírnök küldötte, ezáltal ha sikerül megmagyarázni, azzal a Hírnök újabb tanítását nyerik. A nemzedékek során ez a nézet – miszerint új próbatételt kaptak, amely túlmutat a számokon és összefüggéseiken – népszerűvé válik, ám közben egyfajta eretnekségként is tekintenek majd rá.

Ugyanakkor maga az esemény megtörtént, ez vitathatatlan. Valami alázuhant, és megfeketedett fémburokká vált, tele olyan anyagokkal, amelyeket képtelenek azonosítani. Azután érkezett egy másik valami is, ami visszatért az égbe. És ami a legfontosabb: élőlények utaztak vele. Óriások jöttek az égből.

Amikor Portia népének tagjai először megpillantották őket, a hangyakolónia felderítői ellen harcoltak. Azután, amikor a hangyákat mind áttérítették vagy megölték, az óriások egyike egyetlen mozdulattal megölte Bianca egyik segédjét. Miután elmentek, otthagyták fajtájuk néhány tetemét. Egy részüket a hangyák ölték meg, mások a különös sebeikbe haltak bele. Bianca csapata gyorsan eltávolította a maradványokat a helyszínről, és szerencsésen időzítettek, tekintve, hogy hamarosan robbanás pusztította el az összes nyomot, amelyet még megvizsgálhattak volna. Bianca segédei közül maroknyian odavesztek.

Akkor még nem tudták, hogy a csillaglények egyike életben maradt, és az erdőt járja.

Portia figyeli, ahogy alszik. Az emberalak nem szerepel semmilyen ősi emlékben. Ráadásul ha örökölt is volna bármilyen képet, azzal sem menne semmire, hiszen aprócska őse kulcslyuknyi látóterébe nem fért volna bele egy ilyen óriási lény. Még Portiának is nehézséget okoz; az égi szörny puszta méretei is elgondolkodtatják.

Amikor találkozott a fajtájával, a lény megölte kettejüket. Próbálták megközelíteni, de az óriás azonnal megtámadta őket. A harapás nem sokat számított – Portia mérge más pókok ellen alakult ki és fejlődött, gerincesekre alig hatott.

Ha csak valami túlméretezett állat lett volna, könnyen csapdába ejtik, és megölik. A legrosszabb esetben ráengedhetik a hangyákat, amelyek egyértelműen képesek elpusztítani.

Ugyanakkor a lény mitikus jelentősége egészen más megítélés alá tartozik. Az égből érkezett, nyilvánvalóan a Hírnök küldte. Nem veszély, amellyel szembe kell szállni, hanem egy rejtély, amelyet fel kell tárni.

Portia úgy sejti, maga a sors nyilvánult meg ebben a formában. Érzése szerint minden, ami elmúlt, és minden, ami eljön, valahogyan egyensúlyba került, és összesűrűsödött ebben az időben. Az alvó lény a túlon túlit képviseli. Hiába a szörnyszerű létforma, egyértelműen részét képezi a Hírnök üzenetének.

Csapdába ejtik. Minden rendelkezésükre álló szakértelmet és találékonyságot felhasználva elfogják, és elviszik Nagy Fészekbe. Találnak rá módot, hogy feltárják a lény rejtélyét.

Portia felnéz. A lombok eltakarják az eget és a csillagokat, de ő tudja, hogy ott vannak az elérhetetlen messzeségben. A folyton látható, rögzítettségükben lassan haladó csillagképek között gyors szikraként úszik a Hírnök. Portia úgy gondol az égre, mint amit a népének születési előjoga megismerni, csak még nem értették meg, hogy mit üzennek a csillagok.

A pókok nagy győzelmet arattak a hangyák felett, szövetségesükké tették az ellenséget, megfordították a háború menetét. Ettől kezdve a bolyok egymás után esnek el. A Hírnök küldötte egyértelműen a kitartásuk, találékonyságuk és erejük elismerésének jele.

Portia magát a megnyilvánuló sorsot érzi zsibogni minden tagjában. Tervezni kezdi a hatalmas zsákmány csapdába ejtését.

3.11. GULÁGSZIGET

Holsten a kommunikációs helyiségből nézte végig, ahogy az utolsó űrkomp is elindul a holdbázis felé öntudatlan emberi rakományával.

Guyen terve egyszerű volt. Felébresztettek egy ötvenfőnyi aktív legénységet, és eligazították őket arról, hogy mire számíthatnak, avagy mit várnak tőlük. A bázis készen állt, a Gilgamesh legutóbbi hosszú alvása alatt az automatika mindent elvégzett, és a tesztek szerint a telep alkalmassá vált a beköltözésre. A működés biztosítása az aktív legénység dolga lett; nekik kellett az emberiség új otthonává változtatnia a bázist.

Másik kétszáz főt hibernálva vittek le; őket szükség esetén ébresztik fel a veszteségek pótlására, vagy a remények szerint inkább az aktív létszám növelésére, amikor a bázis készen áll erre. Gyermekeik is születhetnek. A gyermekeik öröklik, amit építenek.

Egyszer a jövőben, nemzedékekkel később a Gilgamesh visszatér majd a következő terraformáló projekt helyszínére vezető hosszú útjáról, remélhetően egy adag kinyert óbirodalmi technológiával a rakterében, amely azután – Guyen szavai szerint – mindenkinek megkönnyíti majd az életét.

Vagy lehetővé teszi, hogy megtámadja vele Kern műholdját, és elfoglalja a bolygóját, gondolta Holsten. Valószínűleg nemcsak ő gondolta ezt, de senki sem adott hangot a véleményének. Ha pedig a Gilgamesh nem tér vissza, mert például a következő világ védelmezője még Kernnél is agresszívebb, vagy másféle szerencsétlenség éri a bárkát, akkor a holdkolóniának egyedül kell…

Guyen a „megoldani” szót használta. Senki sem mert továbbmenni. Senki sem akart belegondolni, mennyire korlátozottá válhatnak a lehetőségek, ha egy ilyen porszemnyi kis emberiség magára marad a kozmoszban.

A telepesek frissen kinevezett vezetője természetesen nem egy újabb Scoles volt. A bátor nő zord beleegyezéssel hallgatta a parancsokat, de a szemébe nézve Holsten úgy érezte, végletes kétségbeesést lát rejtőzködni a tekintete mögött. Mert hát végeredményben mit is kapott? A legrosszabb esetben halálbüntetést, a legjobb esetben pedig életfogytiglanig tartó börtönbüntetést, amelyet a gyermekei is örökölni fognak.

A klasszicista felriadt gondolataiból, amikor valaki a vállára tette a kezét. Lain állt mellette; ők és Karst csapata csak nemrég szabadultak a karanténból. Legalább annyi hasznuk származott Scoles egész elátkozott menekülési próbálkozásából, hogy megtudták, a zöld bolygón nincsenek az emberi egészségre közvetlenül veszélyt jelentő baktériumok és vírusok. Miért is lennének? Ahogy Lain is rámutatott, nem volt ott semmi emberi vagy legalább emberszerű, amelyben ilyesmi fejlődhetett volna ki.

– Ideje lefeküdni – mondta a műszaki főmérnök. – Az utolsó komp is elment, úgyhogy indulhatunk. Jobb a tartályban lenni, amikor abbahagyjuk a forgást. Amíg nem gyorsítunk fel rendesen, a gravitáció eléggé felborul majd.

– És te?

– Én vagyok a főmérnök, vénember. Végig be leszek osztva műszakra.

– Utol fogsz érni.

– Kussolj már!

Miközben a nő felsegítette az ülésből, Holsten bordái még mindig tiltakoztak a mozgás ellen. Azt mondták, a hibernálótartály majd rendbe rakja, amíg alszik, és ő reménykedett benne, hogy ez tényleg így lesz.

– Örülhetnél egy kicsit – mondta Lain. – Amikor felébredsz, egész kincseskamrára való ősi hülyeség vár majd. Mint egy kölyök, amikor új játékokat kap.

– Hát, ha Guyennek is lesz beleszólása a dologba, akkor kétlem – morogta Holsten. Még egyszer kinézett az ablakon a börtönhold – a kolónia, javította ki magát kelletlenül – sápadt, fagyos gömbjére. Azon kapta magát, hogy örül, amiért nem őt küldték le oda.

A nőre támaszkodva óvatosan elindult, hogy végigmenjen az alaplegénység hálóterme felé vezető folyosón.

3.12. A VADON SZAVA

Természetesen a lezuhant óriás meghalt, bár egészen sokáig élt közöttük. Mindvégig fogságban volt, azt a kevés fajta ételt ette, amit hajlandó volt magához venni, és többnyire csak bámult kifelé börtöne homályos falain, vagy felfelé nézett a nyitott tetőre, ahonnan az egybegyűlt tudósok figyelték.

A halott óriásokat felboncolták, és úgy találták, hogy a belső felépítésüket tekintve az egerekre hasonlítanak, bár a végtagok és bizonyos szervek arányai rácáfoltak erre. A tanulmányok igazolták, hogy az életben maradt óriás valószínűleg nőstény, legalábbis más belső csontvázas lényekkel összehasonlítva.

A jelentéséről és céljáról folytatott vita – abban a hiszemben, hogy az érkezéséből tanulniuk kell valamit – nemzedékeken át tartott, a lény egész élettartamán keresztül és még azon túl is. A viselkedése különös volt és összetett, de némának tekintették, mert a mozdulatai és az általa keltett rezgések egyáltalán nem tűntek beszédszerűnek. Egyesek szerint amikor kinyitotta és becsukta a száját, egy ügyesen megtervezett hálón keresztül mormolásfélét lehetett elfogni, nagyjából ugyanúgy, mint amikor tárgyakat ütöttek össze. Ez a rezgés a levegőben terjedt, nem a talajban vagy fonalakon keresztül. Egy ideig úgy vélték, hogy ez egyfajta kommunikáció lehet, és ez újabb viták sorához vezetett, de abszurditása okán végül elvetették az ötletet. Egyébként is, ugyanazt a testnyílást használni evésre és beszédre nem tűnt túl hatékony dolognak. A pókok sem süketek, de a hallásuk szorosan összekapcsolódik a tapintásukkal és a rezgések érzékelésével. Az óriás hangja és általában véve az emberi beszéd még suttogásnak sem tűnik számukra, legyen bármilyen hangos.

Mindenesetre a lény fogsága alatt ezek a légrezgések is egyre ritkultak, végül teljesen meg is szűntek. Némelyek ezt úgy értelmezték, hogy az óriás kibékült a helyzetével.

Két nemzedékkel a foglyul ejtése után az érkezése már főként afféle teológiai fejtegetés tárgyává vált. Egyszer valaki felfedezte, hogy a lény furcsán mozgatja a legkülső végtagjait, amelyekkel amúgy csak tárgyakat mozgatott. Ezek a különös mozdulatok hasonlítottak a tapogatók lengetésére, mintha a pókok alapbeszédét akarta volna utánozni. Az iránta mutatott érdeklődés megújult, és ismét áradni kezdtek a látogatók más fészkekből, hogy az eljövendő generációk megvilágosodása érdekében elcseréljék ezt a Megértést. Elegendő kísérletezéssel kiderítették, hogy az óriás nem csupán lemásolta, amit látott, de képes volt összeegyeztetni a jeleket a jelentésekkel, és hamar megtanult élelmet vagy vizet kérni. A kifinomultabb kommunikációra való törekvések útjába állt az a sok csalódást okozó tény, hogy a lény képtelen volt néhány szimbólumnál többet közvetíteni vagy akár megérteni, a rezgésekről nem is szólva.

A meglepett tudósok összevetették az évek során gyűjtött tapasztalataikat, és arra a következtetésre jutottak, hogy az óriás meglehetősen egyszerű lény, amelyet talán azért tenyésztettek ki, hogy a méretének és erejének megfelelő munkát végezze. Ehhez nem volt szüksége több értelemre, mint amennyivel a Paussidák vagy a Köpködők bírtak, sőt akár kevesebbel is beérte.

Nem sokkal később az óriás meghalt, láthatóan valamilyen betegség folytán. A testét felboncolták és megvizsgálták, az eredményeket összevetették a nemzedékekkel korábban holtan talált óriások boncolása során talált és Megértések formájában továbbörökített tanulmányokkal.

Továbbra is folytatódott a találgatás a lény céljával és azzal kapcsolatban, hogy valóban a Hírnök küldte-e le hozzájuk. A legelterjedtebb elmélet szerint a Hírnököt ilyen óriások szolgálják odafent az égen, elvégzik számára a szükséges feladatokat. Ha pedig így van, akkor az évekkel korábban közéjük érkezett, ostoba követek leküldése egyfajta jóváhagyás lehetett a Hírnök részéről. A Megértések öröksége némileg akadályozta a póknépet abban, hogy mítoszokat teremtsen a saját történelméből, de a hangyák felett aratott győzelem és az óriások érkezése annyira egybeesett, hogy a köztük lévő kapcsolatot nemcsak tényként fogadták el, de vitáikban és elméleteikben támaszkodtak rá.

Ám mire az óriás meghalt, Portia népének valláselméletét egy újabb felfedezés rengette meg.

Volt még egy Hírnök.

Addigra a hangyákkal vívott háború már rég véget ért. A Paussida-stratégia alkalmazásával sikeresen visszaszorították a szuperkolóniát az eredeti területére, abba a bolyba, amelybe az egyik Portia-ős betört, hogy ellopja a rovarok bálványát, ezáltal akaratlanul is rászabadítva népére a Hírnök hitét.

A pókok tudósai kitartottak amellett, hogy ne programozzák újra az eredeti boly lakóit, ahogyan azt a seregekkel és a felfedezőcsapatokkal tették, mert ezáltal kiveszne világukból mindaz az egyedi képesség, amelyet ezeknek a hangyáknak köszönhettek. Portia népe komolyan vette az ellenség technológiai fejlődését, így aztán hosszú kampányba kezdett, amelynek során – és számos élet árán – finom manőverezések sorozatán keresztül eljutottak arra a pontra, ahol az együttélés a lehető legtöbb előnnyel járt a pókok számára. Kérlelhetetlen ellenségből a rovarcivilizáció engedelmes szövetségessé vált.

A pókok mohón vetették rá magukat a fémre és az üvegre, kísérletezni kezdtek velük, és mint éles látással felfegyverzett lények, hamar feltárták a fény és az optika rejtelmeit. Ügyesen megalkotott üvegekkel képessé váltak betekinteni a világ mikro-és makroszkopikus szegleteibe. Az idősebb nemzedékek változatlanul örökítették át tudásukat a fiatalabb tudósoknak, akik az éjszakai ég felé fordították tekintetüket, újonnan alkotott távcsöveikkel pedig nemcsak a Hírnököt vehették szemügyre, de a rajta túl elterülő űrt is.

Korábban úgy vélték, hogy az új üzenet is a Hírnöktől származott, de a csillagászok hamar megcáfolták ezt az elméletet. A papnőkkel együttműködve találtak még egy mozgó pontot az égen, amely beszélt, bár a mozgása lassabb, és különös módon rendszertelen is volt.

A pókok lassan kialakítottak egy képet a naprendszerükről, amelyet a saját világukhoz, a holdjukhoz és a Hírnökhöz viszonyítottak. Megtalálták benne a napot és azt a külső bolygót is, amely körül a másfajta jeleket küldözgető égitest keringett.

Ezzel a másik üzenettel az volt a legfőbb probléma, hogy nem tudták értelmezni. A vallás középpontját képező, kiszámítható rendszerességgel érkező és elvontságukban gyönyörű számsorokkal szemben ezek az üzenetek kaotikusak voltak, folyton változtak, és értelmetlennek tűntek. Papnők és tudósok hallgatták végig a mintázataikat, lejegyezték őket a fonalak és csomók bonyolult nyelvén, de még így sem sikerült rájönniük az értelmükre. Évekig tanulmányozták eredmény nélkül, végül arra a következtetésre jutottak, hogy ez a másik égitest a Hírnök ellentételezése lehet, inkább az entrópia, mintsem az égi rend megtestesítője. További információk hiányában magát a kíváncsiságot eredeztették a második Hírnöktől.

Azután, évekkel később a második jelzés felhagyott a változatossággal, és már csak egyetlen mintázatot ismételt rendszeres időközönként. Ez ismét találgatások tömkelegéhez vezetett a papnők és tudósok globális közösségében, amelyet laza hálózat kapcsolt össze. Időről időre felbukkant valaki, aki megpróbálta megfejteni a jelet, hiszen amit érdemes folyton ismételgetni, annak fontosnak kellett lennie.

Az egyik legszélsőségesebb iskola szerint felfedezhető a jelben bizonyos sürgető szükség, és egyesek még arra az elképzelésre is hajlamosak voltak, miszerint odakint, a köztük és a jel forrása között húzódó, elképzelhetetlen távolságon túl valami eltévedt, és segítségért kiált.

Azután eljött a nap, amikor ez a jel megszűnt, és a meglepett pókok ismét értetlenül bámultak fel a hirtelen kiürült égre.

4.

MEGVILÁGOSODÁS

4.1. KINCSESBARLANG

Gyerekkorában Holsten Mason majd megőrült az űrért. Akkor már másfél évszázada kutatták a Föld körüli roncsokat, és űrhajósok nemzedékei fosztogatták a kihalt kolóniákat a holdbázistól kezdve a gázóriás holdjaiig. Holsten mohón merült el minden történetben, amely bátor felfedezőkről és űrutazókról szólt. Ezekben a kalandorok űrbázisroncsokba hatoltak be vakmerően, hogy az automata védelmi rendszerek maradékát semlegesítve vagy elkerülve ősi technológiát és adatokat nyerjenek ki a kiégett, régi számítógépekből. Még felvételeket is látott a valódi bevetésekről, amelyek néha nyugtalanítóan alakultak, máskor pedig félbeszakadtak. Még emlékezett, hogy nagyjából tízéves korában látta, amikor egy sisaklámpa végigsöpört egy vákuumtól kiszáradt, évezredes tetemen.

Mire felnőtt, az érdeklődése visszautazott az időben, és a vakmerő űrhajósokról az általuk kutatott, elveszett civilizáció felé fordult. A felfedezés évei következtek. A kutatók számos tárgyat és adatot vittek vissza a Földre, de ezekből csak nagyon keveset értettek meg. Ennek ellenére amikor Holsten megkezdte pályafutását, a klasszicisták aranykora már a vége felé közeledett. Végignézhette, ahogy a tanok lassan kegyvesztetté váltak; egyre kevesebbet lehetett kinyerni az Óbirodalom maradványaiból, és a régóta halott ősök által hátrahagyott mérgezés sem segített magasztalni a történészeket. Önpusztító fegyvereik nyoma végül megölte azt a maradék életet is a Földön, amelyet a visszahúzódó jég hátrahagyott. Az Óbirodalom még a saját utódait is megtámadta, így nem csoda, hogy a gyilkos nép tanulmányozása fokozatosan elveszítette vonzerejét.

Holsten Mason is megszenvedte mindezt, de az otthonától megfogalmazhatatlan távolságban végül megtalálta a klasszicisták Szent Grálját.

A Gilgamesh kommunikációs szobájában ült a múlttal körülvéve, és egymás után hallgatta végig a rádióadásokat, amelyek az ősök bölcsességével töltötték meg a bárkahajó virtuális terét. Máris úgy vélte, hogy aranybányára bukkantak.

Az alaplegénység azon kevés tagja közé tartozott, aki a Gil kényelméből vehetett részt az akcióban. Karst és Vitas kirepült egy űrkomppal és néhány drónnal, hogy szemügyre vegyék a kopár kinézetű bolygót, Lain és a műszakisok pedig magán a félkész űrállomáson dolgoztak, lassan bejárva az egészet felvételeket készítettek mindenről. Ha működő számítógépet találtak, amelybe be is tudtak lépni, átküldték az eredményeket Holstennek, aki lefordította és katalogizálta az adatokat. Amivel nem boldogult azonnal, azt félretette későbbi tanulmányozásra.

Még soha senki nem jutott hozzá egy óbirodalmi terraformáló állomáshoz és tartalmához. Részben és befejezetlenül sem. Valójában abban sem lehetett biztos senki, hogy egyáltalán létezett ilyesmi. Itt, a pályafutása és az egész emberi történelem kellemetlenebbik végén Holsten abban a megtiszteltetésben részesülhetett, hogy az Óbirodalom legnagyobb szakértőjének nevezhette magát.

A gondolat részegítőnek bizonyult, de utóíze meglehetősen kesernyésnek tűnt.

Holsten nagyobb mennyiségű kommunikációs anyaghoz, fikcióhoz, technikai leíráshoz, bejelentéshez és banális aprósághoz jutott több birodalmi – bár leginkább a Kern által is használt C-nyelven, mint bármelyik tudós az Óbirodalom bukása óta. Csak arra tudott gondolni, hogy népe, a jégkorszak után nehézkesen talpra álló emberiség csupán fakó árnya egykori önmagának. Nem csupán arról volt szó, hogy a Gilgamesht és minden felszerelését az ősök világának félig-meddig megértett, felsőbbrendű technológiájából rakták össze, hanem mindenről; a kezdetektől fogva minden tudásukat az elhasznált világuk előző lakóitól örökölték. A romok és a málladozó relikviák mindenhol ott voltak a talpuk alatt, a föld mélyén, a hegyeken és a mesékben. Azon már meg sem lepődtek, amikor megtalálták a Föld körül keringő, hatalmas mennyiségű halott fémet. A feljegyzett történelem teljes egésze arról szólt, hogyan kutatták át az ősök szétszórt maradványait, és képtelenek voltak olyasmit feltalálni, amit az Óbirodalomban ne ismertek volna már fejlettebb formában is. Számos feltaláló veszett a feledés homályába csak azért, mert később valami kincsvadásznak sikerült kiásnia találmányaik ősibb, de még így is jobban működő változatát. Fegyverek, hajtóművek, politikai rendszerek, filozófiák, energiaforrások… Az emberek szerencsésnek tartották magukat, hogy az elődeik megépítették nekik a civilizáció dicső ragyogása felé vezető lépcsőfokokat. Sohasem jöttek rá, hogy azok a lépcsőfokok egyetlenegy irányba vezetnek.

Ki tudja, mi mindent érhettünk volna el, ha nem alkotjuk újra minden ostobaságukat, gondolta Holsten. Megmenthettük volna a Földet? Most ott élhetnénk a saját zöld bolygónkon?

Az univerzum összegyűjtött tudásának nagy része ott hevert körülötte, mégsem talált választ erre a kérdésre.

A Gilgameshnek már fordítóalgoritmusai is voltak, amelyeknek többségét maga Holsten tervezte. Korábban annyira kevés írott anyag állt rendelkezésre, hogy a gépi fordítás többnyire csak felerészben lett használható. Persze ha például Avrana Kernnel kellett volna beszélnie, a klasszicista még mindig nem bízta volna magát a Gil tolmácsolására, de az írott szöveg esetében a fedélzeti számítógép egy egész könyvtárnyi anyag segítségével kreált félig-meddig értelmes fordításokat birodalmi C-ről. Ennek ellenére a kincsek többsége ősi nyelven maradt. Még gépi segítséggel együtt sem volt elég idő mindent lefordítani, de a szöveg java úgyis legfeljebb Holstent érdekelhette. Főleg annyit tett, hogy gyorsan belenézett egy-egy fájlba, és amint megsejtette, miről szól, besorolta valamelyik kategóriába, azután továbblépett a következőre.

Időnként Lain vagy valamelyik embere felhívta, főleg olyan eszközökkel kapcsolatban, amelyeknek nem jöttek rá a rendeltetésére. Megadtak néhány homályos keresőszót, amelyek segítségével kiáshatott valami használható információt az egyre gyarapodó könyvtárból. A kategorizálás és az anyag mérete általában segített, és Mason gyorsan összerakott egy elnagyolt fordítást, miközben néha megjegyezte, hogy a műszakisok akár már maguktól is rákereshetnének egy-két dologra. Idővel rájött, hogy egyszerűbbnek tartották őt piszkálni, mint belenézni a katalógusba.

Ami azt illeti, szívesen cserélt volna eszmét Lainnel inkább társalgási jelleggel, de a negyven nap alatt, amióta felébresztették, még egyszer sem találkoztak. A műszakisok meglehetősen elfoglaltak voltak, szinte odakint laktak a félkész állomás üreges hengerében, de legalábbis az idejük java részét ott töltötték. Kisegítő legénységként kiolvasztottak és felébresztettek plusz harminc képzett embert, és még így is annyi munkájuk akadt, hogy alig tudták tartani az ütemtervet.

Hatan meghaltak. Négyet megölt valami, ami egy még működő biztonsági vagy meghibásodott karbantartó rendszer lehetett, az egyiküknek elromlott az űrruhája, a másik meg elbénázta. Felhasította az űrruháját, miközben felszerelést tolt át az állomás egyik falán tátongó, tépett szélű lyukon.

Így is sokkal kevesebb embert veszítettek, mint amennyit a korai felfedezők feljegyzései alapján vártak. Nem találtak ősi tetemeket; semmi nem utalt arra, hogy a létesítmény az Óbirodalom bukását okozó belharcoknak esett volna áldozatul. Az egykori építők egyszerűen csak elmentek, talán már visszafelé tartottak a Földre, amikor a világuk véget ért. Az elkezdett terraformáló projektet a csillagok gondjaira bízták.

Sokkal rosszabb is lehetett volna. Lain mérgezettnek nevezte a helyet, megfertőzte valamilyen elektronikus vírus, amely tönkretette a létfenntartó berendezéseket és majdnem az egész alaprendszert. A Gilgameshről kiderült, hogy az óbirodalmi technológia igencsak vacak utánzata, még a vírus sem tudott mit kezdeni vele, csak kerülgette a primitív belső hálózatot. A műszaki részleg kivételével egy ideig mindenki azon vitatkozott, hogy vajon Kern tudhatott-e a vírusról, és csapdába küldte-e őket. A gépészek és mérnökök azzal foglalták el magukat, hogy megpróbálták kicsikarni az Óbirodalom titkait az űrállomás számítógépeiből.

Holstent valami zaj zökkentette ki elmélkedéséből. Halk, élő zaj volt, és a férfiban egy pillanatra meghűlt a vér, ahogy eszébe jutott a zöld bolygó a maga szinte zajtalan, óriási nyolclábúival. Ám egy másféle szörnyeteg, Guyen Vrie lépett oda hozzá.

– Bízom benne, hogy minden rendben halad – szólalt meg a parancsnok, és úgy nézett rá, mintha máris valami hűtlenséget gyanítana. Amióta maguk mögött hagyták a holdkolóniát, Guyen vékonyabb lett, és kezdett őszülni. Amíg Holsten békésen aludt, addig ő többször is felkelt, hogy felügyelje a hajó működését. Mire az állomáshoz értek, már korosabban várta az ébredőket, és ez jól illett a rangjához.

– Kényelmes tempóban, de halad – jelentette a klasszicista, azon tűnődve, hogy minek köszönheti a látogatást. A parancsnok nem a csevegésről volt híres.

– Átnéztem a katalógusát.

Holsten leküzdötte a kényszert, hogy elcsodálkozzon a kijelentésen. Eszébe sem jutott, hogy bárki érdeklődik a munkája iránt, és főleg a parancsnokról nem feltételezte, hogy ilyesmit tesz.

– Szeretnék átolvasni bizonyos tételeket – folytatta Guyen. – Amint ideje lesz rájuk. A műszaki részleg kérései természetesen elsőbbséget élveznek.

– Természetesen – ismételte meg Holsten, és biccentett a monitor felé. – Szeretné, ha…

Guyen odanyújtott egy tabletet, amelyen tucatnyi szám állt Holsten saját fejlesztésű indexelési szisztémájának formátumában.

– Közvetlenül nekem küldje! – utasította a parancsnok. Nem azt mondta, hogy senkinek se beszéljen róla, de a hangsúlya egyértelművé tette, hogy ezt várja el.

Holsten némán bólintott. Pusztán a számok alapján nem tudta fejből, mely anyagokról van szó, miért kérte őket Guyen személyesen.

– Ó, és talán magát is érdekli az előadás. Vitas elmondja majd, mit kell tudni a bolygóról, és hogy meddig jutottak az ősök a terraformálással.

Ami azt illeti, Holsten már türelmetlenül várta ezt. Rögtön felpattant, és követte a parancsnokot. Amúgy is elege lett a múlt titkaiból, szeretett volna hallani egy kicsit a jelenről és a jövőről is.

4.2. S ELJŐ A HALÁL

Portia végignéz Nagy Fészek hatalmas szövevényén, és egy haldokló várost lát.

Az utóbbi nemzedékek során a település népessége közel százezer felnőttre és számtalan – megszámlálatlan – fiatal nyolclábúra hízott, és több négyzetkilométernyi erdőséget borított be a talajtól a lombokig. A pókok korának igazi metropoliszává vált.

Ám a Portia előtt heverő város egyre néptelenedik. A lassú haldoklás még csak kezdeti fázisban jár, de a nőstények máris százával hagyják el Nagy Fészket, hogy más városokba költözzenek. Mások csak elindulnak, hogy szerencsét próbáljanak a vadon mélyén, évszázados Megértésekhez nyúlnak vissza, és vadászó őseik életmódját választják. Sok hím is elszökik, és a város finom művű építményeinek egy része máris a karbantartás hiányának jeleit mutatja.

Közeleg a járvány.

Északon egy maroknyi nagyszerű város máris romokban hever. A betegség közösségről közösségre jár, már százezreket pusztított el eddig, és nemrég Nagy Fészekben is elkezdte szedni az áldozatait.

Portia tudja, hogy ez elkerülhetetlen, hiszen a mostani Portia egyszerre papnő és tudós. Tanulmányozza és próbálja megérteni a gyorsan terjedő betegséget, hátha megtalálja a gyógyírt.

Nem érti teljesen, miért ilyen erőteljes a betegség. Igen fertőző, és gyakorlatilag érintéssel – és valamennyire a levegőn keresztül is – terjed, így a nagyvárosokban összezsúfolódott pókok puszta létszáma miatt egy kisebb, más esetben kontrollálható fertőzés is olyan mértékű pusztítást okoz, mint annak idején a pestis a Földön. A testek ilyen mérvű koncentrációja egyébként is mindenféle egészségügyi problémákhoz vezet. A szenny és a nyomor révén Portia népe még éppen csak kezdi megérteni a kollektív felelősség fogalmát, amikor a járvány lecsap rá. A betegség teljesen készületlenül éri a pókokat. Anarchikus, szinte nem is létező kormányzatuk alkalmatlan mindazon döntések meghozatalára, amelyek egy ilyen csapás visszaszorításához szükségesek.

A betegség halálos voltának másik oka az az utóbbi évszázadban egyre elterjedtebbé vált gyakorlat, hogy a nőstények a saját társulásukban született hímek közül választanak párt, mert így akarják ellenőrzésük alatt tartani a Megértéseik terjedését. Noha ez egyfajta elismerése a hímek tanulási képességeinek, ugyanakkor beltenyészethez vezet, ezáltal jelentősen legyengíti az erős társulások tagjainak immunrendszerét. Emiatt pont azok esnek először a járvány áldozatául, akiknek meglenne a hatalma a cselekvéshez és az irányításhoz. Ezt a mintát már Portia is kiismerte, bár okát egyelőre nem érti. Annak élesen tudatában van, hogy a minta a saját társulására is jellemző.

Azt is tudja, hogy a betegségért bizonyos aprócska állatkák a felelősek, de a nagyítólencséi még nem elég erősek ahhoz, hogy lássa velük a járványt okozó vírust. A tudomására jutottak más városokban élő tudósok kísérleti eredményei, bár sokukat már magával ragadta a betegség. Néhányan még a védőoltás elméletéig is eljutottak, de Portia népének immunrendszere nem olyan hatékony, alkalmazkodó gépezet, mint az emberek és más emlősök szervezete. Hiába teszik ki a fertőzésnek, ez nem készíti fel őket a későbbi, hasonló ragályok leküzdésére.

A világ kezd széthullani, és Portia megdöbben, milyen kevés kellett ehhez. Sohasem gondolta volna, hogy a civilizáció ilyen törékeny entitás. Hall híreket más városokról, ahol a vírus már elterjedt. Amint a népesség fogyatkozni kezd a járványtól és a menekülők nagy száma miatt, a társadalmi struktúra hamar összeomlik. A pókok elegáns és kifinomult életmódja a barbarizmus, a kannibalizmus és a primitív, vad ösztönök szakadéka fölé épült. Végeredményben mégiscsak ragadozók.

Portia visszahúzódik a Templomba, átvág a polgárok tömegén, amely itt keres menedéket, vagy legalábbis bizonyosságot szeretne nyerni a túlon túlitól. Ma kevesebben vannak, mint az előző nap, és nem csak azért, mert egyre többen hagyják el a várost. Azért is, mert egyre többen ábrándulnak ki a Hírnökből és üzenetéből. Azt kérdik: Miért, hát mi jót tett velünk? Hol az égi tűz, amely megtisztít minket a betegségtől?

A papnő megérinti a kristályt fémtűjével, és eltáncolja az odafent áthaladó Hírnök üzenetét. Bonyolult lépéseivel tökéletesen leírja az egyenleteket és a megoldásokat. Mint mindig, ezúttal is mértéktelen bizonyosság tölti el azzal kapcsolatban, hogy van odakint valami. Biztos benne, hogy ami most megmagyarázhatatlan, az ettől még ugyanúgy megérthető, mint sok más, korábban ismeretlen jelenség.

Egy nap megértelek, gondolja, mintha a Hírnökhöz szólna, de a szavak üresen csengenek számára. A napjai meg vannak számlálva. Mindannyiuk napjai meg vannak számlálva.

Azon kapja magát, hogy az eretnek gondolat szórakoztatja. Bárcsak el tudnánk küldeni neked a saját üzenetünket! A Templom erősen ellenzi ezt az elképzelést, de Portia nem először tűnődik el a lehetőségen. Tud róla, hogy más tudósok, még tudós papnők is kísérleteznek azoknak a láthatatlan rezgéseknek a létrehozásával, amelyekkel az üzenet terjed. A Templom nem támogathatja nyilvánosan az ilyesmit, de Portia népe kíváncsi természet, és közülük is azok a legkíváncsibbak, akiket a Templom magához vonz. Elkerülhetetlen volt, hogy a hely az eretnekség üvegházává váljon, és azok gondozzák a legelszántabban ezeket a gondolatokat, akiknek az ortodoxiát kellene védelmeznie.

Ezen a napon Portia odáig jut, hogy elhiszi: ha valamiképpen beszélni tudnának a roppant nagy és üres téren túl keringő Hírnökkel, akkor válaszokat kaphatna, sőt gyógyírt is a betegségre. Még e gondolatsor folytatásaként a tudós papnő rájön, hogy az ilyen párbeszéd lehetetlen, mivel nem jönne válasz, ezért neki magának kell megtalálnia a megoldást, még mielőtt túl késő lesz.

A templomi szertartás után elmegy társulásának otthonába, a három fa közé kifeszített, számos szobából felépülő komplexumba. Az egyik hímmel akar találkozni.

A járvány tombolásának kezdete óta a hímek szerepe a társadalomban szinte észrevétlenül megváltozott. A hagyomány szerint egy hím számára az a legjobb, ha sikerül csatlakoznia egy nagy hatalmú nőstény kíséretéhez, és az gondoskodik róla. Akik értékes Megértésekkel születnek, azok többnyire a hozzájuk hasonlóan értékes árucikkek szerájába kerülnek, ahonnan előbb-utóbb kipárosítják és elcserélik őket, ahogyan azt a társulások közti hatalmi harcok éppen megkívánják. A mindkét csoporton kívül eső hímekre a város gettói várnak, ahol meg kell küzdeniük egymással az élelemért, és nőstény patrónus nélkül állandó veszélyben élnek. A betegség mindezt megváltoztatta. Az addig szükségtelennek és haszontalannak tartott hímek, akiket legfeljebb dísznek használtak, és akikre a legjobb esetben is csak alantas munkákat végző dolgozókként, a legrosszabb esetben pedig tiltott élelemként tekintettek, a csapás idején az egyik legfontosabb erőforrássá váltak. Kevésbé függetlenek, kevésbé képesek megvédeni magukat a vadonban, ezért a többségük nem menekül el a nőstényekkel. Nagy Fészek és sok másik város további működése egyértelműen a számos hímnek köszönhető, akik hamar lecsaptak a lehetőségre, hogy felvállalják a hagyományosan női szerepeket. Még harcosok, őrök és vadászok is vannak köztük, mert valakinek meg kell fognia a pajzsot, a parittyát és a gyújtógránátot, és nincs más, aki megtehetné.

A Portia pozíciójában lévő nőstények már rég kiválasztották hím kísérőiket, és bár némelyikük szó szerint csupán táncosokként vagy a fontosságuk hangsúlyozására tartja őket, mások viszont képzett segédeket nevelnek belőlük. A néhai Bianca a hím laborsegédeivel felfedezett egy mélyen rejlő igazságot a pókok nemi alapú politizálásával kapcsolatban, amikor arról panaszkodott, hogy a nőstény segítőivel folyton meg kellett küzdenie a dominanciáért, mielőtt rávehette volna őket feladataik elvégzésére. Márpedig az ősi ösztönök ma is ott rejlenek a civilizált felszín alatt. Például a jelenlegi Portia vonakodva bízik meg a hímekben.

Nem sokkal korábban kiküldött egy hímekből álló csapatot, kalandozók csoportját, amelyet korábban is megbízott feladatokkal. Mind tehetségesek, fiatal koruk óta együtt dolgoznak, amióta magukra hagyott pókocskákként meg kellett élniük valahogy Nagy Fészek utcáin. Portia szerint egyetlen nőstény sem vállalta volna el a küldetésüket, és abban a jutalomban részesülnek a teljesítéséért, hogy Portia társulásának támogatását élvezhetik. Élelmet, védelmet, tanulási, szórakozási és kulturális lehetőségeket kapnak.

Az egyikük visszatért. Csak az egyikük. Nevezzük Fabiannek.

Odalép Portiához a társasház mellett. Az egyik lába hiányzik, kiéhezettnek és kimerültnek látszik. Portia int egyet a tapogatóival, elküldi az egyik fejletlen hímet a bölcsőből, hogy találjon valami élelmet mindkettejüknek.

Nos? Türelmetlenül fészkelődve várja a beszámolót.

Rosszabb a helyzet, mint gondoltad. Emellett Nagy Fészekbe is nehéz volt visszatérni. Ha az utazóról azt gyanítják, hogy északról jön, a nőstényt elküldik, a hímeket azonnal megölik. A beszéde lassú csoszogás, a szavai elmosódnak, a ritmus egyenetlen.

Ez történt a társaiddal?

Nem. Egyedül én tértem vissza. Mind meghaltak. Rövid megemlékezés ez azokról, akikkel együtt töltötte az élete java részét. Persze Portia társadalmában köztudott, hogy a hímek képtelenek olyan kifinomult érzésekre, és nem formálnak maguk között olyan kölcsönös tiszteleten és bizalmon alapuló köteléket, mint a nőstények.

A fiatal hím visszatér az étellel; kötözött élő szöcskét és zöldségpolipot hoz a tenyészetekből. Fabian hálásan mélyeszti bele méregfogát az egyik gúzsba kötött rovarba. Ahhoz is túl fáradt, hogy mérget használjon, csak szárazra szívja a görcsösen vonagló lényt.

Ahogy gondoltad, vannak túlélők a járvány sújtotta városokban, folytatja evés közben. De semmit sem őriztek meg az életmódunkból. Úgy élnek, mint az állatok. Csak szőnek és vadásznak. Találtunk hímeket és nőstényeket is. A társaim közül többet is elfogtak és felfaltak. Egyesével.

Portia nyugtalanul toporog. De sikerrel jártatok?

Fabian viszontagságai valóban kimerítőek lehettek, hiszen nem válaszol azonnal a követelőző kérdésre. Sőt visszakérdez: Nem aggódsz, hogy behozhattam a betegséget Nagy Fészekbe? Valószínűnek tűnik, hogy megfertőződtem.

Már bejutott.

A hím tapogatói lassan behajlanak, ami a beletörődés jele. Sikerrel jártam. Három fiatal pókot hoztam el a járványzónából. Egészségesek, és immunisak a betegségre, ahogy azok is mind, akik most ott élnek. Igazad volt azzal kapcsolatban, hogy a betegség jót is tehet velünk.

Vidd őket a laboratóriumomba! Portia látja, hogy küldöttje lábai remegnek a fáradtságtól. Utána tiéd a társasház. Nagy szolgálatot tettél, jutalmat érdemelsz. Kívánj bármit.

A hím egyenesen a szemébe néz, ami tiszteletlenség, így vakmerő dolog – de ez a hím mindig is kivételes bátorságot mutatott. Mi más tenné ilyen használható eszközzé? Ha pihentem, segíthetnék a munkádban, ha megengeded, mondja Fabian. Tudod, hogy rendelkezem a biokémiai tudományok Megértésével, és még tanultam is hozzá.

A felvetés meglepi Portiát. Látszik a tartásán.

Nagy Fészek az én otthonom is, magyarázza a hím. Itt van minden, ami vagyok. Valóban úgy hiszed, hogy legyőzheted a járványt?

Abban hiszek, hogy próbálkoznom kell, különben biztosan elvesztünk. Ez józan és kijózanító gondolat, de tagadhatatlanul logikus.

4.3. FELJEGYZÉSEK EGY SZÜRKE BOLYGÓRÓL

Holsten döbbenten konstatálta, milyen sok ember gyűlt össze, hogy meghallgassa a híreket. A Gilgameshen nem igazán találtak előadótermet, így helyszínnek egy kipakolt hangárt választottak, amely a tömeggel együtt is kopár volt, és visszhangzott. A klasszicista eltűnődött rajta, hogy a hiányzó űrkompok vajon a félkész állomásnál lehetnek-e, vagy ez ugyanaz a hangár volt, amelyikbe a zendülők őt és Laint hozták. Neki minden hangár egyformának tűnt, és az okozott károkat is kijavíthatták már.

Magányos munkája közben elvesztette a fonalat, hol, mikor, mennyi embert ébresztettek fel az állomás kifosztásához. A hangárban legalább százan ültek, és Holsten szinte fóbiásan reagált a tömegre, ahogy hirtelen túl sokan lettek körülötte. Végül az ajtó közelében talált magának helyet. Úgy képzelte el a jövőjét, hogy csupán néhány emberrel kerül kapcsolatba, és valahol mélyen talán még örült is ennek.

De miért van itt mindenki? Nem volt kötelező a megjelenés, sőt ő maga is folytathatta volna a munkáját, miközben kiteszi Vitas előadását az egyik képernyőre, vagy csak rádión keresztül hallgatja. Senkinek sem kellett kötelezően idemozgatni a teljes testtömegét, hogy a saját szemmel látás és saját füllel hallás elavult módszeréhez folyamodjon. Ez a fajta akadémikus státuszhalmozás még otthon is többnyire távolsági közvetítőeszközökkel zajlott.

De akkor miért? És én mit keresek itt? A klasszicista végignézett az egybegyűlt sokaságon, hallgatta az általános mormolást, és azon morfondírozott, hogy a többség nyilván csak szocializálódni akart, együtt lenni a társaival. De én nem, ugye?

Azután rájött, hogy dehogyisnem. Bármennyire magányos típusnak hitte magát, mégiscsak egy társas fajba tartozott. Még benne is megvolt az igény, hogy interakcióba kerüljön más emberi lényekkel, kapcsolatot tartson fenn velük. Még Vitas sem a tudományos elismerésért vagy a legénységben betöltött státusza megerősítéséért jelent meg a többiek előtt, hanem mert ki kellett nyúlnia a többi ember felé, és meg kellett bizonyosodnia róla, hogy van ki felé kinyúlnia.

Holsten alig talált néhány ismerős arcot a tömegben. Vitas saját tudóscsapatával együtt az alaplegénység java része az állomással foglalta el magát, és a jelenlévők közül majdnem mindenki utoljára a Földön nyitotta ki a szemét. Valószínűleg csak annyit tudhattak Kernről, a zöld bolygóról és szörnyeiről, amennyit elmondtak nekik, vagy amennyit a Gil nem titkosított feljegyzéseiből kiolvashattak. Bár a többségük fiatal volt, valójában a tudásbeli különbségek választották el őket a klasszicistától, aki úgy érezte magát, mintha évszázadokkal előbb ébredt volna fel a hibernálásból. Pedig csupán néhány feszült napot töltött el egy másik naprendszerben.

Guyen hátul talált magának helyet, ahol elszigetelt maradhatott, és várta, hogy kezdődjön az előadás. Majd Vitas lépett elő, lelkiismeretes pontossággal, mint mindig. Úgy nézett végig a közönségén, mint aki nem teljesen biztos benne, hogy jó helyen jár.

A csapata által felállított képernyő, amely elfoglalta a mögötte lévő fal nagyját, halottfeketéről derengő szürkére váltott. Vitas kritikus tekintettel méregette egy-két másodpercen át, mire sikerült halványan elmosolyodnia.

– Ahogyan azt már tudják, személyesen felügyeltem a bolygó felmérését, amely körül jelenleg is orbitális pályán keringünk. Most már vitathatatlan – és volt oly jó, hogy aprót biccentsen Holsten felé –, hogy az Óbirodalom által a bukás előtti években folytatott terraformáló projektek egyikéhez érkeztünk. Az előző projekt, amelyet láttunk, már befejeződött, de egy igen fejlett műhold ismeretlen okokból karantén alá helyezte. Ahogy feltártuk, az alattunk lévő bolygón a terraformálási folyamat közben állt le a munka, és a folyamatot vezérlő létesítményt magára hagyták. Miközben a műszaki részleg hatalmas erőfeszítéseket tett a létesítmény átvizsgálása érdekében, jómagam a bolygót vettem szemügyre, hogy alkalmas lehet-e bármilyen módon a letelepedésre.

A száraz monológban semmi sem utalt Vitas végső következtetéseire, ha levont egyáltalán bármilyen következtetést. Nem bűvészkedett a szavakkal, és nem akarta fokozni a feszültséget, hanem egyszerűen csak tudósnak tartotta magát, aki személyes ítélet nélkül teszi közzé a pozitív és negatív tényeket. Holsten is ismerte ezt a fajta akadémikus hozzáállást, amely a Föld végnapjai felé közeledve egyre jobban elterjedt, főleg a pozitív eredmények erőteljes ritkulása okán.

Vitas ismét végignézett az egybegyűlteken, és Holsten próbálta megfejteni az arckifejezését, a testbeszédét, bármit, csak hogy kiderítse, hová tart ez az egész előadás. Itt maradunk? Továbbmegyünk? Visszamegyünk? Legjobban ez utóbbi lehetőség miatt aggódott, tekintve, hogy azon kevesek közé tartozott, akik első kézből tapasztalhatták meg Kern Világának borzalmait.

A képernyő kivilágosodott, a sötétszürkéből közepes, majd világosabb szürke lett, míg végül felbukkant egy ívelt horizont, azután a közönség letekinthetett a szürke bolygóra.

– Ahogyan észrevehették, a bolygó felszíne különös módon egységesnek tűnik. Azonban a spektrográfiai elemzés szerves vegyületek sokaságát mutatta ki, azaz minden olyan elem jelenlétét, amelyre szükségünk van a túléléshez – folytatta Vitas. – Amint orbitális pályára álltunk, leküldtünk két drónt. Az itt látható képsorokat a drónfelvételekből vágtuk össze. A színek valódiak, nem módosítottuk őket holmi művészi szabadság fenntartása érdekében.

Holsten nem látott semmilyen említésre méltó színt, hacsak a szürke nem számított, de amint a nap felkelt, megjelentek az árnyékok. Hegyek, vízgyűjtők és csatornák rajzolódtak ki.

– Amint látható, a bolygó földtanilag aktív, ami feltehetőleg a birodalmi terraformálás előfeltétele lehetett. Nem tudjuk, hogy azért, mert a földszerű tulajdonságok közül ezt lett volna a legnehezebb reprodukálni, sőt, talán lehetetlenség is, vagy pont ellenkezőleg, ezt a tulajdonságot hozták létre először a terraformálás korai fázisában. Remélhetőleg az állomásból kinyert információk legalábbis utalnak majd arra, hogyan zajlott egy ilyen projekt. Még az is lehetséges, hogy egy nap képesek leszünk reprodukálni a folyamatot. – Ezúttal érezhető volt, hogy a lehetőség még Vitas képzeletét is megmozgatta. Holsten biztos volt benne, hogy a tudós hangja alig érezhetően megemelkedett, és legalább az egyik szemöldöke aprót rándult.

– Itt láthatják a bolygófelszíni állapotok drónok által felmért alapadatait – folytatta Vitas, közben intett a képernyőre kiíródó adatok felé. – A gravitáció a földiének nagyjából nyolcvan százaléka, a lassú forgás négyszáz órás napi ciklust jelent. A hőmérséklet magas, de a sarkvidékek körül elviselhető. Az északi szélességi fokok mentén még túlélhető, de az egyenlítő közelében túllép az emberi tűréshatáron. Észrevehették, hogy az oxigénszint csupán öt százalék körüli, ami sajnos azt jelenti, hogy nem lenne könnyű itt letelepedni. Ennek ellenére hasznos leckét kaphatunk a bolygótól.

A drón alacsonyabbra ereszkedett, ennek megfelelően a kép is közelebb került a felszínhez, mire moraj futott végig a közönségen. Meglepett, nyugtalan moraj. A szürkeség élt.

A teljes felszínt, legalábbis a drón látóterén belül mindent sűrű, kusza és hamuszürke növényzet borított. Páfrányszerű fésűlevelek látszottak, amint egymásra hajoltak, kitárt marokként próbálták elkapni a kevéske napfényt. A levelek közül fallikus tornyok törtek fel, a felületük csupa ragya és göcsört, de lehet, hogy gyümölcshajtások borították őket. A növényzet még a hegyeket is teljesen elborította, felkúszott a csúcsokra, és vastag, szürke bundába borított minden látható felszínt. A kép váltott, újra meg újra, miközben Vitas megjegyzéseket fűzött a különböző helyszínekhez. Az egyik sarokban kis bolygótérkép mutatta, hol készültek az aktuális felvételek. A látvány nem igazán változott.

– Amit látnak, azt a leginkább gombaféléknek nevezhetjük – magyarázta a főtudós. – Ezek a fajták borították el az egész bolygót, sarkkörtől sarkkörig megtalálhatók minden hosszúsági fokon. Az alatta elterülő talaj elemzése során arra jutottunk, hogy a bolygó domborzata megfelelően változatos a Föld helyettesítéséhez. Vannak ugyan tengerfenekek, de nincsenek tengerek. Vannak folyómedrek, de nincsenek folyók. Az elemzések során kiderült, hogy a látott organizmusok bolygónyi vizet tárolnak magukban. De az is lehetséges, hogy egyetlen hatalmas organizmusról beszélhetünk, mert nem találtunk megfigyelhető elkülönülést. A színe ellenére képesnek tűnik bizonyos mértékű fotoszintézisre, de az alacsony oxigénszint arra utal, hogy ez a folyamat különbözik az általunk ismerttől.

Nem sikerült kideríteni, hogy ez a mindent behálózó faj része lehetett-e a terraformálási folyamatnak, vagy esetleg a folyamat során bekövetkezett hiba eredménye. Akár azt is feltételezhetjük, hogy a projektet végzők a gombaféle kiirthatatlan jelenléte miatt hagyták abba a munkát, de azt is, hogy az állomás elhagyása után fejlődött ki, és a félbemaradt terraformálás természetes mellékhatásaként burjánzott el. Mindenesetre azt nagy biztonsággal állíthatom, hogy képes hosszabb ideig megélni ezen a bolygón. Eluralta, birtokba vette ezt a világot.

– El lehet takarítani? – kérdezte valaki. – Elégethetjük, vagy valami?

Vitas hűvös nyugalma végre megtört egy pillanatra.

– Sok szerencsét az égetéshez ilyen alacsony oxigénszinten – gúnyolódott. – Amellett nem javaslom a bolygó további vizsgálatát sem. Mire létrehoztunk odalent egy stabil pozíciót, és elvégeztünk néhány felfedezés jellegű kutatást, a drónok egyre csökkenő működőképességet mutattak. Ameddig lehetett, tovább használtuk őket, míg végül egyszerre álltak le. A levegő odalent gyakorlatilag kész spóraköd, az új gombatelepek szabad felületet keresnek, hogy megtelepedjenek rajta. Ha már itt tartunk, megjegyzem, hogy az utóbbi bolygón és itt átélt izgalmak következtében szükséges lesz még drónokat készítenünk, amint megvannak hozzá a megfelelő nyersanyagok. Alig néhány maradt.

– Megbeszéltük – válaszolta Guyen hátulról. – Álljanak neki! Véleményem szerint feltételezhetjük, hogy ez a bolygó nem lesz az új otthonunk egyhamar – tette hozzá. – Persze ez nem jelent problémát. Elsődleges feladatunk az, hogy mindent begyűjtsünk az állomásról, kategorizáljuk és lefordítsuk az információkat, és kitaláljuk, hogy mit tudunk hasznosítani belőle. Mindeközben ellenőrizni kell a Gilgamesh rendszereit és berendezéseit, hogy megjavítsuk és kicseréljük, amit szükséges. Az az állomás tele van használható technológiával, csak meg kell találnunk a módját, hogyan tegyük a magunkévá. A Gombavilág miatt pedig ne aggódjanak! Van egy tervem. Van egy terv. Amit itt találtunk, azzal visszamehetünk, és megszerezhetjük az örökségünket. – A beszéde olyan hirtelen változott a megváltás ígéretévé, hogy maga Guyen is meglepődött rajta, de azután hirtelen elfordult, és kiment. A gyűlés találgatásokkal és kérdésekkel teli beszélgetések morajába fulladt.

4.4. KÍVÁNCSI TERMÉSZET

A járvány először alattomos, azután amikor színre lép, zsarnokká válik, végül pedig iszonyatossá. Alaposan feljegyzett tünetei révén kiszámítható a lefolyása, csak éppen megállítani nem sikerül. Az első jele az ízületek felforrósodása, és száraz érzés a szemek, a szájszerv, az ánusz, a szövőmirigy és a lemezes tüdő nyílásai körül. Izomgörcsök következnek, főleg a lábakban; először csak ritkásan, akadozó beszédet és akaratlan tánclépéseket okoznak, azután az egyre több görcs miatt az áldozat végül már nem érzi magáénak a végtagjait. Dadog és motyog, botladozik, értelmetlenül járkál ide-oda. Ilyenkor, tíz-negyven nappal az első rándulások után a vírus eléri az agyat. Az áldozat elfelejti, hogy kicsoda ő, és hol van. Megváltozik az érzékelése, nem ismeri fel a körülötte lévőket. Ebben a fázisban gyakori a paranoia, az agresszió és a köztes fázisok. A halál újabb öt-tizenöt nap elteltével áll be, és közvetlenül előtte a beteg leküzdhetetlen vágyat érez, hogy felmásszon, amilyen magasra csak lehet. Fabian újra elmondja, mit látott a halott városban, ahová azóta újra ellátogatott: a bomló hálóépítmények és a fák legmagasabb részein tömegével lógnak a megmerevedett testek, üveges tekintetük örökké az eget fürkészi.

A vírus már az első tünetek megjelenése előtt is jelen van az áldozat szervezetében, de nem ismert, hogy meddig lappang. A becslések szerint kétszáz napra tehető az az időtartam, amíg lassan, észrevétlenül megfertőz minden belső szervet. A beteg néha kicsit szédül, vagy szokatlanul melege van, de ennek más oka is lehet, ezért gyakran nem jelentik be. Már csak azért sem, mert mielőtt Nagy Fészket is elérte a csapás, minden fertőzésgyanús egyedet száműztek, halálbüntetés terhe mellett. Így a járvány akár egy szándékolatlan összeesküvés eredményeként is kirobbanhatott, tekintve, hogy mindenki a lehető legtovább el akarta titkolni a tüneteket.

A korai, ártatlannak tűnő fázisban a betegség közepesen fertőző. Ha valaki hosszabb ideig tartózkodik az áldozat társaságában, nagy valószínűség szerint elkapja, bár a vírus az utolsó fázisban őrülten ténfergő áldozatok harapása útján terjed a legbiztosabban.

Nagy Fészekben fél tucat késői fázisban lévő áldozatot találtak. Azonnal megölték őket, lehetőleg távolról. Háromszor ennyi egyed van a középső fázisban, és egyelőre nincs közös elképzelés a sorsukat illetően. Portia és mások is kiállnak amellett, hogy lehetséges a meggyógyításuk. A templomok tudósai közötti hallgatólagos megegyezés szerint próbálják eltitkolni, milyen kevés ötletük van a cselekvésre.

Portia próbálja a lehető legtöbbet kihozni Fabian szerzeményeiből. A fiatal pókok az egyik, járvány sújtotta városból érkeztek, és ez remélhetőleg azt jelenti, hogy immunisak a betegségre. És persze hogy az immunitásukat lehet valamiképpen tanulmányozni.

Leteszteli őket, mintát vesz a hemolimfájukból – pókvérükből –, hogy megvizsgálja, de az elemzéssel töltött órák alatt egyik lencséjével sem fedez fel semmit. Elrendeli, hogy az alanyok testnedvét etessék meg középső fázisban lévő betegekkel, vagy injektálják be őket, mivel néhány évvel korábban feltaláltak egyfajta módot a transzfúzióra. A pókok korlátozott immunrendszere miatt kevésbé kell tartani kilökődéstől a vértípus alapján, mint a gerinceseknél. Így sem érnek el hatást.

A szenvedőkkel dolgozva Portiának arra is gondolnia kell, hogy a lehető legtovább elkerülje a fertőzést. Emiatt a betegekkel főként Fabian foglalkozik, aki ráadásul kapcsolatban áll hímekkel a járvány sújtotta társasházakból. Köztudott, hogy a betegség szempontjából a hímek valamivel ellenállóbbak a nőstényeknél. Ironikus, de az ősi gének összekapcsolják a táncukhoz szükséges állóképességet és eleganciát az immunrendszerük erejével. A természetes kiválasztódás folyamatosan nyomás alatt tartja az előbbit, és az utóbbi együtt fejlődik vele.

Amivel Portia próbálkozik, az nem segít, és a társai sem érnek el jobb eredményeket. Kezd belemerülni a spekulatív tudományokba, kétségbeesetten keresi azt az egy ötletet, amely megmentheti a civilizációját az összeomlástól és a neobarbarizmustól.

Már a nap java részét a laboratóriumában tölti. Fabiant elküldi egy új oldattal a többi segédhez, akik a járvány sújtotta társasházakból lett karanténokban élnek és dolgoznak. Nem igazán hisz benne, hogy ezek a szerek hathatnak. Úgy érzi, a képességei határán jár, és frusztrálja, hogy ismét ugyanolyan tudatlannak érzi magát, akár egy ma született pók. Elvándorolt a népe által összegyűjtött és megértett világ végére.

Látogatója érkezik. Más körülmények között elküldené, de már elfáradt, annyira fáradt, hogy bármilyen új nézőpontot tárt lábakkal fogad. Márpedig ez a látogató az új – sőt a nyugtalanítóan új – nézőpontjairól híres.

Biancának hívják, és korábban Portia egyik társa volt. Nagy, túletetett pók fakó foltokkal a bundájában, és a mozgásából olyan zaklatott energia sugárzik, hogy ha elkapta volna a betegséget, észre se lehetne venni rajta.

Korábban Bianca is papnő volt, de nem végezte kellő tisztelettel a feladatait. Tudósként táplált kíváncsisága felülemelkedett a papnőként érzett hódolatán. Kísérletezni kezdett a kristállyal, és amikor felfedezték, majdnem száműzték emiatt. Portia és a társulásuk többi tagja közbenjárt ugyan az érdekében, de tettével kitaszította magát a társadalom felső rétegéből, így elveszítette a státuszát. Azt hitték róla, hogy már rég elhagyta Nagy Fészket, vagy akár meg is halt.

Ehelyett Bianca jól láthatóan maradt, és még gyarapodott is. Zseniális elme, nem kétséges, a saját mentális tartalékait lassan felélő Portia részben pont ezért engedi be. Bianca úgy árulta képességeit az alacsonyabb rangú társulásoknak, akár egy hím, míg végül a többi elidegenedett tudóssal együtt új, saját társulást alapított. Jobb időkben a nagyobb társulások az egész csoport száműzését tervezték, de a csapás kezdete óta már senkit sem érdekelnek. A pókok az életüket féltik, nem foglalkoznak politikával.

Azt beszélik, közeljársz a gyógyír megtalálásához. Bianca tartása és a szavak közti apró szünetek némi kételkedést tükröznek.

Dolgozom rajta. Mind ezen dolgozunk, válaszolja Portia. Normális esetben talán el is túlozná a szerepét a kutatásban, de ehhez is túl fáradt. Miért jöttél ide?

Bianca tétován arrébb lép, Portia szemébe néz. Szerinted, nővérem, miért megyek el egyáltalán bárhová is?

Erre nincs időm. Bianca a szokásos ügyében jár. Portia szánalmasan lekuporodik, a másik pók közelebb lép, hogy nővére hallja tompított mozgásbeszédét:

Azt hallottam, hogy talán már nem lesz rá több lehetőség, kezdi Bianca. Tudom, milyen üzenetek érkeznek a fonalakon más városokból. Azt is tudom, hogy sok más városban már nem maradt üzenet, amit elküldhetnének. Mindketten tudjuk, mivel kell szembenéznünk.

Ha ezen akartam volna gondolkodni, akkor a laboratóriumomban maradtam volna, feleli Portia dühösen toppantva. Nem engedlek oda a Hírnök kristályához.

Bianca tapogatói megremegnek. Tudtad, hogy volt saját kristályom? A Templom megtudta, és elvették. Pedig közeljártam…

Portia nem akarja hallani, mihez járt közel. Biancát egyetlen mánia vezette, hogy beszéljen a Hírnökkel, üzenetet küldjön a gyorsan mozgó csillagnak. A Templomban nemzedékek óta vitáznak erről, mert minden generációban születik legalább egy olyan nőstény, mint Bianca, akinek nem lehet nemmel válaszolni. Őket mindig szemmel tartják.

Portia nagyon szerencsétlen helyzetben van, mert ha rajta múlna, valószínűleg támogatná Biancát. Csakhogy ő mindig is inkább a többséghez húzott, mert abban hitt, hogy akkor születnek a legjobb döntések, amikor a nagyszerűek és a jók egyazon hálón állva vitáznak. A Templom vén őrei, az előző nemzedék papnői a maga szent tökéletességében akarják fenntartani az üzenetet. Hisznek benne, hogy Portia népe csak így értékelheti a maga teljességében, és csak így fejthetik meg azokat a mélyebb tartalmakat, amelyek eddig rejtve maradtak előttük Nem tartják feladatuknak hogy a sötétségbe kiáltva magukra vonják a Hírnök figyelmét. Az odafent újra meg újra elhaladó Hírnök mindent lát. Az univerzumot rend hatja át, és ennek bizonyítéka maga a Hírnök. Minden nemzedékben felbukkan néhány hang, amely kétségbe vonja ezt, de mindig a hagyomány győz. Elvégre a Hírnök beavatkozott, amikor a pókok bukásra álltak a hangyák elleni háborúban. Akkor sem kért segítséget senki, ő mégis leküldte csillagát. Ha a Hírnök segíteni tervez Portia népén, akkor segíteni is fog, ehhez nem kell megszólítani.

Miért jöttél hozzám? Nem fogok szembeszállni a Templommal, mondja Portia olyan elutasítón, ahogy csak tudja.

Mert még emlékszem rád abból az időből, amikor igazi nővérek voltunk. Te is ugyanazt akarod, amit én, csak nem elég erősen.

Nem fogok segíteni, jelenti ki Portia. A fáradtsága megadja szavainak azt a véglegességet, amelyet saját erőből már nem tudna kifejezni. Amúgy sincs rá mód, hogy beszéljünk a Hírnökhöz. Népünknek szüksége van a Templomra mint a megerősítés és a remény forrására. A kísérleteid valószínűleg elvennék ezt. És mit adna cserébe? Nem érheted el, amit szeretnél, mert elérhetetlen.

Mutatnom kell valamit. Bianca jelez, mire hímek hoznak be egy nehéz tárgyat. Oldalra lépnek, hogy leeresszék a kifeszített hálópadlóra, amely enyhén megereszkedik a súly alatt.

Régóta ismert tény, hogy bizonyos vegyszerek különös módon lépnek reakcióba a fémekkel, magyarázza Bianca. Ha egymáshoz illesztjük és megfelelően összekapcsoljuk őket, bizonyos energia halad át a fémeken és a folyadékokon. Emlékezhetsz ilyen kísérletekre abból az időből, amikor még együtt tanultunk.

Csupán egy érdekesség, nem több, válaszolja Portia. Arra használjuk, hogy fémekkel vonjunk be más fémeket. Emlékszem, egy hangyabolyt vettünk rá, hogy kidolgozzák a megfelelő módszert, és jelentős dolgokat alkottak. Ez a viszonylag ártatlan fiatalkorából származó emlék némi erőt önt a tagjaiba. Viszont sok mérgező gáz szabadul fel. Hangyáknak való munka. Mi van vele?

Bianca odalép a szerkezethez, amely annyiban emlékeztet a felemlegetett kísérletekhez, hogy vegyszertartó van rajta, amelyek más vegyszerekbe merülnek, és fémrudak kötik őket össze. De más fémrésze is van: sok-sok munkával összesodort fém, amely végül olyanná vált, mint egy vastagabb fonál, és sűrűn rátekerték egy rúdra. Valami megváltozik a levegőben, és Portia érzi, hogy a szőrszálai felborzolódnak, mintha vihar közelegne. A jelenség nagyon is érthető félelmet kelt, hiszen a természetes tüzek jelentős károkat okozhatnak a városnak.

Ez a kis játékszer egy láthatatlan háló közepén ül, magyarázza Bianca. Óvatos állítással arra használhatom, hogy megpendítsem annak a hálónak a szálait. Ugye ez szerinted is jelentős felfedezés?

Portia azt akarja mondani, hogy ennek semmi értelme, de valójában kíváncsivá tette a dolog. Egy mindent behálózó szövevény gondolata vonzó és érdekes. Miféle módokon lehetnek még kapcsolatban a dolgok egymással…?

Azt akarod mondani, hogy a Hírnök ezen a láthatatlan hálón keresztül beszél hozzánk?

Bianca az új gépe körül toporog. Kell lennie valamilyen kapcsolatnak, máskülönben hogyan tudnánk megkapni az üzenetét? A Templomban mégsem gondolkodnak el ezen. Pedig az üzenet maga bizonyítja ezt. És igen, megtaláltam az univerzum nagy hálóját. Azt a hálót, amelyen keresztül a Hírnök küldi az üzenetét. És igen, tudok választ küldeni.

Ez még Biancától is ijesztő kijelentés.

Nem hiszem el, dönti el Portia. Ha lehetséges lenne, már megtetted volna.

Bianca dühösen toppant egyet. Mi értelme szólni a Hírnökhöz, ha nem hallom a válaszát? Be kell jutnom a Templomba!

Azt szeretnéd, ha a Hírnök felismerne, és szólna hozzád? Tehát mindvégig Bianca egója volt a hajtóerő. De hát ő mindig is ilyen volt; mindig készen állt, hogy összemérje a lábát akár az egész világgal is, ha kell. Most nincs itt ennek az ideje. Portia ismét nagyon kimerültnek érzi magát.

Nincs már több időnk. Ezt te is tudod, hízeleg Bianca. Hadd teljesítsem a tervem! Nem hagyhatom ezt az eljövendő nemzedékekre. Még ha át is adom a Megértését, nem lesz olyan eljövendő nemzedék, amelyhez érdemes szólni. Csak most van itt ennek az ideje.

Lesznek eljövendő nemzedékek. Portia nem lépi ki a szavakat, csak gondolja őket. Fabian látta őket. Állatokként élnek a városaink romjai között, és a fejük tele van olyan Megértésekkel, amelyeket nem tudnak használni, mert már nincs meg anyáik világának mindazon építménye, amelyben használhatnák. Mi haszna még a tudománynak? Mi haszna még a Templomnak? Mi haszna még a művészetnek, amikor ilyen kevesen maradtak, és ők sem tesznek mást, csak esznek és párzanak? A legnagyobb Megértéseik elmúlnak, nemzedékről nemzedékre egyre többet felejtenek el belőlük, míg végül az életben maradottak közül már senki sem emlékszik majd rá, hogy kik vagyunk. Ám a gondolatsor nem teljes. Valami nyugtalanítja a tudós-papnőt. A Megértések kiválasztására gondol. A bestiálissá vált túlélőket nyilvánvalóan valamilyen ősi Megértések segítik a vadászatban, és az új világ urai az ezeket öröklő utódok lesznek. De nem csak ezeket öröklik…

Portia izgatottan ugrik fel, hirtelen jött energiával, mintha rossz végén érintette volna meg Bianca gépezetét. Őrült ötlete támadt. Lehetetlen ötlete. Tudományos ötlete.

Jelez az egyik segédjének, hogy kérdezzen utána, visszatért-e már Fabian. Visszatért, és Portia érte küld.

Dolgoznom kell a laboratóriumban, mondja vendégének, azután mégis habozik elindulni. Bianca félőrült, megbízhatatlan, veszélyes szerencsevadász és potenciális lázadó, de az intellektusát nem lehet kétségbe vonni. Segítesz? Szükségem van minden elérhető segítségre.

Bianca meglepődik a kérésen. Megtiszteltetés lenne újra együtt dolgozni egy nővéremmel, de… Nem lépi ki a gondolatot, csak apró mozdulattal jelez a gépe felé, amely most nyugalomban van, és nem reszketteti meg a levegőt a láthatatlan hálóval.

Ha sikerrel járunk, és túléljük, akkor mindent megteszek, hogy a Templom elfogadja a kérésedet. Portia lázadó gondolatot forgat a fejében. Ha túléljük, azt a saját erőnkből tesszük, és nem a Hírnök segítségével. Magunkra maradtunk.

4.5. ŐSÖK ÁLMA

– Mason!

Holsten elbóbiskolt munka közben, és a hangra felriadt székében. Guyen állt mögötte.

– Csak… Mondott valamit, parancsnok? – Beletelt egy-két másodpercbe, mire eszébe jutott, befejezte-e már a kért fordításokat. Úgy rémlett, hogy az előző nap átküldte az egész anyagot. Lehet, hogy Guyen máris elolvasta őket?

A parancsnok arckifejezése nem árult el semmit.

– Velem kell jönnie – közölte olyan hangsúllyal, mintha Holsten legalábbis valami emberiség elleni bűnt követett volna el, és a vesztőhelyre akarná kísérni, hogy tarkón lője. Egyedül a biztonságiak hiánya adott némi okot a bizakodásra.

– Nos, éppen… – Holsten ellenkezni szándékozott az előtte lévő monitor felé intve, de az igazat megvallva az utóbbi néhány napban egyre jobban elveszítette érdeklődését a munka iránt. A sok monoton ismétlődés kimerítőnek bizonyult, emellett nyomasztó is volt. Hirtelen elmondhatatlanul vonzónak tűnt némi szünet, még ha Guyen társaságában is kellett azt eltöltenie. – Szüksége van valamire, főnök?

Guyen csak intett, hogy kövesse. Befordultak néhány sarkon a Gilgamesh folyosóin, és Holsten arra tippelt, hogy valamelyik hangárba tartanak. Nem szívesen emlékezett vissza erre az útvonalra. Itt-ott még látszottak azok a golyónyomok a falakon, amelyeket a karbantartók nem ítéltek olyan fontosnak, hogy eltüntessék.

A klasszicista felelevenítette azokat a rég/nemrég történt eseményeket, és majdnem beszédbe elegyedett a parancsnokkal, de még időben visszafogta magát. Guyen jó eséllyel csak üres tekintettel meredt volna rá, ugyanakkor fennállt az az aprócska kis lehetőség is, hogy a parancsnok esetleg mégiscsak szeretne beszélni a levert zendülésről, és akkor kiderülhet, mit gondol Holsten szerepéről és helyzetéről az egész ügyben. Ez a kérdés már azóta foglalkoztatta a klasszicistát, hogy Lainnel együtt visszavitték a Gil fedélzetére. Amióta az egyszemélyes fertőtlenítőkamrában ücsörgött a nővel, Karsttal és a biztonságiakkal, újra meg újra végiggondolta a történteket. Próbálta kitalálni, hogy Guyen szavai és tettei közül melyik számított blöffnek, és melyik volt maga a jéghideg igazság. Akkoriban el akart beszélgetni erről Karsttal, de nem adódott rá lehetősége. Érdekelte volna, hogy a kétségbeesett mentőakció során mi volt előre eltervezve, és mennyit kellett improvizálnia a biztonsági főnöknek. Karstot mindig is ostoba izomembernek tartotta, aki végül rácáfolt az előítéletére azáltal, hogy elképesztően sokat tett a túszok kiszabadítása érdekében.

Tartozom neked, Karst, ismerte el Holsten gondolatban, ám azt nem tudta eldönteni, hogy a parancsnoknak is köszönettel tartozik-e.

– Jól sejtem…? – kérdezte Guyen hátától.

– Lemegyünk az állomásra – válaszolta a másik férfi. – Szeretném, ha megnézne valamit.

– Találtak valami szöveget? Vagy… – Máris elképzelte, hogy egész nap figyelmeztető matricákat kell majd fordítania az egyre nehézfejűbbnek tűnő parancsnok számára.

– Maga klasszicista, ami azt jelenti, hogy többet is tud, nem csak fordítani. Jól sejtem? – kérdezett vissza Guyen. – Ért a relikviákhoz?

– Nos, valamennyire igen, de a műszaki részlegen… – Holsten nagyon élesen tudatában volt, hogy amióta a parancsnok felébresztette, egyetlen mondatot sem fogalmazott meg rendesen.

– Másodvéleményt kértek. És én is hallani akarom a véleményét.

A hangárban már várta őket egy felkészített űrkomp nyitott ajtóval és tétlen pilótával, aki valamit olvasott egy táblagépen. Holsten arra gyanakodott, hogy az egyik olyan fordítása lehet, amely Guyen jóváhagyásával került ki a Gil terjedelmes könyvtárából – bár a hajón zajlott egyfajta titkos cserebere illetéktelenül kimásolt könyvekkel, amelyek állítólag valahol a rendszer mélyén voltak elzárva. Guyen dühöngött már emiatt párszor, de nem sikerült leállítania a dolgot, és Holsten szerint azért nem, mert pont Laint bízta meg a feladattal, hogy írjon egy cenzúraprogramot. Csakhogy egy ilyen program sohasem fogja kizárni a fő elkövetőt, aki maga Lain lehetett.

– Bizonyára hálás a lehetőségért – vetette fel Guyen, miközben leültek és beszíjazták magukat –, hogy személyesen is ellátogathat az állomásra. Az ősök lábnyoma, meg ilyesmi. Ez minden klasszicista álma, nem?

A tapasztalatai alapján Holsten úgy vélte, a klasszicisták álma inkább az, hogy a veszélyes munkát másokra hagyják, és a székükön ülve kifinomult elemzéseket írnak az ősök dolgairól, avagy pályájuk előrehaladtával más tudósok értekezéseiről. Persze azt sem igazán akarta elárulni a parancsnoknak, hogy személy szerint ő egyre kevésbé kedvelte az ősöket.

Minél többet tudott meg róluk, annál kevésbé látta őket űrjáró, istenszerű példaképeknek, amilyennek a jégkorszak utáni emberi kultúra tartotta őket. Holsten egyre inkább szörnyetegeket látott, sőt esetlen, ostoba és rövidlátó szörnyetegeket. Való igaz, hogy a technológiájuk felette állt mindennek, amit Mason népe valaha is elért, ám ez is csak arra volt jó, hogy az utánzás csapdájába csalja az egész újjáépült civilizációt. Holsten rég rájött, hogy miközben az Óbirodalom ragyogó példájához próbáltak felnőni, megpecsételték a saját sorsukat, és nemcsak hogy nem érhettek fel abba a magasságba soha, de megrekedtek az irigység és a középszerűség szintjén.

Hamar elérték a célpontot; a gyorsításból szinte rögtön lassításra váltottak, a pilóta jól elbűvészkedett a fizikával, miközben elmaradt mögöttük a Gil, és megközelítették az ősi roncson felállított dokkolóállomást.

Az űrállomás egy sor gyűrűből állt egy gravitációmentes központi henger körül, amelyben a valaha látott legjobb állapotban lévő óbirodalmi fúziós reaktort találták. Lain csapata meglepően kevés problémába ütközött, miközben helyreállították az állomás energiaellátását, mivel az ősi gépezetek még ezeréves álmukból ébredve is azonnal készen álltak a munkára. A Gilgamesh építése során is ezt a fajta elegáns és hibátlan technológiát próbálták leutánozni, és a bárka végül eljutott idáig a végtelen űrben úgy, hogy közben utasainak alig néhány százalékát veszítette el.

Miután néhány gyűrű ismét forogni kezdett, kialakult bennük a normális gravitációhoz hasonló nehézkedési erő, amiért Holsten végtelenül hálás volt az alkotóknak. Fogalma sem volt róla, hogy mit talál majd a kompból kilépve, de az első gyűrűt már teljesen felmérték és katalogizálták, majd Lain jelentősen kibővült csapata birtokba vette. Zaj és nyüzsgés fogta körbe a klasszicistát, a folyosókon és a szobákban szolgálaton kívül lévő műszakisok pihentek. Egy rögtönzött kantinban ételt szolgáltak fel, a pihenőszobákban lévő, nagy képernyőkön a Gil könyvtárából származó felvételek futottak Holsten látott játékokat, bensőséges öleléseket, és még valamiféle színpadi előadást is, amelyet a parancsnok érkezésekor nagyon gyorsan félbehagytak. Lain felügyelete alatt a műszakisok keményen dolgozó, de fesztelen bandává változtak és a klasszicista arra a következtetésre jutott, hogy nem feltétlenül csak tisztelettel gondoltak Nagyszerű Vezérükre.

– Szóval? Hol van ez a dolog? – kérdezte Holsten. Egyre kíváncsibb lett a parancsnok motivációjára, mert úgy tűnt, semmi olyan nincs az állomáson, amiről egy klasszicista ne tudna véleményt mondani távolról, videó-és rádiókapcsolaton keresztül. De akkor miért rángatott el idáig? A lehetséges válaszok nem igazán tetszettek neki. Elsősorban arra gondolt, hogy a kommunikáció az állomás és a Gilgamesh között nem teljesen biztonságos. Elméletileg bárki belehallgathat, aki kicsit is ért az ilyesmihez. Persze nem is volt kényes természetű mondanivalója senkinek.

Vagy mégis?

Holsten borzongva követte tovább Guyent, míg végül elértek a második gyűrűbe vezető ajtóhoz.

Talált volna valamit? Elképzelte a parancsnokot, amint ki tudja mit keresve átnézi az összes jelentést, és valami felkelti a figyelmét. Valami, amit más talán észre sem vett. És úgy tűnt, hogy Guyen meg akarta tartani magának, amit talált.

És ettől én a bizalmasa lettem? A gondolat egyáltalán nem tűnt megnyugtatónak.

Továbbmentek az állomás folyosóin, gyűrűről gyűrűre, légzsilipről légzsilipre haladtak, miközben a pihenő műszakisok fáradt energiáit sokkal fókuszáltabb, céltudatosabb erők vették át. Itt még javában folyt a munka, mindent alaposan megvizsgáltak. Az első szekciókat teljes mértékben biztonságosnak ítélték, ezért ott a munkát Lain kevésbé tapasztalt emberei végezték, akiket többnyire csak nemrég ébresztettek fel. A katalogizálást ellenőrizték és fejezték be, emellett megpróbáltak helyreállítani néhány kevésbé létfontosságú rendszert. Ezután Guyen utasította a klasszicistát, hogy vegyen fel védőruhát, és mindig tartsa magán a sisakot. Az állomásnak arra a részére készültek belépni, ahol a gravitáció és a levegő nem feltétlenül része a környezetnek.

Ettől kezdve bárkivel találkoztak, az szintén be volt öltözve, és Holsten rájött, hogy az új területek felfedezésének ütemét leginkább a magukkal hozott és a Gilgameshen készített védőfelszerelések száma korlátozza. Már csupán néhány gépésszel találkoztak itt és ott, akik a kulcsfontosságú rendszereken dolgoztak. Próbálták helyreállítani a létfenntartó berendezéseket, hogy ezt a gyűrűszekciót is biztonságossá tegyék a védőruha nélküli munkához.

A következő szekcióban még volt ugyan gravitáció, de levegő már nem, és a világítás egy horrorfilmben is megállta volna a helyét. A lámpáknak csupán kis része működött, és a sötétben sokszor vészjelzések villantak fel rendszeres időközönként, hogy birodalmi C-n figyelmeztessék a műszakisokat a különféle borzalmas lehetőségekre. A sisakban arctalanná váló munkások az idő vasfogának nyomait vizsgálták, hogy kiderítsék, melyik régi rendszer romlott el, és melyiket indíthatják újra, ha sikerül kezdeniük valamit az ősi, mégis félelmetesen fejlett technológiával.

Visszafelé megyünk az időben, gondolta Holsten. Mármint nem úgy értette, hogy visszatértek az Óbirodalom idejébe, hanem úgy, hogy visszafelé láthatták a műszakisok helyreállítási munkálatainak folyamatát. Végül már semmi sem volt körülöttük, sem fény, sem gravitáció, sem levegő, sem energia. Ekkor kapcsolódott be Lain, mint valamiféle miniatűr anyaistennő, aki képes viszonyítási pontot teremteni a semmiben.

– Átmegyünk a következő gyűrűbe. Ott lesz valamennyi energia, de még nem indították be a forgást – figyelmeztette Guyen a klasszicistát. A sisakrádió némi recsegést kevert a hangjába.

Holsten elkínlódott egy darabig a kapcsolókkal, mire eszébe jutott, hogyan kell használni őket.

– Ott van az úti cél? – kérdezte végül.

– Igen. Lain?

Holsten riadtan nézte a három műszakist, akik éppen látótávolságon belül tartózkodtak. Fogalma sem volt, hogy az egyforma öltözékek és sisakok közül melyik rejtheti a nőt, és amikor Lain hangját hallotta a sisak kis hangszórójából, egyikük mozgása sem tűnt úgy, mintha szinkronban lenne a szavakkal. Lehet, hogy a műszaki főmérnök az állomás valamelyik másik részéről kommunikált velük.

– Helló, főnök! Biztos, hogy ezt akarja?

– Már küldött át embereket, hogy mérjék fel az aktív veszélyeket – mutatott rá Guyen. Még Holsten is tudta, hogy mindig ez az első lépés, amelyet sohasem akart élőben végignézni, ha rajta múlt. Mielőtt elkezdték helyreállítani a kulcsfontosságú rendszereket, egy csapatnak be kellett mennie a levegőtlen és fénytelen területre, hogy megnézze, hagytak-e hátra bármi olyat is az ősök, ami első látásra megölheti őket.

De legalább nem rakták tele az állomást csapdákkal szándékosan. Az új civilizáció űrhajósainak még ezzel is meg kellett küzdeniük. Az ősök háborúban buktak el, egymás ellen harcoltak, és sokszor megpróbálták bebiztosítani a területeiket. Nem akarták, hogy az orbitális pályán keringő munkaállomásaikra bárki könnyedén bejuthasson, ezért a felfedezők kifogástalanul működő csapdákat találtak az egyébként döglött roncsokon.

– Főnök! Figyelmeztetnem kell, hogy olyan területre mennek, ahol az alapvető létfenntartó rendszerek sem működnek. Nem kell, hogy aktívan veszélyes legyen – válaszolta Lain. – Fel sem tudom sorolni, mi minden alakulhat rosszul. Egyébként ki az ott magával? Nem az én csapatomból jött, ha jól sejtem.

Holsten azon gondolkodott, hogy a főmérnök vajon honnan figyelheti őket, aztán rájött, hogy a kamerarendszert talán könnyebb lehetett helyreállítani, mint a levegőtermelést.

– Mason, a klasszicista.

Rövid szünet, aztán:

– Ó! Helló, Holsten!

– Helló, Isa!

– Nézze, főnök! – Lain hangjába aggodalom lopakodott. – Tudom, hogy én szóltam, vigyen magával valakit, de feltételeztem, hogy olyasvalakit választ, aki kapott erre kiképzést.

– Én kaptam – mutatott rá a parancsnok.

– De ő nem. És már láttam nullgében közlekedni. Várjanak meg! Átmegyek, és…

– Nem jön át! – csattant fel Guyen dühösen. – Maradjon ott, ahol van! Fél tucat embere van a következő szekcióban. Bonyodalom esetén majd jelzünk nekik. – Holsten szerint túlságosan is ingerültnek tűnt.

– Főnök…!

– Ez parancs!

– Értettem – válaszolta Lain, azután: – A kurva életbe! Nem tudom, mit tervez ez a geci, de lehetőleg vigyázz magadra! – Beletelt egy hosszúra nyúlt, meglepett pillanatba, míg a klasszicista rájött, hogy ez utóbbit privát sávon keresztül hallotta.

– Üzenek a csapdász csapatnak, hogy figyeljenek oda rátok. Ha bármi gond van, hívj, oké? Igen, már átnézték a helyet, és most az energiaellátáson dolgoznak meg ilyesmi, de azért jobb az óvatosság. És bármit csinálsz, ne kapcsolj be semmit! Beküldtünk egy csapatot, hogy végezze el a felmérés első fázisát, de nem derült ki, hogy mire való. A gyűrű úgy néz ki, mint valami irányítóközpont vagy hajóhíd, de az is lehet, hogy terraformáló központ. Mindegy, lényeg, hogy ne nyomkodj gombokat! És szólj, ha Guyen babrálni akar valamivel! Emlékszel még, hogy kell sávot váltani?

Holsten maga is meglepődött rajta, de emlékezett rá. A nyelvkapcsolók pont ugyanúgy működtek, mint az oxigénmaszkban, amelyet a zendülők húztak rá.

– Teszt?

– Ügyes, vénember! Akkor vigyázz magadra, oké?

– Megpróbálok.

Nem tartott sokáig, hogy a klasszicista egykori álma az űrben lebegő roncsok felfedezéséről végképp aprócska darabokra törjön. A védőruhát mágneses talpú csizmával látták el, amit gyerekként látva a filmeken teljesen értelemszerűnek tartott, de a valóságban idegesítő és fárasztó volt használni. A vártnál ugyancsak sokkal bonyolultabbnak bizonyult, amikor megpróbált a búvárok kecsességével siklani a folyosókon. A végén a látszólag minden felületen tökéletesen navigáló Guyen összekötötte magukat az övüknél fogva, és visszahúzta társát, amikor az magatehetetlenül elsodródott.

A felméréssel idáig jutottak el, így a gyűrű belső terében még nem kapcsolták vissza a világítást. Ugyanakkor nem kellett teljes sötétségben tapogatózniuk, mert számtalan panelen pislákoltak és izzottak a berendezések készenléti vagy alvó állapotát jelző fények, és a sisaklámpák is sokat segítettek. Guyen a lehető leggyorsabb iramot diktálta; egyértelműen tudta, hová tartanak. Holstent mindvégig zavarta ennek a tudásnak a hiánya.

– Feltörtem a sisakkamerádat – jött Lain hangja a sisakból. – Tudni akarom, mire készül az öreg.

Mivel Holsten épp úgy lebegett a parancsnok mögött, mint valami emberszerű léggömb, alkalmasnak vélte a helyzetet némi csevegésre.

– Azt hittem, én vagyok az öreg.

– Már nem. Te is láttad. Fogalmam sincs, mivel foglalta el magát az ideúton, de úgy néz ki, mint aki évekkel előttünk kelt fel. – Holsten hallotta, hogy a nő levegőt vesz a folytatáshoz, ám ekkor Guyen közelebb húzta magához, és leeresztette az egyik falra, ahol a mágneses talp megkapaszkodhatott. Lain ennyit mondott: – Ó, hát az ilyesmi aztán neki való, mi?

Egy koporsó hevert előttük, hasonló egy hibernálótartályhoz, csak az egyik végét beépítették a falba. Holsten tudta, hogy az állomás építői nagyon korlátozott lehetőséget biztosítottak maguknak a hibernálásra, már amennyire eddig felderítették a létesítményt, mivel eleve nem gondolták, hogy bárki is többéletnyi időt fog ott tölteni. Egyébként is mi értelme lett volna az egész helyiségnek a bonyolult hibernálóberendezéssel, ha csak egyetlen embernek biztosítottak helyet benne?

A Holsten védőruhájára rögzített digitális pad új bejövő adatokat jelzett. A férfi ügyetlenül babrált vele a kesztyűben, és végül sikerült előhívnia az üzenetet, amely a helyiség első felmérésének eredményeit tartalmazta. A műszakisok nem ismerték fel, ezért csak a nyilvánvaló jellemzőket jegyezték le, fényképeztek, és mentek tovább. Emellett bekapcsoltak néhány konzolt a helyiségben, kinyertek valamennyi adatot, hogy később kielemezze valaki, például Holsten, azután el is felejtették az egészet. Guyen ezek közül fordíttatott le néhány fájlt. Holsten előhívta őket az adatpadon, közben azon tűnődött, hogy vajon mennyire végzett jó munkát velük. Bonyolult technikai cucc volt, még ha csak a felszínét kapargatta is mindannak a tudásnak, amely az állomás számítógépeiben rejlett.

Gyorsan ismét átfutotta az anyagokat, a sűrű eredeti fájlokat és a saját számítógéppel megsegített fordítását is, s mindezeket összevetette az első felmérés eredményeivel. Guyen várakozva nézett rá.

– Pontosan… mit is kellene tennem?

– Pontosan meg kellene mondania, hogy mi ez itt.

– És ehhez ide kellett jönnöm? – Holsten nagyon ritkán dühödött fel, de ezúttal meglehetős ingerültséget érzett. – Főnök! Ezt…

– A fordítás javarészt értelmetlen – kezdte a parancsnok.

– Nos, a technikai részletek…

– Nem, az a része rendben van. Most, hogy itt vagyunk, kettőnk közt marad minden. Menjen át rajta még egyszer, és erősítse vagy cáfolja meg. Csak mondja meg, mi ez itt! És azért jöttünk ide, hátha maga a berendezés segít jobban megérteni a dokumentációt.

Guyen ismét a koporsó felé fordult, és fölé hajolt, közben a szerszámövért nyúlt, amelyet az űrruhájáról csatolt le az imént. Holsten nyugtalanul figyelte, és majdnem eljutott odáig, hogy hangot ad az aggodalmainak, de végül inkább Lain sávjára váltott.

– Valamit be akar kapcsolni – mondta, de a következő másodpercben minden jelzőfény villogni kezdett a tartály körül, kijelzők és panelek keltek életre, kékes derengésbe vonták a humanoidokra tervezett teret maguk között.

– Látom. – Lain hangja előbb statikus recsegésbe veszett, azután ismét jól hallatszott. – Az embereim ott vannak, közvetlenül a szomszédos helyiségben. Ha bármi baj lesz, rögtön oda tudnak menni. Fordulj oda, hadd lássam!

Holsten rájött, hogy ő maga is látni akarja, mi történik. Közelebb hajolt a kijelzőkhöz.

– Ezek… hibaüzenetek? – mormolta Guyen.

– Hiányzó kapcsolódás… A műszakisok szerint a vírus kibelezte a fő számítógépet – találgatott Holsten. – Csak elszigetelt rendszerek maradtak. – És persze egy feldolgozhatatlan méretű ezoterikus könyvtár. – Úgy tűnik, próbál kapcsolódni valamihez, ami nincs ott. Felsorol egy rakás… valamit, amit nem talál.

Guyen a vezérlőpanelt vizsgálgatta. Zömök, kesztyűs keze a berendezés felett lebegett, de végül nem tudta rávenni magát, hogy bármit is megérintsen.

– Valahogy vegye rá, hogy mondja meg, mit tud! – utasította a klasszicistát. Nyitva hagyta a rádiósávot, és Holsten azon gondolkodott, hogy az iménti szavait talán nem is neki szánta.

– Jól figyelj! – mondta Lain a hangszóróból. – Valamit ki kellene próbálni. Egy rutinról van szó, amit a munka során fejlesztettünk ki, még amikor dolgozni kezdtünk az állomáson. Pont arra való, hogy túl legyünk az ilyen szarságokon. Úgy tűnik, a cuccok java részénél működik. Ellophatod az ötletet, hogy fényezd magad egy kicsit Guyen előtt. Mondhatod, hogy olvastad valamelyik jelentésünkben. Tökmindegy.

– Oké.

Guyen odaengedte a hibernálótartály körüli fények halvány derengésébe vont panelhez, és Holsten lépésről lépésre követte a főműszakis utasításait. Újra meg újra megállt, mintha habozna, de csak időt hagyott Lainnek, hogy felismerje és korrigálja a hibáit. A folyamat tizenöt szakaszból állt, közben az érintőképernyőn egyesével oldott fel opciókat és kapcsolt ki hibaüzeneteket, míg végül valami általa sem érthető módon sikerült megszabadulnia a berendezés elveszett kapcsolatok utáni követelőzésétől, és összekapcsolnia, ami megmaradt.

És ami megmaradt…

– Vészfeltöltési berendezés – fordított Holsten kissé bizonytalanul. Felnézett a panelről, és megbámulta a tartályban kialakított, ember alakú helyet. – De mit tölt fel?

Guyenre pillantott, és még épp elkapta az arckifejezést, amelyet a parancsnok megpróbált minél gyorsabban elrejteni előle, de még a sisak derengésében is jól látszott. Diadal és mohóság tükröződött rajta. Bármit is keresett, megtalálta.

4.6. A BELSŐ HÍRNÖK

A járvány megkörnyékezi Nagy Fészket, és elkerülhetetlenül behatol a szívébe, míg végül a társulások már szinte egyáltalán nem lépnek kapcsolatba egymással fizikailag. Az utcákra csak a kétségbeesettek és az éhezők merészkednek ki. Tombol az erőszak: az egészségesek megtámadják azokat, akiket betegnek hisznek, az éhezők ételt lopnak, és a leépült gyógyíthatatlanok a belső démonaik által vezérelve támadnak egykori társaikra.

Ugyanakkor nem vágnak el minden, a közösségeket áthidaló szálat, az elkezdett kivándorlás nem válik menekülők áradatává, és ez nem kis mértékben köszönhető Portiának és társainak. A gyógyszeren dolgoznak. Megmenthetik Nagy Fészket, és az egész pókcivilizációt is.

Portia már nemcsak Biancát, de minden tudóst maga mellé állított, akiben hisz és bízik, legyen az templomi vagy templomon kívüli. Már túl vannak azon a ponton, amikor még megtartották volna a dicsőséget a saját társulásuknak.

Miközben felveszi velük a kapcsolatot, gondoskodik róla, hogy mind megtudják, ki ő. Ő a felbujtó, ő a vezetőjük. Utasításait a Nagy Fészek-szerte feszülő fonalakon keresztül adja ki, szorgalmas hím segítői közvetítik őket, és fogadják a válaszokat. Általában nem megy ilyen simán az együttműködés, mert túl sok nőstény szeretne dominálni. Kész csoda, ahogy vészhelyzetben összpontosítják az erőiket.

Íme az új Megértésem, magyarázza, el nekik Portia. Az immunis pókocskák képviselnek egyfajta minőséget, amely kivételessé teszi őket annak ellenére is, hogy elbukott társulásokból jöttek. Járvány sújtotta városban születtek, de túlélték. Tekintve, hogy milyen régóta tombolt már a járvány az otthonukban, olyan tojásokból születhettek, amelyeket a fertőzésnek ellenálló elődök raktak. Rövidre fogva: ezt az ellenállást örökölték. Ez egy Megértés.

A kommunikációs fonalakon ellenvetések egész vihara támad. Az új Megértések lerakásának folyamatát még nem ismerték ki teljesen, de ez a csak tudáson alapuló Megértésekre igaz – amelyek a dolgok állapotának megismerésére vonatkoznak, és arra, hogyan kell csinálni valamit. Hol a bizonyíték, hogy egy betegségre adott reakció is átörökíthető?

Ezek a pókocskák maguk az élő bizonyítékok, feleli Portia. Aki kételkedik ebben, az nincs hasznomra. Csak az válaszoljon, aki hajlandó segíteni.

Ezzel nagyjából a kollégái harmadát veszíti el, akik azóta más irányban keresik a válaszokat, de nem járnak sikerrel. Maga Portia viszont már eleget haladt előre kutatási területének igazolásához, viszont népe technológiai fejlettségének határaiba és a Megértés korlátaiba ütközik.

Az egyik támogató tudós – nevezzük most Violának – évek óta tanulmányozza a Megértések mechanizmusát, és mindent elmond Portiának, amit megtudott. Számtalan megjegyzést és leírást küld a hosszú kifeszített fonalakon keresztül. A pókok társadalma nagymértékben támaszkodik a Megértések öröklése által erőfeszítés nélkül terjedő tudásra. Írott nyelvük csak csomók és kötések kezdetleges rendszere, meglehetősen primitív, és alkalmatlan arra, hogy tudást raktározzanak vele, és megörökítsék azt az utókor számára. Ez pedig Portia kutatását is nagymértékben lassítja. Nem várhat addig, míg egy utód megörökli munkatársának tudását; neki most kell összeszednie, amit csak lehet. Csakhogy Viola kezdetben nem hajlandó áthaladni a városon, mert fél a fertőzéstől.

Ezen a napon megerősítést nyert, hogy Viola állapota a betegség második fázisába lépett, és ez ijesztő gondolatot ébreszt Portia tudatában: munkatársai egyesével esnek áldozatul a nagy ellenségnek, amelyet együtt akarnak legyőzni. Csak idő kérdése, és ő maga is érezni fogja ízületei szokatlan felmelegedését.

Úgy véli, hogy már Bianca is megfertőződött. Kettesben a független tudós elárulta neki, hogy már érzi a nehezen felismerhető első tüneteket. Ennek ellenére Portia maga mellett tartja, tudván, hogy mostanra talán már nem is maradt olyan pók Nagy Fészekben, akiben ne lappangana a betegség.

Kivéve azt az őrjítően kevés nyolclábút, aki immunisnak tűnik.

Ellenben a gyengélkedő munkatárs egyben olyan lehetőséget is kínál, amely addig elkerülte. Viola társulása egy olyan hangyabolyt gondoz, amelynek tagjait a Megértések fiziológiai jeleinek elemzésére nevelték.

Ez egy másik nagy előrelépés, amelyre a pókok civilizációja támaszkodik, ám egyben jelentős mértékben akadályozza is a további fejlődést. Nagy Fészek már százával tart megszelídített hangyabolyokat, azokról nem is szólva, amelyek a város körül mindennap élelmet termelnek, tisztán tartják a tűztörő irtásokat, és elijesztik a túl közel kóborló vadakat. Minden egyes boly alapos képzést kap a büntetések, jutalmak és vegyi stimulálás hosszú idő alatt kifejlesztett keverékének segítségével. A pókok így nevelik a rovarokat egyes feladatok elvégzésére, ám emellett a nagy elmék egy rugalmas elemzőeszközt is kaptak a folyamatosan alkalmazkodó hangyák képében.

Egy-egy boly csupán korlátozott számítási készletre alkalmas, de a saját területén verhetetlen. Bár a pókok nem ismerhetik ezt a fogalmat, az emberi tudományban minden egyes bolyt egy-egy tudós idiótának, azaz roppant nagy tudással nagyon kevés fókuszra specializált elmének neveznének. Egy hangyaközösség átképzése hosszú és kínterhes folyamat.

Ám Viola hangyái már régóta dolgoznak a feladatukon, és Portia mintákat küldött tudóstársának a három immunis pókocskából, hogy hasonlítsa össze ezeket a más fajtársaikon végzett tanulmányokkal. Az eredmény hosszú, feltekert írásszőnyeg formájában érkezik meg, Viola üzenetével együtt, amelyben számot ad az állapotáról.

Azóta Portia és Bianca együtt elemzi a csomóírásban megadott adatokat, ám túl gyakran kell megbeszélniük, hogy mit jelenthet egy-egy szakasz, Viola mit akart kifejezni vele. Maga az egész írásrendszer eredetileg a lépésekben nehezen megfogalmazható, művészi gondolatok kifejezésére készült, ennek megfelelően elegáns és képszerű, ám a tudományos tények és elméletek közlésére nem igazán alkalmas, mert könnyen félremagyarázható.

Fabian szinte mindig kéznél van, enni-és innivalót hoz, emellett saját magyarázattal is szolgál, ha kikérik a véleményét. Hímhez képest nagyon éles az elméje, ezáltal külön nézőpontot közvetíthet. Mi több, segítőkészsége és elkötelezettsége látszólag mit sem csökkent, holott már ő is az első fázis tüneteit mutatja. Általában ha egy pók rájön, hogy megbetegedett, a munkájának minősége és mennyisége gyorsan csökken. Olyan nagy a baj, hogy már a legkevésbé befogadni kívánt hímek is találhatnak maguknak patrónust, ha hajlandók dolgozni. Nagy Fészek közössége különös és fájdalmas változásokon megy át.

Viola egy másik nyelvet tanulmányoz, amelyet nem tud jól leírni a csomózással. Üzenetében a test beszédének nevezi. Elmagyarázza, hogy minden pók teste képes erre a beszédre, és hogy egyénenként változik, de nem véletlenszerűen. Kísérletezett nemrég kikelt pókocskákkal, akiket elszigetelt a bölcsőtől, és ismerte a szüleiket, s felfedezte, hogy a velük született belső nyelv nagymértékben kapcsolódik a szülőkéhez. Ezt szánta a nagy felfedezésének, amelyet az elkövetkező évek során befejezve domináns lehetett volna Nagy Fészek intellektuális életében. Portia a csomóírásban is felismeri a szerény zsenit. Viola felfedezte a Megértések titkos nyelvét, és azóta a tolmácsolásának a mikéntjén dolgozik.

Ez az egyik legfontosabb pont. Viola már eleget tud, és bizton állíthatja, hogy amit a hangyái a szövettani mintákból kielemeznek, az nem más, mint a minden egyes pókban ott rejlő tudás könyve. Csakhogy képtelen elolvasni.

Ennek ellenére sikerül megajándékoznia Portiát. A Fabian által elhozott fiatal pókok testkönyvében van egy rész, amely teljes egészében új. Viola hangyáinak egy része azzal foglalkozik, hogy összehasonlítja ezeket a rejtett könyveket, és megtalálja a különbségeket. Az immunis pókok mintáinak mindegyikében előfordul ugyanaz az elem, amelyet sehol máshol nem találtak még meg. Viola elmélete szerint ez jelképezheti azt a Megértést, amely segít elkerülni a fertőzést.

Portia és társai rövid örömtáncot lejtenek. A siker küszöbén érzik magukat, és hisznek benne, hogy a járvány legyőzhető. Ám Violának van még egy megjegyzése, bár a fonása ezen a ponton már nehezen olvasható.

Rámutat, hogy amiképpen nem tudja olvasni ezt a belső könyvet, úgy írni sem tud bele. Amellett, hogy a fiatalok megnőnek, és létrehozzák az új, vad, barbár, de immunis nemzedéket, mindez a tudás elméletben lenyűgöző, ám a gyakorlatban hasznavehetetlen.

A következő napok során a helyzet tovább romlik a városban. A kommunikációs fonalakon keresztül minden egyes órában újabb komor hír érkezik újabb betegekről, lezárt társasházakról, Nagy Fészek nagyra becsült lakóiról, akik megőrültek, és meg kellett ölni őket – vagy méreggel vették el a saját életüket, mert a nehezen megszerzett értelem feladása elviselhetetlen tehernek tűnt számukra. Portia és Bianca döbbent tétlenségbe réved, mintha a betegség túl korán nyomorította volna meg az elméjüket. Olyan közel voltak már a sikerhez!

Előbb Bianca tér vissza a munkájukhoz. Botladozik, és ha abbahagyja, akkor is megállíthatatlanul motyog. Közelebb áll a halálhoz, mint Portia, így kevesebb a vesztenivalója. Viola jegyzetei felett állva tűnődik, de társa nem képes másra, mint hogy újra összegyűjtse erejét, és megpróbálja kizárni tudatából a vég közeledtét. Egy reggel Bianca eltűnik.

Késő éjjel ér vissza, és rövid, reszketeg vitába száll a társasház előtt posztoló őrökkel, mielőtt Portia ráveszi őket, hogy engedjék vissza.

Milyen odakint? Maga Portia már egy ideje nem megy ki a városba.

Őrület, válaszolja Bianca röviden. Meglátogattam Violát. Már nem tart ki sokáig, ddeee még elmondta… Meg kell mutatnom, ammmmmííg képpes vagyok rá. A betegség összezavarja a lábait, akaratlanul ismétel szavakat. Nem tud lenyugodni, összevissza járkál, miközben küszködve próbálja megformálni a szavakat. A tekintetében rémület ül, mintha el akarna menekülni a saját őrülete elől. Felmászik a feszes selyemfalakon, már ébredezik benne a vágy, hogy minél magasabbra jusson, és odafent haljon meg.

Mondd el, sürgeti Portia, és követi tétován felfelé tartó társát. Látja, hogy Fabian tisztes távolságból figyeli őket, és Portia közelebb inti, mert más nézőpontból is szeretné megismerni Viola utolsó üzenetének magyarázatát.

Végül Bianca valahogy összeszedi magát, és átadja a minimális lényegre lecsupaszított üzenetet. Portia úgy véli, hogy Bianca már valószínűleg eltűnődött az egészen, amíg hazafelé tartott, mert tudta, hogy a betegség miatt nem lesz képes a pontos közvetítésre.

Van egy másik könyv még mélyebben, kopogja le a hajlékony padlón. Szinte kiabál. Viola azonosította. Egy második könyv egy második kóddal. Rövid, de tele van információval, mégis más. Nagyon más. Megkérdeztem Violától, hogy mi lehet az. Azt válaszolta, hogy az a Hírnök bennünk. Azt mondja, a Hírnök mindig ott van, amikor lerakjuk az új Megértéseket. Azt mondja, ott van velünk a tojásban, és együtt növekszik velünk, mint egy láthatatlan védelmező, mindegyikünkben, azt mondja, azt mondja. Bianca egy helyben állva megfordul, elkerekedett szemekkel bámul meg mindent maga körül. Tapogatói őrülten remegnek, mintha valamit még mondani akarna. Hol van Viola írása?

Portia odavezeti a kihajtogatott tekercshez, amely Viola életművének leírását tartalmazza. Több sikertelen nekifutás után Bianca végül megtalálja, amit keres, és rámutat: „mélyebb könyv”. Szinte csak függelék, bonyolult anyag, és még Violának sem sikerült megfejtenie, mert egy egészen idegen nyelven lett beleírva a testbe. Sokkal összetettebb, hatékonyabb és sűrűbben szervezett, mint bármi más. A pókok nem tudhatják, de ennek az ellentétnek jó oka van. Amit találtak, az nem a természetes evolúció, még csak nem is a megsegített evolúció eredménye, hanem pontosan az, ami segíti a fejlődésüket. Viola és a hangyafarmja sikeresen kimutatta a nanovírus jelenlétét.

Miután Bianca elbotorkál, Portia sok időt tölt olvasással és újraolvasással, és azzal, amiben a fajtája mindig is a legjobb volt: tervezéssel.

Másnap üzen Viola társasházába: használni szeretné a specializált hangyabolyokat. Egyszerre könyörög, és kölcsönveszi annak a fél tucat tudósnak a szakértelmét, akik még mindig mellette állnak, és segítik a munkáját. Pontos utasításokat adva elküldi Fabiant a saját bolyaikhoz, amelyek szintén specializáltak, például az egyikben a hangyák kiválóan le tudnak másolni bármilyen vegyületet, amiből mintát kapnak.

Viola társasházában – annak ellenére, hogy a művelt úrnő már nem segíthet – elszigetelten megtalálható a test könyvének az a részlete, amely a másik városból származó fiatal pókok immunitásáért felelős. Ám ennél többet is tesznek ott: a nanovírust, a Belső Hírnököt is sikeresen elszigetelik. Értékes napokkal később hímek indulnak el Portiához, botladozva cipelik a tartályokat, bennük az említett két anyaggal. Nem érkezik meg mind; egy részüket megölik az utcákon, mások elmenekülnek. Nagy Fészek pengeélen táncol, egyre kisebb az esély, hogy túléli a csapást.

Portia a Templomban tölti az idejét, érzékeli a fenti Hírnök rezgéseit, és megpróbálja meghallani a Belső Hírnökét. Vajon ez a megfogalmazás csak Viola próbálkozása volt, hogy leírjon valami ismeretlent? Nem, nyilvánvalóan megvolt rá az oka, hogy így határozza meg, amit felfedezett. Megértette, hogy bármit is tesz ez az idegen, mesterségesen összesűrített testnyelv, azzal egyetlen isteni célnak felel meg: kiemeli őket a bestialitásból. Ez az a kéz, amely a Megértéseket elhelyezi az elmében és az élet szövetében, hogy minden nemzedék nagyobbra növekedhessen az előzőnél. Így végül megismerhetünk, tűnődik Portia, miközben az égen áthaladó csillagot figyeli. Most már egyértelműnek tűnik, hogy Biancának mindvégig igaza volt. A Hírnök valóban csak arra vár, hogy válaszoljanak neki. Nem sokkal korábban ez még eretnekségnek számított, de azóta Portia tudása jelentősen növekedett, és magába is nézett. Hiszen miért lennénk ilyenek, hogy folyton csak fejlődünk, ha nem azért, hogy egyszer elérkezzünk valahová?

Ahogyan az a fajtájára mindig is jellemző volt, Portia számára ez logikusan következik mindabból, amit az univerzum elveiből addig megértett.

Újabb néhány nap elteltével a hangyák megalkotják az első adag szérumot, a bonyolult vegyületet, amely az immunis fiatal pókok génállománya és a nanovírus felhasználásával készül. Az oldatban egyszerre van jelen a Hírnök és az üzenete.

Ekkorra már a Portia társasházában lakók fele a betegség második fázisában jár. Biancát és a többi, harmadik fázisban járó fertőzöttet elkülönítették, egyéni cellákba zárták, ahol valószínűleg éhen halnak majd. Mi mást tehettek volna velük?

Portia már tudja, mi mást tehet.

Fabian felajánlja, hogy elvégzi helyette a teendőket, de az utolsó fázisban lévő betegek erőfeszítés nélkül megölnének egy ilyen kis termetű hímet, mint ő. Portia kerít hát egy maroknyi kétségbeesett, ám mindenre elszánt nőstényt, és magához veszi mesterséges méregfogát, amellyel beoltja a szérumot a lábak és a test találkozásánál, az agy közelében.

Bianca harcol ellenük. Megharapja Portia egyik segítőjét, kétfognyi mérget fecskendez a testébe, amellyel azonnal megbénítja a szerencsétlent. Rugdos, és botladozva elhátrál, felágaskodik, mindenkit kihív maga ellen. Lefogják, lekötözik, finomkodás nélkül a hátára fordítják, de a szájszervével még mindig feléjük kapkod. Bianca már megnémult, minden beszédképessége elhagyta, és Portia döbbenten ébred rá, hogy sejtelme sincs, melyik fázis gyógyítható még, és melyik nem.

Bianca esete bizonyíthatja az egyiket vagy a másikat. Portia beleszúrja a tűt.

4.7. NEM HAMLET

Az elhagyatott állomásról beérkező új anyagok mennyisége drasztikusan csökkent. Már minden adatbázist és raktárat kifosztottak, és tartalmukat átküldték a Gilgameshre. Holsten többnyire végzett a katalogizálással, és leginkább készenléti fordítóként hívták, amikor a műszakisoknak segítségre volt szüksége egy-egy gép beindításához.

Ideje java részét Vrie Guyen privát projektjével töltötte, mert ha nem tette, a parancsnok hamarosan felbukkant, hogy megkérdezze, miért nem halad.

A bárkahajót szokatlanul nagy élet töltötte be, miután a rakományából több százakat felébresztettek. Fényévekre az utolsó emlékeiktől is csak homályos, messze nem kielégítő magyarázatot kaptak arról, hová kerültek, és mit kellene tenniük, azután elküldték őket dolgozni. A hajó kifejezetten zajossá vált, és Holsten azon kapta magát, hogy folyton meglepődik a lármán. Nemcsak a konkrét munka hangjai döbbentették meg, de a folyosókat betöltő duruzsolás és hétköznapi zajok is. Szokatlannak bizonyult, hogy a hajón emberek élnek és beszélnek, és a kényes részletek elkerülésével összefoglalva: különféle módokon próbálják jól érezni magukat. Úgy tűnt, mintha mindenhol rögtönzött párok ölelkeztek volna – a körülményeket tekintve nem igazán lehetett szó másról, csak rögtönzésről.

Az idős klasszicista néha furán érezte magát miattuk. Mind nagyon fiatalok voltak, akárcsak a Gil rakományának java része. Korban csak pár szakértő és specialista illett Holstenhez.

A többség a bárkahajó átalakításán dolgozott – és ha én öregnek érzem magam, akkor hogy érezheti magát a Gil? – mindazon eszközök felhasználásával, amelyeket sikerült működőképesen kiszedni az állomásból. A Gilgamesh új fúziós reaktort kapott, amely Vitas becslése szerint nemcsak kétszer hatékonyabb a réginél, de sokkal gazdaságosabb gyorsítást tett lehetővé ugyanannyi üzemanyag felhasználásával. Sok más berendezést is kicseréltek, de volt, hogy a Gil rendszereit csak finomhangolták. Elvégre az egész hajó az ősi technológia alapján épült.

Holsten agyában újra meg újra elindult ugyanaz a litánia: farvíz, farvíz, farvíz. Gyakorlatilag az Óbirodalom vonatának utolsó kocsija után futottak, és bár nem érhették el, annyit megtehettek, hogy megpróbáltak az árnyékában maradni. Miközben a többiek az újonnan lelt kincseket ünnepelték, a klasszicista csak egy kihalófélben lévő faj tagjait látta maga körül, akik arra kárhoztatják az utódaikat, hogy még náluk is kevesebbek legyenek.

Azután jött egy üzenet Laintől: a nő azt akarta, hogy menjen át hozzá az állomásra. Pontosabban:

– Valami veszélyes fordítás vagy ilyesmi.

A Guyen felől érkező folyamatos nyomás és az emberiség maradékának zavaró fiatalsága miatt Holsten eléggé elmerült az önsajnálatban. Nem igazán kapott az alkalmon, hogy viccelődjenek vele, márpedig a műszaki részlegen valószínűleg azt gondolták, hogy már úgyis csak tréfálkozásra jó. Komolyan azt fontolgatta, hogy nem törődik Lainnel, amíg a nő nem képes normálisan megfogalmazni a kérését. Végül Guyen miatt döntött úgy, hogy átmegy, mivel az állomásra tett kirándulás egy időre megszabadította a parancsnok keselyűszerű jelenlététől.

Jelezte, hogy átmegy, mire azt a választ kapta, hogy egy komp és a pilótája már készenlétben várja az egyik hangárban. Repülés közben a bolygó felé fordította az egyik külső kamerát, és komoran nézte a gombaszürke gömböt. Akaratlanul is elképzelte, ahogy a tenyészet egyre feljebb tör, az atmoszféra felsőbb rétegeibe is elérő tornyokat épít magából, hogy elérje és elnyelje az apró betolakodókat, akik meg merték kérdőjelezni uralmát e felett a világ felett.

A klasszicistát két műszakis várta, akiket felismert korábbról; az alaplegénységhez tartoztak. Elmondták, hogy nem kell beöltöznie.

– Csak stabilizált részeken leszünk – magyarázták, de amikor Holsten rákérdezett, hogy mi a gond, csak a vállukat vonogatták, látszólag nem érdekelte őket a téma.

– Majd a főnök elmondja – válaszolták.

Végül szinte belökték egy helyiségbe a második forgó gyűrűben. Lain ott várta.

Egy asztal mellett ült, láthatóan enni készült, és a férfi egy ideig csak ácsorgott az ajtóban, mert úgy érezte, rosszkor érkezett. Azután észrevette, hogy két főre terítettek.

Lain kérdőn megemelte a szemöldökét.

– Gyere már közelebb, vénember! Van itt egy kis tízezer éves kaja. Teljesítsük be a sorsát!

Holsten odahajolt, és megbámulta az ismeretlen ételt. Volt ott valami sűrű levesféle vagy szósz, és nyugtalanítóan szürke valamik, amelyeket akár a bolygó gombatenyészetéből is hozhattak volna.

– Viccelsz? – ennyit tudott reagálni.

– Nem. Ez az ősök étele. Az istenek eledele.

– De az… már biztosan nem ehető. – Annyira meglepett volt, hogy észre sem vette, mikor ült le. Tovább bámulta az ételt.

– Ideát már egy hónapja ezen élünk. Sokkal jobb, mint az a pép, amit a Gil kinyom magából.

Súlyos csend telepedett rájuk, azután a nő halkan elnevette magát, mire Holsten szúrós szemmel felnézett rá.

– Hát, legalább a trükköm bejött – mondta Lain. – A kaja miatt biztos nem törted volna magad annyira, hogy eljöjj hozzám.

A férfi meglepetten pislogott, azután a nő arcát fürkészte. Látta rajta a túlórákat itt, az állomáson, és azokat az éveket, amelyeket Kern világa óta töltött munkával a bárkán, hogy a meghibásodások ne tegyék tönkre az értékes rakományt. Most már sokkal jobban illünk egymáshoz, gondolta Holsten. Csak ránk kell nézni.

– Szóval ez… – kezdte, de elharapta, csak rámutatott az asztalon kiterített tálakra, és sikerült belemártania az ujját valami narancssárga cuccba.

– Mi van vele? – kérdezte Lain. – Talán nem jó itt? Minden alapvető dolog megvan; fény, meleg, levegő, gravitáció. Tiszta luxus, legalábbis a körülményeket tekintve. Várj egy kicsit! – Valamit megbabrált az asztal szélén, és a Holstentől balra álló fal kezdett eltűnni. Egy szívdobbanásnyi ideig a férfi nem értette, mi történik, és úgy érezte, mintha az egész állomás fel akarna oldódni a semmiben. Ám miután a külső zsaluk fémesen recsegve kinyíltak, maradt némi homályos áttetszőség a falból, amely mögött a teremtés végtelensége töltött ki mindent. És volt ott még valami.

A Gilgamesht nézték. A férfi még sohasem látta a bárkát kívülről, legalábbis nem egészében. Amikor a zendülők elvitték, és amikor Karst visszahozta, akkor is csak a komp belseje és a hangár között közlekedett, és eszébe sem jutott, milyen lehet a hajó kívülről. Elvégre egy űrhajón a „kívül” általában halálos veszélyt jelentett.

– Nézd, látszik, hova szereltük be új berendezéseket! Kicsit szedett-vedett, kicsit elnyűtt már az öregfiú. Az a sok mikrobecsapódás útközben és a vákuumerózió csúnya dolgokra képes. A Gil már rég nem az a csilivili cirkáló, aminek először láttuk – mondta Lain halkan.

Holsten szótlanul bámulta a kivételes látványt.

– Arra gondoltam… – kezdte a nő, és mosolyogni próbált. Nem igazán sikerült, de azért megpróbálta újra. Holsten rájött, hogy a főmérnök ugyanolyan bizonytalan, mint ő.

A férfi átnyúlt az asztal felett, és megérintette a nő kezét. Egyikük sem értett igazán azokhoz a szavakhoz, amelyek illettek volna a helyzethez, és nem is voltak már olyan fiatalok, hogy zavarukban hebegve megpróbálják kimondani őket.

– El se hinném, mennyire törékenynek látszik. – Ez a megtépett és összetákolt fémburok határozta meg a jövőjüket vagy annak hiányát. Ráadásul elképesztően kicsinek tűnt.

Elgondolkodva ettek; Lain néha megszólalt, röviden és túl gyorsan. Abból az egyszerű okból kifolyólag próbált valamiféle beszélgetést kezdeményezni, mert úgy érezte, hogy a helyzet megkívánja, de azután ő is elmerült a társas hallgatásban.

Végül Holsten rámosolygott a nőre; a hosszas tűnődés után úgy érezte, mintha ettől megfiatalodna az arca.

– Ez jó – jelentette ki.

– Remélem is. Tonnaszámra szállítjuk át a Gilre.

– Nem az ételre gondoltam. Mármint nem csak arra. Köszönöm!

Miután ettek, és mivel Lain csapata nemcsak fizikailag, de még gondolatban sem zavarta meg őket, átmentek egy másik gondosan előkészített helyiségbe. Sok idő telt el, amióta egyszer rövid viszonyba keveredtek a Gilgamesh fedélzetén – ami azt illeti, évszázadok teltek el azóta, hosszú, űrjáró évszázadok. Egy olyan faj tagjai voltak amely egy ideje elszakadt minden szilárd ponttól, és már csak a belső órája szerint élt. Elszakadt a saját ritmusa szerint mozgó univerzumtól, amelynek egyáltalán nem számított, hogy létezik-e még, vagy már az enyészeté lett.

Annak idején még voltak olyanok a Földön, akik szerint az univerzumot érdekelte az emberiség sorsa, és a faj túlélésre teremtetett, fontos volt, számított. Ők többnyire ott is maradtak a haldokló bolygón, egyre málladozó hitükbe kapaszkodva várták hogy ha végképp minden rosszra fordul, majd valamiféle felsőbb erő beveti magát az érdekükben. Lehet, hogy igazuk volt, de a bárkahajó utasai ezt már nem tudhatták meg. Holsten is hitt ugyan néhány dologban, de az emberiség megmentését csak emberkéz által tartotta lehetségesnek.

– Nem tudod, mit akar? – kérdezte Lain később, amikor már csak hevertek egymás mellett egy vékony pokróc alatt, ami valaha talán egy ősi terraformáló ágytakarójaként szolgált.

– Guyen? Fogalmam sincs.

– Én sem tudom. – A nő összevont szemöldökkel könyökölt fel. – Ami aggasztó. Már ott tartunk, hogy saját műszakis csapatot állított fel, akik neki dolgoznak. Erről tudtál? A rakományból válogatta össze az embereket. Felébresztett egy rakás másodlagost, és kiállította belőlük a saját technológiai részlegét. Most épp beszerelik a Gilbe azt a berendezést, amivel segítettél neki. És én még azt sem tudom, hogy az a cucc mire való. Nem szeretem, ha olyasmi van a hajómon, ami olyasmit csinál, amit nem tudok, hogy micsoda. Érted?

– Ugye nem azt kéred, hogy áruljam el a parancsnok bizalmát? – Ezt Holsten viccnek szánta, de hirtelen rájött, hogy akár igaz is lehet. Elkomolyodva kérdezte újra: – Ugye nem ezért volt ez az egész?

Lain dühösen meredt rá.

– Ezt gondolod?

– Nem tudom, mit gondoljak.

– Tudod, vénember, ez az egész azért volt, hogy kielégítsem egy bizonyos vágyamat anélkül, hogy belezavarnék vele a csapatom munkájába, és… – hallatszott, hogy próbál keménynek mutatkozni, ám így is elbicsaklott a hangja egy pillanatra.

– És tudod mit? Tök egyedül voltam az elmúlt… Ki tudja? Kétszáz kibaszott éven keresztül? Tök egyedül voltam, jártam a folyosókat, és egyben tartottam a Gilt. Néha voltak ott páran a csapatomból, amikor több ember kellett a javításhoz. Néha Guyen is ott volt, na nem mintha ez bármivel jobb lett volna az egyedüllétnél. Meg ott volt az az egész őrület… a zendülés, meg a bolygó… és lassan elfelejtem, hogy is kell beszélgetni az emberekkel, ha mondjuk nem munkáról van szó. De te…

Holsten kérdőn nézett rá.

– Kurvára te sem tudod, hogy kell beszélni az emberekkel – fejezte be Lain, egészen belelovalva magát. – Úgyhogy ha itt vagy, akkor pont nem érzem olyan szarul magam.

– Köszönöm!

– Szívesen!

– Guyen berendezése arra való, hogy az emberek agyát feltöltse a számítógépbe. – Különös módon jólesett, hogy nem egyedül ő őrzi ezt az információt. Amennyire tudta, rajta kívül csak maga a parancsnok ismerte az eszköz rendeltetését. Valószínűleg még a házi műszaki csapatának is csak annyit árult el, amennyit feltétlenül tudniuk kellett az egyes munkák elvégzéséhez.

A nő visszafeküdt, elgondolkodva nézte a mennyezetet.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez jó hír – mondta végül.

– Hasznos lehet. – Holsten nem hallotta magát túl meggyőzőnek.

Lain kiadott valami hangot, ami nem hasonlított szóra, bármilyen egyetértő vagy tagadó nyögésre, csak azt jelentette, hogy hallotta a kijelentést. Holsten eltűnődött rajta, milyen keveset tud valójában a berendezésről annak ellenére, hogy ő fordította le a használati útmutatót a parancsnoknak. Az egész kézikönyv olyan emberek számára íródott, akik már eleve tudták, hogy mire való a gép. Nem talált benne egyetlen olyan bejegyzést sem, amely arra utalt volna, hogy a szerzők akár egy pillanatra is elgondolkodtak a célközönségen, és magyarázni kezdték volna az alapokat tudatlan majom leszármazottaiknak.

A férfi kezdte úgy érezni, hogy ő tudja, mire való a feltöltési berendezés. Sőt a működése eredményét is megtapasztalhatták, miután valaki elég őrült volt hozzá, hogy önként alávesse magát a folyamatnak.

Az „élő” példa fémkoporsóba zárva lebegett a sötétségben egy másik bolygó körül, és Avrana Kernnek nevezte magát.

4.8. A FEJLŐDÉS KORA

Biancának később is rövid rohamai vannak, megbotlik beszéd vagy járás közben, hirtelen összerándul, vagy különböző időtartamokra elveszíti a kapcsolatot a környezetével. A lábai néha megreszketnek, mintha görcsök kínoznák, vagy mintha valami rejtjelezett üzenetet próbálna gyorsan eltopogni. Viszont túlélte a betegséget, és amikor nincs rohama, az értelme is tiszta.

Viola biokémiai zsenije segített előállítani a gyógyszert, ám neki már hiába adták be. Sok más nagy elme, kiváló vezetők és harcosok, nagyra becsült nőstények vesztek oda az alsó szinteken éhező hímekkel együtt. Nagy Fészek megmenekült ugyan, de több ezer lakója pusztult el. Sok más város is erre a sorsra jutott, hiába állítottak rá minden erre alkalmas és képes hangyabolyt a gyógyszer előállítására, miután a kommunikációs fonalakon keresztül Portia megüzente az elméleti alapokat. A csapást elhárították ugyan, de épphogy csak sikerült. Most egy új világ veszi körül a pókokat, amelyben már felismerték a társadalmuk törékenységét és változásait, ám további változások előtt állnak.

Elsőként nem Portia érti meg a gyógyszer szélesebb körű fontosságát. Nehéz megmondani, melyik tudós csap le a lényegre: ez is azoknak az ötleteknek az egyike, amelyek egyszerre jelennek meg mindenhol, és zaklatnak minden, erre fogékony elmét. Portia gyógyszere lehetővé tette, hogy minden felnőtt pók részesüljön az idegen Megértésekből. Bár ezúttal csak az immunitás lett átadva, a folyamat feltehetően működne más Megértésekkel is, ha el lehet különíteni őket, és kaptak egy oldalt Viola nagy testkönyvében. A tudás terjedését már nem a nemzedékek lassú születése és növekedése vagy a fáradalmas tanítás határozza meg.

Nagy szükség van erre a technológiára. A járvány tombolása után nehéz megtalálni a Megértéseket, mert az egykor többtucatnyi elme által őrzött ideákat ma már jó, ha maroknyi pók ismeri. A tudás értékesebbé vált, mint valaha.

A felnőttek közti átvitelt pár évvel a járvány elülte után próbálják ki először. Egy (illetve a korai kísérletek hibaszázalékából adódóan még pár) kiválasztott hím tesztalany részleges csillagászati ismereteket kap. Ettől kezdve bármelyik pók megtanulhat bármit. Portia nemzedékétől kezdve minden egyes tudós a maga által kiválasztott óriások vállán állhat. Amit egyvalaki tud, az bárki számára elérhető, bizonyos áron. Hamar kialakul a moduláris, könnyen átadható tudásra épülő gazdaság.

Ám ez még nem minden.

Miután mindketten felgyógyultak, Portia elviszi Biancát a Templomba. Elmeséli, hogy társa milyen jelentős segítséget nyújtott, és a papnők hajlandók meghallgatni Biancát.

A járvány nyomán az ortodoxia is elkerülhetetlenül megváltozik. Mindenkinek több szerepet kell vállalnia, rugalmasabban kell gondolkodnia, hogy helyettesíthessék mindazokat, akiket elpusztított a betegség. A régi elképzeléseket felülvizsgálják, a szokásokat újragondolják. Érzik a sors erejét, de azt is, hogy ezt a sorsot saját maguk kovácsolják. Átmentek a vizsgán, és felismerték, hogy csak önmaguk megmentői lehetnek. Szeretnének üzenni valamit annak az egyetlen értelemszerű pontnak odakint, az űrben. Küldeni akarnak neki egy nagyon alapvető, egyértelmű jelet.

Csak annyit akarnak üzenni a Hírnöknek: Itt vagyunk.

Bianca eleme önmagában még nem válik rádióadóvá. Miközben zajlanak a Megértések átadásával kapcsolatos kísérletek, a láthatatlan hálón küldhető rezgések kutatása is tovább folyik. Tudják, hogy elérhetik a műholdat, sőt, akár azon túlra is üzenhetnek, csak a módját keresik.

Évekkel később az akkor már idős Portia és Bianca a Templom papnői között áll, és felkészülnek rá, hogy szóljanak az ismeretlenhez, kiküldjék elektromágneses hangjukat az éterbe. Minden pók ismeri és érti a Hírnök üzenetének matematikai felvetéseit, és a megoldások készen állnak a küldésre. Már csak a Hírnökre várnak, hogy megjelenjen az éjszakai égen, azután elküldik neki azt az egyértelmű, legelső üzenetet.

Itt vagyunk.

Másodpercekkel azután, hogy elküldték az utolsó megoldást is, a műhold abbahagyja a sugárzást, amivel pánikba ejti Portia egész népét. Attól félnek, hogy büszkeségükkel magukra haragították az egész univerzumot.

Pár, kétségbeeséssel telt nappal később a Hírnök újra megszólal.

4.9. EX MACHINA

A zöld bolygóról érkezett jel úgy rázta meg a Brin-2 Őrkapszulát, akár egy földrengés. Az ősi rendszerek pontosan erre vártak, és egy örökkévalóságig tartott, mire elérkezett. Az Óbirodalom utolsó napjaiban meghatározott protokollok egész korszakokon keresztül porosodtak kihasználatlanul, várták egy új faj felemelkedését, amely végül bizonyítékkal szolgált a jelenlétéről. Csakhogy az idők során ezek a protokollok elavultak, a rendszer szerint elveszítették a jelentőségüket, és a számítógép felett eluralkodó, feltöltött Kern-személyiség felülírta őket. Maga a félmesterséges intelligencia is sokat változott, az évezredek során az Őrkapszula úgy inkubálta, mint egy vírustenyészetet.

A rendszer fogta a jelet, ellenőrizte az eredményeket, és úgy találta, mind tűréshatáron belül vannak – közben regisztrálta, hogy a bolygó meghaladta a kritikus küszöbértékeket is. Az Őrkapszula eredeti célja, amelyet a rendszer évezredeken keresztül figyelmen kívül hagyott, újra abszolút relevánssá vált.

Egy önmagába forduló és emiatt mérhetetlen hosszúságú pillanatra az Eliza-maszk mögött fortyogó adattömeg döntésképtelenné vált. Számításokból felépülő elméjéből túl sok adatot írtak át vagy felül, így egy részük el is veszett.

A rendszer megtámadta a saját magában talált következetlenségeket. Nem számított valódi öntudattal bíró mesterséges intelligenciának; gyakorlatilag nem is ismerte önmagát.

Helyreállításokat hajtott végre, megkerülte a megoldhatatlannak tűnő hibákat, végül becslések alapján és tekervényes logikai műveletekkel érte el a kívánt eredményeket.

Minden tőle telhetőt megtett, hogy felébressze Avrana Kernt.

Az élő nőt, a feltöltött személyiségkonstrukciót és a kapszula rendszerét már nem lehetett teljesen elválasztani egymástól. Egymásba olvadtak, így az egyikük lefagyasztva alvó tudata rémálmokkal fertőzte meg a másik hideg logikai számításait. Nagyon sok idő telt így el. Avrana Kern nem minden része maradt életképes. De a kapszula megtett minden tőle telhetőt.

Kern doktor felébredt, vagy legalábbis azt álmodta, hogy ébren van, és az álmában Eliza ott állt az ágya mellett, mint egy őrangyal, hogy megtegye a csodálatos bejelentést.

Új csillag jelent meg az égen. Megszületett minden földi élet megmentője.

Avrana a rémképek visszahúzó csápjai ellen küzdött, próbálta megérteni, hogy mit hallott az imént. Egy ideig – vagy talán soha? – nem volt teljesen magánál. Zavaros emlékei voltak valami sötét jelenlétről, betolakodókról, akik megtámadták a bolygóját, a felelősségét, a célját, az öröksége élő összegzését. Egy utazó érkezett, hogy elrabolja tőle a projektje titkát, hogy megfossza az új élet teremtésével elért halhatatlanságától, az utódaitól, az ő majomgyermekeitől. Tényleg így történt? Vagy csak álmodta? Képtelen volt elválasztani egymástól a tényeket és a hibernálás hosszú éveinek álomképeit.

– Halottnak kellett volna lennem – mondta az őrkapszulának. – Öntudatlanná kellett volna válnom. Nem lett volna szabad álmodnom.

– Doktor! Az eltelt idő mennyisége alatt az Őrkapszula információs rendszerei homogenizálódtak. Sajnálom, de meghaladtuk a tervezett paramétereket.

Az Őrkapszulát úgy tervezték, hogy akár évszázadokon keresztül is készenléti állapotban maradjon, Avrana még emlékezett erre. Vajon mennyi ideig tarthatott a vírusnak, hogy felélessze az értelem szikráját a majmok generációiban? Vajon ez azt jelentette, hogy a kísérlet sikertelen volt?

Nem jelenthette ezt, hiszen válaszoltak az üzenetre. Kinyúltak, és megérintették az elérhetetlent. És az idő már nyilvánvalóan nem volt olyan fontos, mint régebben. Eszébe jutott, hogyan került az Őrkapszulába, és miért töltötte be olyasvalaki helyét, aki sokkal inkább feláldozható lett volna. Az idő már nem számított. Csak a majmok számítottak, mert a jövő a majmoké lett.

Azok a félálmok mégsem hagyták nyugodni. Álmában valami primitív csónak érkezett utazókkal, akik a rokonainak vallották magukat, de amikor rájuk nézett, látta, mik is valójában. Megismerte az egész történelmüket, és felmérte a tudásukat. Nem emberek voltak, inkább a tetemeken tenyésző penészhez hasonlítottak. Reménytelenül megrontotta őket ugyanaz a betegség, amely kiirtotta Kern saját civilizációját. Jobbnak tűnt mindent újrakezdeni a majmokkal.

– Mit akartok tőlem? – kérdezte az őt körülvevő entitástól/entitásoktól. A tekintetüket fürkészte, és végtelen számú fejlődési fázist látott önmaga és a kapszula rendszereinek hideg logikája között, azt pedig egyáltalán nem tudta meghatározni, hol ért véget önmaga, és hol kezdődtek a gépek.

– A Felemelkedés program a második fázisba lépett – válaszolta Eliza. – A további cselekvési terv meghatározása az ön hatáskörébe tartozik.

– Mi lett volna, ha meghalok? – Avranának ki kellett erőszakolnia magából a szavakat. – Ha már meg is rohadtam volna itt? Ha nem tudtál volna felébreszteni?

– Akkor a feltöltött személyiség örökölte volna a hatáskört – felelte Eliza készségesen. Azután mintha eszébe jutott volna, hogy ember módjára kellene viselkednie, hozzátette: – Örülök, hogy nem ez történt.

– Fogalmad sincs, hogy kell örülni – de amikor kimondta, Kern rájött, hogy nem tudja, mennyire lehet ez igaz. Ebben az elektronikus életutánzatban belőle is volt épp elég ahhoz, hogy amióta magukra hagyta őket, talán már Eliza is megismerhette az emberi érzelmeket.

– Folytassuk a következő fázissal! Természetes, hogy a következő fázissal kell folytatni! – csattant fel, amikor elege lett a nem is olyan hosszúra nyúló csendből. – Mi másért lennénk még itt? Mi más maradt még? – És egyébként most komolyan; mi más maradt még?

Eszébe jutottak az emberutánzatok, az igazi emberiséget túlélő pestiskommuna tagjai, akik megközelítették a bolygóját. Tényleg ott jártak? Tényleg megtörtént volna? Beszélt velük. Az az énje, amely felvette velük a kapcsolatot, elég emberséget ismerhetett fel bennük, hogy alkut kössön velük, megkímélje őket, és hagyja, hogy megmentsék a sajátjaikat. Mintha minden ébredésnél más és más gondolatösszesség uralta volna a tudatát. Akkor éppen engedékeny kedvében volt. Elég emberinek találta őket, hogy kegyes legyen velük.

Aznap érzelgős kedvében lehetett. Visszagondolva már arra is emlékezett, mit érzett velük kapcsolatban. És végül be is tartották az ígéretüket; amint végeztek, elmentek. Azóta nem is adtak jelet magukról, még rádiókommunikációval sem próbálkoztak a naprendszerében.

Volt egy meghatározhatatlan, kellemetlen érzése, hogy a dolog nem ilyen egyszerű. Úgy érezte, hogy még vissza fognak jönni. Csakhogy neki már volt vesztenivalója. Micsoda pusztítást végezhetnek ezek az utóemberek az ő ártatlan majomcivilizációjában?

Meg kellett acéloznia az akaratát. Kérget kellett növesztenie a szíve köré.

A Felemelkedés program második fázisa a kapcsolatfelvételről szólt. Ha a majmok kultúrája már felfejlődött annyira, hogy képessé váltak rádióüzenetet küldeni, akkor alkalmasak lettek arra is, hogy kapcsolatba lépjenek a szélesebb univerzummal. Jelenleg én vagyok számukra ez a szélesebb univerzum. Az Őrkapszula automatizáltan kidolgoz majd egy kommunikációs formulát az egyszerű bináris üzenetektől kezdve az összetettebb nyelvig, mintha egy számítógép programját készítené el a totális alapoktól kezdve. A folyamat sok időbe kerül majd. A majmok tanulási képességén múlik, hogy hány generáción keresztül tart, mire rendesen beszélni tudnak majd egymással.

– Először küldj egy üzenetet! – döntött végül Avrana. Le akarta fektetni az alapokat, annak ellenére, hogy a bolygó lakói egy ideig még feltehetőleg nem fogják megérteni. Azt akarta, hogy a lentiek tudják majd, hol a helyük, amikor végre közvetlenül is elbeszélgethetnek.

– Várom az üzenetet – sürgette Eliza.

– Küldd nekik ezt… – válaszolta Avrana, és elmondta az üzenetét. Remélte, hogy tudatlanságukban a majmok legalább feljegyzik a hallottakat, és később újraolvasva egyszer csak megértik.

Én vagyok a teremtőtök. Én vagyok az istenetek.

5.

EGYHÁZSZAKADÁS

5.1. A FOGOLY

Holsten azon tűnődött, milyen kapcsolatban áll az idővel.

Nemrég még úgy tűnt, hogy az idő olyasvalami, ami csak másokkal történik meg, vagy mintha másoknak kevesebb lenne belőle. Mintha ő maga nem cipelte volna a súlyát. Az idő olyan mozgólépcsőre hasonlított, amelyre néha rálépett, haladt vele egy darabig, aztán lelépett róla. Az idő nyílvesszőként száguldott folyton csak előre, és ő újra meg újra az útjába állt, de valahogy mégis elkerülte a találatot. Nevezhette Lain vénembernek, de a születésétől a jelen pillanatig eltelt objektív időtartamot nézve a gúnynév teljesen értelmetlenné vált. Soha ember nem kerülte még úgy ki az idő folyamát, mint ő ezzel a több ezer éves utazással.

A cellájában ülve az idő hirtelen teljes súlyával ránehezedett, megragadta a sarkát, leláncolta a karját, és rákényszerítette, hogy felvegye a kozmosz végtelenül lassú ritmusát. Azelőtt évszázadokat ugrott át, kihagyta az emberi történelem eseménytelen éveit.

Kirángatták a hibernálóhelyiségből, és rács mögé dugták. Huszonhét nap telt el, mielőtt bárki is informálta volna az aktuális eseményekről.

Először azt hitte, hogy csak álmodik; azt álmodja, hogy a zendülők elrabolták. Meglehetősen optimista volt, amíg rá nem jött, hogy nem a régóta halott Scoles és társai, hanem számára teljesen ismeretlen alakok rángatják végig a Gilgamesh folyosóin. Azután beértek a lakóegységekbe.

A szag szó szerint megtámadta az érzékeit. Ismerős, émelyítő bűz volt, amellyel a Gil szellőztetőrendszere nem tudott megbirkózni. A szorosan összezárt emberek szaga terjengett mindenhol.

Homályosan emlékezett a műveleti helyiségre, amelybe ezúttal szürke szöveteket függesztettek mindenfelé, hogy afféle elválasztófalakként szolgáljanak a minimális méretű lakóhelyiségek között. Márpedig ebben a gettóban nagyon sokan laktak.

A látvány megdöbbentette. Már hozzászokott, hogy egy kisebb, válogatott populáció tagjaként gondoljon magára, de már az első pillanatokban legalább száz ismeretlen arcot látott maga körül. A tömeg puszta jelenlétének nyomása, az életterük szűkössége, a szag és a hasonlóan nyers zaj mind egybeolvadt egy hatalmas, ellenséges entitássá, amelynek eszeveszett dühében az az egyetlen célja maradt, hogy mindenkit felfaljon és magába olvasszon.

Gyerekek is voltak köztük.

Holsten agya akkor kezdett működni, amikor őket meglátta. Elszabadult a rakomány!

Fogvatartói is mind abból a jellegtelen, szürke szövetből készült köntösöket viseltek, amiből a lakónegyed amatőr sátrait összetákolták, és amiből nyilvánvalóan egészen más célból tároltak nagy mennyiséget a Gilgamesh raktárában – de az is lehet, hogy a műhelyekben szintetizálták valamiből. Holsten látott néhány legénységi kezeslábast is, de az idegenek többsége ezt a formátlan, buggyos, köntösszerű öltözéket viselte. Mindenki vékony volt, alultáplált, alulfejlett. A hajukat hosszúra hagyták, a többségnek a válla alá lógott. Az egész jelenetben volt valami primitív, mintha az űrhajó utasai visszatértek volna az ősemberek szintjére.

Felébresztették, magukkal rángatták, végül bezárták. Nemcsak valami bebiztosított szobába a Gil fedélzetén, hanem egy összehegesztett ketrecbe az egyik hangárban. Úgy tűnt, ez lesz az új otthona. A fogvatartói etették, és változó időközönként az egyéb funkciójú használt vödröt is kiürítették, de huszonhét napon keresztül minden interakció kimerült ebben. Mintha vártak volna valamire.

A maga részéről Holsten a hangár légzsilipjét fürkészte, és azon tűnődött, vajon fel fogják-e áldozni valami homályos űristenségnek. A fogvatartói egyáltalán nem úgy viselkedtek vele, mint az emberrablók, vagy mint egy elnyomó hatalmi szegmens a hajó túl nagyra növekedett közösségében. Egyfajta különös tisztelettel viseltettek iránta, legalábbis némelyiküknél felismerhető volt ez. Nem szívesen érintették meg; akik odarángatták, azok is kesztyűt viseltek – és nem szívesen néztek a szemébe. Ez is csak azt az elképzelést erősítette, hogy valamiféle kultusz tagjai lehetnek, a klasszicistából pedig szent felajánlás lesz. Az emberiség túlélésének utolsó reményeit elmosta a babonaság áradata.

Azután dolgoznia kellett, és Holsten rájött, hogy egészen biztosan csak álmodik.

Egy nap arra ébredt, hogy a fogvatartói hoztak neki egy mobil terminált: valami olcsó, kiherélt vacakot, amelyet csak nagyon engedékenyen lehetett számítógépnek nevezni. Holsten mohón rávetette magát, de nem talált benne semmiféle külső kapcsolódási lehetőséget, az egész berendezés önmagában állt. Ugyanakkor adatokat tartalmazott, fájlokat egy halott nyelven írva, amelyet ténylegesen kezdett megutálni.

Felnézve az egyik fogvatartójára esett a pillantása. A keskeny arcú férfi őt figyelte. Úgy tíz évvel fiatalabb lehetett a klasszicistánál, de a többiekhez hasonló soványsága miatt törékenynek tűnt, és himlőhelyes bőre valamiféle múltbeli betegségre utalt. Akárcsak a bizarr idegenek többsége, ő is hosszúra hagyta a haját, de gondosan befonta a tincseket, és tarkójánál bonyolult csomóba kötötte őket.

– Magyarázza meg!

Ekkor szóltak hozzá először. Holsten már kezdte azt hinni, hogy nem is ismernek semmilyen közös nyelvet, amelyen kommunikálhatnának egymással.

– Magyarázza meg! – ismételte meg a klasszicista minden gúnytól mentesen.

– Magyarázza meg úgy, hogy érthető legyen! Csináljon belőle szavakat! Ez a maga tehetsége.

– Ó, hát… azt akarja, hogy fordítsam le ezeket?

– Olyasmi.

– Hozzáférés kell a Gil főrendszereihez – jelentette ki Holsten.

– Nem.

– Korábban írtam fordítási algoritmusokat. Vannak régebbi átiratok is, amelyekre szükségem lesz referenciaként.

– Nem. Minden ott van, amire szüksége lesz. – A köntösös alak szinte ünnepélyesen mutatott rá Holsten fejére. – Dolgozzon! Ez a parancs.

– És ki parancsolta meg? – kérdezte a klasszicista.

– Az ura. – Néhány másodpercig a férfi hűvösen meredt Holstenre, azután hirtelen úgy fordította el a tekintetét, mint aki zavarba esett. – Dolgozzon, vagy nem eszik! Ez a parancs. – Mormolva tette hozzá: – Nincs más lehetőség.

Holsten leült a terminállal, és megnézte a fájlokat.

Ekkor kezdte megérteni, hogy egyértelműen csak álmodhat. Csapdába esett egy álomban. Megvolt a rémálomszerű környezet tele ismerős és ismeretlen elemekkel, és a logikátlanul végzendő feladat is, amely csupán szilánkokra tört tükörképe lehetett annak, amivel a legutóbbi ébredésekor dolgozott, amikor a Gilgamesh még a szürke bolygó körül keringett. Egyértelműen a hibernálótartályban hevert és álmodott, minden más magyarázat értelmetlennek tűnt.

Csakhogy hibernálásban nincs álom. Erre még Holsten is emlékezett a mindenféle tudományos eligazításokból. Mégpedig az ember azért nem álmodik hibernálva, mert a hűtés abszolút minimálisra csökkenti az agyi tevékenységet, így még a tudat alatti folyamatok is felfüggesztődnek. Erre pedig azért van szükség, hogy az alvó ne őrüljön bele a hosszan tartó, kényszerű tétlenségbe. Ilyesmi csak a berendezések hibás működése folytán lehetséges. Holsten arra is emlékezett, hogy már veszítettek el valamennyit az emberi rakományból. Talán azoknál a mártíroknál is így zajlott a dolog.

Különös módon megnyugtató volt a felismerés, hogy valószínűleg a hibernáló kapszulája hibásodott meg, és csak a saját tudata mélyén tekereg elveszve. Elképzelte magát, ahogy a tartályban vergődve megpróbál felülemelkedni a hideg és a gyógyszerek hatásán, hátha felébredhet. Azután, ha felébred, akkor majd ütheti belülről a koporsó fedelét, amelyben élve eltemették az abszurd emberi küzdeni akarás hajó alakú emlékművének mélyére.

Valahogy az egész kevés volt ahhoz, hogy bármiféle adrenalinélményben részesítse. Tudata makacsul elutasította a lehetőséget, hogy álmában simán maga mögött hagyhatná a ketrecet, és nem is kellene lassan végigmennie minden egyes fájlon, amit azért kapott, hogy rabként is megdolgozzon az ételért. És már pusztán azért is csak egy álomban történhetett mindez, mert megint azzal kellett foglalkoznia, amivel korábban; Guyen gépével, a feltöltési berendezéssel, amit a parancsnok egészben hozatott át a terraformáló állomásról. Holsten a klasszicisták egyik rémálmát álmodta.

Újabb napok telhettek így el, vagy legalábbis evett, aludt, és időnként kiürítették a vödrét. A férfi egyáltalán nem érzékelte, hogy a ketrece körüli térben funkcionális folyamatok mennének végbe. Nem látta, mit akarhatnak ezek az emberek azon kívül, hogy élik a mindennapjaikat, és fordításra kényszerítik. Nagyon elárvult népségnek tűntek, mintha csak úgy megtelepedtek volna a bárkahajó belsejében, amely egy belső fertőtlenítési folyamat részeként bármelyik pillanatban kipurgálhatja őket onnan. Nyilvánvalóan a rakomány részeként kezdték az utazást, de ki tudja, mióta lehettek ébren. Vajon hány nemzedék nőtt már fel így?

Továbbra is azzal a különös tisztelettel néztek rá, mintha egy félistent ejtettek volna foglyul. A klasszicista ezt is csak akkor értette meg, amikor jöttek, hogy leborotválják a haját. Úgy tűnt, a csőcselék körében senki sem vágja a haját, de mindenkinek fontos volt, hogy az ő fején csak sörte maradjon. Ez valamiképpen a státusza, a különbözősége jelének számított. Ő a korábbi időkből származott, az eredetiek közül.

Akárcsak Vrie Guyen. Ez a kellemetlen gondolat végleg elűzte a hibernációs rémálom ötletét. Miközben a feltöltési folyamat lehetséges hatásaival kapcsolatos, bonyolult filozófiai értekezéseken verekedte át magát, betekintése nyílott a parancsnok szoros zár alatt tartott, hataloméhes gondolataiba. Kialakult egy nagyon-nagyon vázlatos képe arról is, hogy mi történhetett a hajón, avagy mi romlott el.

Azután egy nap kinyitották a ketrecét, és egy maroknyi köntösös alak elvezette. Még nem fejezte be a munkát az aktuális projekten, és a fogvatartóiból feszültség áradt, ami egészen újnak számított. Gondolatai között máris sorakozni kezdtek az ötletek, hogy miféle borzalmas sorsot szánnak neki.

Kivitték a hangárból a Gilgamesh folyosóira, de még mindig nem mondtak semmit. Ezúttal mintha a korábban mutatott tisztelet is hiányzott volna belőlük, ami nem jelenthetett jót.

Azután meglátta az első tetemeket: egy férfi és egy nő teste úgy rogyott le, mint két, zsinórját vesztett marionettbábu, körülöttük a folyosó padlója ragadt az alvadó vértől. Késsel döfhették le őket, legalábbis Holstennek ez a benyomása támadt. Elsiettek vele a halottak mellett, és a fogvatartói nem adták jelét, hogy bármilyen szinten megérintette volna őket a látvány. A klasszicista kérdezni próbált, de csak azt érte el, hogy még gyorsabban lökdösték előre.

Gondolt rá, hogy küzdhetne, kiabálhatna és ellenkezhetne, de túlságosan rémült volt bármelyikhez. Izmos alakok vették körül, magasabbak is a szürkébe öltözött hajócsótányok többségénél. Mindegyikük kést tűzött az övébe, az egyikük pedig hosszú műanyag rudat tartott, amelynek a végébe pengét olvasztottak. Az ősi vadászó-gyűjtögető társadalom eszközeit alkották meg újra a hajón talált modern alapanyagokból.

Az egészet olyan magabiztosan és gyorsan intézték, hogy Holsten csak a végén döbbent rá, mi is történt valójában. Elrabolták, ami azt jelentette, hogy sokkal rosszabbul állt a helyzet, mint amilyennek addig gondolta. A Gilgamesh fedélzetét nem csupán elárasztották a felébredt rakomány degenerált leszármazottai, de már harcoltak is egymás ellen. Maga az Óbirodalom átka sújtott le rájuk, az emberi fejlődés állandó gátja, hogy pártokra szakadva próbálták legyőzni egymást.

Járőrök és őrszemek mellett siettek el, legalábbis Holsten ennek gondolta azokat a férfiakat és nőket, akiknek egy része kezeslábast, mások szedett-vedett köntöst és megint mások az előbbi valamelyikét viselték páncélszerű darabokkal kiegészítve. A klasszicista már várta, hogy mindjárt belebotlanak a zsűribe, amely hamarosan kiosztja a világegyetem legrosszabbul öltözött embereinek járó díjakat. Akár nevetségesnek is tarthatta volna őket, vagy szánalmasnak, ha nem néz a szemükbe, és nem látja a tekintetükben az acélos elszántságot.

A hajó egyik műhelyébe vitték, ahol tucatnyi terminál állt. A gépek fele már bedöglött, a többi lelkesen villogott. Emberek álltak mellettük és dolgoztak rajtuk – igazi technikai munkát végeztek, amely igazi, civilizált emberekhez illett. Holstennek úgy tűnt, mintha az irányításért küzdenének, gigászi virtuális csatát vívnának egy láthatatlan létsíkon.

A helyiség távolabbi végében rövid hajú nő állt, aki valamivel idősebb lehetett a klasszicistánál. A legénység kezeslábasát viselte, amelyre műanyag pikkelyeket és lemezeket illesztettek, mintha valaki harcos királynővé akarta volna tenni, de fogalma sem lett volna róla, hogy is nézhet ki egy ilyen alak. A nő tekintetében komorság ült, az állán forradás húzódott, és az övéből hosszú csövű pisztoly meredt ki, az első modernebb fegyver az addig látottak közül.

– Helló, vénember! – szólalt meg a nő, mire Holsten hirtelen mindent átértékelt, amit addig gondolt róla.

– Lain? – kérdezte.

– Nahát, most pont úgy nézel – jegyezte meg a nő, miután elég időt hagyott a meglepetésre. – Pont úgy, mint akinek fogalma sincs, hogy mi folyik körülötte. De tudod mit? Ezt nem tudom elhinni. Nem úgy volt, hogy te vagy az okos fiú? Mi lenne, ha elmondanád, amit tudsz? – Csak részben beszélt úgy, mint az a nő, akire Holsten emlékezett. Ám az a nő láthatóan nehéz időket élt meg.

A férfi eltűnődött a kérésen. Alapjában véve szívesen elmondta volna, amire eddig rájött, de tudta, hogy ennek egy része csak önáltató kitaláció. Csak egy szegény tudós vagyok, aki azt csinálja, amit mondanak neki. Nem vagyok felelős.Viszont kezdte azt hinni, hogy legalábbis részben mégis felelős mindazért, ami a hajón történik.

– Guyen átvette az irányítást – találgatott.

– Guyen a parancsnok. Már eleve ő irányított. Ugyan már, vénember! Egy kicsit megerőltethetnéd magad.

– Felébresztette a rakomány egy nagyobb részét – mondta Holsten, végignézve a nő gonosz szektatagoknak látszó emberein. Némelyikükben felismerte az állomáson látott műszakisokat. A többiek ahhoz a rakományhoz tartozhattak, amelyet Guyen kényszerűen szolgálatba állított. – Gondolom, eltelt már némi idő az elsők óta. Akár két vagy három generáció is születhetett. Lehetséges ez egyáltalán?

– Az emberek jól értenek a túlszaporodáshoz – válaszolta Lain. – Szerintem az a barom nem gondolta ezt végig rendesen. De lehet, hogy mégis. Az övéi olyanok, mintha szektások lennének. Kurvára csak annyit tudnak a világról, amennyit Guyen elmondott nekik, érted? Aki az eredeti rakományból vitába szállhatott volna vele, az már mind rég meghalt. Azok a pálcikaemberkék gyakorlatilag Guyen történetein nőttek fel. Hallottam már, ahogy beszélnek, és nagyon komolyan el vannak cseszve. Guyent tartják a megmentőjüknek. Ha hibernálja magát, elterjed egy legenda a visszatéréséről. A követői úgy néznek rá, mint valami messiásra. – Undorodva köpött egyet. – De miért? Meg tudod mondani?

– Az állomásról áthozott feltöltőberendezésen kellett dolgoznom. – A benne élő akadémikus némileg elfojtotta Holsten bizonytalanságát. – Többször is találkoztam olyan utalással, hogy az ősök kitalálták, hogyan tárolhatják a tudatukat elektronikusan, de a háború EMP-fázisa valószínűleg tisztára söpörte a tárolóikat, már ha tényleg használták ezeket. Az viszont nem tiszta, hogy pontosan mire kellett ez nekik. Még érintőleges referencia is alig van róla. Úgy tűnik, nem valami klisés halhatatlansági trükk…

– Hagyjál már! – szólt közbe Lain. – Guyen igenis örökké akar élni.

Holsten bólintott.

– És gondolom, neked ez nem igazán tetszik.

– Guyenről van szó. És az örökkévalóságról. Mindörökké Guyen. Ez a két szó nagyon nem hangzik jól együtt.

A klasszicista akaratlanul is a nő szövetségeseire pillantott. Azon tűnődött, vajon mennyire tisztelik Laint. Istenítik annyira, hogy az ellenkezés megtorláshoz vezessen?

– Hát nézd, elismerem, hogy nem a legkellemesebb ötlet, de mégiscsak ő hozott el minket idáig. Nem is tudom, biztos vagy benne, hogy érdemes embereket ölni amiatt, hogy fel akarja tölteni az agyát valami ősi számítógépbe? – Nem bírta kiverni a fejéből az összerogyott holttestek képét, és úgy érezte, hogy ők fizették meg a szabadsága árát.

Arckifejezése láttán Lain elgondolkodott, és megértette a nézőpontját.

– Majdnem igazad van – mondta. – Kivéve két dolgot. Az egyik az, hogy egyszer volt alkalmam ránézni arra a berendezésre, mielőtt Guyen magához vette, és valóban volt köztünk némi viszály is, de ettől eltekintve bizton állíthatom, hogy az a cucc nem a tudatok tárolására való. Csak lefordítja őket. Az egyetlen hely, ahová Guyen eljuthat a segítségével, a Gilgamesh főrendszere, és nem igazán hiszem, hogy az képes lenne tovább működtetni ezt a hajót úgy, hogy belelapátolunk egy emberi tudatot. Érted?

Holsten is eltűnődött a hallottakon, és mindazon, amit a gépezetről tudott.

– Ami azt illeti, az az izé, amit áthoztunk az állomásról, tényleg nem tárolóberendezés. De szerintem áthozhatott még mást is onnan…

– Láttál bármit is azokban a régi fájlokban, ami erre utalt?

A férfi vágott egy kelletlen grimaszt.

– Nem igazán.

Lain a fejét ingatta.

– Most komolyan, vénember! Miközben a berendezéshez tartozó anyagokat fordítottad, tényleg eszedbe sem jutott, mit akarhat vele Guyen?

– Igazságtalan vagy velem – jegyezte meg Holsten széttárt karral. – Ez az egész… Semmi okom nem volt azt hinni, hogy van bármi baj. Egyébként mi a másik?

– Milyen másik?

– Kettőt mondtál. Azt mondtad, igazam van, kivéve két dologban.

– Ja igen. A másik az, hogy Guyen totál őrült. És az elkötelezett munkáddal ezt segíted megőrizni az utókornak. Egy istenkomplexusos elmebeteg.

Holsten azon tűnődött, hogy valóban a parancsnokról beszélnek-e még. El kellett ismernie, hogy Guyennek voltak bizonyos zsarnoki hajlamai, de erre még akár szükség is lehet, ha az emberre rábízzák a faja túlélését. Nyilván sohasem volt könnyű együtt dolgozni vele, mivel a terveit többnyire megtartotta magának, de…

– Lain! Tudom, hogy te és Guyen…

– Nem jövünk ki egymással?

– Nos…

– Holsten! Amíg te aludtál, ő elfoglalta magát. És ez nem kevés időt jelent, amióta elhagytuk a szürke bolygót. Felépítette a kibaszott kultuszát, átmosta az emberek agyát, akik most azt hiszik, ő az egyetlen reménysugár az univerzumban. A gépe már többnyire működőképes. Tesztelte a saját emberein, és elhiheted, nem ment túl jól a dolog. Ezért mondtam, hogy többnyire működőképes. Mostanra már közeljárhat a sikerhez. Közel kell járnia hozzá.

– Miért kell?

– Mert úgy néz ki, mintha százéves lenne. Már vagy ötven éve ezen dolgozik. Plusz-mínusz valamennyi, az altatásokkal együtt. Elhitette a követőivel, hogy ő Isten, és amikor legközelebb felébredt, azzal fogadták, hogy ő Isten. Addig járt körbe-körbe ebben a szép kis tudati hurokban, míg végül ő maga is elhitte. Találkoztál vele, amióta felébresztettek?

– Csak az embereivel.

– Hát, akkor nekem kell elhinned, hogy már egyáltalán nem olyan, amilyennek megismerted. – Lain a férfi szemébe nézett, mintha a parancsnok iránti szimpátia nyomait keresné. – Komolyan mondom, Holsten. Az a terve, hogy felmásolja az agyát a Gil főrendszerébe. Eggyé akar válni a hajóval. És tudod, mi lesz akkor? Amikor sikerül neki, többé nem lesz szüksége a rakományra. A hajó java része feleslegessé válik. Például nem lesz szüksége a létfenntartó rendszerekre.

– Mindig is a hajó érdekeit tartotta szem előtt – védte Holsten a parancsnokot. – Honnan tudhatod, hogy…

– Onnan, hogy már elkezdődött. Tudod, mi az, amire nem tervezték ezt a hajót? Arra, hogy egy évszázadon keresztül több száz ember lakjon rajta. Elhasználódik tőle. Jobban, mint hinnéd. Egy egész kibaszott törzs lakik a hajón, és egyik tagjának sincs halvány fogalma sem arról, hogy mi hogyan működik. Olyan helyekre mászkálnak, ahol semmi keresnivalójuk, és az a hitük vezérli őket, hogy Isten művét teljesítik be. A dolgok kezdenek szétesni. Már azt a hatalmas készletet is kezdjük teljesen felélni, amit az állomásról hoztunk át. De ők csak gondtalanul esznek és basznak bele a világba, mert őszintén hiszik, hogy Vrie Guyen elvezeti őket az ígéret földjére.

– A zöld bolygóra? – kérdezte Holsten. – Lehet, hogy tényleg képes rá.

– Ja, persze – vágta rá Lain gúnyosan. – Egyébként tényleg arrafelé tartunk. De ha valaki nem veszi át az irányítást, és nem tereli vissza az embereket a fagyasztókba, akkor egyedül Guyen jut el a bolygóig. Egy hajónyi hullával.

– Ha sikerül is feltöltenie a tudatát, szüksége lesz emberekre, hogy elvégezzék a javításokat. – Holsten már maga sem tudta, hogy miért védi még a parancsnokot, hacsak nem azért, mert akadémikusi kötelességének érezte, hogy a döntés előtt alaposan megismerjen minden lehetséges nézőpontot.

– Persze. – Lain fáradtan megdörgölte a tarkóját. – Áthoztunk az állomásról és beszereltünk egy teljes automata javítórendszert is.

– Erről nem is tudtam.

– Főleg az én csapatom lelkesedett érte. Akkor jó ötletnek tűnt. Tudom, tudom, csak meg akartuk könnyíteni a munkánkat, és feleslegessé tettük vele magunkat. Egyébként jól működik, vagy legalábbis úgy tűnik. De amennyire utána tudtam nézni, a rakománnyal egyáltalán nem foglalkozik, ahogy a számunkra alapvető rendszerekkel sem. A hajónak csak azokat a részeit tartja karban, amelyek Guyent érdeklik. A nem élő részeket. Legalábbis nekem ez jött le, mielőtt otthagytam az egészet.

– Miután Guyen felébresztett.

– Be akart vonni a nagyszerű tervébe. Csakhogy amikor hozzáférést engedett a Gilgamesh rendszereihez, túl sok mindent tudtam meg túl gyorsan. Elég komolyan embertelen dolgokat. Tudod mit? Meg is mutatom.

– Még mindig hozzáférsz a rendszerhez?

– Ott van az egész hajóban, és Guyen nem elég jó ahhoz, hogy kizárjon… Most arra gondolsz, miért nem csesztem ki vele a számítógépeken keresztül.

Holsten megvonta a vállát.

– Hát… igen. Valami ilyesmi.

– Mondtam, hogy teszteli azt a feltöltőizét. Elért némi részleges sikert. Vannak… dolgok a rendszerben. Ha megpróbálom kizárni Guyent, vagy bármit baszakodni vele, rögtön észrevesznek. Jönnek, és visszabaszakodnak. Guyennel még elbánok, de ezek olyanok, mint… nem is tudom, ilyen retardált kis mesterséges intelligenciák, amik azt hiszik magukról, hogy még mindig emberek. És Guyen az istenük. Legalábbis a többségüknek.

– A többségüknek?

Lain szerencsétlenül nézett a férfira. Vagy még annál is szerencsétlenebbül.

– Minden elszaródott – mondta. – A Gil rendszerszinten hullik szét. Egy űrhajón vagyunk, bassza meg! Van elképzelésed róla, milyen összetett egy ilyen bárka? Hogy hány alrendszernek kell jól működnie csak ahhoz, hogy életben maradhassunk rajta? Jelenleg az automata javítás tart mindent egyben, megkerüli és kizárja a meghibásodott részeket, és amit meg tud foltozni, azt helyrerakja. De ennek is megvannak a maga határai, és Guyen feszegeti őket azzal, hogy átirányítja az erőforrásokat a nagy halhatatlansági projektjéhez. Ezért kell megállítanunk.

– Akkor… – Holsten a nőre nézett, azután az egyik emberére, végül ismét Lainre. – Akkor most ott tartunk, hogy én tudok ezt-azt a feltöltőberendezésről, és kihoztatok?

Lain hosszan fürkészte az arcát, közben hol elvörösödött, hol elsápadt dühében.

– Mi van? – kérdezte. – Talán lehetetlen, hogy csak úgy megmentselek, mert mondjuk, a barátomnak tartalak? – Farkasszemet néztek, és végül a férfi fordította el a tekintetét szégyenében, amit azért érzett, mert érthető módon némi megalapozott paranoiát táplált Guyennel, Lainnel és általában véve mindenkivel kapcsolatban.

– Mindegy. Mosakodj meg, és egyél! – utasította a nő. – Időpontunk van.

– Kivel? – kérdezte Holsten meglepetten.

– Régi barátokkal – felelte Lain egy keserű mosoly kíséretében. – Együtt az egész banda, vénember!

5.2. ISTEN ORSZÁGÁBAN

Portia a lábait nyújtóztatja-hajlítgatja, próbálgatja az új külső vázát, és nekifeszül a saját maga által szőtt báb falának. A késztetés nem a legjobbkor jött, el is fojtotta, ameddig tudta, ám az ízületeit satuba fogó régi héj szorítása egyre elviselhetetlenebbé vált. Vissza kellett vonulnia a nyilvánosságtól, fájdalmasan lehámozta a régi bőrét, és ki kellett várnia, hogy az új megszilárduljon.

Elvonultsága ideje alatt a társai gondozták. Társulásuk Nagy Fészek egyik uralkodó családjává növekedett, csupán két vagy három másik válhatna méltó ellenfelévé, de ők egymással is rivalizálnak. A Portia által megbízott provokátorok gondoskodnak róla, hogy folyton egymással küzdjenek a második helyért.

Mostanra kialakultak Nagy Fészek politikai viszonyai, és kényes egyensúlyi állapotba kerültek. Portia tudja, hogy a visszavonulása óta naponta kapott jelentések ellenére többtucatnyi kulcsfontosságú információdarabkát kell majd megismernie. Szerencsére már készenlétben áll a mechanizmus, amely ezt lehetővé teszi számára.

Portia a Hírnök legnagyobb papnője Nagy Fészekben, de ha egy hónapra kikerül az aktuális áramlatokból, az ötleteket adhat a nővéreinek. Beszélni fognak azzal az illékony, mindennél fontosabb fényponttal az égen, hogy megkapják az univerzum bizarr, zagyva bölcsességét, és a saját hasznukra fordítsák azt. Nagyszerű, de gyakran értelmetlen projekteket teljesítenek Isten hangjának elrendelésére. Portiának küzdenie kell majd, hogy visszaszerezze a pozíciójának járó tiszteletet.

Leereszkedik az alatta lévő helyiségbe, néhány fiatalabb nőstény segít neki. Egy intés az egyik tapogatójával, és máris egy hímet hoznak elé. Mozgalmas hónapja lehetett, mert olyan gyűlésekre kellett járnia, ahová a hímeket általában be sem engedik. Ahol Portiának meg kellett volna jelennie, oda a követői vitték el helyette ezt a példányt. A hímnek türelmesen elmagyaráztak minden üzenetet, felfedezést, balsikert és isteni utasítást, miközben jóltartották és ápolták, dolgoznia sem kellett.

Ekkor az egyik nőstény hoz egy selyemgömböt, benne az utóbbi hónapban a hím által szerzett Megértések folyékony formája lötyög. Emellett tartalmazza a hírszerzés jelentését is, amely a hagyományos módon közvetítve felfoghatatlanul részletes lenne. Ez az egyetlen adagnyi ital elegendő titkot tartalmaz Portia társulásáról ahhoz, hogy tálcán kínálja Nagy Fészek uralmát bármelyik ellenségüknek.

A főpapnő iszik, a folyadék tudástól sűrű. A hálógömböt a tapogatói között tartja, amíg óvatosan kiszívja a tartalmát, végül átadja alárendeltjeinek, hogy semmisítsék meg. Máris nyugtalan remegést érez a bensejében, ahogy a lenyelt nanovírus az agyszerkezetébe másolja a hím tapasztalatait, ezáltal próbálja a helyére tenni tudatában a megszerzett információkat. Egy napon és egy éjjelen belül ő is tudni fogja mindazt, amit a hím tud, és ezzel együtt valószínűleg elveszít néhány ritkábban használt idegpályát, idejétmúlt vagy csökevényes jártasságot, esetleg egy távoli emléket, amely átadja helyét az újabbaknak és szükségesebbeknek.

Majd üzenek felőle. A hímről van szó. Amint Portia biztos lesz benne, hogy az új Megértések megszilárdulnak a tudatában, a jóltartott hímtől megszabadulnak, Portia egyik nővére megöli és megeszi. Túl sokat tud. Szó szerint.

Portia társadalma fejlődött valamennyit azóta, hogy a hímek elhalálozásáért felerészben a nőstények voltak a felelősek, bár nem sokat. Egy másik társulás védelmében álló hím megölése bűn, ami kártérítést von maga után, és a szükségtelen gyilkosságot általában véve eléggé elítéli a társadalom ahhoz, hogy ne legyen gyakori és megszokott. Az elkövetőket megvetik, pocsékolónak tartják, aki nem dicsekedhet az önkontroll értékes erényével. Ugyanakkor a jó okból vagy párzás után megölt hím miatt kevesen háborodnak fel. Ez elfogadható, bár időnként vitákat gerjeszt. Egyszerűen így szokás, és Nagy Fészekben mostanában fontos a hagyományok megőrzése.

Nagy Fészek hatalmas erdei metropolisz. Portia fajtája négyzetkilométerek százain álló fák közé építi társasházait, amelyeket a társulások sikerei és bukásai szerint egészítenek ki, bontanak vissza és építenek újjá. A legnagyobb pókklánok a középső szinten laknak, ahol védettek az időjárás szélsőségeitől, de még kielégítő távolságot tarthatnak a talajszinttől, ahol a társulás nélküli nőstényeknek harccal kell kivívniuk egy-egy lábnyújtásnyi helyet egymás és a félvad hímek ellenében. Az alsó szinteken az iparostársulások műhelyei és házai találhatók. Itt készül az az egyre kevesebb fajta tárgy, amelynek a gyártására még nem tudják betanítani a hangyákat. Ugyancsak itt állnak a műtermek, amelyekben a művészek szövik elegáns csomóirataikat, és tucatnyi tudomány művelőinek laboratóriumai is. A föld alatt, a gyökerek között pedig a hangyák egymásba kapcsolódó telepei és járathálózata rejlik, minden boly a maga specializált munkáját végzi. A nagyobb bolyok a városon kívül dolgoznak; fát vágnak, bányásznak, kohókat üzemeltetnek. És néha háborúznak is. A másik elleni harc olyasmi, amire minden hangyaboly emlékszik, és szükség esetén bevetik őket. Persze, akárcsak a rivális településeknek, Nagy Fészeknek is megvannak a maga specializált katonái.

Miközben a Templomba tart, Portia érzi, ahogy az aktuális ügyek töredékes információi a helyükre kerülnek a tudatában. Ahogy számít is rá, továbbra is bajok vannak Nagy Fészek szomszédaival. Hét Fa, Folyóvölgy, Lángoló Hegy és más kisebb fészkek is a területük határait feszegetik, irigykednek a metropolisz felsőbbrendűségére. Valószínű, hogy újabb háború tör ki, bár Portia nem aggódik a kimenetele miatt. Nagy Fészek jóval több hangyát tud felsorakoztatni, és jóval hatékonyabban megtervezett rovarkatonákkal bír, mint a többiek.

Nagy Fészek puszta mérete szükségessé teszi, hogy legalább a felsőbb szinteken legyen egy tömegközlekedési rendszer. A központi templom, Portia uralkodásának színtere némi távolságra van a társasháztól, ahová vedleni vonult vissza. A dolgok szállítása Isten hatáskörébe tartozik. Isten nehezen értelmezhető tervezetei között többféle is található, amely nagy sebességű mozgást tesz lehetővé egyik helyről a másikra, de még egyetlen ezen dolgozó társulásnak – legyenek bármelyik városban – sem sikerült megvalósítania őket. Addig is a pókok kitalálták a saját módszerüket erre, amely bár működik, az Isteni Tervezetek egyikéhez sem fogható.

Portia beszáll egy hengeres kapszulába, amely vaskos fonálfonaton függ, és őrült sebességgel viszi fel az otthonának nevezett dicső liget felsőbb régióiba. A működéséhez szükséges mozgási energiát részben fonálrugók tárolják – ezt a makrógépészeti fejlesztést a pókselyem szerkezetét vizsgálva találták fel részben pedig tenyésztett izmok. Ezek az élő, összehúzódó, de vezérlő elme nélküli szövetek a kapszula hátsó bordázatán futnak végig, és öntudatlanul rángatják a szerkezetet ide-oda. Hatékony, könnyen táplálható megoldás, amely ráadásul megjavítja önmagát. Nagy Fészek összetett úthálózatát ilyen kapszulák hálózata egészíti ki és kapcsolja össze, ezzel még bonyolultabbá teszi az egész közlekedési rendszert. Ehhez illesztették hozzá a vibráló fonalakból felépült kommunikációs rendszert, ami szintén az egész várost behálózza, mert a rádióhullámok láthatatlan fonalai a Templom monopóliumát képezik.

A főpapnő hamarosan belép a Templomba, figyelmesen felméri a bent lévők reakcióit, lehetséges kihívókat keres.

Mi a Hírnök pozíciója?, kérdi, és megmondják neki, hogy Isten Hangja az égen van, láthatatlanul a napfényben.

Hadd beszéljek vele!

A kisebb papnők vonakodva adnak helyet neki, mivel az utóbbi egy hónap során ők vezették az intézményt. Amióta elkezdték megérteni Isten üzeneteit, a kristályos vevőberendezés is fejlődött, mivel az első üzenetek eleve ezzel kapcsolatosan érkeztek, és sikerült kibogozni belőlük a szükséges információkat. Az univerzum láthatatlan hálójára fémből, fából és pókselyemből készült berendezés kapcsolódik rá, és lehetővé teszi, hogy az egymástól akár félvilágnyira lévő Templomok is közvetlenül beszéljenek egymással, ugyanúgy, akár a Hírnökkel odafent.

Miután Isten beszélni kezdett, több nemzedék összeadott tudására volt szükség, hogy megtanulják a nyelvet, amelyen azóta is szól hozzájuk, vagy legalábbis leküzdjék a nyelvi akadályok egy részét, és valahol félúton járjanak az Isteni Hang megértésében. Isten szavai még ennyi idő elteltével sem érthetők teljesen sem Portia, sem bárki más számára, de mindent rögzítenek, és a teológusok rendszeresen megfejtenek egy-egy ilyen csomóiratot.

Portia elődei lassan, de biztosan kialakították a kapcsolatot az isteni tudattal, amely elmesélt egy történetet. A pókok kultúrájában meglehetősen későn, de megjelent a teremtésmítosz, és az a tény, hogy a sorsukat egy olyan hatalom vezérli, amely túl van a megértésükön.

A Hírnök azt mondta magáról, hogy az univerzum egy korábbi korszakának utolsó képviselője. Annak a kornak az utolsó görcsös vonaglásai közepette a Hírnök lett a kiválasztott, aki eljött erre a bolygóra, és életet teremtett a kopár talajon. A Hírnök – a zöld bolygó Istennője – újjáalkotta ezt a világot, hogy képes legyen életet nevelni rajta, azután bevetette magokkal és fákkal, és elhelyezte rajta a kisebb állatokat. Az előző korszak utolsó napján, a teremtés csúcsán a Hírnök leküldte Portia távoli őseit erre a világra, és visszavonult, hogy kivárja, amíg képesek lesznek szólni hozzá.

Sok-sok nemzedéken keresztül csupán a Hírnök hangja rezgette meg az egész világra kiterjedő láthatatlan háló szálait. Most már a Templomok mind vissza tudnak énekelni neki, és Isten elkezdhette felfedni nagyszerű tervét, apró részletekben ugyan, de így is szinte mindenki számára érthetetlenül. A Hírnök próbálja megtanítani nekik, hogyan éljenek, amihez gépezeteket kell építeniük, hogy elérhessenek olyan célokat, amelyeknek értelmét Portia népe nem igazán képes felfogni. Veszélyes erőket fedezhetnek fel az Isteni Hang segítségével, mint például azt a szikrát, amely képes jeleket küldeni az éterben a Hírnöknek, csak jóval nagyobb méretekben, mértékekben és erővel. Agysorvasztóan bizarr elképzelések érkeznek kerekekről és szemekről, tüzekről és irányított villámokról. A templomi prédikációk szerint a Hírnök segíteni próbál, de teremtményei még nem méltók az általa küldött tudásra – mi másért buknának bele oly gyakran az elképzelések megvalósításába? Tovább kell fejlődniük, azzá kell válniuk, amivé istenük szeretné, de az ő egész életmódjuk, építkezésük és feltalálói gondolkodásmódjuk gyökeres ellentétét mutatja a Hírnök által közvetített látomásoknak.

Portia és a nővérei gyakran felveszik a kapcsolatot más városok Templomaival, de lassan eltávolodnak egymástól. Isten mindegyikükhöz beszél, mindegyikhez a saját frekvenciáján, és bár az üzenet alapvetően ugyanaz – korábban Portia kihallgatta, hogy mit mond Isten a többieknek –, minden Templomban máshogy értelmezik. Mindenhol némi eltéréssel fordítják le a szavakat, és az aktuális gondolatstruktúrájukhoz igazítják az értelmezésüket. De ami ennél is rosszabb: néhány Templomban a papnők teljesen elveszítették a hitüket, és kezdik kevésbé isteninek, valami másnak tartani a Hírnök üzeneteit. Ez eretnekség, amely már konfliktushoz is vezetett. Hiszen az az apró fénypont az égen az egyetlen kapcsolatuk az univerzummal, amelyet – a Hírnök ezt mondja – ők örökölnek meg. Ha megkérdőjelezik, és elidegenednek tőle, akkor a gyors kis csillag elhagyhatja őket, és magukra maradnak a kozmoszban.

A jelentések és a hím Megértése segítségével a nap végére Portia utoléri a visszavonulása során történt eseményeket. Hét Fa hitehagyott Templomával erősödött a súrlódás, és súlyos szabálytalanságokat fedeztek fel a bányásztelepeken. Isten követelései miatt nagy szükség van nyersanyagokra, főleg különféle fémekre. Nagy Fészek jelentős monopóliummal bír az egyre növekvő hatósugarában lévő vas-, réz-, arany-és ezüsttelérek felett, de más városok ezt folyamatosan vitatják, ezért hadoszlopokba sorakoztatott hangyakolóniákat küldenek oda, és azok a munkásokat fosztogatják. Ez a fajta háború idáig inkább csak egyre hatékonyabb bányászok kineveléséhez vezetett, mintsem harcosok tenyésztéséhez, de Portia is tisztában van vele, hogy ez már nem sokáig mehet így. Maga Isten jelentette ki az egyik hosszú, filozofikus kirohanásában, hogy ha egyik fél sem enged, akkor minden konfliktusnak csak egy következménye lehet.

A pókok mindig is öltek pókokat. A faj kezdettől fogva hajlott a kannibalizmusra. Főleg a nőstények ették meg a hímeket, de a területért és a dominanciáért folyó harcok is ilyen végeredménnyel zárultak. Ám az effajta gyilkosság sohasem véletlenszerű vagy általánosan megszokott. A mindegyikükben ott lévő nanovírus kapcsolatot hoz létre közöttük, emlékezteti őket egymás fontosságára. Ebben még a hímek is részesülnek; még az ő haláluknak is tagadhatatlanul jelentősége van. Ami azt illeti, a pókok soha nem fajultak el annyira, hogy mészárlást rendezzenek, még a háborúik is többnyire a fajuk megvédéséről szólt más fajok támadásaival szemben, mint amikor a hangyák szuperkolóniája kihalással fenyegette őket, de a legyőzésük hatalmas technológiai fejlődést hozott magával. Egy olyan faj számára, amely ösztönösen hálózatokban és kapcsolati rendszerekben gondolkodik, a hódító háború és a mások kiirtásának képzete teljesen idegen. Elsősorban a saját oldalukra állítják, leigázzák az ellenséget, vagy ráveszik az együttműködésre.

Ám Istennek mások az elképzelései, és Isten szavának felsőbbrendűsége fontos dogmává vált a Templomokban. Ha nem így lenne, miért is lenne még szükség a Templomokra?

Amikor Portia végre megismeri a teológiai és politikai fejleményeket, a kapszulák segítségével ellátogat a város határain kívül felépített isteni műhelyekbe, ahol a papnő-mérnökök próbálnak megvalósítani valamit – bármit – Isten zavaros terveiből. Csak ezután tud időt szakítani egy személyes tennivalójára. Portia számára a személyes és a papi tevékenység szinte mindig összefonódik, ám ezúttal önmagát helyezi előtérbe. Időt szakít arra, hogy találkozzon egyetlenegy kis elmével, amely nem tűnik különbözőnek a többitől, mégis kivételesen tiszta. Isten üzeneteinek kibogozásához több esetben is ez a különleges agy adta meg a kulcsot, ennek ellenére a papnő némi szégyent érez, amikor azzal tölti az idejét, hogy elutazik egy jellegtelen laboratóriumba. El nem ismert pártfogoltja itt végzi kísérleteit, amelyek során a templomi hagyományok rideg keretrendszerén kívül próbálkozik az isteni szerkezetek megalkotásával.

Portia minden ünnepélyességtől és póztól mentesen lép be, pártfogoltja elmélyülten tanulmányozza a legutóbbi eredményeket, a bonyolult feljegyzést egy vegyi elemzésről, amelyet a hangyák szőnek meg automatikusan az erre specializálódott bolyaikban. A papnő érkezésére a tudós odafordul, és a tapogatóival integetve előadja egy tökéletesen kivitelezett térdhajtás pókmegfelelőjét. Van ebben minden, ami kell: tisztelet, engedelmesség és hűségeskü is egyben.

Fabian!, szólítja meg Portia. A hím beleremeg a ráirányuló figyelembe.

Mielőtt idejött, Portia a külső laboratóriumokba ment, hogy megnézze, hogyan haladnak Isten terveivel, és nem örül annak, amit látott.

Választott kapcsolata a Hírnökkel maga is egy terv megvalósulása. Amikor először áttörték a nyelvi akadályokat – azóta is minden egyes utasításnál újra meg újra át kell törniük őket.

Isten nem vesztegette az időt, és rögtön kijelentette, hol helyezkedik Ő el a kozmoszban. Akkoriban a tudósok igencsak összevitatkoztak ezen, de a szkeptikusok végül érvek nélkül maradtak egy olyan hanggal szemben, amely a csillagok közül szólt le hozzájuk, és egy elképzelhetetlenül hatalmas univerzumot ígért nekik. Nem kérdőjelezhették meg Isten létezésének tényét.

Csakhogy a vita Isten akaratáról korábban a Templomot szolgálta. Portia is tudja, hogy az első kapcsolatfelvétel a Hírnökkel a Templom akkori szabályainak megszegését jelentette, és időnként eltűnődik rajta, hogy mi történne, ha Nagy Fészek ismét megszegné a szabályokat.

Sajnos ezúttal az a nyilvánvaló válasz, hogy Isten egyszerűen csak több üzenetben részesítené a többi Templomot. A vallásuk egységessége a fészkek közti rivalizáláshoz és pártszakadásokhoz vezetett. Egész hosszú történelmük során mindvégig együttműködtek, egy globális hálózat csomópontjaiként tevékenykedtek. Ám Isten figyelme olyasmi, amiért már a széthúzásra is képesek. Természetesen Isten kegyeltjei közül Nagy Fészek a legelőrébb való a saját lefoglalt frekvenciáival, amelyeken keresztül képes fogni az üzenetek többségét. Gyakran érkeznek zarándokok más fészkekből, hogy könyörögve kérjék Isten szavainak továbbadását.

Csak a belső templom papnői vannak kellemetlenül tisztában a ténnyel, hogy amit a kérelmezők kapnak, az csupán a legjobb képességeik szerinti becslés. Isten egyszerre pontos és zavaros.

A városon kívüli laboratóriumokban nagy kockázati tényezővel zajló munka szintén a lehető legnagyobb erőfeszítéseket követeli. Azért kerülnek a városhatáron kívülre, mert tűztörővel kell körülvenni őket – Isten szerelmes lehet abba az erőbe, amely a rádióban is ég. Ott a hangyák hosszú rézszálakat készítenek, amelyek úgy vezetik a megszelídített villámot, mint a kifeszített fonalak a beszédet. Csakhogy a villámot nem olyan könnyű ám megszelídíteni. Gyakran egy szikra is elég, hogy minden lángra lobbanjon.

Isten terveinek megfelelően a tudósok próbálnak kiépíteni egy szikrahálózatot, de semmire sem jó az egész, hacsak nem arra, hogy időnként megölje a saját megalkotóit. Portia attól tart, hogy valahol egy másik városban talán már közelebb járnak Isten akaratának beteljesítéséhez.

Isten művét nem lehet hímekre bízni, de Fabian különleges. Az utóbbi néhány év során Portia egyre inkább az ő képességeire támaszkodik, mert vegyészmérnökként mindenki mást felülmúl.

Az örök korlátozó tényezőről van szó: a hangyák lassúak. Minden egyes fészek tudományos teljesítménye attól függ, hogy mennyire képesek beidomítani a hangyákat a szükséges feladatok elvégzésére. Elemzés, tervezés, gyártás. Minden egyes nemzedék egyre alkalmasabb a meghatározott célra, ám a szerves technológia határainak kitágítása, azaz minden újabb összefüggő feladatsor újabb hangyabolyt igényel, avagy egy már létező hangyaboly tagjainak viselkedését kell átírni hozzá. Fabian és szinte minden más vegyészmérnök olyan szagokat fejleszt ki, amelyek által rávehetik a hangyakolóniákat a meghatározott feladatok elvégzésére. Igazság szerint csak nagyon kevesen képesek arra, amire Fabian, aki másoknál kevesebb idő alatt és sokkalta elegánsabban veszi rá a hangyákat a szokásosnál nagyobb teljesítményre.

Fabiannak mindene megvan, amit csak egy hím akarhat, mégis boldogtalan. Portia kissé bizarrnak is találja őt: egy hím, aki annyira értékes, hogy néha már versengő nősténynek is hihetné.

Mielőtt elvonult vedleni, Fabian elhintette, hogy nagy áttörés előtt áll, de azóta eltelt egy hónap, és a hím még nem osztotta meg Portia alattvalóival, pontosan mire is gondolt. A főpapnő azon tűnődik, hogy szolgája talán neki tartogatja nagyszerű bejelentését. Bonyolult kapcsolatban állnak egymással. Fabian egyszer táncolt neki, és Portia elfogadta a génanyagát, hogy egyesítse a sajátjával, így az utókorra hagyományozhassák összeadott zsenijüket. Azóta a hím sok olyan dolgot tanult meg, amit még nem adott át. Portia arra vár, hogy Fabian újra táncoljon neki, és most megújulva fel is hozza ezt a témát.

Még nem, állok készen, válaszolja a hím elutasítóan. Még sokat kell tanulnom.

És mi a nagy felfedezésed? Fabian lobbanékony zseni. Olyan óvatosan kell bánni vele, amit egy hím általában nem érdemel meg.

Később. Még nincs kész. Fabian izgatott, nyugtalan Portia jelenlétében. A nőstény érzi a szagán, hogy nagyon is készen áll a párzásra, tehát szándékosan fogja vissza magát.

Essünk túl rajta most!, javasolja Portia. Legalább leszűrhetnéd az új Megértéseidet. Ugyan nem akarom, hogy bármi történjen veled, de bármikor adódhatnak balesetek.

Nem fenyegetésnek szánja, de a hímek mindig túlságosan óvatosak a nőstények közelében. Fabian ledermed egy időre, csak a tapogatói rezegnek, mintha akaratlanul is az életéért könyörögne. Ez az ösztönös jelzés olyan ősi, hogy már akkor is létezett, amikor a faj még beszélni sem tudott.

Osric meghalt, mondja végül Fabian. Erre Portia egyáltalán nem számított. Igazából el sem tudja helyezni a nevet az emlékei között. Az egyik segédem volt. Párzás után ölték meg.

Mondd meg, ki volt az, és megrovom! Ti túl értékesek vagytok ahhoz, hogy csak így felfaljanak! A dolog valóban ingerli Portiát. Nagy Fészekben még él egy szűk ultrakonzervatív csoport, amely őszintén hiszi, hogy a hímeknek nincsenek olyan tulajdonságaik, amelyek ne lennének a körülöttük lévő nőstények képességeinek másolatai. Ez a keményvonalas filozófia még a járvány tombolása idején kezdett gyengülni, amikor a létszámhiány miatt részben a hímeknek kellett végrehajtaniuk azokat a feladatokat is, amelyek hagyományosan az erősebb nemre tartoztak. Más városállamokban, például Hét Fában ennél is messzebbre mentek, ami következhetett abból, hogy a betegség nagyobb károkat okozott. Nagy Fészekben, ahol a gyógyszert kikísérletezték, még a kulturális felsőbbrendűség ellenére is merevebb a társadalom, mint más településeken.

A továbbfejlesztett bányászati architektúra elkészült, jelenti be Fabian, szinte csak azért, hogy elterelje a beszélgetést. Tudsz róla, hogy engem is bármikor megölhetnek?

Ezúttal Portia dermed le. Ki merne ilyet tenni a jóváhagyásom nélkül?

Nem tudom. De megtörténhet. Ha a leggonoszabb nőstényt megölik, abból nyomozás és végül megtorlás lesz, mintha valaki magát a város tulajdonát vagy talaját rongálta volna meg, vagy nyíltan beszélt volna a Templom ellen. Ha engem megölnek, akkor az elkövető egyetlen bűne az lesz, hogy felbosszant téged.

Igencsak felbosszantanának vele, és pontosan emiatt nem fog megtörténni. Ettől nem kell tartanod, magyarázza el Portia türelmesen, miközben azt gondolja, hogy a hímek mindig csak idegeskednek.

Ám Fabian nem nyugtalan, sőt különös módon rendkívül nyugodtnak látszik. Tudom, hogy nem fog megtörténni, amíg a kegyeidben maradok. Inkább azért aggódom, hogy ez megtörténhetne, hiszen engedélyezett. Tudod, hány hímet ölnek meg Nagy Fészekben havonta?

Az alsó szinteken állatokként viselkednek, és úgy is halnak meg, mondja Portia. Legfeljebb csak párzásra jók, és többnyire még csak nem is hasznos párzásra. Ezzel nem kellene törődnöd.

Mégis törődöm vele. Fabian többet is mondana, de uralkodik magán, és mozdulatlanul áll.

Amiatt aggódsz, hogy nem leszel a kegyeltem? Ha úgy dolgozol, mint eddig, akkor semmi sem lesz Nagy Fészekben, amit ne kaphatnál meg, biztatja Portia a nyugtalan hímet. Akkor sem kényelem, sem finomság nem vonható meg tőled. De ezt te is tudod.

A hím elkezdi megfogalmazni a válaszát, de végül uralkodik a tapogatóin, és a felmerülő gondolatok megfulladnak, halva születnek. A nőstény egy pillanatig arra gondol, hogy felsorolhatná mindazokat a dolgokat, amelyeket Fabian nem kaphat meg, legyen bármennyire is a kegyeltje, vagy esetleg (ismét!) elmagyarázza, hogy amit megkaphat, ahhoz rajta vagy egy másik domináns nőstényen keresztül vezet az út. Nem érti a hímet: Mit akar egyáltalán? Talán nem érti, hogy sok testvéréhez képest mennyire szerencsés ő?

Bár ne lenne annyira hasznos… ám ennél többről van szó. Különös módon Fabian az eredményeitől eltekintve is vonzó kis lény. A Megértései, a sebezhetősége és a pimaszsága együtt olyan csomót képeznek, amelyen Portia sokat tűnődik. Egy nap még ki kell bogoznia, vagy át kell vágnia.

A kínosan alakuló beszélgetés Fabiannal nem téríti el Portiát attól, hogy visszatérjen hivatali kötelességeihez. Mint főpapnőt felkérték, hogy vizsgálja ki egy eretnek ügyét.

A többi Templommal folytatott rádióbeszélgetésekből tudja, hogy a fészkek változó mértékben tűrik el a nyílt eretnekséget, a helyi papság erejétől függően. Még olyan fészkek is vannak – és némelyik aggasztóan közel –, amelyekben a Templom már csupán árnyéka korábbi önmagának, így a város kormányzása összeesküvő eretnekek, elöregedő papság és individualista tudósok kezébe került. Nagy Fészek egyelőre az ortodoxia tartóoszlopa, és bizonyos mértékű kényszert tervez alkalmazni a szakadár szomszédokkal szemben. Ez új dolog, de Isten üzenetei úgy is értelmezhetők, hogy támogatást jelentsenek. A Hírnök nem szereti, ha elfordulnak a szavaitól.

Nemrég Nagy Fészekben is kicsírázott az eretnekség magva, ráadásul pont azok között a tudósok között, akikre a papnők támaszkodnak. A Templomban kegyvesztetté vált nőstény iparosok és az értéktelen életüket féltő, kóbor hímek panaszkodását ugyan könnyű figyelmen kívül hagyni, de amikor a település legnagyobb elméi kezdik megkérdőjelezni a Templom utasításait, be kell vonni az olyan fontos személyiségeket is, mint Portia.

Bianca is ilyen. Tudós, Portia társulásának tagja, korábban szövetségesnek számított, de valószínűleg már régóta eretnek nézeteket táplál. Egy másik bogaras tudós javaslatára bejelentés nélkül átkutatták a laboratóriumait, és kiderült, hogy csillagászattal foglalkozik, amely tudomány az eretnekség melegágya.

Portia fajtáját nehéz bebörtönözni, de Biancát egy erre specializálódott hangyaboly egyik termében tartják. Nincs zár vagy kulcs, ám egy bizonyos, naponta megváltoztatott szag alkalmazása nélkül a hangyák azonnal széttépnék, ha megpróbálna kilépni a helyiségből.

Portia felől a megfelelő feromonkód áramlik a boly őrei felé, akik válaszképpen lespriccelik az aktuális áthaladási szaggal. Bizonyos időtartam alatt el kell végeznie a dolgát, mert a szag elpárolog, és akkor ő is ugyanolyan fogollyá válik, mint Bianca.

Bűntudatot érez amiatt, amit tennie kell. Biancát már el kellett volna ítélni, de Portia elmerült nővére társaságának és segítségének emlékeiben. Bianca elvesztése saját világa egy részének elvesztésével jár. Portia visszaélt a hatalmával, hogy még egy kis időt nyerjen, ezáltal lehetőséget adjon az eretneknek a bűnbocsánatra.

Bianca nagy termetű pók, tapogatóit és elülső lábait kék és ultraviola színű, absztrakt minták borítják. A pigmentek ritkák, lassú és drága folyamat formázni őket, így a kimutatásuk jelentős befolyást jelent, ami nem teljesen meghatározott, ugyanakkor vitathatatlanul értékes is a pókok világában. Nemrég még Bianca is hatalommal bírt.

Üdvöz légy, nővérem! Ahogy Bianca áll, és ahogy kilépi mondandóját, szúrós hangsúlyokkal látja el az egyszerű köszönést. Azért jöttél, hogy elbúcsúzz?

Portia már fáradt a nap viszontagságaitól, ezért csak lekuporodik, amivel egyértelműen lemond az ilyenkor szokásos hetvenkedésről és bizonygatásról. Ne űzz el! Kevés szövetségesed maradt Fészekben.

Csak te?

Csak én. Portia a másik nőstény testbeszédét tanulmányozza. Bianca apró mozdulatokkal pózt változtat, láthatóan meggondolta magát.

Nem tudok neveket felfedni, és senki sincs, akit elárulhatnék, figyelmezteti a papnőt. A hitem a sajátom. Nincs szükségem társaságra, hogy tudjam, mennyire van igazam.

Tekintve a tényt, hogy a templomi hatóságok már elfogták és el is ítélték Bianca ismerőseinek többségét, Portia inkább nem megy bele a témába. Csak egyvalamit tehet. Azért jöttem, hogy megmentselek. Csak téged, nővérem.

Bianca tapogatói aprót mozdulnak, ami az érdeklődés akaratlan kifejezése, de a tudós nem válaszol.

Nem szeretnék olyan otthont, amelyet nem oszthatok meg veled, folytatja Portia. Megfontoltan lépi ki a szavakat, látszik, hogy sokat tűnődött rajtuk. Ha te nem leszel velünk, a helyed üres marad a világban. Egy lyuk támad, amelyen minden más is átzuhan. Ha megbánást tanúsítasz, akkor visszamegyek a Templomba, és a társaim hallgatni fognak rám. Kegyvesztett leszel, de szabad.

Megbánást?, ismétli meg Bianca.

Ha azt mondod a Templomban, hogy tévedtél, akkor meg tudlak menteni. Magam mellé vehetlek, hogy velem dolgozz.

De nem tévedtem, állítja Bianca. A mozgása kategorikus, határozott.

Tévedned kellett.

Ha az éjszakai égre fordítod a lencséket, olyan tiszta és erős lencséket, amilyeneket most tudunk készíteni, akkor te is láthatod, magyarázza Bianca nyugodtan.

Ez olyan rejtély, amelyet a Templomon kívüliek nem érthetnek meg, dorgálja meg Portia.

Így mondják a Templomon belüliek. De én belenéztem a lencsékbe, és láttam a Hírnök arcát, és felmértem és tanulmányoztam, miközben elhaladt felettünk. Kielemeztem a fényt is, amelyet állítólag szór. Meg tudom mondani neked a Hírnök méretét és sebességét. Még azt is meg tudom becsülni, hogy miből készült. A Hírnök csak egy fémszikla, nem több.

Száműzni fognak, mondja Portia. Tudod, mit jelent ez? A nőstények már nem ölnek másik nőstényt, és a legkeményebb büntetés az, ha valakitől megvonják Nagy Fészek csodáit. A száműzött olyan szagjelzést kap, amely halálra ítéli, ha a település bármelyik hangyabolyát megközelíti – és még sok másik hangyabolyt azokon túl is, mert a szagbélyeg nem tesz különbséget. Ha valakit túl sok helyről száműznek, előbb-utóbb nem marad számára hely egyetlen lakott település közelében sem, és magányos barbarizmusba süllyed a vadon mélyén, folyamatosan menekülve a terjedő civilizáció elől.

Számos Megértést vettem magamhoz az életem során, folytatja Bianca úgy, mintha nővére meg sem szólalt volna. Hallgattam a másik Hírnök érthetetlen üzeneteit az éjszakában. Amit ti Istennek neveztek, az nincs egyedül, bármit állít is magáról. Egy fémből készült dolog, ami azt akarja, hogy még több dolgot készítsünk fémből… És láttam, hogy milyen kicsi.

Portia idegesen toporog, mert amikor mélyen eltűnődött, ő is hasonló elképzelésekre jutott. Bianca! Nem fordulhatsz el a Templomtól. Népünk az első napoktól fogva követte a Hírnök szavait; már azelőtt, hogy megértettük volna. Követtük a céljait. Még ha vannak is személyes kétségeid, nem tagadhatod, hogy a Nagy Fészket felépítő hagyományok már számos veszélyt segítettek túlélni. Ettől vagyunk azok, akik vagyunk.

Bianca szomorúnak tűnik. Most a hagyományok akadályozzák meg, hogy azzá váljunk, akik lehetnénk, mondja. Én ezt gondolom, és ezt értettem meg. Ha ezt megtagadom, akkor semmi sem marad belőlem. Nemcsak úgy érzem, hogy a Templom téved, de úgy is hiszem, hogy a Templom teherré vált. Jól tudod, hogy ezzel nem vagyok egyedül. Beszéltél más városok Templomaival, még azokéval is, amelyek ellenségesek Nagy Fészekkel. Tudod, hogy sokan éreznek úgy, ahogy én.

És ők is büntetésben részesülnék, válaszolja Portia. Akárcsak te.

5.3. RÉGI BARÁTOK

Négyen találkoztak a régi tárolóhelyiségben, amely valamennyire semleges terepnek számított a különféle klikkek által elfoglalt területek között. Lain és a másik kettő kísérete kint várakozott, gyanakodva figyelték egymást, mint ellenséges katonák hidegháború idején.

Odabent régi ismerősök találkoztak újra.

Vitas nem változott – Holsten gyanította, hogy összességében nem lehetett többet a fagyasztón kívül, mint ő maga, vagy csak jobban tartotta magát: elegáns, rendezett külsejű nő maradt, aki elég mélyre temette az érzelmeit ahhoz, hogy a tekintete rejtélyes maradjon. Tiszta kezeslábast viselt, mintha egyenesen Holsten emlékei közül lépett volna elő, a Gilgamesht eluraló káosz érintése nélkül. Lain már elmondta, hogy a parancsnok Vitast is rávette, hogy a feltöltőn dolgozzon. A tudós véleménye a dologról egyelőre ismeretlen volt, de Lain hívására eljött, füstként szivárgott át Guyen védelmi vonalain, maroknyi segéde kíséretében.

Karst idősebbnek tűnt, közel járt Holsten korához. Visszanövesztette szakállát – foltokban őszülő, egyenetlen hosszúságú arcszőrzetet viselt –, és haját összefogta hátul. A vállára vetett egy puskát lefelé mutató csővel, és páncélban jött, ugyanolyanban, amilyet régen viselt. Lain pisztolya ellen védelmet nyújtott ugyan, de a pengék ellen nem. A kialakult helyzet gyorsan erodálta a technológiai előnyt.

Ő is Guyennek dolgozott, de Lain szerint eléggé a saját törvényei szerint tevékenykedett. A fegyverraktár az ő fennhatósága alá tartozott, így csak ő fért hozzá korlátlan mennyiségben a tűzfegyverekhez. Az eredeti biztonságiak, és akiket azóta felvett a csapatába, mind elsősorban hozzá voltak hűségesek, ahogyan ő maga is. Lain szerint Karst elsődleges szempontja mindig is a saját érdeke volt.

A biztonsági főnök szájából ugatáshoz hasonló hang tört elő, ami gúnyos röhögés akart lenni.

– Na, még a vénembert is kiástátok a sírjából? Nosztalgiarohamot kaptál, Lain, vagy mi?

– Egy ketrecből szedtem ki Guyen szektorában – válaszolta Lain. – Napok óta ott rohadt. Gondolom, erről nem is hallottál.

Karst összevont szemöldökkel meredt rá, azután Holstenre, aki egy bólintással igazolta az elhangzottakat. Vitas nem tűnt meglepettnek, mire a biztonsági főnök védekezően maga elé emelte a kezét.

– Nekem senki nem mond el semmit. – Köpött egyet. – Nahát, akkor itt lennénk. Milyen kibaszott kellemes találkozás! Szóval, mi van veletek?

– Hogy vagy mostanában? – kérdezte Holsten halkan, mindenkit megelőzve.

– Ez most komoly? – Karst úgy összehúzta a szemöldökét, hogy a két bozontos vonal eggyé vált. – Tényleg csevegni akarsz?

– Csak érdekel, hogy alakulhatott ki egyáltalán ez az egész… amit Lain elmondott, hogy mennek most a dolgok. – Az odavezető úton Holsten eldöntötte, hogy nem lesz a főmérnök bólogatógépe. – Mármint… mióta megy ez egyáltalán? Az egész… kész őrület. Guyen szektát alapított? Mióta is baszakszik ezzel a feltöltőizével? Évtizedek óta? Generációk óta? De miért? Nyilván már azelőtt belekezdett, hogy felébresztette volna hozzá az alaplegénységet. – Felfigyelt rá, ahogy a másik három összenézett. – Oké, szóval… akkor erre valószínűleg ráhibáztam. Gondolom, én nem voltam annyira része az alaplegénységnek, hogy Guyen meghívjon a buliba.

– Nem mintha bármit is le kellett volna fordítani – jegyezte meg Karst egy vállvonás kíséretében.

– Volt akkoriban bizonyos vita – tette hozzá Vitas rekedtes hangon. – De mindent egybevetve úgy döntöttünk, hogy túl sok az ismeretlen részlet a folyamatban, főleg a Gilgamesh rendszereire gyakorolt hatás tekintetében. Ami engem illet, a kísérletezésre és a próbálkozásra szavaztam.

– Akkor hogy történt? Guyen korán felébresztette magát, kiállított egy helyettes műszaki csapatot a rakományból, és dolgozni kezdett a berendezésen? – kockáztatta meg Holsten.

– Amikor engem felébresztett, már minden így ment. És ami azt illeti, nem szoktam úgy tenni, mintha érteném a technikai jellegű vitákat. – Karst ismét vállat vont. – Azért kellettem neki, hogy lenyomozzak olyan szökevényeket, akik a kis börtöntáborkultuszából menekültek el. Arra jutottam, az a legjobb, amit tehetek, hogy gondoskodom a saját embereimről, és senki mást nem engedünk a fegyverek közelébe. Lain! Te most a fegyvereket akarod, nem? Erről van szó?

Lain a klasszicistára pillantott, hogy lássa, akar-e még valamiről beszélni, azután bólintott.

– Segítséget akarok kérni tőletek. Meg akarom állítani Guyent. A hajó lassan szétesik, de ami még rosszabb, hogy a fő rendszerek lassan javíthatatlanná amortizálódnak.

– Mondod te. – Karst nem volt meggyőzve. – Guyen szerint ha egyszer végre megcsinálja… megcsinálja azt az izét, akkor minden újra normális lesz. Ő benne lesz a számítógépben, vagy legalábbis a másolata ott lesz, és minden olyan szépen fog majd muzsikálni, ahogy kell.

– És ez legalább lehetséges – értett egyet Vitas. – Nem biztos, de legalább lehetséges. Össze kell hasonlítanunk annak a potenciális veszélyét, ha Guyen teljesíti a projektjét, azzal, ha megállítjuk. Nem könnyű döntést hozni.

Lain egyikükről a másikukra nézett.

– Feltételezem, mindketten úgy jöttetek el erre a találkozóra, hogy nem szóltatok a parancsnoknak – jegyezte meg.

– A tudást nem szabad elpocsékolni – mondta Vitas higgadtan.

– És mi van, ha azt mondom, hogy Guyen megtartja magának, amit tud? – mondta Lain magabiztosan. – Mi van a hátrahagyott holdkolónia rádióüzeneteivel? Hallottátok bármelyiket is?

Karst oldalvást a tudományos részleg vezetőjére pillantott.

– Kellett volna? Van valami mondanivalójuk? – kérdezte.

– Már nem nagyon. Mindenki meghalt.

Lain komoran elmosolyodott a beállt csendben.

– Már akkor meghaltak, amikor mi még javában a szürke bolygó felé tartottunk. Hívták a hajót, és Guyen vette az adásaikat. Elmondta ezt bármelyikőtöknek? Mert nekem egy szót sem szólt róla. Véletlenül találtam rá az archivált felvételekre.

– Mi történt? – kérdezte Karst vonakodva.

– Nyilvánossá tettem az üzeneteket, úgyhogy most már ti is hozzáfértek mindegyikhez. Majd át is küldöm őket, de sürgősen meg kell hallgatnotok, mert a védtelen adatok manapság gyorsan használhatatlanná válnak. Guyen kísérleteinek köszönhetően.

– Ami azt illeti, ezzel pont téged vádol. Vagy Kernt, mikor milyen kedve van – mutatott rá Karst.

– Kernt? – kérdezte Holsten meglepetten. – Azt a műhold-izét?

– Belépett a rendszereinkbe – magyarázta Vitas. – Hátrahagyhatott valamiféle árnyékprogramot, hogy megfigyelés alatt tartson. Legalábbis Guyen ezt hiszi. – Vágott egy kisebb grimaszt. – Guyen némileg… megszállottá vált. Szerinte Kern megpróbálja megállítani. – Biccentett Lain felé. – Mármint Kern és te együtt.

A műszakisok vezetője karba tette a kezét.

– Oké, játsszunk nyílt lapokkal! Kibaszottul semmi előnyét nem látom annak, ha Guyen halhatatlan jelenlétté válik a számítógépes rendszereinkben. Sőt, mindenféle hátrányait látom a dolognak. Egy részük még halálos is ránk nézve, mármint a hajóra és az egész emberi fajra nézve. Meg kell állítanunk. Ki van benne? Holsten velem van.

– Hát, a francba is, ha ő veled van, akkor mi szükséged lehet még ránk? – gúnyolódott Karst.

– Ő is az alaplegénység tagja.

A biztonsági főnök arckifejezése ékesszólóan közvetítette a véleményét erről.

És ennyi? Kérdés nélkül latba vethetem azt a csekélyke súlyomat Lain véleménye mellett? Holsten meglehetősen rosszkedvűen vette tudomásul, hogy mégis bólogatóemberré vált.

– Be kell valljam, kíváncsi vagyok a parancsnok kísérletének eredményére – jelentette ki Vitas. – Az emberi elme elektronikus megőrzésének bizonyára vannak előnyei.

– Nem akarsz hozzámenni feleségül? – kérdezte Karst, amivel kiváltott egy halálos fegyverként használható pillantást a tudósból.

– Karst? – kérdezte Lain.

A biztonsági főnök ismét maga elé emelte a kezét.

– Nekem nem mond el senki semmit. De tényleg! Mindenki csak azt akarja, hogy csináljam meg ezt vagy azt, de senki sem beszél velem egyenesen. Ami engem illet, csak az enyéim érdekelnek. Jelenleg Guyen egy rakás idiótát vezet, akiket születésük óta arra neveltek, hogy ő valami kibaszott messiás. Neked meg van egy maroknyi jól felszerelt és képzett embered, de azért valljuk be, nem épp a harcos kaszt tagjai. Ha megtámadod Guyent, veszíteni fogsz. Nem vagyok francos tudós, de amikor matekozni kezdek, akkor arra jutok, hogy mi a szarért segítsek, ha ezzel csak a sajátjaimnak okozok bajt?

– Mert nálatok vannak azok a fegyverek, amelyek képesek ellensúlyozni Guyen embereinek létszámát.

– Nem elég jó ok – válaszolta Karst.

– Akkor azért, mert igazam van, és Guyen ki fogja nyírni a hajó számítógépeit azzal, hogy belekényszeríti a rendszerekbe a kibaszott egóját.

– Mondod te. Ő mást mondott – jegyezte meg Karst csökönyösen. – Te nézd, van egyébként bármilyen terved, ami legalább nagy vonalakban hasonlít egy tervhez, vagy azt tervezed, hogy majd „Karst elvégzi a meló nehezét”? Ha van, akkor talán meghallgatlak. Addig viszont… – Legyintett egyet. – Az a te bajod, hogy semmid sincs. Se ötleted, se érved, se esélyed.

– Akkor csak adj elég fegyvert! – felelte Lain.

Karst hatalmasat sóhajtott.

– Csak annyit ígérhetek meg, hogy betartok egy fontos alapszabályt, és senki sem kap semmilyen fegyvert. Amiatt aggódsz, hogy milyen károkat okoz majd, ha Guyen megcsinálja, amit meg akar csinálni, de eszedbe sem jut, mennyi kárt okozhat, ha mindenki lövöldözni kezd a hajó különböző részein. Én viszont emiatt aggódom. Már a zendülés is elég volt. Ahogy mondtam, gyere vissza, ha többet is tudsz mondani.

– Akkor legalább diszruptorokat adj!

A biztonsági főnök a fejét ingatta.

– Bocs, hogy ezt mondom, de szerintem azok nem egyenlítenék ki az esélyeiteket annyira, hogy győzhessetek, és ha Guyen lenyomott, nem nagyon kell majd vakargatnia a fejét, hogy kitalálja, honnan került hozzátok a fejlettebb technológia. Hozz egy kivitelezhető ötletet, és benne vagyok! Mutasd meg, hogy tényleg meg tudod csinálni!

– Tehát csak akkor segítesz, ha megmutatom, hogy nélküled is boldogulok?

Karst vállat vont.

– Végeztünk? Szólj, ha lesz egy terved! – Azzal megfordult és kiment, a páncéllemezei halk zajjal súrlódtak egymáshoz.

Miután Karst és Vitas távozott, Lain dühösen állt, és az ajtót nézte, keze újra meg újra ökölbe szorult.

– Két önáltató barom! – csikorogta. – Tudják, hogy igazam van, de mivel Guyenről van szó… Túlságosan hozzászoktak, hogy azt csinálják, amit ez az őrült faszkalap mond!

Úgy meredt Holstenre, mintha arra biztatná, hogy ellentmondjon neki. Ami azt illette, Holsten valóban szimpatizált némileg Karst álláspontjával, de a főműszakis nyilvánvalóan nem ezt akarta hallani.

– És most? – kérdezte inkább. – Hogyan tovább?

– Akkor is cselekednünk kell. Hadd őrizgesse csak Karst a drága fegyvereit! Az egyik műhely teljesen működőképes, és már elkezdtünk fegyvereket gyártani. Nem valami szépek, de a késeknél és a botoknál mindenképpen jobbak.

– És Guyen?

– Ha maradt még szikrányi józan esze, akkor ugyanezt teszi, de nekem jobban megy. Mégiscsak enyém a műszaki részleg!

– Biztos vagy benne, hogy háborút akarsz kirobbantani?

A nő olyan tekintettel meredt Holstenre, ami inkább egy másik időszakhoz illett volna. A barbárok és a legendák, a mártírok és a harcos úrnők korához.

– Nem arról van szó, hogy nem kedvelem Guyent. Nem is arról, hogy a pozícióját akarnám, vagy rossz embernek tartom. Szakmailag ítélem meg, amire készül, és hiszem, hogy ha feltölti a tudatát, azzal túlterheli a Gilgamesh rendszereit, amivel végzetes károkat okoz a régi és az állomásról hozott berendezésekben egyformán. Akkor pedig mindenki meghal. Úgy értem, hogy tényleg mindenki. Nem érdekel, hogy Vitas szeretne feljegyzéseket készíteni a nem létező utókornak, vagy hogy Karst nem hajlandó kidugni az orrát a kerítése mögül. Úgy látszik, az egész csak rajtam múlik. Rajtam és a csapatomon. Szerencsés vagy. Szerencséd, hogy későn ébredtél, és egy ideig egy ládában kellett ülnöd. Vannak köztünk olyanok is, akik már jó ideje tolják ezt a szekeret, és próbálják megfordítani. Emiatt gyakorlatilag gonosztevővé váltam a saját hajómon, és háborút kell indítanom a kibaszott parancsnokom ellen, akinek a fanatikus, őrült hívei azonnal megölnének, ha csak meglátnának a folyosón. És most muszáj egy kibaszott csatába vezetnem a műszakisokat, hogy ténylegesen megöljünk embereket, mert ha valaki nem teszi meg, akkor Guyen fog kinyírni mindenkit. Velem vagy?

– Tudod, hogy igen. – A szavak még Holsten számára is üresnek hangzottak, de úgy tűnt, Lain elfogadja válaszul.

Lain szerint a saját területén jártak, amikor megtámadták őket. A Gilgamesh belső tere sajátos taktikai lehetőségeket kínált: a legénységi részleg tórusza kis helyiségek és átjárók hálózatából épült fel, amelyet köré csavartak a korábban beszerelt, létfontosságú gépezetek számára. Épp egy vastag biztonsági ajtóhoz értek, amelynek automatikusan ki kellett volna nyílnia az elöl haladó Lain előtt. Remegve nyílni kezdett, de alig három centiméter után megállt. A műszakisok még ekkor sem gyanakodtak. Holstennek úgy tűnt, hogy az adott rezsimhez tartozóan egyébként is rendszeresen elromlott ez-az.

Mivel mindig hordtak magukkal szerszámos táskát, az egyikük máris felfeszítette a szerelődoboz fedelét, és elhangzottak az első baljós szavak:

– Főnök! Ezt megbabrálták.

Abban a pillanatban kivágódott felettük egy szellőzőnyílás, és három szakadt alak ugrott rájuk fülsüketítő üvöltéssel.

Hosszú késeket forgattak – semmi olyasmit, ami a fegyverraktárból származhatott volna, amiből látszott, hogy Guyen embereinek is improvizálniuk kellett –, és teljesen őrültnek látszottak. Lain egyik embere hátratántorodott, egy széles sebből vér fröccsent végig a testén. A többiek rögtön közelharcba kezdtek a támadókkal.

Lain előkapta a pisztolyát, de nem talált jó célpontot, bár ez az állapot hamar megszűnt. Féltucatnyi újabb támadó rohant feléjük a folyosón, amelyen az imént jöttek végig. A fegyver háromszor ugatott fel, a zaj elviselhetetlennek tűnt a szűkös helyen. Az egyik köntösös fickó megpördült, csatakiáltása halálsikollyá változott.

Holsten a padlóra vetette magát, és kezével a fején összekuporodott, miközben a csata térdek és lábak kaotikus forgatagává vált körülötte. Történészként a végső pillanatokban is arra gondolt, hogy a Földön is ilyenek lehettek az utolsó napok, amikor már minden elveszett, és nem maradt más, csak a rögtönzött fegyverek, a hús és a vér. Azért hagytuk el a Földet, hogy ezt elkerüljük, de mindvégig követett bennünket. Azután valaki állon rúgta, bár nem biztos, hogy szándékosan, amitől a klasszicista elterült, és meg is taposták, felbuktak benne a közelharc hevében. Azt még látta, hogy Lain kezéből kiütik a fegyvert.

Valaki ráesett a lábára, és az egyik térde addig csavarodott a súly alatt, ameddig csak tudott. A fájdalom különös módon távolinak tűnt, de kitartónak is egyben, ezzel egyfajta viszonyítási pontot képezett a zűrzavarban. Holsten megpróbált kiszabadulni, és azon kapta magát, hogy dühödten rugdossa Guyen egyik haldokló szerzetesét. Agya már az irányítás illúzióját is feladta, és visszavonulót fújva azon tűnődött, hogy vajon a parancsnok-messiás ígért-e valamiféle túlvilági megváltást a követőinek, és egy effajta ígéret mennyire nyújthat vigaszt, amikor a hívő felhasított gyomorral vergődik?

Hirtelen sikerült lelöknie magáról a rázuhant testet, és a fal sarkához gurulva megpróbált felállni. Kicsavarodott térde hevesen ellenezte az ötletet, hogy megtartsa a súlyát, de addigra Holsten minden tagját elöntötte az adrenalin, és képessé vált arra, hogy figyelmen kívül hagyja a fájdalmat. A két lába csupán egy méterrel vihette arrébb, mielőtt megragadták Guyen két termetesebb követője fogta közre, és az egyikük kezében penge villant. Holsten felkiáltott, talán volt benne valami könyörgés is az életéért, de nem szúrták le, hanem erősen a falnak lökték Biztos volt benne, hogy meg fog halni, a képzelete máris előrébb ugrott az időben, hogy lejátssza neki a lehetőségeket, és felkészítse a közelgő szúrásra. Kínzó részletességgel már azt is elképzelte, ahogy a penge behatol a testébe, azután visszahúzódik csak a fájdalmat hagyja hátra. Érezte a hideg penge tolakodó előrenyomulását, a vértolulást körülötte, hogy azután a bőre által oly sok éven keresztül fogságban tartott életnedv nagy sebességgel törjön ki a külvilágba.

A halála minden pillanatát átélte, legalábbis fejben. Csak később döbbent rá, hogy senki sem szúrta le. Ehelyett két alak elrángatta a küzdelem közeléből, és a bicegésével mit sem törődve elsiettek vele a biztonsági ajtótól. Ébredező rémülettel döbbent rá, hogy a támadás több volt holmi elszigetelt összecsapásnál két banda között.

A Gilgamesh főpapja visszaszerezte ellopott tulajdonát.

5.4. AZ ÉLETHEZ VALÓ JOG

Amint a kísérői visszatérnek vele a társasházba, Fabiant rögtön Portia elé vezetik. A nőstény egyszerre érez megkönnyebbülést és ingerültséget. A hím a nap java részében távol volt. Bevezetik az ívelt falú helyiségbe a társasház mélyén, ahol Portia a mennyezeten lógva nyugtalanul topog.

Nem először szökött el a gondozóitól, hogy járjon egyet egyedül, ám ezúttal Nagy Fészek egyik alsóbb szintjéről hozták vissza, a talaj közeléből, ahol társulásaikat elhagyott vagy soha ki sem érdemelt nőstények vadásznak a védtelenekre a számtalan reményvesztett hím között, akiket senki sem akar befogadni. Ennél lentebb már csak a karbantartásért felelős, folyton nyüzsgő hangyabolyok vannak, amelyeknek tagjai a szemét eltakarításáért felelnek.

Fabiannek az a hely csak arra jó, hogy halálát lelje valamelyik zugban.

Portia dühös a hímre, ugyanakkor egész nap aggódott érte, és ez kiül a tartására, látszik a testbeszédén. Szemrehányással kezdi: Meg is ölhettek volna!

Fabian viszont nagyon nyugodt. Igen. Megölhettek volna.

Miért teszel ilyet egyáltalán?

Jártál már odalent? A hím lekuporodik a helyiség bejárata mellett, kerek szemeivel a nőstényre mered. Amikor nem beszél, mozdulatlan, akár egy kődarab. Portia bármikor rávethetné magát a magasból, hogy egy pillanat alatt megölje. A pozíciójuk ősi ösztönökre utal vissza a nőstény-hím és ragadozó-zsákmány viszonylatban.

A talaj odalent tele van szakadt selyemdarabokkal, folytatja Fabian. Éjjelente a hímek tucatjával alszanak egy-egy sebtében összetákolt kunyhóban. Napról napra élnek, mint az állatok. Hangyákra vadásznak, ám ha nem vigyáznak, ők is zsákmánnyá válnak. A talaj tele van kiszívott burkokkal. Otthagyják a maradványokat, ahol a nőstények éppen elkapták és felzabálták őket.

Portia szavai a szoba falain rezegnek el a hímhez: Ez csak még több ok arra, hogy hálás légy azért, aki lehetsz, és ne sodord veszélybe magad! Tapogatói a haragtól sápadtan integetnek.

Megölhettek volna, ismétli meg Fabian. Tökéletesen utánozza a nőstény pózát, ezáltal a hangsúlyozását is. Akár odalent is élhettem volna egész életemben, hogy emlékezet vagy eredmények nélkül haljak meg. Mitől vagyok más, mint ők?

Te értékes vagy, feleli Portia. Kivételes képességű és tudású hím vagy, ünneplésre méltó, akit védeni kell és biztatni a további növekedésre. Megtagadtam tőled bármit is, amit valaha kértél?

Csak egyvalamit. A hím óvatosan előrébb lép, mintha egy csak számára látható háló szálait próbálgatná a lábaival. A tapogatói lazán lengenek. Majdnem táncol, mintha udvarolna, de a mozgásában keserűség lakozik. A nyelvük zajtalan ugyan, de számos rejtett árnyalattal bír. Ők is olyanok, mint mi, és ezt te is tudod. Nem tudhatod, mi mindent érhettek volna el az életben, ha lehetőségük lett volna rá, hogy tanuljanak és dolgozzanak.

Portia nem igazán érti, miről beszél a hím, de érzékeli, hogy Fabian tudata még mindig a gettóra fókuszál, és a vesztesnek született hímekre, akik soha az életben nem juthatnak magasabbra a fatörzsek első néhány méterénél.

Ők nem értékesek. Nem teszik értékessé magukat.

Ezt nem tudhatod. Lehet, hogy mindennap tucatjával halnak meg a zsenik odalent. Lehet, hogy csak soha nem volt lehetőségük megmutatni, mire képesek. Ugyanúgy gondolkodnak, mint mi. Terveznek, remélnek és félnek. Ha csak látod őket, máris megérzed a kapcsolatot. Ők is a testvéreim. Nem kevesebbek ennél. A te testvéreid is.

Portia vehemensen ellenkezik: Ha lenne bármilyen értékük, feljebb juthatnának a saját erejükből.

Nincs olyan felépítmény, amelyben feljebb kapaszkodhatnának. Nincs ilyen, hiszen minden létező felépítmény csak az ő lent tartásuk érdekében épült. Megölhettek volna. Te magad mondtad. Megehetett volna egy kiéhezett nőstény, és abban nem lett volna semmi rossz azon kívül, hogy téged felbosszantott volna vele. A hím ismét közelebb lép, amitől a nőstény úgy érzi magát, mintha vadászna. Mintha nem egy másik pók, hanem valami rovar, egy óvatlan és öntudatlan zsákmányállat járkálna alatta.

Portia hátsó lábai begörbülnek, feszültség ébred bennük az ugráshoz, és ő próbálja leküzdeni az ösztöneit. És mégsem vagy hálás, hogy elég nagyra tartalak az életed megőrzéséhez?

Fabian frusztráltan hajlítgatja a tapogatóit. Tudod te egyáltalán, hány hím dolgozik Nagy Fészekben? Tudod, hogy ezer kis szerepet betöltünk, esetleg pár nagyobbat is. Ha mind egyszerre hagynánk el a várost, vagy valami szelektív vírus csak a hímeket irtaná ki, az egész település összeomlana. Mégis, egyikünk sem birtokol semmi többet, csak amit kap, és azt is bármikor elveszítheti egy pillanat alatt. Mindegyikünk folyamatos félelemben él, hogy egyszer csak haszontalanná válik, jön egy ügyesebb táncos, valami új kedvenc, vagy éppen túl jók vagyunk, és pároznunk kell, azután viszont már nem lehetünk elég gyorsak, hogy elmeneküljünk a halál torkából, mert a nőstények képtelenek felülemelkedni a szenvedélyükön!

Ez a dolgok rendje, válaszolja Portia. A Biancával folytatott vita után ezt a lázadást már nem bírja elviselni. Kezdi úgy érezni, mintha szeretett otthona, Nagy Fészek ostrom alatt állna, ráadásul azok támadják meg, akiket a szövetségeseinek hitt.

A dolgok rendje olyan, amilyenné tesszük. Fabian póza hirtelen megváltozik, oldalra lép, el Portia alól, ezzel enyhíti a ragadozóban épülő feszültséget. Korábban a felfedezésemről kérdeztél. A nagy projektemről.

A nőstény úgy dönt, belemegy a játékba, és lassan lemászik a mennyezetről, egyszerre csak egy lábbal lép, de mindvégig óvatos távolságot tart. Igen? Mi van vele? Csak a tapogatóival kérdez.

Kitaláltam egy újfajta vegyi architektúrát. Fabian modora teljesen megváltozik. Az iménti feszült ingerlés helyét közöny veszi át.

Mi célból? Portia közelebb kúszik, mire a hím ellép. Nem menekül, tartja a távolságot azon a láthatatlan hálón, amelyet csak ő érzékel.

Bármilyen célból. Vagy csak úgy. Önmagáért. Ez az új architektúra nem tartalmaz semmilyen parancsot vagy utasítást. Nem veszi rá a hangyákat semmilyen viselkedésre.

Akkor mi haszna?

Fabian megáll, a nőstényt nézi, miután ilyen közel csalta. Bármire jó lehet. Másodlagos architektúrát készíthetünk a bolynak, ami az elsődlegesen belül fejti ki a hatását. Vagy akár több szintet is meghatározhatunk. A boly rögtön átállítható egy új feladatra, és a hangyák olyan gyorsan váltanak, ahogy a szagot továbbítják egymás között. A különböző kasztok beállíthatók úgy, hogy különböző utasításokra legyenek fogékonyak, így akár több feladat is végezhető egyszerre, egyazon bolyon belül. Egy bolyon belül különálló feladatsorokat lehet kialakítani a hosszadalmas újrakondicionálás nélkül. Ha az alaparchitektúra a helyére kerül, minden boly olyan gyakran kondicionálható újra újabb feladatokhoz, amilyen gyakran csak kell. A mechanikus feladatok hatékonysága akár meg is tízszereződhet. A számítások elvégzésének hatékonysága meg is százszorozódhat, talán még az ezerszeresére is növekedhet. Ez már attól függ, hogyan gazdálkodunk a másodlagos architektúrával.

Portia döbbenten áll. Eleget tud a pókok organikus technológiájáról ahhoz, hogy felmérhesse a dolog jelentőségét. Ha ez így működhet, akkor Fabiannek sikerült leküzdenie azt a korlátozó tényezőt, amely jelenleg a legnagyobb frusztrációt okozza a Templomnak, és amely megakadályozza, hogy teljesítsék a Hírnök terveit. A faj képtelen növelni a fejlődése sebességét, de egy ilyen lehetőség kioldaná a féket. Már rendelkezel ezzel a Megértéssel?

Igen. Ami azt illeti, az elsődleges architektúra meglepően egyszerű. Az alapötlet az, hogy egyszerű dolgokból kell összetetteket alkotni. Mintha hálót szőnénk. Emellett van egy rendszerem a másodlagos architektúra kialakítására. Bármilyen szükséges feladathoz jó. Az egész úgy épül fel, mint egy nyelv. Egy tömör matematikai nyelv. Előrébb lép néhányat, mintha bosszantani akarná a nőstényt. Tetszeni fog. Olyan szép, mint az első üzenet volt.

Azonnal át kell adnod ezt a Megértést! Egy pillanatig Portia erős kényszert érez a párzásra, hogy magába fogadja a hím génanyagát az új Megértéssel együtt, és továbbadják azt a következő nemzedéknek, amely ezáltal uralhatja a világot. De az is lehet, hogy inkább leszűreti vele ezt a tudást, és megissza, hogy azonnal megkapja a Megértést, ne kelljen várnia az utódaira. Ám ez a gondolat ijesztő. Hogyan reagálna a világ, ha Fabian odaadná neki a jövőjük kulcsát?

A hím hallgat. Csoszogása és tapogatóinak remegése különös félénkséget közvetít.

Fabian! Át kell adnod ezt a Megértést!, ismétli meg Portia. El sem tudom képzelni, hogyan gondolhattad, hogy ennek a kockáztatása bármilyen módon elfogadható lehet! Ha birtoklod ezt a tudást, akkor vigyáznod kell magadra.

A hím még közelebb óvakodik, már szinte lábnyújtásnyi távolságra van a nősténytől. Éppen csak feleakkora, mint Portia; gyengébb, lassabb, mégis értékes.

Annyira különböznék másoktól? Mintha olvasna a nőstény gondolataiban. De nem különbözöm. Vagy nem tudhatod, hogy különbözöm-e. Hány Megértés tűnik el naponta?

Egyik sem olyan, mint a tiéd, vágja rá Portia.

Nem tudhatod. Ez a baj a tudatlansággal. Sohasem tudhatod igazán, hogy mennyi mindent nem tudsz. Nem teszem meg.

A nőstény összerándul. Magyarázd meg!

Ez meghal velem együtt. Nem fogom leszűrni ezt a Megértést. És lépéseket fogok tenni ellene, hogy erővel elvegyék. Merthogy ez ellen is kitalálták már a megfelelő kémiai védekezést.

Miért tennél ilyet?

Fabian egyenesen a nőstény szemébe néz. Miért ne?

Megtennéd?

Te vagy Nagy Fészek legfőbb papnője. Szerintem nincs nálad befolyásosabb nőstény. Fabian még mindig mereven nézi Portiát.

Párzani akarsz…? A nőstény óvatosan kérdez, mert még mindig nem igazán érti, mit akarhat tőle ez az elkényeztetett hím. Mit akarhat, amit eddig nem kapott meg, ha kérte?

Nem. Azt szeretném, hogy menj el a társulásodhoz és a Templomba, és Nagy Fészek többi nagy matriarchájához, és mondd meg nekik, hogy új törvényt kell bevezetni. Mondd meg nekik, hogy egy hím megölésének ugyanolyan bűnnek kellene lennie, mint egy nőstény megölésének. Mondd meg nekik, hogy a testvéreim is megérdemlik az életet.

Portia ezúttal azért dermed meg, mert igen, a múltban már felmerült ez a gondolat holmi tévelygő filozófusok elméjében, de csak mentális gyakorlatként. És persze ott vannak azok a városok, ahol a járvány tombolását követően a hímek egészen magas rangokhoz tartozó szerepeket tölthettek be, és azóta sem hagytak fel ez irányú törekvéseikkel. Ám Nagy Fészekben ez nem történt meg. Márpedig Nagy Fészek útja az igaz út, a Hírnöknek tetsző út.

A nőstényben a biológia és a megszokás viaskodik egymással. Valahol a tudata mélyén ott rejtőzik a nanovírus, és azt súgja, hogy fajának minden egyede rokona így vagy úgy, de mindegyikük olyan, mint ő maga. Ugyanakkor a társadalmi nyomás elfojtja a hangját; belenevelték, hogy a hímeknek megvan a maga helye, és nem mozdulhatnak el onnan.

Ne légy bolond! Nem tehetsz egyenlővé minden tudatlan, csúszómászó hímet egy olyan kivételes tehetséggel, mint te magad. Te is az eredményeidért állsz védelem alatt, ez határozza meg az értékedet. Az pedig teljesen természetes, hogy az erények jutalmat érdemelnek. Az alattunk élő hímek serege a felesleg, a selejt. Mégis, mi hasznuk? Szerinted mire jók? Te kivételes vagy. Valami nőstényféle kerülhetett a tojásodba, hogy ilyenné tett. Nem várhatod el a nővéreimtől, hogy vakon elfogadjanak egy ilyen javaslatot, és csak miattad felemeljenek magukhoz minden hímet! Egyébként is, mihez kezdenénk velük?

Dolgozhatnának. Megtalálhatnánk az erősségeiket. Taníthatnánk őket. Használhatnánk őket. Fabian nyilvánvalóan már alaposan átgondolta ezt az egészet.

Használni őket? Mire? Mi hasznuk lehet?

Nem tudhatod, amíg nem próbálod meg.

Portia ingerülten felágaskodik, amitől Fabian hátrálni kezd. A nősténynek esze ágában sincs lecsapni, de azon eltűnődik egy pillanatra, hogy megfélemlítéssel vajon elérhetne-e bármit a kis hímnél. Azonban ahogy ott figyeli őt a helyiség másik feléből, mintha még elszántabb lenne, mint az imént.

Amit kérsz, az nem természetes, mondja neki Portia. Szigorú, de uralkodik magán.

Semmit sem teszünk már, ami természetes lenne. Ha annyira értékelnénk a természetes dolgokat, még mindig Köpködőkre vadásznánk a vadonban, vagy áldozatul esnénk a hangyáknak ahelyett, hogy uralkodunk a világunkon. Erénnyé emeltünk mindent, ami nem természetes.

A nőstény bizonytalan, nem tudja, mit válaszolhatna. Elsiet a hím mellett, majdnem fel is löki. Gondold meg még egyszer!, veti oda. Az ajtóban állt meg, hogy letopogja dühét. Fel kell adnod ezt az ostoba álmodozást!

Fabian hosszan néz a távozó úrnő után. Tekintetében lázadás lobog.

Nem sétálhat ki csak úgy a társasházból. A biztonságáért aggódó Portia megparancsolta nővéreinek, hogy ne engedjék ki. Nem tekinti ezt bebörtönzésnek; egyszerűen csak arról van szó, hogy egyetlen hímnek sem illik egyedül kószálnia. Az értékes hímek, akik kivívták a nagy hatalmú nőstények figyelmét, jobban teszik, ha a patrónusaik körül sürgölődnek, vagy nem túlságosan szem előtt végzik a rájuk bízott feladatokat. Más hímek pedig nemcsak hogy ne legyenek szem előtt, de ne is gondoljon rájuk senki.

Fabian a szobájában járkál, és tudja, hogy készítenie kell magának egy kijáratot, de egyelőre nem elég bátor, hogy megtegye ezt a visszavonhatatlan lépést. Ha most távozik, a veszekedésük után, akkor mindent hátrahagy. A kíváncsiság része a pókok génkészletének, hajlamosak nekivágni az ismeretlennek, de a hímeknél ezt soha nem ösztönözték. Fabian évszázados kondicionálás ellen küzd.

Végül sikerül elnyomnia magában az alázatot, és szagjelet küld. Hamarosan megérzi a város egyik karbantartó bolyának néhány hangyája, amelyek ellenőrző körútjukon járnak a közelben. Vándorútjai során Fabian már az egész bolyt újraprogramozta, az új architektúra a helyére került. Senki sem vette észre, mert a bolyt vezérlő másodlagos struktúra ugyanazt a feladatot végezteti a hangyákkal, amelyre eredetileg nevelték őket nemzedékekkel korábban – bár Fabian változata némileg elegánsabb és hatékonyabb. Az útjukra eresztett feromonok új viselkedésmódot ösztönöznek; a hangyák lyukat vágnak a helyiség selyemből készült oldalába, sebet ejtenek az épületen, amelyen keresztül Fabian kijuthat. Miután végeztek, a hím útjukra engedi őket egy másik szaggal, és a hangyák úgy folytatják tevékenységüket, mintha soha nem tértek volna el attól. Az elmúlt hónapok során Fabian több alkalommal is tesztelte a találmányát, és Nagy Fészek egésze kísérleti alannyá vált.

Ő is meghallgatta a híreket, amelyek a társulásban terjedtek. Tudja, ki okoz gondot Portiának ki próbálta meg kihívni maga ellen a világuk rendjét – mármint rajta kívül. Ő viszont csak egy magányos hím, aki a társasházon kívül folyamatosan veszélyben forog. Tudja, hová kellene mennie, de fél egyedül utazni. Védelmezőre van szüksége. Pontosabban egy nőstényre van szüksége, bármennyire is érzi, hogy később ezt még meg fogja bánni.

Fabian ideális nőstényére három dolog jellemző: van annyira értelmes, hogy önmaga is értékes legyen; gyengült státuszú, hogy akár egy hím is megalkudhasson vele; ne álljon érdekében párzani vele vagy bármilyen módon ártani neki. Az utolsó tekintetében nyilvánvalóan kockáztatnia kell, de az első két kritérium alapján van egy ötlete, hogy kivel utazhatna együtt. Azzal, aki Portiának a legtöbb aggodalmat okozza mostanában.

Biancához tart.

Félúton lefelé megáll a fatörzsön, és megfordul, felnéz a társasház nagyszerű épületegyüttesére. Egy pillanatra ismét elbizonytalanodik. Azok a falak biztonságot nyújtanak, de fel kell értük adnia az ambícióit. És mit gondol majd Portia, amikor nem találja otthon? A főpapnő testesít meg mindent, amit szeretne megváltoztatni a pókok civilizációjában, Fabian mégis kedveli és tiszteli, hiszen nem kapott tőle soha semmi rosszat. Amit elért, azt Portia támogatása tette lehetővé.

De pontosan ez a fajta ajándékozásnak álcázott elnyomás az, amitől el akar szakadni. A mások árnyékában és kénye-kedvére élt élet nem is élet igazán. Mindig is csodálkozott, hogy miért gondolja ezt másként az a sok hím, akik a társasházakban teszik a szépet fogvatartóiknak.

Korábbi kóborlásai során megalapozta a szökését, és ahová ő maga nem jutott el, oda a követeit küldte. Az új kémiai architektúrája lehetővé teszi, hogy az utasításait is hangyák szállítsák, ezáltal a bolyok egymást programozták újra. Odafent senki sem sejti, milyen messzire jutott már ezzel az egésszel.

A börtönbolyt viszonylag könnyen megvesztegette, ezzel kövezte ki az utat a saját lázadása számára. Amint megérkezik, a bejáratnál őrködő hangyák magasan lengő csáppal és előreszegezett csáprágóval indulnak feléje. Fabian egy nagyon egyszerű szagot vet be ellenük, a hangyák szociális felépítményének kiskapuját használja ki, és máris maga mellé állítja őket. A szaganyagok gyors váltásaival rövid időn belül újraprogramozza őket, és nagyon pontosan meghatározza a viselkedésüket. Az őrök visszatérnek a társaik közé, és elárasztják a bolyt az új utasításkészlethez tartozó szagokkal. Fabian úgy követi őket, mintha csak a testőrei között sétálna.

Beletelik némi időbe, hogy a sok fogoly között megtalálja Biancát a saját cellájában. Nagy Fészekben nem szokás sokáig fogva tartani valakit; a hímeket kivégzik, a nőstényeket száműzik. Csakhogy a Templom dogmatikus szorításában vergődő városban egyre többeket találnak eretneknek, így a börtönboly is majdnem tele van. Mivel a hangyák nem tudják megtalálni neki a keresett személyt, a kis hímnek muszáj személyesen keresgélnie, még ha tudatában is van az időveszteségnek. Lehet, hogy már felfedezték az eltűnését, de valószínűleg senkinek sem jut eszébe pont a legagresszívebb boly közepén keresni.

Fabian tudós, az agya dolgozik. Máris azon tűnődik, hogy szereznie kellett volna valahogyan egy szövetmintát, amelynek a segítségével ráállíthatott volna egy hangyát a keresésre. Gyakran gondolkodik egyszerre több dolgon is.

Azután hirtelen megtalálja Bianca celláját. A nőstény dühösen és ijedten felágaskodik, Fabian pedig attól tart, hogy lecsap rá, mielőtt meghallgatná a mondanivalóját.

Ajánlatot akarok tenni, topogja sietősen.

Bianca gyanakvó: Portia küldött?

Portia és én külön utakat választottunk.

Ismerlek. Az övé vagy. Az egyik hímje.

Fabian összeszedi a bátorságát. Ki kell mondania, hogy tényleg igaz legyen: Nem vagyok az övé. Független vagyok.

A nőstény még mindig gyanakodva méregeti. Mintha valami szokatlanul viselkedő zsákmányállat lenne előtte. Valóban?

Ma el akarom hagyni Nagy Fészket, mondja a hím. Hét Fába utazom.

Miért? Bianca valóban kíváncsi a válaszra. Közelebb lép.

A méregfoga is túl közel kerül a szűkös helyen. Portiával eljátszott, de Biancát Fabian nem ismeri, nem tudja, hol a határ, vagy egyáltalán mennyire ingerlékeny. Mert Hét Fát hímek építették újjá. Mert ott a nőstények arra kényszerültek, hogy értékesnek tekintsék a hímeket.

A tapogatói mozgatásával Bianca cinikus felhangot tesz a válaszához: Hét Fa szegény város. Az ottani hímek szívesen feladnák minden értéküket, csak hogy egy erős társulás befogadja őket Nagy Fészekben. Ahogy te is tetted. Nehéz ott az élet, úgy hallottam.

Igen, úgy hallhattad, ismétli meg a kis hím. Én mégis inkább fordítva szeretném. Saját társulást alapítok, legyen az bármilyen szegény. Mindent feladok, amit Portiától kaptam, csak hogy lehessen egy kis saját területem.

A nőstény undorodva int. Igazán boldoggá tesz, hogy idejöttél, és megosztottad velem a vágyaidat! Gyors utazást kívánok!

Esetleg társulhatnánk.

Meg kell várnod, amíg Portia száműz, és reménykedhetsz benne, hogy bármivel fertőznek is meg, az nem ingerli fel Hét Fa hangyáit úgy, mint a mieinket. Bianca keserűen lépi ki a szavakat.

Fabian úgy érzi, ki kell mondania. Már beszéltél Hét Fával.

Bianca mozdulatlanul áll. Azután apró intéssel jelez, hogy folytassa.

Miután eretneknek nyilvánítottak és elfogtak, elmentem a házadba. Elolvastam néhány csomókönyvet, amelybe jegyzeteltél. Illenek azokhoz a filozófiákhoz és elképzelésekhez, amelyekről Portia ügynökei tettek jelentést Hét Fából. Sok alkatrészt és mindenféle darabokat láttam a műhelyedben. Sok hasznos dolgot lehetne készíteni belőlük, nem csak távcsöveket, amelyekről híres vagy. Talán egy rádiót is össze lehetne rakni?

Bianca hidegen méregeti a hímet. Mereven lépi ki a szavakat: Veszélyes kis szörny vagy te.

Csak egy hím, akinek megengedték, hogy használja az agyát. Velem jössz?

Ha nem Portia parancsára vagy itt, akkor talán van valami trükköd, amivel bejöhettél ide?

Több trükköm is van. Olyan trükkjeim vannak, amelyeknek Hét Fában nagyon fognak örülni. Ha eljutunk odáig.

Hét Fa, tűnődik Bianca „hangosan”. Hét Fa lesz az első város, amely megérzi Nagy Fészek harapását. Még idelent is hallottam róla, mit tervez Portia. Nem sokáig élvezheted majd az új otthonod.

Akkor onnan is továbbmegyek majd. Bárhova, csak ne itt legyek. Fabian nem próbálja tánccal meggyőzni Biancát, mert az időpocsékolás lenne. Attól tart, hogy már kutatnak utána, és esetleg itt is kereshetik. Vagy csak valaki ránéz Biancára. Lehet, hogy maga Portia. Vajon mit gondolna, ha együtt látná a két összeesküvőt?

Menjünk, határozza el magát Bianca. Nagy Fészek minden vonzerejét elveszítette azzal, hogy cellaméretűvé változott. Mutasd azt a trükköt!

Fabian ennél többet is mutat, mert ahelyett, hogy kisétálnának Nagy Fészek alá, inkább átprogramoz húsz hangyát bányásszá. A menekülőutat Bianca korábbi fogvatartói ássák ki a két póknak, és reggel már úton vannak Hét Fa felé.

5.5. AZ UNIVERZUM LEGIDŐSEBB EMBERE

Holsten azt hitte, ismét ketrecbe dugják, de úgy tűnt, időközben Őrültfalván is változtak a dolgok. A korábban csak néhány pillanatra látott, elválasztófalakból és sátrakból összetákolt településre vitték. A látvány teljesen összezavarta. A Gilgamesh belső terében nem volt semmilyen időjárás, így a szélsőséges hőmérséklet könnyen végzetessé válhatott, az emberek mégis mindenhol csak szedett-vedett tákolmányokkal védekeztek a nem létező elemek ellen. Takarókkal, lepedőkkel és kibontott fali panelekkel jelölték ki magánterületük határait, így választottak el egymástól nagyjából akkora helyeket, ahová lefekhettek. Úgy tűnt, mintha az évezredekig hibernálótartályban élő emberiség nem tudott volna lemondani a mozgástere beszűkítéséről.

Korábban csak azokat tudta jobban megnézni magának, akik a ketrecben tartották; ám új börtönében felismerte a kommunikációs szobát. Vajon milyen régen – emlékezete szerint nem is olyan nagyon régen – ült ő is ott az egyik konzol előtt, és próbált kihozni valamit a Brin Őrlakhellyel folytatott vitából? Azóta a konzolokat összecsukták, illetve egy részüket kitörték a helyéből, és a falak alig látszottak az emberiség nyomaitól. A bárka hosszú hajú, koszos örökösei folyamatosan bámulták a klasszicistát. Beszélgettek egymással. Bűzlöttek. Holsten kezdte megutálni őket, és ők ezt szívesen viszonozták.

A hajó gyomrába zárt, degenerált vademberek lassan elpusztították a saját életterüket. A férfi csak a gyerekek miatt nem volt képes szívből gyűlölni a körülötte lévőket. Amíg Lainnél volt, majdnem elfeledkezett a gyerekekről.

Úgy tűnt, minden felnőttben van valami nyugtalanító. Ezt a népet nemzedékek óta etették néhány egyszerű hazugsággal, és ez idővel egyfajta ijesztő nyugalmat tükröző vonásokat vésett fel az arcukra, mintha azáltal eshetnének csak ki hamis istenük kegyeiből, ha elismerik, hogy nélkülöznek, és kétségbeejtő helyzetbe kerültek. Viszont a gyerekek egyszerűen csak gyerekek voltak. Lökdösődtek, kergetőztek, kiabáltak, és általában véve úgy viselkedtek, ahogy a gyerekek szoktak. Ahogy Holsten emlékezett rájuk a Föld végnapjaiban, amikor a szüleiket már nyomasztotta, hogy egyetlen lehetséges jövőképük a lassú halál.

Figyelte őket, ahogy kikukucskáltak innen-onnan, és azonnal eltűntek, amint észrevették, hogy rájuk néz. Holsten figyelte, ahogy játékaikkal megalkotják a maguk kis világait, és minden törékeny alultápláltságuk ellenére sokkalta emberibbek, mint amilyennek önmagát vagy a fogvatartóit érezte.

Hosszú út vezetett ide a Földről, de nem olyan hosszú, mint amilyen messzire Holsten érezte magát az ő gyermeki ártatlanságuktól. A fejében lévő tudás, a halott Föld és a fagyott kolóniák bizonyosságának súlya nemcsak lehúzta, de égette is, mint egy izzó széntömb. Látta, hallotta, hogy a valaha csillagrendszereket meghódító Birodalom egyetlen őrült elmévé zsugorodott össze, amely kérlelhetetlen védelmezőként keringett egy műholdba zárva az univerzum egyetlen lakható bolygója körül. És az odafelé tartó bárkát majmok özönlötték el.

A klasszicista úgy érezte magát, mintha lebegne, mintha elvágták volna minden érzelmi horgonytól. Talált egy pontot, ahonnan előrenézhetett, mármint a jövőbe, de nem látott semmit, amit szívesen megtapasztalt volna személyesen is. Nem tudott olyan lehetőséget, amelyben még érdemes lett volna reménykedni. Úgy érezte, mintha elért volna minden hasznosan tölthető időtartam végére.

Kibuggyantak a könnyei, és válla váratlanul reszketni kezdett, nem bírta visszafogni a zokogását. Úgy érezte, mintha kétezer évnyi bánatnak kellene mindenképpen előtörnie, körülvennie, elárasztania, és kicsavarnia elöregedett testéből az utolsó nedves cseppeket is, míg végül már semmi sem marad benne.

Amikor végül eljött érte két nagydarab fickó, az egyikük óvatosan érintette meg a vállát, hogy magára vonja a figyelmét. Ugyanaz a tisztelet ült a tekintetében, amelyet korábban is észrevett a fogvatartóin, és az érzelmi kitörése láthatóan csak elmélyítette ezt, mintha bánata és könnyei jóval többet érnének, mint a köntösös híveké.

Biztos beszédet is kellene mondanom, gondolta nem kevés iróniával. Felállhatnék, és kiabálhatnám, hogy: Dobjátok le láncaitokat! Nem kell így élnetek! Itt sem kellene lennetek! Akaratlanul is a fejét ingatta. Háromgenerációnyi űrpatkányként szívnak fel minden levegőt és esznek meg minden ehetőt a hajó szűkös belső terébe szorulva. Nem tudott volna ígérni nekik semmit. Még a zöld bolygót sem. Pókok és szörnyek mindenhol, ha a hajó egyáltalán egyben marad még, mire odaérünk. Lain szerint nem marad egyben. Vajon Guyen eltűnődött már azon, mi lesz, ha egyszer elérte, amit akar? Amikor a félőrült tudatmásolata elterjed a Gilgamesh rendszereiben, vajon teljes közönnyel fogja végignézni szürke követőinek szenvedését, majd halálát? Vagy megígérte nekik, hogy magukkal viszi őket az örök életbe? Érdekelni fogja egyáltalán, hogy ezekből a gyerekekből miféle éhező felnőttek lesznek, vagy egyszerűen csak kikapcsolja a bárka létfenntartó rendszereit? Elvégre neki nem lesz szüksége rájuk.

– Vigyetek oda hozzá! – kérte, és a fogvatartói segítettek elcsoszogni az egykori kommunikációs helyiségből. A sátorváros lakói úgy néztek utána, mintha valamiféle rosszindulatú istenséggel készülne megküzdeni értük; talán azzal, amelynek hívei csak akkor szállíthatják el hozzá a hűségesek imáit, ha előbb kitépetik a szívüket.

A fedélzeten a hangárok biztosították a legnagyobb egybefüggő tereket. A ketrecét is az egyik hangárban tartották, és ezúttal egy másikba vezették be. Űrkomp nem állt bent, de legalább a padló felét mindenféle gépezetek gyűjteménye borította, egy széthullott robotkiméra a Gil és az elhagyatott űrállomás alkatrészeiből. Amire Holsten ránézett, annak legalább a fele nem csatlakozott semmihez, és látszólag nem is volt semmilyen célja; imádott és ki nem dobható gépszeméthalmok voltak csupán. Az egésznek a közepén fémből és műanyagból összetákolt, lépcsős emelvényen maga a feltöltő hevert. Körülötte csövek és kábelek hálózata kapcsolódott egy rakás kisegítő berendezéshez.

Ám nem minden a feltöltőről szólt. A gépek egy része inkább Guyent tartotta életben.

A feltöltő előtti lépcsőkön ült, mint valami lakáj, aki az eltűnt királyt várja vissza, vagy pap a mennyei atyához méltó trón előtt. Csakhogy ő egy személyben volt király és a saját lakája, valamint isteni felemelkedésre törekvő főpap.

A puszta külseje is elegendő bizonyítékot nyújtott arra, hogy a szakadtak kultusza képes működtetni a Gil felszerelésének egy részét, legalábbis az orvosi eszközöket biztosan. Guyen olyan természetesen ücsörgött ott, mint aki bármelyik pillanatban felállhat, hogy sétáljon egy kicsit. Ám akárcsak a hajóhoz tucatnyi módon kapcsolódó feltöltőberendezést, úgy a parancsnokot is kábelek és csövek kötötték össze a körülötte lévő gépekkel. Köntöst viselt, amelyet elöl nyitva hagyott, így kilátszott alóla a legénységi kezeslábas, amelyet viszont mintha régebbi öltözékekből foltoztak volna össze. A bordái alatt rögzített két csövet viszont semmilyen ruha nem rejthette el, ahogy azt sem, hogy az egyik mellette lévő gép lélegzett helyette. A gumiszerű zsákok nyugodt ritmusban duzzadtak meg és ernyedtek el újra meg újra. A bal kulccsontja mellől maroknyi vékonyabb cső vezetett egy másik géphez, mint valami gombás fertőzés indaszerű kinövései; ezek feltehetőleg a vérét tisztították. Holstennek mindez még otthonról volt ismerős, és azt is tudta, hogy a Gilgameshen voltak efféle orvosi eszközök, amelyeket kivételes esetekre tartogattak, ha valakinek meg kell hosszabbítani az életét. A klasszicista nem gondolta volna, hogy valaha is a saját szemével láthat egy ilyen kivételes esetet. Elvégre ő lett volna a legidősebb férfi az egész világegyetemben, így leginkább ő pályázott jó eséllyel arra, hogy szüksége legyen ezekre a gépekre.

Márpedig Guyen kimerítette a kivételes eset fogalmát. Sőt, elbitorolta tőle a névleges címét is. Lain mondta, hogy megöregedett, de Holsten nem igazán fordított mentális energiát arra, hogy elképzelje, mennyire. Azt hitte, már tudja, mit jelent az, hogy „öreg”. Most kiderült, hogy egyáltalán nem.

A parancsnok bőre a szürke olyan árnyalatát vette fel, amilyet Holsten még sohasem látott. Beesett szeme körül a bőre táskás és ráncos lett, két kis szemgolyója majdnem teljesen eltűnt a gödrében, és mintha nem lett volna képes fókuszálni. A klasszicistában azt a képzetet keltették, hogy lehet valahol egy olyan gép is, amely lát Guyen helyett, mintha a fickó elkezdett volna külső erőforrásokat bevonni a saját szervezete működéséhez. Ami, végeredményben, nem is állt messze a valóságtól.

– Parancsnok! – Különös, már-már abszurd módon Holsten egyfajta tiszteletet érzett az idős férfi jelenlétében, mintha a kultusz beférkőzött volna az agyába. Guyen már pusztán a kora révén túllépett az emberi lehetőségek birodalmán, a klasszicizmus tudományának élő alanyává vált.

A vénember szája megvonaglott, mire egy hang szólalt meg az összehalmozott gépek valamelyikéből:

– Ki az? Mason? – Nem Guyen hangja volt, legalábbis nem pont az övé. Senki hangja sem volt, inkább valami olyasmi, amit egy magát ravasznak gondoló számítógép álmodhatott meg.

– Igen, parancsnok. Én vagyok az, Holsten Mason.

Az ezt követő artikulálatlan géphang nem tűnt biztatónak. Mintha a rendszer képtelen lett volna emberi nyelvre lefordítani, amit a rákötött tudat közvetített. Holstennek ekkor jutott eszébe, hogy a parancsnok sohasem kedvelte őt igazán.

– Látom, még megvan a feltöltő… – kezdte Holsten, azután elhallgatott. Fogalma sem volt, pontosan mire is szolgálhat ez a berendezés.

– Nem magának köszönhetően – recsegte Guyen. Hirtelen felállt, valami szervórendszer vagy külső váz emelte könnyedén talpra, amitől aztán kissé furán, szinte lábujjhegyen állt. – Elszökött a kurvájával. Tudhattam volna, hogy nem bízhatok magában.

– Minden helyváltoztatás, amit azóta végeztem, hogy a maga bohócai kirángattak a koporsóból, teljes mértékben mások ötleteit követi, nem saját erőből történt – vágott vissza Holsten ingerülten. – De most komolyan! Nem gondolta, hogy kérdéseim is lehetnek azok után, amit itt láttam? Maga itt embereket… mit is csinál velük? Hagyja, hogy itt éljenek már vagy száz éve, miközben holmi őrült istencsászárként tetszeleg előttük? Rávette ezeket a szegény ördögöket, hogy önként legyenek a rabszolgái!

– Kész őrület, mi? – Holsten egy pillanatig azt hitte, hogy Guyen mindjárt ráront, és a csöveit kitépve leteperi, de a parancsnok mintha kissé leeresztett volna. – Igen, értem, hogy őrületnek látszik. De ez volt az egyetlen lehetőség. Túl sok volt a munka. Nem használhattam fel a tudományos és a műszaki részleget, hogy hozzám hasonlóan ezzel töltsék az egész életüket.

– De… – Holsten bizonytalanul intett a gépekre a parancsnok mögött. – Hogy történhetett meg ez egyáltalán? A feltöltőt még értem, ősi technológia, javítgatni kell, meg karbantartani, tesztelni. De erre nem kell száz év! Hogy lehet az, hogy ilyen régóta hajtja a dolgot, és még nem jutott vele semmire?

– Ezzel itt? – Guyen szinte köpte a szavakat. – Maga tényleg azt hiszi, hogy a feltöltő vitt el ennyi időt?

– Hát nem, de… igen… – Holstennek hirtelen ötlete sem volt, hogy mit válaszolhatna erre. – De akkor mi?

– Végigmentem az egész átkozott hajón! A hajtómű felfejlesztve, a rendszerbiztonság és a burok megerősítve. Mondanám, hogy a specifikációk alapján fel sem ismerné a Gilgamesht,de nyilván fogalma sincs, milyen volt korábban.

– De… – Holsten úgy gesztikulált, mintha kézzel akarná meghatározott fogalmakká gyúrni a hallottakat. – Miért?

– Mert háborúba indultunk, és az a legfontosabb, hogy felkészültek legyünk, amikor megérkezünk!

– Háborúba… – Holsten hirtelen megértette, miről van szó. – Kern ellen? A műhold ellen?

– Igen! – köpte a szót Guyen. Az ajka remegett, a mesterséges hang sokkal fensőbbségesebbnek hangzott, mint amit magától ki tudott volna adni. – Mert már mindent láttunk! A jégbolygókat, és azt a szürke förtelmet, amit magunk mögött hagytunk. De ott van még az élő bolygó, a zöld bolygó, az a bolygó, amit az ősök nekünk készítettek. Amikor először láttuk, mind ugyanarra gondoltunk, hogy az lesz az új otthonunk! És az is lesz. Visszamegyünk, kinyírjuk a műholdat, és akkor nem kell tovább utaznunk. És amit itt látott, ami annyira természetellenesnek tűnik, hogy felháborítja, ahogy ezek az emberek itt élnek és tenyésznek, az újra helyes lesz. Visszaállítjuk a normális szolgálati rendet. Kétezer év kihagyás után az emberi faj ismét lehetőséget kap a folytatásra. Ezért már érdemes küzdeni, nem gondolja?

Holsten bizonytalanul bólintott.

– Igen… Azt hiszem, ezért érdemes.

– És amikor mindezzel végeztünk, amikor sikerült kitermelnem egy nemzedéknyi specialistát a rakományból, akkor jöhet a halál. Az öregségbe akarok belehalni, Mason! De erre csak akkor lesz lehetőségem, ha kitanítottam az utódaikat, és megmutattam nekik a látomásomat. Miután beleneveltem őket. Miután így felkészültünk a műhold támadására, miért ne térhetnék vissza a feltöltőberendezéshez, és próbálhatnám beindítani? Gondolja, hogy itt bármi is történt volna nélkülem? Meg tudja érteni, milyen fontos egyetlen határozott látomást követni? Ez nem olyasmi, amit előterjeszthetünk valami bizottság elé szavazásra. Az emberi faj túléléséről van szó! Megöregedtem, Mason! Senkit sem dolgoztattam keményebben, mint ahogy én magam dolgoztam, és már az összeomlás szélén állok. Minden cseppnyi gyógyszerre szükségem van, hogy működésben tartsam a szerveimet, és még mindig nem végeztünk. Látnom kell az eredményt! Fel fogom tölteni magam a gépbe. Csak így mehetek biztosra.

– Halhatatlanná akar válni. – Holsten vádló hangon akarta mondani ezt, de máshogy jött ki, inkább némi áhítat rejlett benne.

Ijesztő, fuldokláshoz hasonló hang jött válaszul, és Holsten egy pillanatig azt hitte, Guyen ott fog meghalni előtte. De nem, valójában csak nevetett.

– Tényleg azt hiszi, hogy erről van szó? Ugyan már, Mason! Haldoklom! Ezt a feltöltő sem tudja megváltoztatni. Az az „én”, ami bennem él, velem együtt hal meg. Ráadásul nemsokára. Én már nem láthatom újra a zöld bolygót. Még a hibernálóba sem térhetek vissza. Nem ébrednék már fel. De most, hogy működik a feltöltő, megtarthatok egy másolatot magamról, amely majd gondoskodik róla, hogy minden jól menjen. Nem vagyok sem diktátor, sem valami őrült, aki arról képzelődik, hogy istenné válhat. Feladatom van. El kell vezetnem az emberiséget az új otthonába, és ennél semmi sem fontosabb. Az én életem sem, és a maga élete sem.

Holsten kelletlenül konstatálta, hogy a morális iránytűje pörögni kezdett.

– Lain szerint a feltöltéssel tönkreteszi a Gil rendszereit. Azt mondta, hogy a tesztalanyok másolatai most is ott szaladgálnak a szoftverben.

– Én vagyok a saját tesztalanyom! – mordult fel Guyen. – A rendszerben belőlem származik minden ilyesmi. De egyik sem működött jól. Egyik sem én voltam. Nem voltak eléggé olyanok, mint én. Viszont amit magából ki tudtam préselni, mielőtt elkóborolt, az sokat segített. Ez lenne a helyzet iróniája. Most már jól működik a gép. El tudok végezni egy teljes feltöltést, és akkor már nem számít, ha meghalok. Nem számít, mikor halok meg. Ami Lain véleményét illeti: Vitas szerint nem fogom tönkretenni vele a számítógépet. Vitas azt akarja, hogy csináljam végig.

Ez nem szerepelt azok között a mondatok között, amelyeket Holsten biztatónak tartott.

– Lain meglehetősen biztos benne, hogy nem sülhet el jól a dolog.

– Lain nem tudhatja. Lain kicsiben gondolkodik, és hiányzik belőle az elkötelezettség. – Guyen elvigyorodott, amitől az ajka úgy pöndörödött fel, mint a pergamen. – Csak én tudok olyan hosszan tervezni, hogy megmentsem magunkat. Ezért választottak engem parancsnoknak.

Holsten a vénemberre meredt. Az őrők valamivel hátrébb álltak, és a klasszicistának megfordult a fejében, hogy egyetlen ugrással elérhetné a leépült parancsnokot. Kirántana néhány csövet, és a természet elvégezné a többit. Azután azon tűnődött, miért nincs indíttatása erre.

– Ha nincs szüksége rám, akkor miért hozatott vissza?

Guyen tett néhány óvatos, de gépies lépést, amelyet a létfenntartó gépek csövei is akadályoztak.

– Nem maga itt a sztártörténész? Hát most belekezdhet a munkája másik részébe. Kezdjen el történelmet írni! Ha az utókor meg akarja tudni, hogyan kerültünk a zöld bolygóra, a második Földre, akkor tudja meg magától! Írja le, és írja le jól! Mesélje el, mit tettünk. Írjon le mindent! Mi itt jövőt teremtünk, az egyetlen lehetséges jövőt, amelyben biztosított a fajunk túlélése.

5.6. NYERSANYAGHÁBORÚ

A pókok városállamai több bányát is üzemeltetnek, bár ők maguk nem ásnak. Rovarokkal végeztetik el a munkát: ez azoknak a feladatoknak az egyike, amelyeket az oly sokféleképpen használt hangyák ősidők óta végeznek. Amit kiásnak, az évszázadok óta mindenkinek elég, mert a pókok technológiája nem a nehéz ásványokra, hanem a szerves vegyi anyagokra alapoz, amelyeket élő alkotóelemekből állítanak elő.

Így kezdődött.

Ha Hét Fa egyikbolyából egy hangya mélyre ás le, tárnákat talál, amelyek bizonyos távolságra vannak a várostól. A boly körülveszi a bányászati területet, az otthonává teszi azt, letelepedik. Az ásatás nem sokban különbözik attól, amikor alagutakat fúrnak a boly növeléséhez. Persze most már a kemény kőbe is bele tudnak fúrni, modern technológiával hódítják meg az elemeket. Szájszervüket fémcsákánnyá alakítják, emellett többféle savval és más anyagokkal puhítják meg a köveket. A boly gyorsan kiépíti a bányát, a vízelvezetéssel és a szellőzéssel együtt, hogy hatékony munkaterületté változtassák a helyet az itt dolgozók százai számára.

Ez a bizonyos hangya, amellyel az egész kezdődött, új réztelért keres a sziklában. A fém olyan nyomokat hagy, amelyeket képes érzékelni a csápjával, és türelmesen szinte szétrágja a követ, arrafelé fúr, ahonnan a legerősebben érzi a nyomokat. Centiről centire közelíti meg a telért.

Ám ezúttal egy másik alagútba jut.

Néhány pillanatig meglepetten áll, döntésképtelen, próbálja feldolgozni a váratlan helyzetet. Ezután tapintás és szagok segítségével máris feltérképezi a helyet. Az üzenet egyértelmű: nemrég más hangyák jártak ott, egy ismeretlen boly tagjai. Más kondicionálás hiányában a többi boly alapvetően ellenségesnek számít. A hangya azonnal riadójelzést ad le, majd előrébb merészkedik, hogy körülnézzen. Hamarosan találkozik az idegen bányászokkal, és a túlerő gyorsan végez vele. Nem számít; a riadójelzés szagát követő társai már ott vannak mögötte. Heves csata bontakozik ki a szűk helyen, senkinek sincs elég tere a mozgáshoz. Egyik boly tagjai sem kaptak utasításokat pók gazdáiktól arra nézve, hogy átléphetik-e ezt a képzeletbeli határt, ezért a természet veszi át az irányítást.

A másik boly, amely gyakorlatilag aláásta Hét Fa bányászati munkálatait, Nagy Fészekből jött, és szintén rézlelőhelyet keres. Nem sokkal később évszázados diplomáciai kapcsolatok romlanak meg.

A Hírnökkel történt első kapcsolatfelvétel óta a fémfelhasználás exponenciálisan megnövekedett, mert csak így tudnak lépést tartani az Isteni Tervvel. Nagy Fészek és az Istennő terveit legelszántabban követő városok mind terjeszkedni kényszerülnek A kínálat nem felel meg a keresletnek, csak ha folyton újabb bányákat nyitnak – vagy foglalnak el.

Következésképpen a rivális bolyok tagjai folyton összecsapnak a területhatáron lévő bányák körül. Máshol az ásványkaraván nem jut el a rendeltetési helyére, és néha egész bányák cserélnek gazdát, a területet védelmező bolyt visszaszorítják vagy megcsonkítják, esetenként átállítják a dolgozókat. A vesztesek általában viszonylag kis városok, amelyek egyébként sem feltétlenül hisznek a Hírnök szavainak követésében.

Viharos időszak következik a diplomáciában, mindenki bizonytalan benne, hogy mi is történik valójában. A pókok számára szinte teljesen ismeretlen a városok közti nyílt viszály, mert minden település százféleképpen kötődik a szomszédaihoz. Előfordulnak küzdelmek a hatalomért, de a póktörténelem során eddig mindig az volt a lényeges, hogy legyen valami, ami felett hatalmat gyakorolhatnak. Talán a nanovírus még mindig arra törekszik, hogy egyesítse a fajt, talán egyszerűen csak a Portia labiata leszármazottainak világképe fejlődött így, de kerülik a nyílt, gyilkos viszályt.

Ez az, ami megváltozik.

Amikor az igazság egyértelművé válik minden fél számára, Nagy Fészek ultimátumot ad rádión keresztül a gyengébb szomszédainak. Megvádolja őket azzal, hogy eltévelyedtek az üzenet tisztaságától, és fenntartja a jogot, hogy bármilyen lépést megtegyen Isten akaratának érvényesítése érdekében. A Hírnöktől jövő adások mindig elég homályosak ahhoz, hogy többféleképpen is tolmácsolhatok legyenek, de a papnők ezúttal arra használják őket, hogy igazolják Nagy Fészek határozatát. A helyi összekülönbözésből kiindulva ez a kisebb konfliktus nagyon gyorsan globális ideológiai szétforgácsolódáshoz vezet. Néhány hithű város vállvetve támogatja Nagy Fészket, míg mások – a távolabb lévők – rivalizáló kijelentéseket tesznek a Hírnök utasításainak másfajta értelmezése alapján. Bizonyos városok, amelyek már korábban kezdtek eltérni a „hivatalos” értelmezéstől, támogatást ígérnek azoknak a településeknek, amelyeket Nagy Fészek megfenyeget, de ez utóbbiak nem fognak össze, nem egységesek. Más városok kinyilvánítják a semlegességüket és függetlenségüket, némelyikük meg is szüntet minden kapcsolatot a világ többi részével. Testvérviszályok alakulnak ki olyan városok között, amelyek mindig is hajlamosak voltak a súrlódásra, és rendszeresen kisebb csetepatékba keveredtek egymással a terület, az élelem vagy a nyersanyagok miatt.

A vitás bányásztelepek közül ekkorra már sok cserél gazdát, akár több alkalommal is. Nagy Fészek kijelölt csapatokat küld mindegyikhez. A hangyák másik természetes, kondicionálás nélkül is végezhető tevékenysége az ismeretlen rovarok elleni harc, és egy bányászboly nem számít komoly ellenfélnek a különleges felszereltségű, változatos kasztokból álló harci csapatokkal szemben. A két hónapnyi háború során egyetlen pók sem hal meg, de a szolgáik ezrével vesznek oda.

Nagy Fészek serege jóval nagyobb és koordináltabb, mint az ellenfeleié, emellett a hangyakatonáikat eleve háborúra tenyésztik. Ennek ellenére az első hónapok még nem vezetnek jól körvonalazható eredményre. Amikor Portia és társai összegyűlnek, hogy felülvizsgálják az eseményeket, szembesülniük kell egy új felfedezéssel.

Azt hittük, hogy már elintéztük az ügyet, mondja Portia, miután meghallgatja társai terveit a következő lépésekről. A haditervek összessége… hová is vezet? Amikor eredetileg megegyeztek a vitás bányásztelepekkel kapcsolatos cselekvés rendjében, a szándékaik még nagyon egyszerűnek tűntek Mind tudták, hogy igazuk van. A Hírnök akaratát végig kell vinni, és ehhez nagy mennyiségű réz kell. Réz, amelyre Hét Fának és a többi hitehagyott városnak nincs szüksége azon kívül, hogy amit kitermelnek, azt elképesztő áron eladják Nagy Fészeknek. Tehát el kell foglalni a bányákat, ami egy nagyon egyszerű cél, mindent egybevetve gyorsan és hatékonyan el is érték.

Mégis úgy tűnik, hogy a jövő felépítése nem ilyen egyszerű. Minden fonál egy újabbhoz vezet, végül már nem könnyű abbahagyni a tervek és intrikák szövését. Portia ügynökei arról jelentenek Hét Fából és a többi ellenséges városból, hogy új seregek születnek a bányák visszafoglalására, sőt talán még más célból is. A helyi vezető társulások ugyanolyan vitákba bocsátkoznak, mint Portia és a nővérei, mindenki a további cselekvést tervezi. Minden tanácsban vannak szélsőségesek is, akik többet szeretnének a határok szilárd megrajzolásánál. A mérséklet és az önuralom lassan kimegy a divatból.

Portia társai közül többek szerint is ideje lenne megnövelni Nagy Fészek biztonságát az új ellenséggel szemben, ezáltal biztosítani az isteni teremtő akaratának végrehajtását. Az egyik legősibb képességükhöz folyamodnak, amikor utat keresnek egy cél eléréséhez, bár a cél ezúttal a város hosszú távú biztonsága. Csakhogy ezúttal úgy tűnik, a biztonság minden lépéssel csökken, amelyet ebben az irányban tesznek, és a haladás folyton növeli a költségeket, míg végül már egyre szélsőségesebb tettekre van szükség a folytatáshoz.

Mikor lesz ennek vége?, tűnődik Portia, de nem tudja rávenni magát, hogy hangot adjon a kétségeinek. Rossz hangulat telepszik a hálófalú teremre. Nagy Fészek kémeket foglalkoztat minden más városban, egyéneket és egész társulásokat is, akiket bejuttattak, vagy akiknek szimpatikus az uralkodó település ideológiája. Ugyanígy más városok is küldtek ügynököket Nagy Fészekbe. Korábban a városok között kialakult kapcsolati hálót erényként emlegették, az élet rendjének tartották. Most viszont gyanakvást kelt, feszültségre ad okot a társulások között, széthúzást és bizalmatlanságot ébreszt.

Semmit sem döntenek el, úgyhogy Portia inkább elindul a Templomba. Úgy érzi, iránymutatásra van szüksége.

Olyan jó jelentést küld a helyzetről és az aggodalmairól, amilyet csak tud, de tisztában van vele, hogy bár ő csak a Hírnökhöz beszél, a választ bárki foghatja, aki ráhangolja a rádióját Nagy Fészek sávjára. Hét Fában biztosan hallgatóznak néhányan.

Persze a Hírnök gyakorlati tanácsainak listája nem túl hosszú. Portia nem várja el, hogy e nála sokkalta nagyszerűbb lény akár csak egyetlen gondolatot is szánjon a hozzá hasonlóan alantas teremtmények ügyeire. Istent csak a gépei érdeklik, amelyek viszont biztosan megoldanának néhány dolgot, köztük például az őrjítően tökéletlen kommunikációt a Hírnök és azok között, akiket maga alá teremtett.

Sőt, Portia egyértelmű választ sem vár, ám a Hírnök mintha ezúttal jobban megértette volna őt a szokásosnál. A szándékolt jelentés nem jön át teljesen, mert a kínos alapossággal kialakított közös nyelv ellenére a Hírnököt és gyülekezetét hatalmas szakadék választja el a világlátásból fakadó koncepciók terén. Bár ez a gödör csak nagyon lassan töltődik fel, Portia éppen eleget ért.

A Hírnök tudja, hogy nézetkülönbségek alakultak ki a teremtményei között.

Azt is tudja, hogy egy részük Portiához hasonlóan keményen dolgozik tervei teljesítésén.

Tudja, hogy mások, mint például Hét Fa Templomának papnői nem követik az Ő útjait, sőt a Hírnök és üzenete iránti tiszteletük nagymértékben csökkent.

Azt mondja Portiának, hogy népe jövője függ az akaratának pontos és mielőbbi véghezvitelétől. Az Istennő állítása szerint nagy veszély közeleg, amelyet csak az Ő akaratának engedelmeskedve kerülhetnek el.

Az üzenet elég tiszta ahhoz, hogy Portia bizonytalanság nélkül megértse. Mindent meg kell tennie, hogy elérjék az Ő célját, amelynél magasabb rendű nem létezik.

Portia vegyes érzelmektől telve vonul vissza. A pókok érzései nem egészen olyanok, mint az emberekéi, de talán nevezhetjük döbbenettel kevert emelkedettségnek. A Hírnök még sohasem szólt hozzá ilyen tisztán és érthetően.

Nagy Fészek tetteit immáron egyértelműen az Istennő vezérli. Nem csupán az Isteni Terv beteljesítésének szükségességét illetően kaptak személyes megerősítést, de a Hét Fában és más ellenséges településeken ügyködő kémek is hallhatták Isten legutóbbi szavait, és nem kell sokat gondolkodniuk rajta, hogy miféle kérdés válthatott ki ilyen dogmatikus választ.

Az élet Hét Fában nem olyan szabad és könnyed, ahogy azt Fabian remélte.

De legalább Bianca jól beilleszkedik. Csillagászkapcsolatai segítségével felveszik az egyik köztiszteletben álló társulásba, bár Hét Fa nagy hatalmú családjai alapjában véve jóval kisebbek és szegényebbek, mint egy átlagos társulás Nagy Fészekben. Bianca felajánl Fabiannek egy pozíciót, és valóban keményen dolgozik, hogy maga mellé vehesse – talán hálás a szöktetésért, talán felismerte, milyen hasznos lehet a hím veszélyes kis elméje. Fabian visszautasítja.

A szökés óta Fabian élete nehezebbé vált, de van egy terve. Felfelé tart az élet fonalán, ám ezúttal nem valaki házi kedvenceként, patrónus és a szabadsága feláldozása nélkül. Hét Fában a hímek nagyobb szabadságnak és befolyásnak örvendenek, mint Nagy Fészekben, de még így is könnyen halálukat lelhetik. Nem kapnak több jogot, csak amennyit az aktuális hasznuk alapján adnak nekik.

Hét Fának is van gettója, bár jóval kevesebb kaszt nélküli él benne, mint Nagy Fészek alsó régióiban – ahogy minden másból is kevesebb van. Ők is feleslegessé vált hímek és bukott nőstények; mások prédái, lehullott tetemek, amelyeket a karbantartó hangyák eltakarítanak.

Fabiant többször is majdnem megölik, mire sikerül kisebb hatalmat szereznie Hét Fában. Éhes nőstények akarnak lecsapni rá, bűnöző hímek üldözik el a területükről, és az éhségtől összébb zsugorodik. Végül sikerül kapcsolatba lépnie néhány nősténnyel, akik mindent elveszítettek, de még nem süllyedtek agyatlan kannibalizmusba. A barbárság szélén inognak, amikor rájuk talál.

Három nélkülöző nővér, egy olyan társulás korosodó maradványai, amely a felsőbb régiókban ma már csupán emlékként létezik Amikor Fabian megközelíti őket, egy sátornyi méretű, de jól karbantartott társasházban laknak az egykor rommá égett település egyik újranőtt fájának tövében. Meghallgatják amit a kis hím mond, miközben felváltva eltünedeznek hogy gondoskodjanak a vendég ellátásáról. Persze Fabian tudja, hogy nincsenek szolgáik csak színlelnek és csupán néhány morzsát tudnak összekaparni; apró rovarokat és egy ősi, félig mumifikálódott egértetemet, amelyen látszik hogy napok óta táplálkoznak belőle.

Megfordítom a sorsotokat, mondja nekik Fabian. De azt kell tennetek, amit mondok.

Szüksége van rájuk. Keserű beismerni, de minden társadalmi csoportot nőstények képviselnek. Egyelőre, gondolja.

Mit kell tennünk?, kérdi az egyikük. Számukra a remény minden cseppje a legédesebb nektárral egyenlő, még ha csak egy szakadt, külföldi hímtől kapják is.

Csak legyetek önmagatok, válaszolja Fabian. A többit én elintézem.

Miután csatlakozott a nőstényekhez, sokkal magabiztosabban megy ki toborozni.

Elhagyatott hímek százai próbálnak megélni valahogy Hét Fa talaj szintjén. Képzetlenek, műveletlenek vagy tapasztalatlanok, de mind birtokolnak ilyen vagy olyan Megértéseket. Fabian felkeresi és kikérdezi őket, befogadja azokat, akiknek tudja használni a képességeit.

Az egyik öreg nőstény szolgájának adja ki magát, mintha neki dolgozna, így vállal munkákat erősebb társulásoknál, és a hangyák irányításához kifejlesztett vegyi architektúrát alkalmazza. Egyedi rendszerének köszönhetően hamar híre megy a tudásának. A három idős nővér társulása szívességeket gyűjt és cserél, majd végül feljebb költözik, és új házat sző magának Előbb-utóbb elérik ugyanazt a szédítő magasságot, ahonnan korábban lezuhantak.

Amikor megpróbálnak mindent elvenni tőle, ahogyan ezt Fabian előre várta, ő egyszerűen csak abbahagyja a munkát. Már a többi hím is ismeri a törekvéseit, és ők is leteszik a szerszámaikat. Új megegyezést kötnek a nőstényekkel, akik ezután is szabadon élvezhetik a hímek munkája által elnyert státuszukat, de a társulást Fabian igazgatja – és ami még fontosabb: mostantól a társasház hímjei érinthetetlenek.

Az út még így is hosszú, és csak lassan tudnak haladni rajta. Ennek eredményeképpen a bányászati viták kialakulásakor Fabian unortodox módszerei még csak kezdenek gyümölcsözni Hét Fa társadalmi felépítményében.

Amint a szóbeszédek elérnek hozzá, az első dolga az, hogy újra felkeresi Biancát. A független tudós egy ideje már politikai tanácsadóként segíti a várost, a nagyobb társulások döntéshozóinak segít megbirkózni a kialakult helyzettel. Nagy Fészek megfosztotta a várost szinte minden bányájától, de senki sem siet erőszakos választ javasolni.

Amikor a diplomaták felveszik a kapcsolatot Nagy Fészekkel, és tárgyalni próbálnak, azzal az új világgal találkoznak, amelyet Portia hozott létre, miután beszélt Istennel. Ahelyett, hogy hagyományosan a saját erejét megcsapolva jutna egyezségre, Nagy Fészek hajthatatlan, sőt magának követel más forrásokat is, amelyek még Hét Fa és a vele szövetséges városok birtokában vannak: farmokat, bolyokat, laboratóriumokat. Amikor Hét Fa ellenkezik, Nagy Fészek képviselője eretneknek nyilvánítja az egész lakosságot. A Hírnök kinyilvánította Isten akaratát, és kiválasztotta az Ő bajnokait. Ez nem háború, hanem keresztes hadjárat.

Hét Fa ezután, és csak ezután küld ki nagyobb haderőt, hogy visszafoglalja a bányákat. Hasonló erővel szállnak harcba Nagy Fészekből, bár ez a csata még csupán halvány előszele a későbbi háborúnak. A hangyák csáprágókkal, pengékkel, savval és tűzzel harcolnak. Szagokat vetnek be, amelyek összezavarják az ellenséget, megőrjítik őket, megtámadják a légzőszerveiket, vagy átállítják őket a saját oldalukra. Nagy Fészek harcosai könnyedén legyőzik a az ellenséges hadoszlopot.

Másnap Hét Fa és minden szövetséges városa rádióüzenetet kap.

Eljövünk értetek. Adjátok meg magatokat a Megértéseinknek, vagy megtesszük, amit kell. A Hírnök így akarja.

Kitör a káosz. A lazán szerveződő, hierarchiától mentes póktársadalom szinte szétbomlasztja önmagát, ahogyan ez szinte mindig megtörténik, ha jelentős nyomás alá kerül. Vezető tanácsok jelennek meg és buknak el. A tanácstagok egy része a megadás mellett szavaz, mások az ellenállást szorgalmazzák. Megint mások menekülni szeretnének. Egyik javaslat sem kap többséget, inkább csak még jobban szétforgácsolják az amúgy sem egységes domináns társulásokat. Eközben napról napra emelkedik a tét.

Azután egy nap, amikor Nagy Fészek serege már útnak indult Hét Fa felé, a város jóléte érdekében Bianca kihallgatást kér.

Egy kommunikációs háló közepén találja magát közel negyven nagy hatalmú nőstény körében, akik előrenyújtott lábbal figyelnek a mondanivalójára. Éberek és feszültek. Mindenki tudja, hogy ezúttal csak egy mestervágással menthetik meg magukat, ám amit tenniük kellene, azzal egyikük sem ért egyet.

Ám Biancának valójában nincs semmi mondandója. Elhozok nektek valakit, aki talált rá módot, hogy megküzdjünk a fenyegetéssel, közli. Végig kell hallgatnotok. Meg kell hallgatnotok, amit ez a hím mondani akar.

Az első reakciók főként a döbbenet, a gúnyolódás és düh. Hét Fa döntéshozóinak nincs ideje ilyen ostobaságokra. Nincs olyan dolog egy hím gondolatai között, amit ők még nem fontoltak meg legalább tucatszor.

Bianca kitartó. Ez a hím Nagy Fészekből jött. Csak az ő segítségével szökhettem meg én is. Különös tudományt művel a hangyákkal. Még Nagy Fészekben is tisztelték érte, de azt hiszem, ennél több is van benne. Úgy hiszem, felfedezett valami titkot. Valami újat. Valami olyat, amit még Nagy Fészek sem ismer.

Végül nagy nehezen sikerül lecsillapítania a döntéshozókat, és meggyőzi őket, hogy hallgassák meg Fabiant.

A kis hím előmászik, az egybegyűltek szinte felszúrják a tekintetükkel. Fabian már sokat gondolkodott ezen a meghallgatáson, főleg mert korábban Portiával kudarcot vallott. Ezúttal nem kér túl sokat. Inkább megmutatja, mintsem elmagyarázza, mit szeretne. Hízelegni fog nekik, de úgy, mint egy nőstény, sikert ígérve, nem pedig bókolva, mint egy hím.

Adjatok mellém egy hangyahadoszlopot, és legyőzöm a seregüket, jelenti ki.

A válasz nem annyira negatív, ahogy várja. Végül is tudják, hogy miért hagyta maga mögött Nagy Fészket. Ennek ellenére alaposan kikérdezik, ám Fabian óvatos, kitérő válaszokat ad, szinte párbajt vív intéseivel, toppantásaival és az ezek által keltett finom rezgésekkel. Utal a Nagy Fészek hangyáival kapcsolatos tudására, de nem adja ki a titkait. Ezután figyeli a döntéshozók megbeszélését, és bár nem sokat tud leszűrni belőle, aprócska rezgéseket küld az egybegyűlteknek a kommunikációs háló sugárirányú szálain keresztül.

Végül az egyikük megkérdezi: Mennyi hangyát kérsz?

Pár száz elég. Csak reménykedik benne, hogy ennyi elég lesz. Mindent kockára tesz, de minél kisebb erőt alkalmaz, annál értékesebbnek látszik majd a győzelme.

A Nagy Fészekből Hét Fa felé tartó sereghez képest ez a hadoszlop nevetségesen kicsi, és a döntéshozók elismerik, hogy nem sokat veszítenek vele. Az egyetlen másik lehetőségük az, hogy megadják magukat, és önként szolgáltatják be minden tulajdonukat Nagy Fészek vezető társulásainak.

Fabian visszasiet a társasházába, hogy kiválasszon néhányat a legtehetségesebb segédei közül. Mind hímek. Sokat tudnak a titkáról, az új architektúráról. Együtt kezdenek dolgozni az új seregen: újrakondicionálják a kapott hangyákat, hogy engedelmeskedjenek az ő elsődleges vegyi architektúrájának, így új utasításokat lehet majd adni nekik menet közben.

Másnap elhagyják Hét Fát, hogy Fabian reményei szerint történelmet írjanak. A kis hím a tanítványaival együtt utazik fáról fára az erdőben, alattuk ott vonul a hangyák hadoszlopa, és Bianca is velük tart. Hét Fa vezetősége képtelen értelmezni a nőstény parancsnok nélküli haderő gondolatát, így a tudóst tették meg a kialakulóban lévő fabianizmus névleges vezetőjévé.

Ami azt illeti, Fabian nem avatta be Biancát a titkába, ám a nőstény még emlékszik mesébe illő szökésükre Nagy Fészekből, és ismeri a hím vegyészeti mérnökként szerzett hírnevét. Összekötötték a sorsukat, és a nőstény most őszintén reméli, hogy Fabian tényleg képes mindarra, amit gondol magáról.

A régi fegyverek lehetővé tették, hogy uralkodjanak a hangyák felett, ezáltal a kultúrájuk sokkal összetettebbé és gazdagabbá vált, ám ebben a háborúban már nem használhatók A hangyák többsége megtanult ellenállni a Paussida-főszag láthatatlanná tevő hatásának ami részben a pókok közti viszálykodásnak köszönhető, részben pedig annak hogy a hangyavendégek folyamatos jelenléte a bolyokban afféle „szellem a gépben”, amelynek következményeit a pókok megpróbálták enyhíteni.

Emiatt Fabian terve jóval összetettebb és kockázatosabb is egyben, mint a régi hadviselésben használt taktikák. Az első lépés a frontális támadás.

Nagy Fészek seregének legvalószínűbb útvonalát már sűrűn elhelyezett árkok, hálók, rugós és tűzcsapdák tarkítják. A pókokat egyikbe sem lehetne belecsalni, de a hangyák érzékelését könnyebb becsapni, főleg, hogy az csupán egy szűk térre terjed ki körülöttük. Nagy Fészek erői előtt nagy, szétszórt felderítőcsapat jár, hogy megtalálja és hatástalanítsa a csapdákat. Fabian hadoszlopa őket veszi célba.

Az első és azonnali reakció a riadójelzés, egy erőteljes szag, amely odavonzza a hódítók csapatait. Fabian az összecsapás helyszínének szél felőli oldalán vesz fel pozíciót, hogy onnan küldjön újabb utasításokat különféle szagok formájában. Minden ilyen üzenet egy kémiailag kódolt parancs, amelynek a segítségével a saját hangyái gyorsan taktikát változtatva lemanőverezik Nagy Fészek lomha és lassan alkalmazkodó seregét, amelynek stratégiája alig változott a szuperkolónia ideje óta.

Néhány percnyi csetepaté után Fabian kivonja az erőit, amelyek minimális veszteséget szenvedtek, és még foglyokat is ejtettek. Maroknyi ellenséges felderítőt visznek magukkal, akiket elvágtak társaiktól, és megbénítottak.

Fabian és társai visszavonulnak, és egészen addig „menekülnek”, amíg az üldözésükre indult felderítők végül leszakadoznak, és a saját szagnyomaikat követve visszatérnek a fősereghez. Hét Fa pókjai gyorsan felállítanak egy tereplaboratóriumot, és új szagokon kezdenek dolgozni a felderítőkből kinyert minták alapján, ízekkel úgy alakíthatják a saját katonáik taktikáját, hogy az szinte pontosan illik majd az ellenségéhez.

A hangyák megkapják az első új parancsokat. A hadoszlop feloszlik, minden katona külön-külön közelíti meg Nagy Fészek seregét.

Mit műveltek?, kérdi Bianca. Szétszórtátok a seregünket! Mindenki tudja, hogy a hangyák együtt a leghatékonyabbak, és önmagában egyikük sem képvisel jelentős erőt.

Mennünk kell, Fabian csak ennyit mond. A szél felől kell elhelyezkednünk. Ez a technológia egyik idegesítő korlátja, de a hím már gondolkodik a megoldáson. Fejben elkezdett kidolgozni egy rendszert, amelyben a Paussidákat használná futárokként, vagy valamiképpen más érzékekkel összekapcsolva aktiválná a szagutasításokat. Ám egyelőre azzal kell dolgoznia, ami a rendelkezésére áll.

A szétszóródott hadoszlop úgy éri el Nagy Fészek főseregét, hogy a felderítők egyetlenegyszer sem riadóztatnak. Sőt amikor összeérintik a csápjukat a megszállókéval, azok barátként azonosítják őket.

Az ágak közül Fabian feszülten figyeli, ahogy a hangyái észrevétlenül beszivárognak az ellenség soraiba. Ekkor következik a legnehezebb lépés. Fabian még sohasem volt felelős a saját fajtája egy másik tagjának haláláért. Tudja, hogy akik elsüllyednek a barbárság mocsarában, azoknak a túlélést jelenti a harc; időnként megölnek és néha meg is esznek másokat, de ő egy ideje folyamatosan az effajta kitaszítottság és leépülés puszta létezése ellen küzd. A benne dolgozó nanovírus is ellenzi a következő lépés szükségességét, mert felismeri a rokoni szálakat közte és a lehetséges áldozatok között.

Ugyanakkor kényesen kiegyensúlyozott tervét semmi sem boríthatja fel.

A több ezer fős sereg nincs magára hagyva; Nagy Fészek megfigyelői ott lépkednek a katonáik között. Vajon felismerik az idegen hangyákat? Bár Nagy Fészek haderejét merev vegyi architektúrára alapozva irányítják, ebben lehetnek előre beépített protokollok, amelyeket a póktisztek aktiválhatnak. Ezek egyike kétségtelenül Hét Fa közvetlen megtámadása, és lehetséges, hogy valamiféle vészhelyzeti válaszreakció is került az utasításkészletbe.

Fabian rossz érzésekkel telve engedi el a vegyileg kódolt parancsokat.

A beszivárgók szisztematikusan megkeresik és megölik Nagy Fészek póktisztjeit. Félelem nélkül támadnak, közben olyan riadójelzést adnak le, amely megőrjíti a környezetükben lévő ellenséges katonákat. Ez a terv egyik legalaposabban kidolgozott, kiszámítottan kegyetlen lépése. Fabian, a segédei és Bianca is elnémulva nézik az eredményt, az élettelen testrészeket, amelyeket csomókba gyűlt hangyák hordanak szét. Nem ez az első eset, hogy pók ölt pókot, sőt hím is ölt már nőstényt, de ez most más. Egy újfajta háború kapujában állnak.

Ettől kezdve Nagy Fészek serege halálra van ítélve. Fabian katonái belülről kifelé zabálják fel. A hódítók tétován védekeznek, a parancsstruktúrába épített vészhelyzeti reakció aktiválódik ugyan, de lassan alkalmazkodnak a kialakult helyzethez. Mire megváltozik a cselekvésre ösztönző szagkód, Fabian jóval kisebb csapata többször is viselkedési módot vált az új architektúrának köszönhetően. A lomha gépezet, amelyként Nagy Fészek serege működik, hamar érzékeli, hogy valami nem jól működik, homokszemek kerültek a fogaskerekek közé, ám ahhoz is túl lassú, hogy azonosítsa a veszély természetét, nemhogy összehangolt választ adjon. Mire Fabian végez, a halott hangyák sávja több kilométeres távon nyúlik el. Hét Fa alig tucatnyi katonát veszített. A kis hím az elméje erejével győzte le az ellenséget, megállította a hódító sereget a saját Thermopülai-szorosában.

Ám Nagy Fészket még nem győzték le. Fabian hadoszlopa csupán egy kis részét pusztította el a metropolisz hatalmas hadi gépezetének, amelyet a Templom mozgásba lendíthet. Kétségtelen, hogy Hét Fa győzelme újabb agressziót vált majd ki. Fabian hazatér, és a város vezetősége elé áll.

Tudni akarják a titkát, ám ő nem mondja el, emellett közli, hogy a társulásával megelőző lépéseket tettek, így ez az új Megértés a tetemükből sem vonható ki erőszakkal.

A nőstények egyike – nevezzük Violának – átveszi a vezetést. Feltesz egy fontos kérdést: Mit fogsz tenni?

Fabian gyanítja, hogy gondolatban Viola megelőzte a társait. Nem csoda, hiszen már a háború előtt is igénybe vette a kis hím szolgálatait.

Legyőzöm Nagy Fészket és a szövetségeseit, jelenti ki Fabian. Ha kell, egészen a városukig menetelek Hét Fa seregével, és személyesen mutatom meg nekik, miben tévednek.

Szavai lenyűgöző reakciót váltanak ki: rémületet, mert egy hím vakmerően beszél egy ilyen nagy léptékű dologról; becsvágyat, hiszen legyőzhetik a legerősebb riválisukat; és kétségbeesést, hiszen mi más lehetőségük maradt még?

Viola int, hogy folytassa. Észreveszi, hogy többről van szó.

Van egy feltételem, mondja Fabian. A csodálkozó, döbbent és ellenséges tekintetek kereszttüzében körvonalazza, mit szeretne, a város túléléséért cserébe milyen változásokat kíván bevezettetni Hét Fa társadalmi rendszerében. Ugyanazt az alkut köti, amelyet Portiának is felajánlott. A helyiek alig-alig hajlanak rá jobban, hogy engedjenek a kéréseinek, ám Portiával ellentétben ők életveszélyben vannak.

Az élethez való jogot akarom megkapni, összegzi a végén olyan határozottan, ahogy csak meg mer szólalni. Azt akarom, hogy a hímek megölése is büntetést vonjon maga után, és ugyanolyan mértékben, mint a nőstények megölése. És ez vonatkozzon a párzás utáni gyilkosságra is! Szeretném megkapni a jogot, hogy saját társulást alapíthassak, saját társasházat építhessek, és képviselhessem is azt.

Egymillió éves előítéletekkel néz farkasszemet. A kannibál pókősök, akiknek ösztönei még mindig ott rejtőzködnek a kultúra és civilizáció páncélja alatt, elborzadva vonaglanak meg. Fabian érti a hallgatósága belső vívódását: a hagyományok és a haladás csap össze, az ismert múltat kell legyőzniük az ismeretlen jövővel szemben, a kiszámíthatóságot kell feladniuk a kiszámíthatatlanért. Fajként messzire jutottak, bírnak akkora értelemmel, hogy képesek legyenek lerázni magukról a múlt béklyóit. Azt senki sem állítja, hogy ez könnyű lenne.

A kis hím lassan körbefordul a kommunikációs háló közepén, mindenkinek bátran a szemébe néz. A döntéshozók őt méregetik, közben mérlegre teszik a kérését is azzal szemben, ha hagyják magukat leigázni Nagy Fészek serege által. Végiggondolják, mit értek el az első győzelemmel, és az mennyiben változtatott az alkupozíciójukon. Eltűnődnek rajta, mi mindent erőszakol ki belőlük Nagy Fészek, ha megadják magukat – Hét Fa Templomát biztosan kiürítik, és külföldi papsággal töltik fel újra, akik rájuk kényszerítik majd a Hírnök üzenetének ortodox értelmezését. A városuk távolról irányított, zsinórokon mozgatott bábuként fog táncolni Nagy Fészek rádión közvetített utasításainak ritmusára.

Megbeszélnek, kínlódnak, vitáznak, fenyegetik egymást, majdnem megküzdenek a dominanciáért.

Végül sikerül megfogalmazniuk a válaszukat.

5.7. FELEMELKEDÉS

– Nem így kellett volna történnie. Nem kellett volna ennyi ideig tartania.

Holsten a parancsnokkal vacsorázott. A szektatagok, legyenek magasan képzett műszakisok vagy bárkik, hoztak neki abból az ételből, amelyet még az elhagyatott terraformáló állomásról szállítottak át nagy mennyiségben. Felmelegítették, sőt iszapszerűvé darálták és olvasztották össze, amit a klasszicista nem túl nagy lelkesedéssel kanalazott a szájába, miközben a matuzsálemet hallgatta. Guyen aktuális táplálkozási szokásaira nem derült ugyan fény, de az egyik bevezetett cső biztosan erre szolgált. Meg egy másik az anyagcsere-folyamat másik végén, hogy elvezesse mindazt, amit az elöregedett belső szerveknek nem sikerült feldolgoznia.

– Felébresztettem egy használhatónak tűnő legénységet. Legalábbis a feljegyzések alapján mindnek megvolt a szükséges tapasztalata – folytatta a múmia, vagy inkább a gép, amely beszélt helyette. – Megvolt mindenünk, amit áthoztunk az állomásról, úgyhogy a hajó felkészítésének viszonylag gyorsan kellett volna mennie. Csak még pár nap. Csak még pár hónap. Csak még egy év. Mindig csak még egy év. Azután visszamentem aludni, és amikor újból felébredtem, még mindig dolgoztak… – Visszaemlékezés közben a fonnyadt arc egészen ernyedtté vált. – És tudja, mi történt? Amikor egyszer felébredtem, ott volt az a sok fiatal arc… Rádöbbentem, hogy a körülöttem lévők fele már itt született, a hajón. Embereket használtam el, Mason. Egész életeket! Ilyen sokáig próbálták működésre bírni a gépeket. És az új generáció… Ők már nem tudtak annyit. Megtanulták, amit lehetett, de… Azután a következő generáció még alulfejlettebb lett, még kevesebbet értett a dolgokból. A régiek pedig túlságosan elfoglaltak voltak. Egyfolytában csak dolgoztak, és alig maradt idejük arra, hogy továbbadják a tudásukat. A fiatalok nem ismertek többet a világból, csak a hajót és engem. Vezetnem kellett őket, mert dolguk volt, amit el kellett végezni, mindegy, milyen alkalmatlannak születtek, vagy mennyi ideig tart.

– Mert harcolni akar a Kern-műhold ellen? Az ellen a Brin-őrlakhely-izé ellen? – kérdezte Holsten két falat között.

– Meg kell mentenem a fajunkat – válaszolta Guyen, mintha ez ugyanazt jelentené. – És tényleg megcsináltuk. Mind megcsináltuk. Azok az életek nem vesztek el hiábavalóan. Birodalmi technológiával védekezünk, fizikailag és elektronikusan is. Nem maradt gyenge pont, ahol Kern belopakodhat, hogy mindent kikapcsoljon. De addigra rá kellett jönnöm, hogy megöregedtem. De továbbra is szükség van rám, úgyhogy elkezdtünk dolgozni a feltöltőberendezésen. Mindenemet odaadtam. Érti ezt, Mason? Odaadtam az éveimet a Gilgamesh-projektnek… Azt akarom… Nem akarok mást, csak lehunyni a szemem, és mindent elengedni… – A mesterséges hang statikus suttogássá halkult. Holsten nem akarta szavakkal megtörni a szentnek tűnő hallgatást.

– Ha azt gondoltam volna, hogy nincs rám szükség – mormolta Guyen –, ha azt gondoltam volna, hogy ők – vagy inkább maguk – a vezetésem nélkül is boldogulnának, már rég elengedtem volna mindent. Nem akarok itt lenni. Ki a franc akarna csöveken lógva haldokolni éveken keresztül? De nincs senki más. Az egész emberi fajt hordozom a vállamon. Én vagyok a pásztor, Mason, a népünk csak akkor talál rá az új otthonára, ha én odaterelem.

Holsten bólintott, majd ismét bólintott, és közben arra gondolt, hogy akár elhiszi Guyen a saját szövegét, akár nem, ő azért felfedezett némi képmutatást ebben az egészben. A parancsnok nem igazán szokott tanácsokat elfogadni, és még soha senkivel nem osztotta meg a feladatait. Miért pont most lenne hajlandó lemondani az irányításról, főleg, ha ezzel a feltöltőizével karnyújtásnyi közelségbe került a halhatatlansághoz?

Feltéve, hogy a feltöltő nem teszi tönkre a Gilgamesh rendszereit.

– Miért nem Lain? – kérdezte a klasszicista.

A vénember egyik arcizma megrándult a név hallatán.

– Mi van Lainnel? – kérdezett vissza.

– Ő a főmérnök. Mindenhez ért a hajón. Ehhez a sok munkához őt kellett volna felébreszteni elsőként. Találkoztam vele. Megöregedett, de… – nem annyira, mint maga. – Nem túl öreg. Nem régóta lehet a tartályon kívül. Miért nem vele kezdte?

Guyen rámeredt egy ideig, vagy talán valamelyik gép meredt rá a parancsnok vak szemét helyettesítve.

– Nem bízom benne! – csattant fel. – Vannak bizonyos elképzelései.

Erre nem lehetett jól válaszolni. Holsten már kialakította magában az evidenciát, amely szerint Guyen megőrült, de Lain még megőrizte a józan eszét, ám ez nem jelentette azt, hogy ugyanilyen mértékben volt igazuk.

Egyetlen lövése maradt. Lain lejátszott neki egy sor felvételt, még mielőtt találkoztak Karsttal és Vitasszel: a Kern-rendszerben hagyott holdkolónia utolsó üzeneteit. Ez volt Lain titkos fegyvere, amellyel meggyőzte, hogy Tenni Kell Valamit. Akkor működött is. A nő kegyetlenül előtárta az egész anyagot, amitől ő nyomottabbá vált, és szánalmasabban érezte magát, mint bármikor az élete során. Hallgatta a hátrahagyottak kétségbeesett, rettegő hangját, a jelentéseiket és a könyörgésüket. Minden elromlott, a kolónia infrastruktúrája nem bizonyult önfenntartónak. Hosszú évtizedekkel a felépítése után a bázis kezdett tönkremenni.

Guyen emberek közösségét hagyta ott, egy részét ébren, a többieket hibernálva. Hátramaradtak, hogy ott éljenek és gyerekeket neveljenek fel, akik majd megöröklik tőlük az elátkozott létesítményt. Azután a Gil parancsnoka végighallgathatta, ahogy sírva haldokolnak és eszüket vesztve könyörögnek, miközben próbálják elviselni a hideget és a romlott levegőt… A szerencsések elrohadtak a koporsójukban, amikor megszűnt az energiaellátás.

Az utolsó üzenet ismétlődő, automatizált segélyhívás volt; Kern több ezer éves adásának emberi utódja. Végül ez is elhallgatott, mert ez a rendszer sem bírta ki a viszonylag rövid idő próbáját.

– Hallottam a holdbázis üzeneteit – mondta Holsten.

A parancsnok odafordította petyhüdt arcát.

– Valóban?

– Lain játszotta le őket.

– Biztos voltam benne.

Holsten kivárt, de nem kapott ennél több reakciót. Rákérdezett hát:

– Ugye… nem akarja letagadni? Maga szerint Lain meghamisította az üzeneteket?

Guyen a fejét ingatta. Vagy valamelyik gép ingatta neki.

– Mit kellett volna tennem? – kérdezte. – Menjek vissza értük?

A klasszicista majdnem rávágta, hogy igen, pontosan ezt kellett volna tenni, de tudományos gondolkodásmódja elfojtotta szenvedélyességét.

– Az idő… – kezdte.

– Évtizedekre voltunk – értett egyet Guyen. – Évtizedekig tartott volna visszamenni. Mire rájöttek, hogy baj van, már nem maradt ennyi idejük. Azért kellett volna kolosszális erőket megmozgatva megfordítani a hajót, hogy eltemessük őket?

Majdnem sikerült meggyőznie. Holsten igazságérzete felborult, szédelegve kereste a szilárd talajt. A klasszicista rádöbbent, hogy képes úgy az elszürkült, haldokló arcra nézni, hogy az emberiség megváltóját lássa benne – azt az embert, akit nehéz döntések meghozatalára képeztek ki, és ezeket sajnálattal, de habozás nélkül meg is hozta, amikor kellett.

Aztán Guyen tekintetébe lassan kiült a valódi érzelem, amikor hozzátette:

– Egyébként is, árulók voltak.

Holsten szótlanná vált, mozdulatlanul ült, így meredt a parancsnok rettenetes arcvonásaira. A vénembert gyerekes, idióta elégedettség kerítette hatalmába, talán úgy, hogy ő maga nem is tudott róla.

Voltak zendülők a hajón, ez igaz, és Holsten személyesen találkozott velük. Ráadásul számára nem teltek el évtizedek a kínos eset óta, így minden bizonnyal pontosan emlékezett a történtekre. Eszébe jutott Scoles, Nessel, és a szónoklataik arról, hogy a jeges halálba akarják küldeni őket.

Igazuk volt.

Azok a zendülők mind meghaltak. A holdbázis legénységét a rakományból állították össze, így nem lehettek köztük árulók. Ami azt illeti, meglehetősen kevés fogalmuk volt róla, hogy milyen sors vár rájuk.

– Árulók – ismételte meg a parancsnok, mintha a szót ízlelgetné. – Végül csak azt kapták, amit érdemeltek. – A dolgos, önfeláldozó vezetőből minden átmenet nélkül lett félrebeszélő pszichopata.

Több ember lépett be a terembe, Guyen szektásai. Csoszogva jártak a köntösükben, szakadt gyülekezetként csoportosultak az emelvényen álló, gépesített parancsnok előtt. Hamarosan több százan állták körül Holstent és Guyent, férfiak, nők és gyerekek.

– Miért jöttek? – kérdezte a klasszicista elhűlten.

– Itt az idő – lehelte Guyen. – Készen állunk.

– A feltöltésre?

– A felemelkedésemre. Végtelen szolgálatom kezdetére, amelynek során örökkön örökké vezethetem a nyájam ezen a világon és a következőn is. – Mereven elindult a berendezés felé. Lassan, megfontolt lépésekkel.

Valahonnan felbukkant Vitas maroknyi tudósa kíséretében, afféle papságként járkáltak a gépek között. A tudományos részleg főnöke csak egyszer pillantott Holstenre, akkor is teljes közönnyel az arcán. A hangár szélein nagyjából tucatnyi férfi és nő ácsorgott páncélozott kezeslábasban – Karst csapata. Az egyikük maga a biztonsági főnök lehetett, de leeresztett vizorral nem lehetett megkülönböztetni az embereitől.

Akkor hát ismét együtt a régi banda, elmélkedett Holsten. Egy kivétellel. Lain nyilvánvalóan azt akarta, hogy késleltesse a feltöltést, ha tudja, bár a klasszicistának valójában fogalma sem volt róla, hogy a zendülők szerveztek-e bármilyen támadást az esemény alkalmából.

– Guyen! – szólt a parancsnok után. – Velük mi lesz? – intett a gyülekezet felé. – Mi lesz velük, amikor maga már… odabent lesz? Tovább szaporodnak, amíg el nem özönlik az egész hajót? Amíg már nem lesz mit enniük? Mi lesz velük?

– Gondoskodom róluk – ígérte Guyen. – Megmutatom nekik a helyes utat.

– Ugyanaz lesz itt is, mint ami a holdkolónián történt! – csattant fel Holsten. – Meg fognak halni! Felélik a készleteket! Egyszerűen csak… laknak mindenhol, amíg teljesen tönkre nem tesznek mindent. Ez nem lakóhajó. A Gilt nem arra találták ki, hogy ennyi ember éljen benne napról napra. Ők a rakomány részét képezik, ahogy mi is. – Mély levegőt vett.–Persze magának addigra ott lesz az elektronikus avatárja. Amíg van energia, addig maga jól ellesz. Talán az egész hajó jól ellesz, a rakomány maradéka tovább alszik… De ezek az emberek, és a gyerekeik… És aztán? Egy-két generáció még felnő, majd szép sorban meghalnak. Éhezés és egyre romló berendezések várnak rájuk. Aztán jön majd a hideg, a fulladás, meg minden más, ugyanis kint vagyunk a kibaszott űrben!–Ő maga is megdöbbent azon, mennyire belelovalta magát a dühkitörésbe. Tényleg ennyire törődnék ezekkel a holdkórosokkal? Úgy tűnt, hogy igen.

– Gondoskodom rólatok! – Guyen hangja egy mennydörgés erejével robajlott, a teremben elhelyezett hangszórók beleharsogták mondandóját a hangár terébe. – Én vagyok az emberi faj utolsó pásztora!

Holsten hiába várta, hogy szavai félelmet és bizonytalanságot ébresztenek a szektatagokban, akik meglehetősen nyugodtak maradtak. Láthatóan fenntartás nélkül elfogadták, amit Guyen mondott, és agyukból szelektíven kizárták az ellene szóló tirádát. Az egyedüli reakció egy termetesebb párostól jött, akik odaléptek, és hátulról a klasszicista vállára tették egyik kezüket, mintha el akarnák vezetni onnan. Több munícióra volt szüksége. Ideje volt megszegni az etikettet.

– Még valami! – kiáltotta oda, amikor Guyen felért a legfelső lépcsőfokra. – Tudja, hogy Vitas és Karst szövetkezett Lainnel a háta mögött?

A bejelentést követő síri csendet Karst hangja törte meg, a sisak miatt fojtottan:

– A kurva anyádat!

Guyen szótlanul állt – és ettől mindenki elcsendesedett. Holsten a tudományos részleg vezetőjére pillantott; Vitas szinte tudományos érdeklődéssel elemezgette a kialakult helyzetet, mintha egyáltalán nem érzékelte volna a tömeg hangulatának megváltozását. Karst csapata kezdett egybegyűlni. A kezükben tartott lőfegyverek egy része máris a hithű követők felé mutatott.

Vajon tényleg a lehető legértelmesebb dolgot tettem az adott körülmények között?

– Nem hiszek magának – recsegett a parancsnok géphangja. Az elektronikusan modulált hang ellenére a szavak mögött nem kevés hitetlenség, sőt, inkább kétség rejtőzött. Guyen mindig is paranoiás volt. Senkiben sem bízott.

– Amikor a bohócai elraboltak, épp egy találkozóról tértünk vissza. Én voltam jelen, Lain, meg ő és ő – sorban rámutatott a jelen lévő bűnösökre, akárcsak egy bíróságon.

– Mason! Kussolj, vagy szétdurrantom a kibaszott fejed! – üvöltött fel Karst, amivel remekül eloszlatta az ártatlanság minden vélelmét. A gyülekezetben majdnem mindenki viselt valamilyen fegyvert, még ha csak késeket, összetákolt lándzsákat és buzogányokat is. Hatalmas túlerőben voltak a biztonságiakkal szemben, és ekkora tömegnél a hangár sem számított túl nagy csatatérnek.

– Visszamennek a hibernálótartályokba! – kiáltott oda Guyen. – Maga, Vitas és az embereik mind!

– Menjen a picsába, parancsnok! – kiabált vissza Karst. – És azután mi lesz? Azt hiszi, hogy egy pillanatig is megbízom magában?

– Én leszek a hajó! – Guyen szinte vonyított. – Én leszek minden! Hatalmam lesz minden egyes ember élete és halála felett. Tényleg azt hiszi, hogy ha a tartályon kívül marad, akkor megmenekülhet a haragomtól? Engedelmeskedjen, és akkor könyörületes leszek!

– Parancsnok! – szólította meg Vitas. A tömeg egyre hangosabb mormolása miatt Holstennek figyelnie kellett a nő száját, nehogy lemaradjon akár egyetlen szóról is.

– Maga is! Áruló! – Guyen rámutatott az egyik göcsörtös, ágszerű ujjával.

Ekkor Karst vagy valamelyik embere – Holsten nem látta, ki volt az – megpróbálta célba venni a parancsnokot a fegyverével, és kitört a káosz. Eldörrent néhány lövés, a becsapódások egy része szikrát vetett a mennyezeten, a többi mohón mart bele a tömegbe, de ennek ellenére gyorsan verekedéssé redukálódott az egész. A képzetlen, de elszánt tömeg körülvette a biztonságiak csapatát.

Lain ezt a pillanatot választotta a következő lépéséhez.

Köntösös hívek csoportja tört ki a tömegből, és rohanvást az emelvény felé indultak. Holsten azt hitte, fanatikusok, akik emberi pajzsot képezve a testükkel is védelmezni akarják vezetőjüket. Amikor az egyikük elővett valami fegyverfélét, a csuklyája hátracsúszott, és a klasszicista rádöbbent a tévedésére.

Alig néhány másodperc kellett hozzá, hogy Lain a parancsnok halántékához szegezze szerszámgépre, szögbelövőre hasonlító pisztolyát, és hangos kiáltással hívja fel magára a verekedő tömeg figyelmét.

Akkor már legalább húsz ember sérült vagy halt meg; páran Karst csapatából, többen Guyen egyházának balszerencsés követői közül. Lain kért csendje helyett zokogás, segélykiáltások és jajveszékelés árulkodott a visszafordíthatatlan, szörnyű veszteségről. A hívek többsége így is dermedten nézte, ahogy prófétájukat a transzcendencia küszöbén tartják sakkban.

– Kuss! – kiáltotta Lain olyan hangosan, ahogy a torkán kifért. A hangját sohasem edzette tömegek irányítására vagy konfrontatív eretnekségre, de megtette, ami tőle telt. – Senki nem megy sehová! A kibaszott számítógépbe se!

– Karst… – Guyen hangja hallatszott, bár az ajka nem mozdult. Holsten a biztonságiakra pillantott, akik szűk védekezőalakzatot vettek fel vezetőjük körül. Ha jött is válasz, túl halk volt, hogy az emelvénynél hallani lehessen, de az a látványból is kiderült, hogy a parancsnok nem számíthat segítségre a biztonsági főnöktől.

– Vitas! Kapcsold le ezt a szart! – utasította Lain a tudóst. – Azután elkezdhetünk végre rendet rakni.

– Hmmm. – Vitas nem indult el, csak állt ott karba font kézzel, és oldalra billentette a fejét. – Csak nincs valami terved? – Fura kérdésnek tűnt olyasvalakitől, aki sohasem csevegett. Lain is összevont szemöldökkel meredt a másik nőre.

Hát persze, hiszen a tudós látni akarta a feltöltés eredményét.

– Lain! – kiáltott fel hirtelen Holsten. – Már csinálja! Már elkezdte a feltöltést! – A folyamat hosszú lehetett, de a parancsnok mindvégig be volt kötve a gépbe. Lehet, hogy már évtizedek óta lökdöste befelé a tudatát a Gil rendszereibe, az óvatossága miatt csak nagyon apró adagokban.

Amint Lain rádöbbent minderre, azonnal meghúzta a ravaszt.

Vitas vonásai megörökítést érdemeltek volna. Végletes döbbenet ült ki az arcára, de tekintetében továbbra is csak közömbös, tudományos érdeklődés ült, mintha még ez a fordulat is értékes adatokkal szolgálhatna valamiféle nagy volumenű kutatáshoz. Guyen arckifejezése viszont a feje nagy részével együtt eltűnt, vörösre festve a feltöltőberendezés oldalát.

Hatalmas, mordulással kevert nyögés hallatszott, betöltötte a hangárt, azután statikus zajjá változva lecsendesedett, majd szaggatottan újra felerősödött, míg végül Guyen hangjává változott.

– Én! – kiáltotta a parancsnok, miközben a teste összerogyott az emelvény legfelső lépcsőfokán. A csövek és vezetékek nem engedték legurulni. – Én! Én! Én!

A fények kialudtak, újra kigyulladtak, vibrálni kezdtek. Képernyők villantak fel, életre keltek, de csak véletlenszerű színek összességét mutatták, amelyekből időnként kirajzolódtak egy emberi arc részletei, miközben a hang folytatta:

– Én! Én! Enyém! Engedelmeskedjetek! Nekem! – Úgy hangzott, mintha a parancsnok személyiségéből főleg az alapmotivációi szűrődtek volna le a számítógépben.

– Kárjelentést! – kiáltotta Lain, és a csapata máris körülvette az emelvényt, az ott lévő gépeken keresztül próbált hozzáférni a Gil rendszereihez. – Karst! Foglalkozz már a tömeggel, te hülye barom!

A biztonsági főnök magasra emelte a kezében tartott puskát, és lőtt néhányat. A fegyver dörrenései elnyomták az emberek zaját, amely nem is tért vissza, de a hangszórókból áradó, elkínzott zagyvaságot nem fojthatta el. A képernyőkön valami megpróbálta megformálni Guyen arcát, amely a felemelkedés bizonyítéka lehetett volna a hívek szemében, de újra meg újra széthullott és eltorzult. Holsten szerint néha egyenesen Kern arcát sikerült megjelenítenie.

Felsietett a lépcsőn Lainhez.

– Mi a fene ez? – kérdezte.

– Bent van a főrendszerben, de… ez is csak egy újabb tökéletlen másolat, mint amilyen a tesztek során került a számítógépekbe. Csakhogy ez több… több van belőle. Próbáljuk elszigetelni, de küzd ellenünk. Mind ellenünk harcolnak. Mintha telerakta volna ezeket a rohadt rendszereket az embereivel, hogy kikövezzék neki az utat. Szerintem…

– Nem állíthattok meg! – mennydörögte a virtuális Guyen az első értelmes mondatát. – Én! Engem! Én vagyok! Örökké! Én! Én vagyok!

– Mi a… – kezdte Holsten, de Lain leintette.

– Csak fogd be, oké? Próbálja átvenni a létfenntartó berendezések vezérlését.

Karst emberei időközben megpróbálták eltakarítani a szektásokat, akikről kiderült, hogy jóval kevésbé érdekli őket a vezetőjük részleges felemelkedése, mint amennyire várták azt.

– Vitas! Segítenél?

A tudományos részleg vezetője ez idáig a képernyőket figyelte. Végül mégis döntésre jutott.

– Egyetértek – jegyezte meg viszonylag közömbösen. – Ez már kezd túl messzire menni. – Kicsit olybá tűnt, mintha egy kísérletről beszélne, amely túllépte az előre megállapított határidőt.

– Mit segí…?

Lain lepisszegte a klasszicistát. Megbízott annyira a csapatában, hogy pár másodpercre elforduljon a konzoltól.

– Megtetted, amit tehettél – mondta Holstennek. – Sőt, megtetted, amit meg kellett tenni. És jól csináltad. Viszont ennyi volt. Ez nem a te szakterületed. Ha segíteni akarsz, akkor segíts Karstnak, és reménykedj benne, hogy el tudjuk szigetelni ezt a kibaszott Guyen-vírust, mielőtt túl nagy kárt…

A hajó megremegett, de nem úgy, mintha külső erő hatására tette volna. Belülről borzongott meg, a csontjaiban, a legbelső vázon futott végig a reszketés.

– A picsába! Csak menj! És vigyázz magadra! – mondta az egyik fémburoklakó a másiknak.

5.8. HÓDÍTÓ HŐS

Fabian egy sereg élén érkezik meg Nagy Fészekbe.

Ez technikailag nem az ő serege. Annyira még Hét Fa döntéshozói sem kétségbeesettek, hogy hivatalosan egy hím vezetésére bízzák a haderejüket. Viola, a város egyik legnagyobb hatalmú nősténye kapja a megbízást, hogy otthonát képviselje, így névlegesen ő irányít. Fabian azért van mellette, hogy végrehajtsa a parancsait. A felállás kevésbé bizonyul fájdalmasnak, mint amire számított.

Viola nyugalma, előrelátása és intelligenciája sokat segít. Nem próbálja megmondani, hogyan végezze a dolgát. Vázolja stratégiai elképzeléseit, amelyekből kiderül, hogy sokkal jobban érti a konfliktus okát, és jobban ismeri a pókok természetét, mint maga Fabian. A hím a taktikával foglalkozik, alkalmazkodó, rugalmas vegyi architektúrája segítségével mesterien irányítja a több ezer fős hangyasereget. Meglepően jól össze tudnak dolgozni.

Amiért Fabian mégis örül a parancsnokának, az a végső felelősség átruházása. Mire idáig jutottak, Hét Fa és szövetségesei olyan mészárlást rendeztek az ellenség soraiban, hogy Fabian már a gondolatától is reszketni kezd. A számtalan halott hangya mellett százával hullottak a pókok is, egy részük tervezetten, másokat elragadott az események sodrása. Nagy Fészek minden tőle telhetőt megtett, hogy megfordítsa az áradatot azáltal, hogy likvidálja Hét Fa seregének vezetőit. Persze szilárdan hitték, hogy ezek a vezetők szükségszerűen nőstények. Így Fabian több alkalommal is elkerülte az orgyilkosokat, míg Viola elveszítette két lábát, emellett személyesen végzett három merénylővel. A konfliktus minden résztvevőjének rá kellett döbbennie arra, hogy bár egy olyan faj tagjai, amely nem öl könnyedén, ha okot találnak rá, könnyedén leküzdik ezt az akadályt.

Végül eljutnak Nagy Fészekig, hogy szembenézzenek a metropolisz egyesített seregével. A védelemhez összehívnak minden bolyt, ami azt jelenti, hogy a hangyák tetemes része egyáltalán nem kapott katonai kondicionálást. Ősi ösztöneik szerint harcolnak, a tőlük telhető leghatékonyabb módon támadják az idegen hangyákat.

Az előttük álló épülethalmaz, a pókok legnagyobb városa törékenynek tűnik, mint az elszakadt selyemszál, amelyet az első nagyobb szélroham elfújhat. Eddigi élete java részében Fabian ezt a helyet nevezte az otthonának. A fák lombjai alatt és között, a törzseken és az ágakon pókok százezrei kuporognak a társasházaikban, és várják, mi fog történni. Szinte egyáltalán nem evakuáltak, sőt Fabian úgy hallotta, hogy a Templom minden tőle telhetőt megtett a menekülők visszatartása érdekében.

Viola futárt küldött Nagy Fészek vezető társulásaihoz követelései felsorolásával. A futár hím volt, ezért Fabian nem jósolt neki sok esélyt, de Viola komoran kijelentette, hogy ha a nőstényekével egyenlő jogokat szeretne minden hímnek, akkor a futár is kénytelen kockáztatni.

Csak elképzelni tudják, miféle vita zajlik Nagy Fészekben. Portia és a papnők nyilvánvalóan az ellenállást ösztönzik. Talán azt hiszik, hogy a Hírnök megmenti őket, ahogyan a hangyák ellen vívott nagy háború idején tette. A Templom rádiófrekvenciái tele lehetnek megváltást kérő imákkal és könyörgéssel. Ám ha a Hírnöknek megvan a hatalma, hogy segítsen a hívein, akkor mire vár még?

Rádió…?Néhány másodpercig Fabian olyan tudományról álmodozik, amely lehetővé teszi, hogy minden hangyát felszereljenek egy apró rádióvevővel, és valahogyan mindegyikük képes lenne írni a saját vegyi architektúrájába annak megfelelően, amilyen jeleket a. láthatatlan hálón keresztül kapnak. Alig néhány pillanat kellene az egész hangyasereg irányításához… Fabian beleremeg a gondolatba. Van bármi, amire nem leszünk képesek?

Piszkálja a dolog, és az is, hogy korábban mintha már találkozott volna ezzel a gondolattal. Hirtelen rádöbben, hogy a Hírnök nagy projektje, amelynek megvalósítására Portia és hithű társai törekednek, egy ilyen eszköz lehet. Nem hangyákkal és nem szagokkal, csak rézhuzalokkal, amelyek hálózatot alkotva impulzusokat szállítanak, akárcsak a rádió láthatatlan hálója, vagy ahogyan az egyes hangyák teszik egy bolyban. És ehhez nem tartozik kapcsoló, elágazás vagy logikai kapu…? Fabiannek úgy tűnt, hogy egy ilyen eszközben meglenne a szükséges gyorsaság, de minden bizonnyal nem lenne annyira rugalmas és hatékony, mint egy teljes kapacitással dolgozó hangyaboly. Vagy mégis?

Te ismered Portiát, szólítja meg Viola. Megadja magát? Olyan régóta várnak a válaszra, hogy lassan lemegy a nap. A teljes sötétség beálltát üzenték meg határidőként, mivel a hangyák vaksötétben is ugyanolyan jól harcolnak, mint napfényben.

Ha még ő irányit, akkor nem, válaszolja a kis hím. Ha kell, Hét Fa hadereje lyukat vág a metropoliszba, és Fabian attól tart, hogy a város szűkös, összevissza falai között elveszítheti az irányítást. A sereg kisebb-nagyobb részei leszakadhatnak, és a szagok rossz terjedése miatt folyamatosan a legutolsó utasítást követik majd. Emiatt hatalmas károkat okozhatnak a lakosság soraiban is, holott a pókok többségének csupán annyi a bűne, hogy Nagy Fészekben lakik. A gondolat annyira elborzasztja, hogy Fabian legszívesebben visszafordulna.

Viola türelmes magyarázatba kezd. Nagy Fészek befolyása visszaszorult a város határain belülre, ám így is el kellene ismernie a vereségét. A Templom még számos város felett uralkodik világszerte, és nekik kell példát mutatni.

Fabian már hallott a konfliktus terjedéséről más területeken. Egész városok égtek le tervezetten vagy véletlenül – ami könnyen előfordulhatott, tekintve egyes hangyakasztok tüzes köpetét és a póképítmények gyúlékonyságát. Mészárlások is voltak mindkét oldalon: elvadult hadseregek tértek vissza ősi életmódjukhoz, és kezdtek kontrollálatlanul tenyészni. A rádió naponta közvetít egyre borzalmasabb történeteket az elmérgesedő háborúskodásról.

Nagy Fészek a keresztesek kitartásának és elszántságának szimbóluma. Ha megadja magát, a józanság még győzedelmeskedhet a káosz felett.

Lehet, hogy nekik maguknak kell megölniük, következtet Viola.

Beletelik egy hosszúnak tűnő másodpercbe, mire a hím rájön, hogy a társa kiről beszél: Portia! Ő maga nem képes bűntudat nélkül gondolni előző pártfogójára, de végeredményben az idős nőstény robbantotta ki a háborút, ha egyáltalán felelőssé lehet tenni ezért egy bizonyos pókot. Ám azt Fabian is tudja, hogy a saját szempontjából nézve Portia a lehető legjobb okból cselekedett. A hite miatt tette kockára az egész várost. A kis hím még mindig tiszteli, sőt, ha rágondol, érzi azt a csak hímekre jellemző, különös érzést, hogy szeretne táncolni neki, és akár az életét is felajánlaná érte. A dolog szégyennel tölti el, mert azt jelképezi, ami ellen küzd – holott ez pontosan az az érzés, amely a nyilvánvaló életveszély ellenére az ősidők óta ráveszi a hímeket a fajfenntartásra.

Fabian szeretné, ha ez máshogy lenne, de nem tud olyan útvonalat tervezni, amely a jelenlegi helyzetéből oda vezetne, hogy kiegyezzenek Portiával.

Készítsd az előőrsöt! Viola tudja, hogy Fabian már felmérte a terepet, az ellenség erejét és a saját csapataik képességeit, sőt kialakított egy a helyzethez illő kondicionálást az első rohamhoz – a csata során ezt fogja majd megváltoztatni és finomítani. Eddig a forradalmi találmányával akár hatalmas túlerő ellenében is képes volt győzni, ám ezúttal nem lesz szükség minden találékonyságára. A védekezők kevesebben vannak, és messze nem olyan hatékonyak, mint a támadók.

Fabian kiereszti a szagokat. Már tovább finomította harcászati stratégiáját. A levegőben terjedő feromonok mellett Paussidák seregét is felsorakoztatta; a szolgálatra kényszerített bogarak az utasításait adják tovább a katonák között. Hasznosságukkal gyakorlatilag a túlélésük folyamatosságát biztosítják – szolgálataikat bizonyos szintű tudatossággal ajánlották fel, ami arra utal, hogy nyugtalanítóan ravasz állatok.

Élénk színű villanás látszik. Viola egyik fürkésze hevesen integet a tapogatójával.

Egy csapat tart kifelé Nagy Fészekből, legalább húszfős lehet. Az élükön Viola követe közeledik.

Fabian csak ekkor érzi meg a görcsös feszültséget a lábaiban, amely a követ láttán kezd kiengedni. Nagy Fészek tárgyalni akar.

Az ellenség küldöttségének java részét nem ismeri, amiből arra következtet, hogy az aktuálisan domináns nőstények lecserélődhettek. Alig néhány vén banyát lát, akikkel már korábban is találkozott; Portia nővérei a társulásukból, és papnők. Selyembéklyóban botladoznak, és a helyi politikai ellenfeleik terelik őket. Átadják őket a hódítóknak.

A történtek gyorsan kitudódnak. Nagy Fészekben leváltották a vezetőséget. Belharcok törtek ki, pók küzdött pók ellen a legmagasabb szinteken is. Megtörték a papság uralmát, és letaszították őket. Néhányan elrejtőztek, elbújtatták őket azok, akik még hittek az üzenet szentségében. Néhányan valószínűleg elszöktek a városból. A maradékot magukkal hozták a jó szándék bizonyítékaként.

Portiáról nincs hír. Fabian elképzeli, ahogy magára maradva menekül. Elég találékony és erős a túléléshez, és Nagy Fészek Templomának infrastruktúrája nélkül már nem jelent veszélyt a világbékére. Viola és a többiek kétségtelenül vadászni fognak rá, akár még a korábbi társai is csatlakozhatnak, ám a kis hím így is reméli, hogy egykori pártfogója életben marad. Reméli, hogy elmenekül, és talál egy helyet, ahol csendesen leélheti élete hátralévő részét, és talán még valami jót is tesz.

Ezután megtárgyalják a feltételeket, amelyeket nehéz, de nem lehetetlen teljesíteni. Nagy Fészek új úrnői a dac és a behódolás között félúton egyensúlyoznak; Viola jól ismeri ezt, és belemegy a játékba. Fabian csak most, a tárgyalások közben, a háttérből figyelve jön rá, hogy nőstény társa mennyire el akarta kerülni a visszavonhatatlan következményekkel járó végső ütközetet.

Ez még nem a háborúskodás vége, de a befejezés folyamatának kezdete. Nagy Fészek bukása és áttérése egyszerre a jövő katalizátora és modellje. A harcok ugyan folytatódnak a világ különböző részein, ám főleg azok szorulnak vissza, akik a Hírnök üzenetének mindenekfelettiségében hisznek.

Természetesen ez nem jelenti azt, hogy többé nem beszélnek Istennel, inkább csak nem azzal az egyirányú céltudatossággal hallgatják, mint Portia és társai. A Hírnök terveinek megvalósítása mögül elvész az addigi elszántság, de a munka nem áll le. Mindig is lesznek tudósok, akik aprólékosan felülvizsgált fogalmakat használva beszélnek a Hírnökkel, kihívásnak tekintik a zagyva tervek megfejtését, és megpróbálják lefordítani a bonyolult technikai leírásokat a póktechnológia lehetőségeire és újabb találmányaira. Ironikus, hogy a laikus hozzáállással sikerül nagyobb haladást elérni, mint a dogmatikus Templomok irányítása alatt.

Alig valamivel Nagy Fészek kapitulációja után Fabian ismét Hét Fa legbefolyásosabb nőstényei között kuporog. Az egybegyűltek sokban hasonlítanak azokhoz, akikkel a háború alatt beszélt. Violát domináns, elismert háborús hősként fogadják. És persze mind emlékeznek a kényszerűen elfogadott egyezségre. Fabian kivárja a pillanatot, amikor a hatalmasságoknak tartaniuk kell a szavukat.

Van köztük szövetségese? Talán. Bianca ott van, bár az egyik legkisebbnek számít a legnagyobbak között. Ő mindent annak köszönhet, hogy Fabian magával hozta, és Hét Fában is egyengette az útját.

A nőstény mágnások fészkelődnek és topognak, több irányból is mormolás fut végig a kommunikációs hálón. Viola gyorsan rendet teremt, és lecsendesíti őket.

Természetesen elismerjük, hogy Hét Fa és szövetségesei sokat köszönhetnek a felfedezésednek, topogja. A vegyészeti mérnökeink már dolgoznak mindazokon a lehetőségeken, amelyek egy ilyen kifinomult irányítás által jobbá tehetik a mindennapi életet.

Nem azzal a szándékkal dolgoztam ki a módszeremet, hogy erőszakos célokra használjuk, vallja be Fabian. És igen, a lehetőségek száma végtelen.

Esetleg megosztanád velünk a további terveidet?

Mind elcsendesednek, rezzenéstelenül várnak az első rossz mozdulatra.

Saját társulásom van, kezdi a kis hím, rögtön emlékeztetve a nőstényeket egyik nagyobb engedményükre. Szavai rögtön nemtetszést, egyesekből egyenesen undort váltanak ki; mindez végigrezeg a háló szálain, mielőtt sikerül visszanyerniük a tartásukat. Vannak társaim, akikkel megosztottam a Megértéseimet. Ahogy ti is mondjátok, sok mindent meg lehet újítani. Már bele is kezdtünk.

Eszébe jut, amikor Bianca veszélyes kis szörnynek nevezte. Már mind ilyennek látják. Mi több, félnek tőle, és talán ez az első olyan pillanat a pókok történelmében, amikor nagy hatalmú, domináns nőstények megijednek egy kis termetű hímtől. A történtek után volt idejük elgondolkodni rajta, hogy ha Fabian ellenük fordulna, állna-e mögötte hangyasereg, amely szolgai módon követné minden egyes utasítását.

Ám a hím szándékai mások, és sejti, hogy ha túlságosan rájuk ijeszt, az úrnők megölik a társaival együtt, bármit is veszítenek ezáltal. Gyorsan tisztáznia kell a helyzetet. A társulásom azon dolgozik, hogy a mi városunk legyen a legnagyszerűbb, amit a világ valaha is látott. Igaz, hogy a találmányom idővel elkerülhetetlenül elterjed majd, de az a hely lesz a központ, az anyaváros, ahol először használták. Annak a helynek sohasem kell tartania azoknak a seregeitől, akik nem ismerik a felfedezésemet.

A kommunikációs háló szélén halk vibrálás fut körbe. Nehéz, számító nősténytekintetek mérik végig Fabiant, a falatnyi hímet. Látszik, hogy a többség rendre akarja utasítani, legszívesebben visszavonnának mindent, amit ijedtükben megígértek. Talán nem is rossz, inkább a legjobb szándékkal tennék ezt, attól a kitartó feltételezéstől vezérelve, hogy egy hímnek nem kellene ilyen súlyos felelősséget vállalnia. Valószínűleg mindegyikük gondolataiban tucatnyi egyenlet zajlik egyszerre, hátha találnak legalább egyet, amely őket igazolná, ha visszavonnák az ígéreteiket. Portia ajánlatát tennék ők is: Hadd etessünk, becsüljünk meg és védelmezzünk mi! Mi másra vágyakozhatnál még?

Szeretném, ha ez a hely Hét Fa lenne, topogja le Fabian a végszót, és várja a lehetséges válaszok valamelyikét.

Viola int a tapogatójával, hogy folytassa.

Nem kényszeríthetem ki, hogy tartsátok magatokat az egyezségünkhöz, jelenti ki a hím. Többet kértem tőletek, mint maga a Hírnök. Azt kértem, hogy terjesszétek ki az általatok élvezett szabadságot rám és a többi hímre is. Ez nem kis kérés. Nehéz lesz megvalósítani. Nemzedékekkel később még mindig lesznek olyanok, akiket megbotránkoztat ez a reform, és lesznek olyan helyek, ahol nem kérdése lesz, hogy kit lehet megölni, és kit nem. Nehéz megfogalmazni ezeket az elveket, hiszen annyira a lényük részét képezi az egész megkülönböztetés, hogy a feloldásához elsősorban nyelvi akadályokat kell leküzdeni. Fabiannek is körül kell írnia őket. Csak annyit mondhatok, hogy amelyik város kiterjeszti ezeket az alapjogokat rám és az enyéimre, annak rendelkezésére állunk a szolgálatainkkal, és minden ebből fakadó haszonnal. Ha Hét Fa nem hajlandó erre, akkor biztosan találunk egy kétségbeesett és nélkülöző helyet, amely befogad, és elfogadja a feltételeinket. Ha engem meg is öltök, társaim egy része már a városon kívül jár, és magukkal viszik a Megértéseinket. Oda megyünk, ahol szívesen fogadnak. Szeretném, ha ti lennétek azok, itt, helyben.

Mindez heves vitát vált ki a hímek további sorsát illetően. Nehéz a döntés; majdnem ugyanannyian vannak ellene, mint mellette. Hét Fa vezetősége majdnem pártszakadásra kényszerül, még a köztiszteletben álló matriarchák is úgy mérik össze a lábaikat, akár a fiatalok. A végén, ha nem is sokkal, de az anyagi érdek erősebbnek bizonyul a hagyományok őrzésénél.

Maga Fabian már nem láthatja a világot, amelynek megteremtését elősegítette. Két évvel Nagy Fészek meghódítása után holtan találják a laboratóriumában, ismeretlenek ölték meg és szívták szárazra. Sokan Hét Fa neheztelő konzervatívjait vélik felelősnek. Mások szerint valamelyik legyőzött város Templomának fanatikus papnői derítették ki, hol találják – bár addigra a háború már véget ért, és a pókok nem éppen arról híresek, hogy öncélúan bosszút álljanak. Természetüknél fogva gyakorlatiasak, és inkább építeni szeretnek, mintsem rombolni. Még legyőzötten is.

Néhányan rebesgetik, hogy maga Portia volt az elkövető, akinek a nevét különös titokzatosság övezi a háború óta. Gyakran emlegetik, de senki sem tudja, hol lehet, és a sorsa rejtélyes.

Ám addigra Fabian találmányát már nem lehet visszazárni a dobozba. Társulása egészen kiterjedt, és többnyire, de nem kizárólagosan hímekből áll, ráadásul a tagjai eljutottak más településekre is. A Megértéseiket gondosan őrzik, ám a belőle származó előnyökkel árucikkekként kereskednek. Technológiai forradalom söpör végig a bolygón.

Azokat is eléri, akik a Hírnökkel beszélnek. Fabian találmányának alkalmazása az isteni tervekben még gyerekcipőben jár, ám a háborús időkben látott vízió – miszerint az új vegyi architektúra valamilyen módon egybeesik az Isteni Tervvel – azóta számos tudós elme álmává vált.

A bolygó körüli hideg űrben ott kering az a különös entitás, amely Avrana Kern és az Őrkapszula számítógépes rendszerének néha Eliza-álarc mögé bújó keverékéből jött létre. Kétségbeesetten próbál kommunikálni a teremtményeivel.

Megtanította a majmait – legalábbis így gondol rájuk – egy közös nyelvre, amely egyszerűsített Birodalmi C-ből indult, ám ahogy a majmok tovább alakították, sűrűn burjánzó idegen koncepciók tömegévé változott. Avrana tudja, hogy amikor felvette a kapcsolatot a zöld bolygó lakóival, az emberiség történelmének új fejezetét nyitotta meg. Mivel nincs más ember (a közelében), akivel megoszthatná ezt, valahogy elmarad a diadalérzet. Arra is rájött már, hogy az új népe másképpen használja a nyelvet, mint ő. Hiába dolgoztak ki egy közös nyelvet, hiányoznak a közös fogalmak, vagy az értelmezésük tér el gyökeresen.

Egyre jobban aggódik miattuk. Úgy tűnik, jóval messzebb vannak tőle, mint amire főemlősöktől számított.

Tudja, hogy beleerőszakolja vágyait a fejlődőfélben lévő kultúrába, és a közvetlen beavatkozás teljesen szembemegy a Brin-küldetés szabályzatával. A szabályzat csak óvatos bátorítást engedélyez, amelynek során mindig hagynia kellene, hogy a saját tempójukban közeledjenek hozzá. Ám erre nincs ideje. Túl sokáig maradt távol, az Őrkapszula energiatartalékai megcsappantak a hosszú alvás alatt, minek következtében a Gilgamesh drónjainak és űrkompjának lelövése ki is merítette. A napelemek lassan töltődnek fel, és az energiahiány máris kárt okozott. Az automata javítórendszer készenléti állapotba kapcsolt, és az alapvető berendezések karbantartása közben hatalmas mennyiségű egyéb munkát halmozott fel.

Mindemellett egyre inkább és egyre szánalmasabban érzékeli, hogy ő maga is inkább csak az alapvető berendezések egyike, mintsem önálló élőlény. Nincs éles határvonal, hol kezdődik Avrana Kern, és hol végződik a gép. A testéből nem maradt annyi életképes állapotban, hogy önállóan működhessen. Eliza, a feltöltés és a biológiai agyának nevezhető sorvadt dió már elválaszthatatlan egymástól.

Próbálja átküldeni a majmoknak egy automatizált műhely terveit, és ha ez elkészülne, közvetlenül irányíthatná, hogy újabb dolgokat alkosson odalent a bolygón. Azután ha kell, akár adatsorról adatsorra átküldhetné önmagát. Végre találkozhatna erdei népével, de ami még ennél is fontosabb: megfelelően kommunikálhatnának egymással. Belenézhetne a szemükbe, és tisztázhatnák a fogalmaikat.

Csakhogy a majmok rémisztően lassan haladtak, és az idő azon dolgok egyike, amiből Avrana Kernnek már nincsenek jelentős tartalékai. Érthetetlen okból a bolygón kialakult technológia a földitől gyökeresen eltérő irányt vett. Nem találták fel a kereket, de van rádiójuk. A kiadott feladatok többségét csak nagyon nehezen értik meg, és Kern sem igazán tudja követni, amit neki mondanak. A műszaki nyelvezetük csukott könyv számára.

És ez igencsak sajnálatos, mivel fel kell készítenie őket. Figyelmeztetnie kell őket.

A népe veszélyben van.

Ugyanis a Gilgamesh visszafelé tart.

6.

ZENIT/NADÍR

6.1. A LÉGGÖMB FELSZÁLL

Portia figyeli, ahogy művészet születik.

Nyugtalan, ideges, de nem az alkotás miatt, hanem mert nagy feladat előtt áll, amely lefoglalja a gondolatait. Sohasem volt igazán türelme a szoborbeszédhez. Kár, hogy az egész az ő tiszteletére készül.

Persze nem csak az övére. Csapatának mind a tizenkét tagja jelen van, látják és éljenzik őket. Portia még csak névleg sem a vállalkozás parancsnoka – pedig feladata a legnagyobb kockázattal jár. Az ő nevét dobolják ki Hét Fa városának Nagy Fészek kerületében.

Próbálja lerázni magáról a nyugtalanságát, hogy az előadásra összpontosíthasson. Három fürge hím artista meséli el Fabian, a mártír, a nagy tudós és szabadító történetét. Néhány feszítőszállal kezdik, ám gyorsan összeszövik a háromdimenziós legendát, fonalaikból sorok és csomók alakulnak ki, folyamatosan tovább épülő, kinetikus szobrot készítenek, amelynek minden részlete a híres tudós életének eseményeire utal. Minden jelenet az előző vázára épül, így az éteri alkotás egyre jobban elágazik, képekből összeállított elbeszéléssé változik.

Portia szégyelli, hogy unatkozik. A legkisebb mértékben sem a sajátja az a költői gondolkodásmód, amely ahhoz kellene, hogy értékelni tudja ezt a művészeti formát – egyszerűen hiányoznak a Megértéseiből a történet követéséhez szükséges mémek és utalások. Ő inkább gyakorlatias típus, az egyszerű zsigeri élvezetek híve. Vadászik, birkózik, mászik, párzik; némileg ódivatú hagyományokat követ. Portia nem szereti ezt a szót, inkább időtlennek nevezi ezeket a szokásokat.

Elmehetne persze a városi könyvtárba, hogy szerezzen egy Megértést, amelynek segítségével rögtön a maga teljes dicsőségében értékelné a szoborbeszédet – de mit veszítene? Az új Megértés kilökne valamilyen keveset használt képességet vagy tudást, mivel az elméje korlátozott mennyiségű információt képes megtartani. Mint a pókok többsége, ő is elégedett azzal, amilyen, és tart az olyan változástól, amelyre nincs égető szüksége.

Ameddig csak bír, mozdulatlanul figyel, udvariasan nézegeti az egyre összetettebb szobrot. Érzi a közönség elismerő fészkelődését, és tudja, hogy ez hiányzik belőle. Végül egyszerűen már nem képes egy helyben, egy térben maradni a tömeggel a sátortető alatt, és olyan észrevétlenül kúszik ki, ahogy csak tud. Végül is ez az ő éjszakája. Senki sem fogja visszautasítani.

Odakint a város egyik legnagyszerűbb részének, Hét Fa tudományos kerületének közepén találja magát. Nagyobb magasságra és tisztább levegőre van szüksége, ezért hálóösvényről hálóösvényre és ágról ágra mászik, amíg meg nem látja az ég sötétjét odafent azokkal a tűhegynyi fénypontokkal, amelyeket csillagoknak neveznek. Tanulmányaiból és Megértéseiből tudja, hogy mind nagyon messze van. Olyan messze, hogy amellett értelmetlenné válik minden fogalmuk a távolságukkal kapcsolatban. Portiának a vadonban töltött idő jut eszébe – merthogy a pókközösségek és településeik növekedése ellenére a vadon még mindig létezik. A város biofoszforeszkáló fényeinek derengésétől távol sokkal tisztábban látszanak a csillagok, és olyan közelinek tűnnek, mintha meg lehetne érinteni őket.

Ám itt alig látszanak a városi világítás zöld, kék és ultraibolya árnyalataitól. Különös, hogy ő, akit munkássága a tudományos fejlődés élvonalába emel, úgy érzi, hogy az élet elszáguld mellette. Úgy érzi, lemarad mögötte.

Olyan Megértésekkel bír, amelyek távoli, vadászó ősöktől erednek, akik folyton dolgoztak. Küzdeniük kellett a táplálékért, ősi ellenségekkel harcoltak, amelyeket azóta háziasítottak, kipusztítottak, vagy elűztek a térkép legtávolabbi pontjaira. Portia – ez a Portia – képes felidézni azoknak a koroknak az egyszerűbb, azóta romantikusan felfogott emlékeit, amelyeket megörökölt, és amelyek miatt egy kevésbé összetett életre vágyik.

Remegést érez alulról, és lepillantva látja, hogy valaki mászik felfelé. Fabian az – az ő Fabianje, a számtalan hím egyike, akit a nagy felszabadító után neveztek el –, tizenkét fős csapatának két hímje közül az egyik, egyben személyi asszisztense is, akit találékonysága és ügyessége tesz alkalmassá erre a posztra.

Lenyűgöző, ugye?

Fabian nem tudja jól kifejezni magát, így nem egyértelmű, hogy az előadásra gondol, esetleg a kivilágított városra vagy a csillagos égre. Ám ez nem is számít: másnap történelmet fognak írni.

A hím táncol neki. Érzi, hogy boldogtalan, és egy kis bók, kiemelt figyelem segíthet. A tömegtől távol fajtájuk ősi udvarlási rituáléját végzi, és jó fogadtatásra lel. A monogámia – vagy inkább monoandria – nem túl nagy múltra visszatekintő koncepció a pókok világában, ám akadnak párok, amelyek összeszoknak. Fabian csak neki táncol, és ő távol tartja tőle a többi nőstényt.

Mint mindig, az előadás csúcspontján, amikor a hím lehelyezi elé a felajánlását, Portia megérzi a mélyre eltemetett, ősi kényszert, amely végzetessé tenné ezt az estét. Ám mára ez részévé vált az élménynek, izzással és lendülettel színezi a párzást, mielőtt a civilizált természet elfojtja a kannibálkésztetést. Manapság az udvarlás már nagyon ritkán torkollik halálesetbe.

Odalent az előadás is eléri a csúcspontját. Később a művészek szétszedik az egészet, lebontják a szobrot, felfalják a fonalaikat. A művészet, mint minden a világban, múlandó.

Valahol máshol a városban, a tanulás és kutatás központi komplexumában Bianca dolgozik az előkészületek befejezésén. Az épületegyüttes Nagy Fészek temploma, az az egyre kisebb számú hívő tartja fenn, akiknek még mindig szükségük van az ismeretlenre az életükben.

Bianca nem tagja Portia válogatott csapatának, de fontos szerepet játszik a küldetés egészében. Pártfogói gondoskodással viseltet a küldetés iránt, hiszen tőle ered a motiváló erő, amely az egészet mozgásba lendítette. Ám a szándékai, még ha nem is ártók, egészen mások, mint amit a többiek hisznek. Elméje szokatlan ereje révén gondolkodásmódja nyitottabb, messzebbre lát, és hosszabb távon tervez, mint mások.

Született polihisztor, ami a pókok civilizációjában azt jelenti, hogy több Megértést képes befogadni, mint egy átlagos pók. Portiával ellentétben ő rendszeresen újrahangolja az elméjét. Tudati magva, amit lénye középpontjának, ezáltal önmagának tekint, az egyszerűen csak a tanulás vágya és képessége, nem pedig valamilyen egyedi tudás, amelyet bármikor magáévá tehet és elfelejthet. Jelenleg profi rádiókezelő, vegyész, csillagász, szerelő, teológus és matematikus. Az elméjét egymásba kapcsolódó ismeretek hálózata telíti meg.

Most, sokkal későbbi időpontban, mint ahogy a fajtája általában nyugovóra tér, ő még mindig a számításait nézi át újra meg újra, emellett hibaelhárítási architektúrát tervez a hangyabolynak, amellyel modellezteti és ellenőrizteti az egyenletek eredményeit.

Újdonsült teológiája ötvöződik megfontolt természetével, így szinte vallásos tisztelettel tekint a tudománytörténeti küldetésre. A gőg nem igazán ismert fogalom a pókok kultúrájában, ám ahogy egyedül dolgozik a vezérlőközpontban, közel áll hozzá, hogy önhitté váljon. Gondolatban sorra végigveszi a terv komplex lépéseit.

Ritka nézőpontot sajátított el, amely lehetővé teszi számára, hogy többnemzedéknyi küszködésre és növekedésre visszatekintve formát és anyagot adjon a történelemnek, értékelje és kombinálja mindazokat az eredményeket, amelyeket az előtte járó Portiák, Biancák és természetesen Fabianek értek el. Mindannyian hozzátették a maguk Megértéseit a nyolclábúak mai tudásának nagy egészéhez. Mindegyikük egy-egy csomópont volt a haladás folyamatosan szőtt hálójában. Mindegyikük legalább egy lépéssel hosszabbra tervezte az utat, mint az ősei. Bianca nagyon is valóságos módon az ő közös gyermekük, tanulmányaik, bátorságuk, kíváncsiságuk, felfedezéseik és áldozathozataluk terméke. Agyában alig fér el a halott ősök élő tudása.

Bianca szinte tapintható módon tudja, hogy óriások hátán áll, és hogy ennek eredményeképpen ő is eljövendő nemzedékek tudósait tartja majd a saját hátán.

A következő reggelen Portia és csapata a városon kívül gyülekezik, jóval túl az utolsó épületeken, a széles tanyavidék közepén, ahol zömök, ragyás törzsű fák sora nyúlik a végtelenbe; egységességüket csak a tűztörők és a dolgozó hangyák ösvényei bontják meg. Az időjárás kellemes; felhős, de csupán enyhe szellő fúj, ahogyan a meteorológusok megjósolták. Az alkalmatlan körülmények miatt eddig kétszer halasztották el ezt a pillanatot.

Portia még mindig feszült és mozdulatlan. A többiek a maguk módján kezelik a saját nyugtalanságukat. Van, aki kuporog, van, aki szaladgál, más birkózik vagy badarságokat beszél, a többség fészkelődik és mocorog. Viola, a vezetőjük sorban végigjár mindenkit, egy-egy érintéssel, simítással, tapogatóintéssel biztatja őket.

Fabian látja meg először az Égi Fészket.

Még ebből a távolságból is elképesztően óriási, ahogy a Nagy Fészek kerület fölött lebeg. Szinte optikai illúziónak tűnik. A gázzsák nagy, ezüstös tömegének háromszáz méteres hosszúsága mellett eltörpül az alá rögzített, hosszú és keskeny kabin. A tervek szerint a hajótestet még a kétszeresére növelik majd, hogy az emelési erő és a súly aránya elérhesse azt a szélsőséges értéket, amely a projekt sikeréhez szükséges.

A pókok már régóta használnak selyemszövetet siklóernyőként, és fejlődő intelligenciájukkal az idők során tovább finomították ezt a művészetet. Kémiai ismereteik révén annyi hidrogént állítanak elő, amennyit csak akarnak. Selyemre és puhafára épülő technológiájuk miatt még a meghajtott repülő szerkezetekkel folytatott kísérletek is pehelykönnyű lebegő eszközökhöz vezetnek. A léghajóépítés szinte természetes eredménye mindezeknek.

Csak a legénységi minimum tagjai vannak fönt; fonalkötegeket dobnak le, amelyek száz méter hosszon tekerednek ki. A csapat örül, hogy újra mozgásban lehet, Portia és társai felmásznak a gondolához. A repülést addig vezető tiszt röviden, de ünnepélyesen átadja az irányítást Violának, azután a társaival együtt leereszkedik, új lakói gondjaira bízza az Égi Fészket.

A léghajó a mérnöki tudományok megtestesült diadala. Elég erős, hogy kibírja az alacsonyabb légrétegek változatos időjárását, miközben teletöltött gázzsákkal korábban elérhetetlen magasságokba emelkedhet. Az egész jármű aerodinamikus testének minden egyes szegmensét a belső szerkezetben kifeszített kötelek határozzák meg. Elindul, a jeges szelek magasságába emelkedik, miközben rugalmas szerkezete felveszi az új legénységgel együtt járó súlytöbbletet.

A célmagasság annyival van a világuk felett, hogy nem is igazán tudják magasságnak nevezni. És a társaság leginkább kalandvágyó tagja, Portia még onnan is tovább fog utazni.

Viola ellenőrzi, hogy a legénység minden tagja a helyén van-e, azután csatlakozik Portiához a hengeres gondola elejében, ahol együtt néznek ki a vékony selyemszövet ablakon az alattuk távolodó városra. A gázzsák máris növekszik, egyre dagad a hidrogéntől, a belépőél áramvonalasabbá válik, ahogy az Égi Fészek emelkedik. Az orrba szerelték be a rádiót és a léghajó agyának számító főterminált.

A csapat vezetője belehelyezi tapogatójának végét két résbe az előtte lévő állványon, és az Égi Fészek elmondja neki, hogyan érzi magát, mennyire tartanak ki az alkatrészei. Majdnem olyan érzés, mint rádión beszélni. Majdnem olyan, mint egy élőlénnyel beszélni. Viola egyszer beszélt a Hírnökkel, és az Égi Fészekkel kommunikálni egészen hasonló érzés.

Tapogatójának érzékeny szőrszálain apró simítások és nyomások, emellett szagok közlik az információkat. A legénység két tagja készen áll vegyi alapú utasításokat adni, amelyek a terminálon keresztül gyorsan szétáradnak a hajóban.

Ahhoz, hogy egy fátyolszövetből és hidrogénből készült eszközt a légkör felső régióiba emeljenek, olyan folyamatos számítások szükségesek, amelyek még a polihisztor Biancát is próbára tennék, aki ezért úgy tervezte a járművet, hogy az önmaga is képes legyen bizonyos szintű gondolkodásra. Türelmes, elkötelezett értelemmel bír, amely engedelmesen követi a póklegénység utasításait. Tele van hangyákkal. A léghajót irányító hangyafaj kifejezetten kis termetű, a legnagyobb dolgozók is csupán két centiméteresek, de úgy tenyésztették ki őket, hogy befogadhassák az összetett kondicionálást. Vegyi architektúrájuk lehetővé teszi, hogy feldolgozzák a hajó állapotáról kapott információkat, és folyamatosan reagáljanak is ezekre, anélkül, hogy a legénységnek közbe kellene avatkoznia.

Bár a hangyák mindenhová eljuthatnak, túl lassúak ahhoz, hogy koordinálják a folyamatosan átalakuló járművet. A pókok biogépészeti technológiával hidalták át ezt a problémát, és tenyésztett izomszöveteket építettek a léghajóba. Az utazókapszulákhoz és más, hasonlóan nyers erőt igénylő eszközökhöz nemzedékek óta használják a mesterséges izomzatot, amelyet Bianca találmánya, a szaglószervekkel és – mirigyekkel összekötött, szintén mesterséges ideghálózat egészít ki. Így a hangyák vagy a legénység tagjai helyváltoztatás nélkül kommunikálhatnak a boly távolabbi részeivel is azáltal, hogy a hajó ideghálózatán keresztül ingereket küldenek, amelyeket a helyi terminálok fordítanak le vegyületalapú utasításokká. Az egyszerre élő és élettelen ideghálózat is a boly része, mintha valami kivételesen túlméretezett kaszthoz tartozna. Sőt, a hangyák képesek megváltoztatni az összetett idegi struktúrát azáltal, hogy elvágnak és kialakulásra ösztönöznek kapcsolódásokat.

Valószínűleg Bianca az egyetlen pók, aki azon tűnődik, hogy az általa alkotott – vagy inkább kitenyésztett –, tudattalan lény egyszer átlépheti-e az értelem egy határát, amelyen túl képessé válik reflektálni önmagára. Ez a lehetőség már foglalkoztatja egy ideje, és ha felvetné a társulásában, biztosan komoly vitákat váltana ki vele. Ami azt illeti, magánprojektjei jelenleg is ebbe a merőben spekulatív irányba tartanak.

Az Égi Fészek fedélzetén a legénység felkészül a felső légkörben uralkodó körülményekre. A dupla falú kabin selyemborítása alatt levegőréteg szolgál szigetelésként a ritkásabb levegő hidege ellen. A gondola és a ballon külső borítását olyan ezüstösen csillogó fonálból szőtték, amely visszaveri és szétszórja a napfényt.

Az Égi Fészek egyre feljebb viszi póklegénységét, oda, ahol a napfény átszínezi a felhők tetejét. Ketten könnyű selyemöltözéket vesznek fel, hogy kimehessenek a légzsilipen ellenőrizni az isten-motorokat, amelyeket azért neveztek így, mert olyan elképzelésekből fejlődtek ki, amelyeket eredetileg a Hírnök küldött a póknépnek. Mielőtt az isteni üzenetek egyikében megjelent, senki sem gondolkodott el a körkörös mozgáson. Most pedig bioelektromos mezők hajtanak körbe könnyűfémből készült propellereket, amelyek kényelmesen elemelik az Égi Fészket a talajtól.

Néhányan a csillámló ablakokhoz lépnek, tolakodva próbálnak vetni egy pillantást a távolodó városra, amely innen már úgy fest, mintha egy gyerek próbált volna csomóképet készíteni róla. Mindenki lelkes és izgatott. Portia az egyetlen, aki nem osztozik velük az érzésben. Komoly marad, befelé fordul, próbál felkészülni a saját feladatára. Magányosan keres megnyugvást, gondosan sző és csomóz egy mantrát, amely évszázadok óta kíséri népét. Az első Üzenet megnyugtató matematikai összefüggéseit ismételgeti. Nem mintha valamiféle elavult igazhitű lenne, de a rituálé ugyanúgy megnyugtatja, mint őseit.

A gondola elejében Viola odaint a rádiókezelőnek, aki jelzést küld, hogy minden rendben. Odalent, Nagy Fészek kerületben Bianca veszi az üzenetet, és elküldi a saját jelzését, de nem az Égi Fészeknek, hanem azon túlra, magasabbra.

Egyszerű bejelentést tesz: Jövünk.

6.2. VÉNEMBER A VIHARBAN

Égett szagra ébredt. Egy másodpercig csak feküdt a túlterhelt elektromos eszközök enyhe bűzében, és nagyon nyugodtan arra gondolt: hibernálás, égett szag, hibernálás, égett szag, ellentmondás…

Aztán rájött, hogy nem is olyan nagy ellentmondás ez, ha az ember ismét a koporsójában fekszik, és temetés helyett éppen a saját hamvasztásra készül. Valószínűleg a legrosszabb pillanatban tért magához.

Kinyitotta a száját, hogy felkiáltson, de csak tehetetlenül fuldokolt a csípős füsttől, amely kezdte megtölteni apró életterét.

Amint nekifeszült, a fedél elkínzott fém sikolyával és elpattanó műanyag részek zajától kísérve vágódott le a tartályról. Úgy érezte, mintha egy pillanatra emberfeletti erőt kapott volna.

Holsten felkiáltott: nem egy szót kiáltott, még csak nem is olyan hangot adott ki, amelyben bármilyen érzelem – félelem, meglepetés vagy diadalérzet – felismerhető lett volna. Csak hangos és céltalan zajt keltett, mintha a száját ráhangolták volna egy rég süket rádiósávra. Kapálózva és kúszva-mászva kivergődött a hibernálótartályból, ám ezúttal senki sem kapta el.

A találkozás a padlóval magához térítette. Az alaplegénység termében terült el, és nemcsak ostobának érezte magát, de bohócnak is egyben, aki közönség előtt csinált hülyét magából. Három másik ember lépett hátrébb elővigyázatosan, amikor ő a karjával csapkodva kizuhant a tartályból. Eleinte fel sem akart nézni rájuk. Zendülők is lehettek. Vagy fura guyeniták, akik azért jöttek, hogy felajánlják őt halott, ám mégis örök életű kibernetikus istenüknek. Vagy lehettek álruhás pókok. A tapasztalatai alapján nem sok jó származhatott abból, ha az ébredésekor emberek vették körül.

– Holsten Mason doktor, klasszicista – mondta egy hang. Női hang. – Hallotta a nevét?

– Ööö… igen, miért? – Úgy vélte, a kérdés valahol félúton lehet az értelmes és az értelmetlen között.

– Nevezzük pozitív eredménynek – jegyezte meg egy férfihang. – Holsten doktor! Kérem, álljon fel! Áthelyezik. Nincs oka az ijedelemre, csak instabillá vált a hibernálótartálya, és meg kell javítani. – A szavak egyike sem utalt arra, hogy az imént le kellett feszíteniük a fedelet a koporsójáról, mert csak így fértek hozzá a benne lévő húsához. – Átkísérik egy másik helyiségbe, és visszatérhet az altatásba, vagy ha nincs működőképes tartály, akkor ideiglenes szállást kap, amíg lesz egy. Megértjük, hogy ez kellemetlen önnek, de biztosíthatjuk, hogy mindent a hajó megfelelő működésének helyreállítása érdekében teszünk.

Holsten végül mégis fel mert nézni a beszélőkre.

Legénységi kezeslábast viseltek, amit a klasszicista jó jelnek értékelt. Félig-meddig azt várta, hogy bőrökbe öltözött vadembereket lát majd maga körül, ami duplán nyugtalanító gondolat volt, hiszen a Gilgamesh csak egy bizonyos állatfajban bővelkedett.

Két nőt és egy férfit látott, akik meglepően tisztának és rendezettnek tűntek. Egy hosszúnak tűnő pillanatig Holsten nem értette, miért érzi ezt riasztónak. Aztán beugrott, hogy ha ez valamilyen véletlen folytán kialakult vészhelyzet lenne, és ezek az emberek a legénységhez tartoznának, akkor fáradtan, hibernálástól kábult tekintettel vennék körbe. Sőt, a férfi nem lenne megborotválva. Ehelyett volt idejük rendbe szedni magukat, habár a kezeslábasuk egyáltalán nem tűnt újnak. Kopottak és többszörösen fokozottak voltak.

– Mi történt?

Az iménti kis lelkesítő beszédet mondó férfi ismét szóra nyitotta a száját, de Holsten felemelte az egyik kezét, hogy megállítsa. Feltápászkodott.

– Oké, oké, az előbbit értettem, de mi történik a hajón?

– Velünk tartana, Mason doktor? – kérdezte az egyik nő.

Holsten azon kapta magát, hogy keze szánalmas módon ökölbe szorul, és hátrálni kezdett.

– Nem…! Nem, elegem van belőle, hogy évszázadonként más féleszű banda szed ki a koporsóból valami homályos indoktól vezérelve, és magukkal rángatnak anélkül, hogy bármit is mondanának! Mondják el, mi folyik itt, vagy esküszöm… esküszöm… – Ám ez volt a probléma lényege. Ugyan mit is tehetett volna? Mire volt képes egyáltalán a nagy Holsten Mason? Talán hisztériázni kezd itt, a semmi kellős közepén? Vagy visszafekszik a letépett fedelű tartályába, keresztbe teszi a karját a mellkasán, és eljátssza, hogy meghalt?

– Segítsenek, kérem! Nem… – próbálkozott újra, nem túl őszintén.

A három alak sokatmondó pillantásokat váltott, mint akik a szemöldökük mozgatásával kommunikálnak. Legalább nem akarták mindenáron magukkal rángatni. Egyelőre nem. Holsten kétségbeesetten nézett körül a helyiségben, hogy legalább azt lássa, mi veszi körül.

Legalább a hibernálótartályok fele nyitva állt. A zártak panelje a jó működést jelző, hidegkék fénnyel izzott. Némelyik már elzöldült, vagy kezdett sárgára váltani, akárcsak a sajátja. Mivel az ébresztőbrigád nem mozdult, Holsten oda mert lépni az egyik csukott koporsóhoz, és az átlátszó fedélen keresztül lenézett a benne alvó férfi arcára. Úgy emlékezett, hogy Karst egyik biztonságisa lehet. A mellette lévő panelen egy sor kis figyelmeztető jelzés látszott, ami feltehetőleg rossz hírt jelentett.

– Igen – válaszolt az egyik nő a kimondatlan kérdésére, tekintete irányát követve. – Sok dolgunk van, és be kell tartanunk egy fontossági sorrendet. Ezért kellene velünk jönnie.

– Nézze… – Holsten a nyakát nyújtogatva leolvasta a névtábláját –, Ailen. Csak annyit szeretnék tudni, hogy mi a helyzet a Gillel, és… Maga nem is Ailen. – Hirtelen eszébe villant az igazi Ailen arca, aki a tudományos részleghez tartozott. Markáns arcélű nő volt, aki nem jött ki túl jól a főnökével. És másokkal sem. A klasszicista ismét hátrálni kezdett.

– Mennyi idő telt el? – kérdezte.

– Mióta? – kérdezte a férfi. Lassan közelítettek, mint akik egy ijedős állatot kerítenek be. Legyezőalakzatban próbálták az elromlott tartályhoz szorítani.

– Amióta… amióta Guyen… – Ám lehet, hogy nem is tudhatták a választ. Talán nem is emlékeztek a parancsnokra, vagy az is előfordulhatott, hogy időközben Guyen valamiféle űrmitológia démoni alakjává vált. Ezek az emberek a hajón születtek, a Gilgamesh gyermekei voltak. A beszédük, az öltözékük, a szakértelmük is csak kellék a színjátékukhoz. Csak majmok, akik rég elhunyt elődeiket utánozzák. Az „új hibernálóteremben”, ahová átviszik, miután tönkretették a jelenlegit, valószínűleg csak kábelekkel ellátott ládákat, hiszékeny vademberek által készített rakománykultusz-koporsókat tartottak.

Holsten ismét körülnézett, ezúttal fegyverként használható eszköz után, ám karnyújtásnyi közelségben semmit sem talált. Az az őrült ötlete támadt, hogy másokat is felébreszt az alaplegénységből, előugrasztja a biztonságis fickót, mint a mesék valami védelmező szörnyetegét, amely elijeszti a támadókat. Persze a három alak nem várna türelmesen, amíg a tartállyal babrál.

– Mason doktor! – szólította meg az egyik nő türelmesen. – Kérem! – Úgy beszélt hozzá, akár az ápoló egy zavarodott öregemberhez, akit vissza kell kísérni az ágyába.

– Nem tudják, ki vagyok! – kiáltotta Holsten, azután lebukott, és valahogy a kezébe került a hibernálótartály teteje a levágott sarokvasakkal. A súlyától szinte orra bukott, de maga a tárgy mégis adott egyfajta bizonyosságot, hogy van még olyan szilárd dolog a világban, amely felett ő rendelkezhet.

Eldobta. Később csodálkozva gondolt vissza arra a dühöngő idegenre, akivé akkor vált, és aki képes volt áthajítani a nehéz műanyag fedelet a nyitott tartály felett. Mind a hármat eltalálta, bár csak a védekezőn maguk elé emelt karjukat, de ez is elegendőnek bizonyult, hogy félrelökje őket. Elrohant mellettük, lobogó hálóinggel rontott ki az alaplegénység alvóterméből.

Fogalma sem volt, merre mehetne, úgyhogy csak ment, botladozva és tántorogva próbált futni az általa ismert folyosókon, amelyek az emlékeiben egészen máshogy néztek ki, mert az utóbbi évszázadokban átalakultak, tönkrementek. A falak burkolóelemei többnyire hiányoztak, a vezetékek és csövek csupaszon futottak, némelyiket kivágták vagy kitépték. Valakik belülről nyúzták meg a Gilgamesht, hogy feltárják a szerveit, megnézzék az ér-és idegrendszerét. Holsten nem bírta kiverni a fejéből a képzetet, hogy egy halálos betegség utolsó fázisában vergődő testben jár.

Két ember került elé, ismét afféle kimosdatott barbárok narancssárga kezeslábasban. Egy köteg gubancos vezetékkel bíbelődtek a fal tövében, de a Holsten mögül érkező kiáltások hallatán hirtelen felegyenesedtek.

Tudta, hogy át kell jutnia rajtuk. Egyedül abban reménykedett, hogy képes továbbszaladni, mert így legalább eljuthatott valahová, el onnan, el az üldözőitől. Ez nem az a hely volt, ahol lenni akart. Az egykori nagy és kifinomult űrjárművet belülről tépték apró darabokra, és mire végeznek a rombolással, egyikük sem maradhat majd életben.

Gondolatban Holsten egyre csak azt kérdezgette: Mi történhetett?Lain el akarta szigetelni a vírust, amivé Guyen változott. Semmit sem tehettem. Végül vissza kellett mennem aludni. Hogy jutottak ide? Úgy érezte, valamiféle ismeretlen, kihagyott időre alapozódó betegség alakult ki benne, amely a tengeribetegség émelygéséhez hasonlított, de a személyes idejében felhalmozott történelempillanatok összefüggéstelensége okozta.

Ez lenne a vég? Ez lenne az emberiség a végén?

Felkészült rá, hogy a vállával löki félre a két primitív alakot, de azok elhúzódtak előle, és bambán nézték, ahogy elbotladozik közöttük. Holsten egy pillanatra az ő szemükkel látta magát, a megvadult vénembert, aki kilógó seggel pattog a falak között.

– Mason doktor! Várjon! – hallotta a kiáltást maga mögött, de ő nem várt. Csak futott és futott, míg végül a megfigyelőkupolában szorították sarokba a végtelen csillagos térrel a háta mögött, mintha azzal fenyegetőzött volna, hogy kiugrik.

Addigra már többen is követték, a lárma vagy tucatnyi vadembert csalt oda. Több volt köztük a nő, mint a férfi;ismeretlen emberek halottak nevével felcímkézett kezeslábasokban. Óvatosan megtorpantak és figyelték, pedig már nem volt hová futnia. Az a három, amelyik felébresztette, jól láthatóan tisztább volt a többieknél, akiknek a ruhája és az arca is határozottan megviseltebbnek tűnt. Fogadóbizottság, gondolta Mason szárazon. Biztos a legjobban öltözött kannibál címre hajtanak, amit évente osztanak ki. Bármelyik hülye évben legyünk is.

– Mit akarnak? – zihálta. Úgy érezte, mintha az egész univerzum szorította volna sarokba.

– Át kell helyeznünk egy másik… – kezdte a férfi az első három közül ugyanazon a jól érthető, de hamis hangon, amelyen korábban beszélt.

– Nem – mondta egy másik. – Mondtam, hogy ezt nem. Rá külön utasítások vonatkoznak.

Ó, hát persze.

– Megmondják? – kérdezte Holsten, kicsit összeszedve magát. – Megmondják, hogy kik maguk? Maga ott! – A nem-Ailen nőre mutatott. – Maga ki? Mi történt az igazi Ailennel, akinek a bőrét… ruháját, akinek a ruháját viseli? – Érezte, hogy mindjárt megbolondul, mélyről jövő őrület próbálja felküzdeni magát a gerincén keresztül az agyába. Ez a komoly, jól viselkedő tömeg a lopott kezeslábasokban kezdte jobban megijeszteni, mint annak idején a zendülők vagy a szakadt rongyokba öltözött szektatagok. És miért kell mindig ellenségek között felébrednie? – Mi a fene bajunk van? – Csak a körülötte lévők arckifejezéséből jött rá, hogy kimondta a gondolatot. A szavak nem álltak meg: – Mi a fene bajunk van, hogy nem vagyunk képesek marakodás nélkül meglenni ebben a hajónak nevezett istenverte tojáshéjban? Hogy folyton irányítanunk kell egymást, hazudnunk kell egymásnak, és bántanunk kell egymást? Kik maguk, hogy megmondják, hol kell lennem, és mit kell csinálnom? Mit csinálnak ezzel a szegény Gilgameshsel? Honnan jöttek egyáltalán? – Az utolsó mondatot már kiáltotta, és ez őt magát is megrémítette, mert úgy érezte, hogy valami elpattant belül, kiszabadult, és irányíthatatlanná vált. Egy hosszú másodpercig csak meredten nézte a fiatal és idegen arcokat, nyitott szájjal, mintha az egybegyűltekkel együtt ő is arra várt volna, hogy további szavak hagyják el az ajkát. Hirtelen megérezte, ahogy az arca eltorzul, zokogás tört elő a mellkasából. Ez már túl sok volt. Mindez már túl sok volt. Aki egy több ezer éves őrangyal őrületét tolmácsolta, akit elraboltak, aki látta a szörnyekkel teli, idegen világot, aki rettegett és szeretett, aki találkozott egy istenné váló emberrel és látta a halált, most megtört.

Csupán hetek alatt történt az egész. A galaxisban évszázadok teltek el, miközben őt felébresztették, elgyötörték, visszafektették, újra felébresztették, tovább gyötörték, és hiába fektették vissza ismét, felfüggesztett életfunkciókkal egyetlen perce sem maradt arra, hogy feldolgozza az őt ért sokkot.

– Mason doktor! – szólalt meg ismét az egyik nő még mindig azzal a kérlelhetetlen, kegyetlen udvariassággal. – A legénység tagjai vagyunk. Műszaki részleg. – Azután teljes természetességgel hozzátette: – Ailen a nagyanyám volt.

– Műszakisok? – hebegte Holsten.

– Megjavítjuk a hajót – magyarázta lelkesen egy pimaszul fiatal férfi.

Az új információk úgy keringtek a klasszicista fejében, mint egy csapat denevér, amelyek próbálnak kiutat találni. Műszaki részleg. Nagymama. Javítják.

– És meddig tart? – kérdezte reszketegen. – A javítás?

– Tart, ameddig tart – felelte Ailen unokája.

Holsten leült. Minden erő, minden harag és félelem kiszállt a tagjaiból, a velejéig kimerült, és úgy érezte, mintha kiömlött érzelmek tengerében lebegne.

– Miért pont engem? – suttogta.

– A hibernálótartálya azonnali beavatkozást igényelt. Fel kellett ébresztenünk – mondta a fogadóbizottság férfi tagja. – Találunk magának egy helyet, ahol megvárhatja az új tartályt, de most… – Az egyik társára pillantott.

– Külön utasítások! – jegyezte meg az egyik újonnan érkezett.

– Hadd találjam ki! – mondta Holsten törődötten. – A főnökük látni akar.

Tényleg kitalálta. Úgy bámultak rá, hogy az már megközelítette a babonás félelmet.

– Lain az, ugye? – kérdezte magabiztosan, de a szavai nyomán meghatározhatatlan kételyei ébredtek. A nagyanyám, mondta ez a nem-Ailen. Akkor hol van most Ailen? – Isa Lain? – kérdezte újra, ezúttal ismét remegő hangon. – Mondjanak már valamit!

A szemükben egy rettegő vénembert látott, aki kiszakadt a saját idejéből.

– Jöjjön velünk! – kérték. Holsten ezúttal engedelmeskedett.

6.3. KÖZÖSSÉG ISTENNEL

Korábban Bianca is beszélt a Hírnökkel, és magához vett olyan kutatók által felajánlott Megértéseket, akik könnyen elemezhető formába öntötték a mesterséges istennel folytatott kommunikáció hosszú történetét. Bianca lenyűgözőnek találja az eredményeket, és nem biztos benne, hogy bárki is ugyanarra a következtetésre jutott volna, mint ő.

A Hírnök csupán egy intelligens élőlény, amely nagyjából háromszáz kilométeres magasságban kering a világuk körül. A legkorábbi fennmaradt Megértések között szerepel, hogy a Hírnök meghatározatlan időtartamon keresztül ismétlődő, matematikai sorozatokat tartalmazó rádiójelet küldött az alatta lévő világra. Történelmi szempontból nem túl régen Bianca egyik elődje választ küldött, amellyel elkezdődött egy különös és egyik fél számára sem túl kielégítő párbeszéd.

Bianca ennek a párbeszédnek a jellegzetességeit kutatja. Sorra vette az előtte járók másodlagos tapasztalatait, érezte a homályos meggyőződésüket, hogy a hallott, szokatlan hang valamiféle értelemhez tartozhat, amely határozottan érdeklődik a fajuk iránt, szándékában áll kommunikálni, és távolabbi céljai vannak. A tények megkérdőjelezhetetlenül alátámasztják ezeket a következtetéseket. Emellett Bianca a vizsgált Megértésekből tudja, hogy elődei többféle hitet is kreáltak, amelyek visszatekintve már nem igazolhatók. Sokan hitték, hogy a pókfaj létezése is a Hírnöknek köszönhető, és Istenük is táplálta ezt az elképzelést. Mi több, azt hitték, hogy a Hírnök a legjobbat akarja nekik, és nagy terve, amelyet elkötelezetten próbáltak kivitelezni – és amely végül oly sokba került –, az azonnali jólétet hozta volna el, ha sikerül megérteniük.

Bianca összevetette és megfontolta a kapott ismereteket, és úgy találta, hogy a tények nem támasztják alá ezeket a hiedelmeket. A pókok egy része még mindig fenntartja a templomokat, és a Hírnök hite sem enyészett el teljesen, bár ma már csupán vágyakkal teli árnyéka annak a szilárd és megkérdőjelezhetetlen erőnek, amelyet korábban képviselt. Bianca viszonylag diszkréten kezeli a következtetéseit, de nyilvánvalóvá tette, hogy egészen abszurdnak tekinthető az a hagyományos, ma már elavult nézet, miszerint a Hírnök valamiféle hozzájuk hasonló lény – írd és mondd, nagy hatalmú égi pók.

Azt ő sem kétli, hogy a Hírnök magas intelligenciával bír. Sőt, potenciálisan magasabbal is, mint a pókok bármelyike, ám valójában ezt nehéz megítélni, mert az égi lény értelme nagymértékben különbözik a nyolclábúakétól. A Hírnök kommunikációjából határozottan kimutatható, hogy számos olyan dolgot tekint alapvetőnek, amit még Bianca és az egyes korszakok hozzá hasonlóan nagy elméi sem tudtak megragadni. Ebből adódóan nyilvánvalóan sok olyat mondtak a Hírnöknek, amit az félreérthetett, vagy egyszerűen meg sem érthetett, ami viszont azt jelenti, hogy az istenség mentális képességei bizonyos módon mégiscsak korlátozottak. Bizonyos koncepciókat a legtudatlanabb ma született pók is képes felfogni, a Hírnök előtt mégis tisztázatlanok maradtak.

És mindez csupán a kommunikációból adódik, amelyet a nemzedékek alatt nagy kínnal összekovácsolt közös nyelven folytattak le. A Hírnök tervei további kétségeket támasztanak afelől, hogy tisztában lenne akár csak az állítólagos teremtményei fizikai paramétereivel. Ez pedig arra enged következtetni, hogy az isteni lény korántsem mindentudó, sőt még csak nem is lát mindent. Ki kellett tapasztalnia, hogyan érthetik meg egymást, és közben nemcsak a pókok, de a Hírnök is nagyon sokszor tévedett.

A közös pontok leginkább az alapvető, mindennapos dolgokban hiányoznak. A Hírnök egyértelműen nincs tudatában, miféle események történnek a világon, amely körül kering. Mi több, a leíró nyelvezet mintha egyáltalán nem érné el a célját nála. Viszonylag alapszinten elboldogul a vizuális leírásokkal, ám mintha nem lenne képes lefordítani magának a pókok érzékelésvilágának – például a tapintás – tónusokban gazdag részleteit. Ugyanakkor tökéletesen érti a számokat, az egyenleteket és a számításokat, gyakorlatilag minden matematikai és fizikai témájú üzenetet.

Bianca más forrásból is ismeri ezt a fajta kommunikációt. Odakint a tengerben virágzó rákcivilizáció él, amellyel a pókok rendszertelenül érintkeztek az elmúlt évszázadok során. Évekbe került, mire kifejlesztettek egy jelnyelvet, amelynek a segítségével megtudták, hogy a sáskarákok társadalma is különféle drámákat, kríziseket, puccsokat és felkeléseket él át. Van rádiójuk és tudósaik, bár a környezetük erősen korlátozza a technológiájukat. Ők is egy másik világban élnek, és nemcsak vízi lényegük miatt, de a fogalmaik és a prioritásaik miatt is. Az egyetlen dolog, amiről Bianca magas szinten beszélgethet velük, a matematika, amelynek a sáskarákok szenvedélyes rajongói.

Számos évet töltött el azzal, hogy kidolgozza és finomítsa a hangyabolyok vegyi architektúráját, és elkészíttesse a rovarokkal a kísérleteihez szükséges eszközöket. A legösszetettebb rendszerek – például az önszabályzó hangyakolónia az Égi Fészekben – szilárd matematikai elvekre alapozva működnek, vegyi architektúrájuk képes számszerű információkat fogadni, és eszerint cselekednek. Akár komplikált számításokat is végezhetnek a hangyatestekben és az egyes hangyák agyának idegpályám.

Bianca egyik nyugtalanítóan visszatérő gondolata az, hogy elméletben sok a hasonlóság a Hírnök és egy megfelelően összetetté fejlődött hangyaboly között. Vajon mindkettővel ugyanolyan érzés lenne kommunikálni?

Manapság az aktív kommunikáció a Hírnökkel szigorú korlátozások alá esik. Mindig vannak fura szekták, visszaeső társulások. Ezek valahogyan kifejlesztenek egy-egy deviáns Megértést, amely azután elborítja őket. A Hírnök válaszai széles körben hallhatók, szinte az egész bolygón veszik a rádiók, ezért az ilyen zugtérítőket gyorsan leleplezik és levadásszák, amint kiderül, hogy valaki nem hivatalos sávot nyitott Isten felé. A nagyobb városokban kijelölt szószóló beszélhet a Hírnökkel. Persze néhány templomban még mindig keresik az isteni igazságot az őrült tervek mögött, amelyeket a Hírnök közvetít időről időre, de az előjog többnyire a kijelölt tudósoké, és Bianca terveket szőtt, bókolt, szívességeket tett azért, hogy bekerülhessen ebbe a körbe, ezáltal megoszthassa a nézeteit az isteni tudományok művelőivel.

Az Égi Fészek jól halad történelmi küldetésén, folyamatosan emelkedik a légkörben. A fedélzeten lévő hangyaboly a saját rádiófrekvenciáján tesz jelentéseket Biancának, megerősíti, hogy minden jól működik, és a három másik jeladóból érkező adatok megmutatják a léghajó pontos helyzetét. Ez még az utazás könnyű szakasza. Ha az előre nem látható időjárást figyelmen kívül hagyjuk, az Égi Fészeknek menetrend szerint kell elérnie a maximális működési magasságát.

A Hírnök megjelenik a láthatáron, és Bianca üzenetet küld neki, párbeszédre hívja. Bizonyos mértékű formalitással köríti az üzenetet, majdnem úgy, ahogy a régi Templom papnői – nem azért, mert szükségesnek tartja, hanem azért, mert Isten szívesebben válaszol azoknak, akik megfelelő alázatot színlelnek.

A Hírnök elég türelmes, hogy Bianca fajtájának egész nemzedékeit élje túl, miközben gondolatainak lendülete nem veszi figyelembe a lenti világban bekövetkezett fejleményeket. Legalábbis ez az elmélet. Bianca ebben sem biztos. Az tény, hogy a Hírnök a Templom bukása ellenére is ugyanúgy a nagyszerű gépezetén végzendő munkára biztat mindenkit, mint előtte. Sőt, amióta – nagyjából egy nemzedékkel ezelőtt – teljesen feladták az őrült tervek lefordítását, a Hírnök talán még követelőzőbb lett. Nem tehetnek semmit, hiszen sem a hit, sem a találékonyság nem elég, hogy áthidalja a szakadékot az isteni akarat és a halandó értelem között. Bianca jól ismeri a fentről jövő fenyegetéseket és szidalmakat, és a közelgő katasztrófáról szóló jövendöléseket. A Bianca társulásában elterjedt vélekedés szerint ez utóbbi is csak egy rosszindulatú próbálkozás arra, hogy az égi lény tovább dobáltassa velük a nyersanyagokat abba a feneketlen kútba, amire a lehetetlen feladatuk hasonlít.

Bianca ebben sem biztos. Birtokában van az a különös képesség, hogy szokatlan szempontból lát rá a problémákra, és radikális lehetőségekben is gondolkodik.

Úgy véli, hogy a nehézség nem a Hírnök megértésében rejlik, hanem abban, hogy megértesse magát a Hírnökkel. Át kell törnie egy mélyen rejlő gondolati konstrukción. A történelmi példák alapján – homályosan emlékszik rájuk a Megértéseken keresztül – a Hírnök nem mindig törekedett ennyire csak egy irányba. Valamilyen mánia vagy csalódottság tette ilyenné. Vagy a kétségbeesés, tűnődik tovább Bianca.

Valami újat akar mutatni a Hírnöknek.

Az egyik óriás, akinek a vállán áll, egy még élő kollégája, aki látó hangyákat tenyésztett ki. A pókokéhoz képest a látásuk gyenge, de a boly egyes tagjai által látottak – rettenetes matematikai erőfeszítések árán – összeilleszthetők egy teljes képpé. Mi több, ez a kép jelsorrá kódolható. A kód egyszerű; sötét és fényes pontok sorából áll, amely spirálisan terjed ki egy középpontból, és egy szélesebb képet alkot. Bianca szerint ez a rendszer univerzális.

Lekódolt egy képet, amelyet a látó hangyabolytól kapott. Magát az Égi Fészket ábrázolja az egyik olyan pillanatban, amikor az elemelkedik a várostól.

Megüzeni a Hírnöknek, hogy át akar küldeni egy képet. Nincs nyilvánvaló jele, hogy szavai megértésre találtak – Isten szánalmas tirádája töretlenül folytatódik –, de Bianca reménykedik benne, hogy az égi jelenlét valamely része mégiscsak fogta az üzenetét. Utasítja a bolyt, hogy küldjék el a képet. Tudja, hogy a legjobb tudósok százával hallgatják a választ.

A Hírnök elhallgat.

Bianca képtelen visszafogni az izgatottságát, és összevissza futkos a helyiség selyemfalain. Bár mást várt, ez mégiscsak egy reakció.

Azután a Hírnök újra megszólal, tisztázást kér. A tudományos világ lélegzet-visszafojtva várakozik. Isten legalább annyit megértett, hogy valami új dolog van az égen, és azon a különös, érzelemmentes módon válaszolt, amelyre Bianca az első beszélgetésekből emlékszik, amikor még a közös nyelvet tanította kiválasztottjainak. Ilyen Isten akkor, amikor megpróbálja megérteni a pókokat.

Bianca újra elküldi a jelsort, azután még egyszer elküldi. A Hírnök valószínűleg megértette, hogy vizuális információt küldött át, de mintha nem lenne képes dekódolni. Végül Bianca lebontja a feladatot a legegyszerűbb elemeire, ezáltal az egészet olyan közel viszi az univerzálisnak tekintett matematikához, amennyire csak tudja. Egy képlettel olyan nyilvánvalóan leírja a képet, hogy ezáltal még egy vak is képes lenne meglátni.

Bianca szinte érzi a pillanatot, amikor Isten teljes figyelme feléjük fordul. Az érkező válaszból kiderül, hogy Isten nyelvén már van szó a léghajóra.

Ekkor a Hírnök már eltűnt a láthatár mögött, de Isten telhetetlen: Mutass többet! Bianca figyelmezteti tudóstársait, hogy még ne táplálják a felélesztett tüzet. Ami azt illeti, félti újdonsült előjogát, amelyet Isten figyelmének felkeltésével szerzett meg. Folytathatná a beszélgetést a bolygó túloldalán járó Istennel úgy, hogy átküldi a jelet több állomáson, míg végül eljuttatja oda, ahonnan ismét fel lehet küldeni a Hírnöknek, ám inkább kivárja, amíg ismét személyesen kommunikálhatnak. A tudósok morgolódva alkalmazkodnak; kénytelenek elismerni Bianca hirtelen megnövekedett fontosságát.

A Hírnök kitartóan bombázza a bolygót rádiójelekkel, még több képet követel, és ez meglepő következtetésre vezet: Isten vak. A Hírnök nem látja, mi történik a bolygón, még ha az közvetlenül alatta történik is. Egyáltalán nem mindent látó, bár nyilvánvalóan ismeri a látást és az ezzel kapcsolatos fogalmakat. Mégis, idelent a rádió az egyetlen eszköz, amelyen keresztül bármit is láthat.

Biancának van még egy képe a hangyabolytól, és készen áll, hogy átküldje, amint Isten ismét az égre emelkedik Hét Fa felett. Egyszerű látvány: egy belső látkép a városról. Jól látszik rajta az állványozás, a selyemösvények hálózatának egy részlete és az utakon dolgukra siető lakók is. A kódolt képet kifejlesztő tudós eredetileg ezzel tesztelte az általa feltalált technológiát.

Isten elcsendesedik.

Valahol a távolban az Égi Fészek eléri a tervezett magasságot, és egyensúlyi állapotba kerül a légkör egyik felső régiójában. A gázzsák közel fél kilométer hosszúságúra növekedett. Bianca csak félig-meddig követi nyomon a léghajót. A legénység úgyis minden tesztet elvégez a mechanikán és a hangyaboly kondicionálásával kapcsolatban, elvégre leginkább az ő érdekük, hogy minden megfelelően működjön a ritkább levegőben is. Emellett felkészülnek a küldetésük legveszélyesebb részére, amelyet Portia egyedül végez el. A gondola kétrétegű, szigetelt fala ellenére a hideg okoz némi kényelmetlenséget. A pókok valamennyire képesek szabályozni testük hőmérsékletét, így hidegben is működik az anyagcseréjük, bár meglehetősen lelassulnak. A csapatot vezető Viola megüzeni rádión, hogy a munka lassabban halad a vártnál, de még belül vannak a tervezett tűréshatáron.

Bianca még mindig a válaszra vár. Az Égi Fészek haladása már másodlagos számára. Elhallgattatta a Hírnököt. Faja történetében még soha senki nem tett ilyet. Rajta a világ bíráló tekintete.

Így hát várakozik.

6.4. MEGVILÁGOSODÁS

Magasan a zöld bolygó felett, magasan az Égi Fészek és e világ lakóinak minden ipari törekvése felett Avrana Kern doktor értelmezni próbálja, amit az imént mutattak neki.

Korábban is látta már ezeket a lényeket, ezeket a csúszó-mászó, hálószövő szörnyeket. A Gilgameshről küldött drón egy pillanatra megmutatta az egyiket, legalábbis részleteiben. A lelőtt űrkomp kamerái is elkaptak látképeket a lenti világról, mielőtt kiégtek. Avrana tudta, hogy odalent, Kern Világán vannak ilyen lények, amelyeket nem állt szándékában kitenyészteni, afféle kígyókként gondolt rájuk az édenkertjében. Nem képezték részét a terveknek, annak az ökoszisztémának, amelyet olyan nagy gondossággal alakítottak ki, hogy a kiválasztott faj otthonául szolgáljon.

Avrana több emberöltő óta tud róluk, de önmaga számára is meglepő mértékben nem foglalkozott velük. Egy pillanatra viszolyogva elborzad, megkérdezi, hogy: Mit műveltetek a majmaimmal? Majd eltelik egy évtized, és szinte el is felejti őket, mert a rendszerben rejtett szubrutinok fedik el a régi emlékképeket, míg végül azok már nem karcolják meg kagylószerű lényét, a puha elmét a kemény burokban. Az Őrkapszula elektronikus belsejének minden zugában található egy-két ilyen száműzött emlék, amelyet nem bírna elviselni, ha a tudata részét képeznék. Elveszett gondolatok egy elképzelt új otthonról, képek pókszörnyekről, képek egy hordóról, amely a légkörbe érve elég. Mindezek kilökődtek a funkcionális részekből, de nem vesztek el. Eliza semmit sem dob el.

Bármi zavarta is meg, Avrana mindig visszatért ahhoz a bizonyossághoz, hogy sikeresen végrehajtotta a tervét. Mert hát mi maradt még számára? Kimondhatatlanul hosszú ideje kering orbitális pályán, sokáig csupán a tesztüzenetet sugározva a lentieknek. Kimondhatatlanul hosszú ideig aludt, miközben az Őrkapszula önállósított rendszere minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy visszaszorítsa vagy legalább lelassítsa az egyre közelebb lopakodó bomlást és üzemzavart. Amikor Avrana időről időre felébredt, hiába kaparta sikoltozva apró birodalma burkának belsejét, végül meg kellett alázkodnia a közömbös világegyetem előtt.

A kapszula energiaminimumon működő rendszere próbált folyamatosan működőképesen tartani mindent, de kénytelen volt áldozatokat hozni. Az általa őrzött élőlény megvakult, tudata szétforgácsolódott, és már nem talál szilárd határvonalakat önmaga és a gép között. Nem egyedül lakik a kapszulában; minden alrendszer részleges autonómiát fejlesztett ki, így féleszűek közösségévé vált, amelynek az egyetlen közös célja az, hogy mindent egyben tartson. Kern doktor maga is csupán egyike ezeknek a tudati szilánkoknak. Az általa elfoglalt virtuális térben úgy zsúfolódnak össze a szellemi nyomorékok, mint egy leégett elmegyógyintézet romjai között.

A Gilgamesh áthaladása – amely a méltóságán aluli kiabálással és könyörgéssel együtt végül kolosszális mértékű energiapocsékolással járt – már csupán álomnak tűnik, mintha azok a magukat embereknek nevező dolgok egy párhuzamos valóságból törtek volna be az ő univerzumába. Csak annyit értek el, hogy Avrana megismerte a valódi kétségbeesést. Szívesebben tudott magáénak egy csendes bolygót, mint egy nyüzsgő világot, főleg mert az emberi jelenlét akadályozná a küldetése sikeres végrehajtását. Csak annyit akart, hogy hagyják addig keringeni a zöld világ körül, amíg az Őrkapszula darabokra esik, és akkor tovább reménykedhet, hogy az ő drága majmai egyszer megszólítják mint a teremtőjüket. A siker hiánya nem jelenthette azt, hogy a kísérlet zsákutcába került.

Soha, egyetlenegyszer sem kérdőjelezte meg a saját motivációját és prioritásait. Nem kérdezte meg önmagától, hogy miért akarja olyan mereven, minden mást háttérbe szorítva végrehajtani a küldetését. Amikor azokkal az állítólagos emberekkel beszélt azon a bárkahajón, olyan érzése támadt, mintha egyszerre kettő lett volna belőle: az egyikük még emlékezett rá, milyen volt lélegezni, nevetni és élni, míg a másik csak a tudomány sikerét tartotta szem előtt. Ráadásul nem lehetett tudni, hogy melyik honnan jött, és miért gyűlölték egymást teljes szívvel.

Azután a majmok válaszoltak, és hirtelen minden megváltozott.

Az igaz, hogy megkésve, de válaszoltak. A tervezett néhány évszázad eltelt, és az Őrkapszula is messze túllépett a tervezői által jósolt élettartamon. Ennek ellenére működött, mert akkoriban maradandó dolgokat készítettek. Ha a majmoknak több száz vagy akár több ezer évig kell fejlődnie, Avrana, Eliza és a miriádnyi segédrendszer akkor is megvárja őket odafent.

Csakhogy a majmok túl nehézfejűnek bizonyultak, a gondolkodásuk túlságosan eltért az emberitől. Egyre csak próbálkozott velük, és bár néha úgy tűnt, hogy eljutottak valahova, utólag mindig kiderült, hogy a majmoknak saját elképzeléseik vannak. Idegen, érthetetlen elképzeléseik. Sokszor nem értették meg az ő felsőbbrendű intellektusát, bár ez nem számított különösnek. Avrana inkább azt furcsállotta, hogy ő miért nem képes megérteni a lentieket. A majmok használata teljesen értelemszerű, természetes első lépésnek tűnt egy új intelligens faj kitenyésztéséhez. Mindenki szerint elég közel álltak az emberiséghez ahhoz, hogy megértsék egymást, mégis elég távol attól, hogy önállóan fejlődhessenek, pontosan ezzel váltak a kísérlet méltó alanyaivá. De miért nem nézhetett a szemükbe?

Most már látja őket. Belenézhet a szemükbe.

Mind a nyolcba.

Képet küldtek neki lentről. Egy fantasztikus, őrült, rétegzett képet egy hatalmas építménykomplexumról, amely tökéletesen és kérlelhetetlen, logikával használja ki a három dimenzió lehetőségeit a zárt terek, tartóeszközök és feszítőkötelek végtelenül egyszerű technológiája által. És mindezen pókok másznak ide-oda, megtelítik a nyüzsgésükkel. A képet kísérő üzenet is annyira egyszerű és egyértelmű, hogy képtelenség félreérteni: Ezek vagyunk mi.

Avrana Kern visszamenekül megmaradt öntudatának korlátozott mélységeibe, hogy megsirassa elveszett majmait, és megtapasztalja a kétségbeesés fogalmának új értelmezését. Nem tudja, mit tegyen.

Konzultál a tanácsadóival, a többiekkel, akikkel megosztja omladozó lakhelyét. Az egyes rendszerek közlik, hogy még mindig végzik a munkájukat. A fő vezérlőegység naplózza a felszínről küldött üzeneteket. Mások a figyelendőnek megjelölt égitestek mozgását jegyzik fel, köztük annak a távoli – nagyon távoli – pöttyét is, amely az emberiség utolsó reményének tartja magát.

Avrana továbbmegy, azt a nagy kalkulációs fókuszt keresi, amellyel megosztja az Őrkapszulát, és amellyel időnként tárgyalni kényszerül. Egy egész légió van körülötte, ám a többiek a Brin-2 Őrkapszula két sarokpontja köré csoportosulnak, és ő most óvatosan kinyúl a másik felé.

Eliza! Szükségem van a segítségedre. Eliza! Avrana vagyok.

Megérinti a másik elmét, és egy pillanatra elmerül az ott áramló gondolatok folyamában: az én majmaim hol vannak a majmaim nem segíthet már hideg nagyon hideg és Eliza sohasem látogat meg nem látok nem érzek semmit sem tudok tenni meg akarok halni meg akarok halni meg akarok halni… A gondolatok magatehetetlenül, gát nélkül ömlenek ki a tönkrement félmesterséges elméből, mintha az próbálná kiüríteni magát, de képtelen rá, mert mindig csak egyre több jön belőle. Avrana visszakozik, és egy borzalmas pillanatig megérti, hogy egy szerves elmét érintett meg, és akkor Én lennék… Csakhogy már szinte a végtelenségig képes felülemelkedni mindenen, amit nem akar elfogadni, és az önvizsgálat pillanata a reveláció veszélyével együtt múlik el.

Csak egy elviselhetetlen kép marad, amelyet pontról pontra alkot meg újra a tudata mélyén.

Ez az, amivel eddig kommunikált. A majomálarc lehullott, és egy rémisztő ábrázat sejlik fel mögötte. A nagy projektbe vetett minden reménye – szó szerint az utolsó dolog, ami a világegyetemben még a sajátja maradt – szertefoszlik. Eleinte még próbálja elképzelni, hogy főemlős pártfogoltjai odakint vannak valahol, rejtőzködve élnek, elbújtak a pókok mindent behálózó civilizációja elől, de az emlékezete már eleget játszadozott vele. Megmutatja neki az utolsó képeket, az elégő Hordó képét. A majmok elégtek, de a vírus… a vírus átjutott. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Ó, hát lehet, hogy amit látott, az természetes úton is kifejlődhetett volna a megfelelő körülmények között, talán pár millió év alatt. A vírus az a katalizátor, amely pár ezer évre csökkenti ezt az időtartamot.

A projekt sikerének alapja, Avrana Kern diadalának eszköze így vált valami idegen és rémisztő dolog tenyésztartályává.

Felülbírálja saját döntési lehetőségeit. Tisztán látja az elkövetkezendőket: A Gilgamesh fedélzetén lakó, hebegő majomlények vissza fognak térni, és véget vetnek az egésznek azon az agyatlan módon, ahogy az emberek az ilyesmit mindig elvégzik. Majmok vagy pókok, nekik ez nem fog számítani. Ő pedig, Avrana Kern, egy elmúlt éra elfeledett géniusza egyszer majd végképp elavulttá öregszik, és lebomlik egy olyan bolygó körül keringve, amelyet átad annak a legalább névlegesen sajátjának nevezhető fajnak, amely a néhai Földről érkezett.

Hosszú történelme véget ér hát, az a történelem, amelynek utolsó részleteit már csak a távoli és méltatlan utódok serege vetheti papírra. Minden el fog veszni majd, és nem lesz már egyetlen feljegyzés sem a hosszú, várakozással töltött évezredekről. Áttöréseit és győzelmeit végleg elfelejtik, ahogyan az iménti borzasztó felfedezést is.

Az Őrkapszulán belül alig van megváltoztathatatlan határvonal. A különféle entitások, legyenek szervesek vagy elektronikusak, már nem különülnek el egymástól élesen, a mindennapi működéshez is egymásra támaszkodnak. Ehhez hasonlóan a múlt és a jelen sem válik el élesen, az egyik a legapróbb felidézés hatására is átszivárog a másikba. Avrana Kern – vagy az a dolog, amely az egykori tudósnak tekinti magát – újraéli kapcsolatát a zöld bolygóval és lakóival, látja és kielemzi matematikai válaszukat, beszélni tanítja a szörnyetegeket, azután szenvedéssel teli beszélgetések során próbálják megérteni egymást. Hisznek benne, bókolnak és esedeznek, félig értelmetlen meséket mondanak a tetteikről. Megszámlálhatatlan nagy elme kereste meg rádión: szerzetesekkel és csillagászokkal, alkimistákkal és fizikusokkal, vezetőkkel és gondolkodókkal cserélt eszmét. Avrana Kern a szörnyek civilizációjának alapkövévé vált. Soha emberi lény nem tapasztalt még meg ilyesmit, nem érintett meg semmit, ami ennyire idegen lett volna. Attól eltekintve, persze, hogy ezek a démonok mégsem annyira idegenek. A kérlelhetetlen igazság az, hogy ötszázmillió évvel korábban még testvérek voltak, míg végül az életmódjuk örökre elválasztotta egymástól azokat, akik a hátukon és akik a hasukban hordják az idegrendszerüket.

Idegen lényekkel az emberiség sohasem találkozott, nem is hallott róluk. Ha léteztek is, a jelzéseiket nem vették észre: lehettek annyira idegenek, hogy az ember képtelen volt máshonnan származó értelmes életként látni és felismerni őket. Kern ideológiai köreiben nem csupán elterjedt ez az elképzelés, de emiatt akarták elterjeszteni a földi életet a galaxisban annyi különféle formában, amennyiben csak lehetségesnek tűnt. Csak a földi életet ismerték, és felelősnek tartották magukat a fennmaradásáért.

Több emberöltőn keresztül együtt élt a zöld bolygó lakóival. Ő és társrendszereinek tömege velük együtt élte át diadalaikat, a veszteségeik őket is megrázták, és mindig próbálták áthidalni a kölcsönös értetlenség szakadékát. Már látja őket. Látja, milyenek.

Földiek. A külső nem számít.

Az ő gyermekei.

Visszaköveti a közösen bejárt utat, az elektronikus emlékezet mélyéről évszázados felvételeket hív elő, amelyek felülírták a régi Föld utolsó, kétségbeesett rádióüzeneteit. A majombeszéd megfejthetetlennek tűnő rejtélyei új megvilágításba kerülnek, és ez az új fény eddig áttörhetetlennek tűnő, kemény rétegeket tár fel. Avrana nem próbálja meggyőzni őket, inkább hallgatni kezdi, amit neki üzennek.

Bár nem ismeri a pókok tudásának és Megértéseinek kapcsolatát, a jelenlegi állapotában sokkal könnyebben újra tudja huzalozni az elméjét, mint ahogyan egy emberi tudat újrakondicionálható lenne. Megváltoztatja az üzenetek küldőiről kialakított elképzeléseit, így hallgatja vissza a többnemzedéknyi beszélgetést, miközben feladja azt a gondolatot, hogy pártfogoltjai egy lépcsőfokkal alacsonyabban állnának az embernél.

A pókok beszédében még így is sok homályos rész marad, ezért nem tökéletesen, de Avrana megérti az előfeltételezéseiket, az énképüket és az ehhez kapcsolódó gondolatvilágukat. Számos dolog a helyére kerül.

Végül válaszol nekik:

Itt vagyok. Itt vagyok nektek.

6.5. SZÉTHULLÁS

Kapott egy kezeslábast. Az első sokkot követően nem szívesen ment emberek közé a hátul, a bemenő csövek miatt nyitott, lenge hálóingben – még azután sem, hogy himlőhelyes vén seggével végigparádézott a fél hajón.

Új öltözékén a „Mallori” név volt. Emlékezete szilánkjai között turkálva Holsten nem talált semmiféle Mallorit, arra pedig gondolni sem mert, létezik-e még egyáltalán a kezeslábas eredeti tulajdonosa. Nem tudta eldönteni, hogy melyiket viselné szívesebben: egy hulla, vagy egy bármikor felébreszthető, élő ember ruháját.

Utánakérdezett a saját kezeslábasának, de nem találták meg, valószínűleg már rég elhordta valaki.

Amíg ruhát kerestek neki, másokkal is találkozott. A műszakisok magára hagyták az egyik teremben, amelyet már korábban átalakítottak hálóhelyiséggé. Legalább negyven ember zsúfolódott ott össze, a falakba kampókat rögzítettek a függőágyaknak, és mindig akadt néhány, amelyben éppen aludt valaki. Mindenkinek ijedt kétségbeesés ült a tekintetében, akár a menekülteknek.

Holsten beszélgetett néhányukkal. Amikor kiderült, hogy valaha az alaplegénység tagja volt, elkezdték kérdésekkel bombázni. Kitartóan. Tudni akarták, mi folyik a hajón, mi történt, mielőtt felébresztették őket. Ezt persze Mason is tudni akarta, de válaszával láthatóan nem elégítette ki a többieket. A többségük még egy méregtől haldokló, elöregedett Földön merült hosszú álmába. Egy részük azt sem volt képes elfogadni, hogy mennyi idő telt el az indulásuk óta. Holsten legnagyobb döbbenetére néhányan még abban sem voltak biztosak, hogyan kerültek fel az űrhajóra.

Fiatalok voltak. A rakomány java része fiatalokból állt, hogy amikor kiolvasztják őket, újrakezdhessék az életet, a faj életben tartását.

– Csak egy klasszicista vagyok – mondta nekik Mason. Ami azt illeti, így is legalább ezer dologról mesélhetett volna, ami az utazás során történt velük, de úgy érezte, hogy nem tudna beszélni róluk. Ráadásul ez a fajta tudás nem segített volna megnyugtatni őket. A legfontosabb kérdésben – a közvetlen jövőjükre vonatkozóban – pedig egyáltalán nem tudott segíteni nekik.

Végül a pótműszakisok megjöttek a kezeslábassal, és kivezették a hálóteremből, hiába ellenkeztek a fiatalok.

Voltak saját kérdései is, és már eléggé lenyugodott ahhoz, hogy elviselje a válaszokat.

– Mi lesz velük?

Egy fiatal nő vezette a csoportot, a kérdés hallatán komoran hátrapillantott.

– Visszatérnek a hibernálótartályokba, amint azok újra működőképesek lesznek – felelte.

– És az mikor lesz?

– Nem tudom.

– Eddig mennyi ideig tartott? – Elcsípett néhány beszédes tekintetet és arckifejezést.

– Eddig a legtovább két évig voltak ébren emberek.

Holsten mély lélegzetet vett.

– Hadd találgassak! Jól sejtem, hogy egyre több embert kell kiolvasztaniuk? Kezdenek tönkremenni a hibernálóegységek.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk! – csattant fel a nő védekezően.

Holsten aprót bólintott magában. Nem bírnak el a feladattal. Egyre rosszabb lesz.

– És most merre…?

– Nézze! – A nő megtorpant, és szembefordult vele. Neki is rég elveszett vagy halott neve volt: „Terata”. – Nem azért vagyok itt, hogy válaszoljak a kérdéseire! Van jobb dolgom is!

Holsten széttárta a kezét.

– Képzelje magát a helyembe – jegyezte meg.

A nő újra elindult, miközben válaszolt:

– Hát, barátom, az is éppen elég gondot okoz, ha a saját helyembe képzelem magam. Egyébként is, ki maga? Mi olyan kivételes magában, hogy különleges elbánásban részesülhet?

Majdnem megkérdezte, hogy tényleg nem tudják-e, kicsoda ő, de azután visszafogta magát, hisz sohasem gondolt magára holmi hírességként, így végül vállat vonva ennyit mondott:

– Senki. Csak egy egyszerű vénember vagyok.

Elhaladtak egy szoba mellett, amelyben legalább tucatnyi gyerek volt; Holsten annyira nem számított erre a látványra, hogy akaratlanul is megtorpant, és megbámulta őket. Nyolc-kilenc évesek lehettek, mind egy nagy képernyő előtt ültek a padlón, a kezükben kis vezérlőegységet tartottak.

A képernyőn Lain beszélt. Holsten lélegzete egy pillanatra elakadt a nő láttán.

Más is látszott a képernyőn: háromdimenziós modellek és képek, valószínűleg a Gilgamesh tervrajzának részletei. A gyerekek gépészetet és kapcsolódó tudományokat tanultak. Műszakisoknak képezték őket.

Nem-Terata a karjánál fogva akarta elhúzni onnan, de Holsten belépett a helyiségbe. A diákok egymást bökdösve, sugdolózva meredtek rá, de ő egyre csak a képernyőt bámulta. Lain egy berendezés működését magyarázta, példákkal és nagy ábrákkal mutatta be valamilyen javítás szükségességét és az eszközhiba következményeit. A képernyőn öregebbnek tűnt az egykori főmérnöknél, idősebbnek még a harcos királynőnél is… Isa Lain még mindig megtett minden tőle telhetőt, hogy a gondjaira bízott szerkezet működőképes maradjon.

– Honnan…? – Holsten biccentett a gyerekek felé, akik addigra már egyáltalán nem figyeltek a tananyagra. – Honnan vannak ezek a gyerekek?

– Hát, barátom, ha ezt nem tudja, én biztos nem kezdem el magyarázni – jegyezte meg nem-Terata enyhén maró gúnnyal, mire néhány gyerek elvigyorodott.

– Nem, de most tényleg…

– Természetesen a mi gyerekeink – válaszolta a nő éles hangon. – Miért, mit gondolt? Másképpen hogy tudnánk folyamatosan dolgozni?

– És a… rakomány? – kérdezte Holsten. Azokra gondolt, akik hónapokra, néha évekre is a hibernálótartályokon kívül ragadtak.

Addigra nem-Terata elrángatta az osztályteremből, és egy merev intéssel ismét a képernyőre irányította a diákok figyelmét.

– Szigorúan szabályozzuk a népességet – magyarázta. – Elvégre egy hajón vagyunk. – Ezt úgy tette hozzá, mint valami mantrát. – Ha szükség adódik friss anyagra a rakományból, akkor felébresztünk néhány embert, de a felesleges többlet… – az addig kurta, professzionális hangsúlyozás itt átadta a helyét valami másnak. A személyes fájdalom felbukkanása annyira váratlanul érte, hogy Holsten megbotlott az együttérzéstől.

– Az embriókat jégre tesszük, hogy így várják ki, amíg a jövőben szükség lesz rájuk – fejezte be a nő, miközben összevont szemöldökkel nézett az öregre. Próbálta eltitkolni az iménti elgyengülését. – Könnyebb fenntartani az embriót egy bizonyos fejlődési pont elérése előtt, mint egy kifejlett emberi lényt. – Ez ismét úgy hangzott, mint valami jól begyakorolt szöveg, amellyel nem-Terata együtt nőhetett fel.

– Bocsánat! Én csak…

– Megérkeztünk.

A kommunikációs szoba ajtaja előtt álltak. Holsten egészen idáig nem jött rá, hová tarthattak.

– De mi…? – kezdte volna.

– Csak menjen be! – Nem-Terata majdhogynem durván meglökte, azután magára hagyta.

Holsten egy ideig csak ácsorgott a komszoba előtt, valami megfoghatatlan rossz előérzet megakadályozta, hogy átlépje a küszöböt. Végül az ajtó magától félrecsusszant, és ő kénytelen-kelletlen szembenézett a bent várakozó nővel.

Fogalma sem volt, mire számított valójában. Benne volt a pakliban, hogy egyáltalán nem lesz bent élő személy, csak egy arc a képernyőkön, amely hasonlít Lainre, már amennyire egy halotti maszk hasonlít arra, akiről mintázták. Vagy, ami még rosszabbnak tűnt, hogy Lain arcát Guyen és Avrana Kern arcának részletei torzítják el a monitorokon, meg még ki tudja, mi minden, ami szemét az évezredek alatt felhalmozódhatott a számítógépes rendszerekben. Sőt, ha már itt tartunk, akár egy olyasféle borzalom, gépekkel életben tartott múmia is várhatott rá, mint ami a parancsnokból lett annak idején, akit a végén már meg sem lehetett különböztetni a hajó berendezéseitől, és halhatatlanságról szőtt álmokat dédelgetett sorvadó koponyájában. Az, hogy jól ismerte a nőt, csak még ijesztőbbé tette a Holsten fantáziájában megfogant rémképeket. Még az is jobb lett volna, ha a feltáruló ajtó mögött valaki mást talál.

Ám Lain várta ott, Isa Lain, bár természetesen ismét valamivel öregebben, mint ahogy emlékeiben élt. Már vagy tizenöt évvel lehetett idősebb nála, az entrópia és a rosszindulatú számítógépes alkalmazások elleni harc veteránjává vált. Azóta is újra meg újra felébredt, hogy folytassa a küzdelmet, hogy utoljára találkoztak. Plusz tizenöt év szinte semmit sem jelentett volna az Óbirodalomban; a hitelesnek elfogadott mítoszokból és legendákból mindenki tudta, hogy az ősök átlagos élettartama jóval hosszabb lehetett a jelenlegi emberekénél. Így viszont Lain igazán öregnek tűnt ettől a plusz tizenöt évtől.

Nem volt igazán vén és aszott – még nem. Egy dolgozó nő, aki lassan az ereje végére ér. Már ott állt az idő kérlelhetetlen lejtőjének tetején, és tudta, hogy hamarosan minden lépés elrabol egy morzsányit a lényéből. Felszedett pár kilót, és az arcvonásait átrajzolta az aggódás és a nehézségekkel való küzdelem. Hosszú ősz haját nagy kontyba fogta. Mason még sohasem látta hosszú hajjal. Kétségtelenül Lain állt előtte, az a nő, akinek a változásait hosszú állóképekben követhette nyomon, és aki az ő néhány hónapja alatt elhasznált egy fél életet. A férfi már attól is érzelmi viharba került, hogy rápillantott az idős arcra, amelyet a ráncok sikertelenül próbáltak idegenné tenni.

– Nézzenek oda! A vénember! – szólalt meg valamivel gyengébb hangon, mint amire Holsten emlékezett. Vagy csak ugyanúgy elgyengült a találkozástól, ahogy a férfinak is remegni kezdett a lába.

Könyökénél foszlásnak indult legénységi kezeslábasáról letépték a nevet, és a térdénél foltok borították. Vállán egy másik kezeslábas tépett maradványa szolgált vaskos és alkalmatlan anyagú sálként, amelyet elgondolkodva babrált, miközben a vendégét nézte.

Holsten beljebb lépett, és rögtön felfedezte, hogy két konzol nem működik, egy harmadikat pedig kibeleztek. A többi munkaállomás teljesen épnek és használhatónak tűnt.

– Látom, nem unatkoztál.

Megnevezhetetlen árnyék suhant át az idős nő arcán.

– Tényleg? Ennyi idő után még mindig ilyen esetlen megjegyzésekkel próbálsz beszélgetést kezdeményezni?

– Hát először is – kezdte Holsten összevont szemöldökkel – számomra még nem telt el „ennyi idő”. Másodszor meg szájkaratéban mindig is te voltál a jobb.

Mosolyogva felelt, mivel pont ez a fajta csipkelődés volt az, ami annyira hiányzott neki az ébredése után. Ám Lain csak bámult rá, mint valami szellemre.

– Semmit sem változtál – jegyezte meg, és az arcára volt írva, hogy ő maga is csak akkor értette meg a kijelentés nyilvánvaló voltát, miután már kimondta. Egyszerűen ki kellett mondania. Holsten Mason, a történész túlélte a történelmet. Átbotladozott időn és téren át, miközben folyton tévedett és bénázott, gyakorlatilag sohasem számított igazán hatékonynak, mégis az egyetlen állandó ponttá vált a Gilgamesh minden dimenziójában kizökkent világában. – Ó, basszus! Gyere már ide!

A férfi nem számított könnyekre. Legalábbis Laintől nem. Nem számított a karok erejére sem, az ölelés hevességére vagy a vállak remegésére, ahogy a nő próbálta leküzdeni feltörő érzelmeit.

Még akkor sem engedte el, amikor újra eltávolodtak egymástól, és Holsten rádöbbent, milyen idegen lehet ez a helyzet a másiknak. Számára normális volt, hogy amikor egy régi baráttal találkozik, felméri, az mennyit öregedett. Teljesen természetesnek vette, hogy a régi, ismert arcot keresi a ráncok alatt. De milyen borzasztó érzés lehetett a nőnek megpillantani az ő változatlan vonásait!

– Egyébként igen – mormolta végül Lain, miután összeszedte magát. – Nem unatkoztam. Manapság senki sem unatkozik. Fogalmad sem lehet róla, milyen szerencsés vagy, hogy a rakomány részeként utazhatsz.

– Mondd hát el! – biztatta a férfi.

– Mit?

– Hogy mi minden történt. Legalább végre valaki elmondana valamit.

Lain óvatosan leült Guyen egykori ülésére, és egy intéssel hellyel kínálta vendégét.

– Mit szeretnél hallani? Helyzetjelentést? Csak nem te lettél az új parancsnok? Vagy csak a tudós nem bírja, ha nem tudhat mindent? – Ez végre tényleg úgy hangzott, mintha a régi Lain mondta volna, még a gunyoros mosoly is járt mellé.

– Főleg a tudós – értett egyet Holsten. – De most komolyan. Az összes emberből, aki… aki még megmaradt ezen a hajón, csak benned bízom. Te pedig… Nem is tudom, mit csinálsz éppen. Nem tudom, mit csinálsz ezekkel a… az embereiddel.

– Csak nem hiszed, hogy olyan lettem, mint ő? – Nem kellett megneveznie. Mindketten tudták, kire gondolt.

– Megfordult a fejemben.

– Guyen szétbaszta a számítógépet – morogta Lain haragosan. – Az egész feltöltős ostobaság pont úgy sült el, ahogy akkoriban jósoltam. Minden alkalommal, amikor megpróbált nagyobbra növekedni odabent, kicsapott egy vagy több alrendszert. Mármint az emberi elme leképezése baszott sok adatot jelent, és négy vagy öt félkész másolat marakodott odabent egymással a helyért. Próbáltam valahogy elszigetelni őket, és mozgásban tartani a létfontosságú részeket. Próbáltam minél többet megtartani a rakományból. Próbáltam megakadályozni, hogy a reaktor túlmelegedjen. Ha még emlékszel, ez volt a terv, amikor visszafeküdtél.

– Jó tervnek tűnt. Emlékszem, azt mondtad, hamarosan te is hibernálod magad – jegyezte meg Holsten.

– Ez volt a terv. Csak a bonyodalmak bekavartak. Például helyet kellett találnunk a raktérben Guyen őrültjeinek. Karst jól elszórakozott, amíg egyesével levadászta és jégre tette őket. Addigra egy részük, az értelmesebbje már a műszakisokkal együtt próbált úrrá lenni a hardveres helyzeten, miközben Guyen le-föl szaladgált a rendszerben. Folyton ki akart mászni, megpróbálta lemásolni magát, és ezzel még több kapacitást foglalt le. Vírusokkal bombáztuk a gecit, azután egyesével takarítottuk ki az alrendszereket, miközben folyamatosan kizártuk mindenhonnan. Akkorra már durván szétterjedt az egész hajóban. Mire a csapatom kezelni tudta a helyzetet, és megbíztam bennük annyira, hogy visszafekhessek, én is lefagyasztottam magam, ahogy mondtam. Beállítottam az ébresztőórát, és amikor felébredtem, minden rosszabbul állt.

– Még mindig Guyen?

– Ja. Még mindig ő. Mindenbe belekapaszkodott, amit csak elért a francos elektronikus körmeivel. Na meg persze más is elszaródott. – Holsten mindig megdöbbent Lain szitkozódásain, ugyanakkor abszurd módon szinte vonzónak érezte tőle. Viszont most így, hervadó ajkaival olyan hatást keltett, mintha szándékosan gyakorolná ezt a világba belefáradt keserűséget. – Jött az, hogy még több rakományt veszítünk el, és olyan rendszerleállások is történtek, amelyekért nem Guyen vagy a féleszű tükörképei voltak a felelősek. Mindig is odakint volt a nagyobb ellenség. Saját magunkat csaptuk be, amikor azt hittük, hogy lenyomtuk.

– A pókok? – kérdezte Holsten gondolkodás nélkül, mert elképzelte, ahogy azok a szörnyetegek elárasztják a hajó folyosóit, bármennyire lehetetlennek is tűnt, hogy potyautast hoztak volna magukkal a zöld bolygóról.

Lain elgyötörten nézett rá.

– Az idő, vénember – válaszolta. – Ez a hajó már közel két és fél ezer éves. A dolgok szétesnek. Az idő az, amiből előbb-utóbb biztosan kifogyunk. – Megdörgölte az arcát. A gesztustól fiatalabbnak tűnt, mintha csak úgy letörölte volna az elmúlt évek nyomát. – Azt hittem, ezzel nem kell majd foglalkoznunk. Újra meg újra visszamentem aludni, de mindig történt valami. Az eredeti csapatom… próbáltunk felállítani valamilyen időbeosztást, kiporcióztuk a feladatokat és az ébrenléti időtartamokat. Egyszerűen túl sok volt a munka. Már nem számolom, hogy hány nemzedéknyi műszakis dolgozik most is a hajón, a vezetésem alatt. Sokan egyáltalán nem akarnak visszamenni aludni. Ha láttál már elromlott hibernálótartályt, akkor megértheted, miért.

– És… – Holsten beleremegett a gondolatba. – És a feltöltésre nem gondoltál?

Lain félrebillentett fejjel nézett rá.

– Ezt most komolyan kérdezted?

– Mindent szemmel tarthatnál, miközben visszafekszel, és… – fiatal maradsz. Nem mondta ki, de erre gondolt. Befejezetlenül hagyta a mondatot.

– Attól eltekintve, hogy megszázszorozná a számítógépekkel kapcsolatos gondjainkat, végül is jó ötlet. – A nő hangján hallatszott, hogy pontosan az ellenkezőjét gondolja. – Na meg… Az a másolat. Az a feltöltés az évek során… Végeredményben utasíthatnám, hogy a feladata befejeztével törölje magát, és akkor nem maradna bent a rendszerben. De megtenné? Ha öntudata lenne, akkor élni akarna, és valószínűleg gondoskodna róla, hogy én haljak meg a hibernálótartályban. Egyáltalán emlékezne még rá, hogy melyikünk az igazi én? – A tekintetében olyan kifejezés ült, amely egyértelművé tette Holsten számára, hogy Lain már sokszor és hosszan elgondolkodott ezen a lehetőségen. – Nem tudod, milyen ez… Amikor Guyen bitjei elszabadultak, és feltörték a komrendszert, állandóan őt kellett hallgatnunk… Még most sem tudom elhinni, hogy sikerült visszaszorítanunk. Meg jönnek azok a szellemadások a rádión keresztül, arról a rohadt műholdról vagy ki tudja, honnan… és… – Lain válla megereszkedett: a harcos úrnő ledobta vértjét, lemeztelenedett. – Nem tudhatod, milyen volt. Hálás lehetsz érte.

– Felébreszthettél volna – mutatott rá a férfi. Nem épp a legépítőbb jellegű kritika, de utálta, hogy mindig a szerencsés túlélő szerepét kapja, miközben nincsen beleszólása semmibe. – Amikor te felkeltél, felébreszthettél volna engem is.

A nő tekintete egyszerre vált kiismerhetetlenné és kérlelhetetlenné.

– Persze. Gondoltam is rá. Olyan közel voltam hozzá, hogy el sem hinnéd. Amikor csak én voltam itt, és ezek a tudatlan gyerekek, akiknek próbáltam megtanítani a munkámat. Felébreszthettelek volna, hogy legyen kivel összebújni. Lett volna egy saját szexrabszolgám. – Örömtelenül felnevetett. – Ki-be a tartályból, közben egy kicsit ki-be belőlem is, mi?

– Izé… Nem egészen… Szóval…

– Nőj már fel, vénember! – Lain hirtelen már nem találta magát annyira viccesnek. – Tényleg fel akartalak kelteni – mondta halkan. – Tudtalak volna használni. Lett volna kire támaszkodnom. Lett volna kivel megosztanom a terheimet. Elégethettelek volna, akár egy gyertyát. És mit értem volna vele? Most úgy ülnék itt, hogy én megöregedtem, te meg már meghaltál. Meg akartalak kímélni ettől. Meg akartalak… – beharapta az alsó ajkát – …tartani. Nem tudom. Valami ilyesmi. Talán pont az segített továbbgurítani a köveket, hogy tudtam, neked nem kell átúsznod ezen a szartengeren.

– És most?

– Most mindenképpen fel kellett hogy ébresszünk. Elbaszódott a tartályod. Azt mondták, javíthatatlan. Majd találunk neked egy másikat.

– Másikat? Tudod, most, hogy kikerültem abból a koporsóból…

– Visszafekszel. Ha kell, erőszakkal duglak bele egy hibernálóba. Még hosszú az út. – Úgy mosolygott, mint hajdan az a kemény nő, aki pillanatok alatt képes volt brutálisan nekimenni minden akadálynak, ami elé az univerzum állította. Holsten már látta, honnan jött az a sok ránc.

– Út? Hová? Minek?

– Ugyan már, vénember! Te is ismered a tervet. Guyen biztos neked is elmagyarázta.

Holsten meglepetten nézett a nőre.

– Guyen? De hát… megölted, nem?

– Ez a kialakult helyzet legjobb összefoglalása – jegyezte meg Lain, ezúttal a gúnyos mosoly nélkül. – De igen, az ő tervéről van szó. Amit még azelőtt dolgozott ki, hogy a hajó elkezdett volna szétesni. Most mondd meg őszintén: tudsz más lehetőségről? Ez maradt. Mi vagyunk az emberi faj egésze, és ha jól megnézzük, akkor kibaszott jól kellett csinálnunk mindent, hogy egyáltalán idáig eljussunk. Viszont ez a gép nem fog örökké menni. Minden elhasználódik. Még a Gilgamesh is. Még…

Még én is. Ez volt a kimondatlan gondolat.

– A zöld bolygóra megyünk, ugye? – kérdezte Holsten. – Avrana Kernhez meg a bogaraihoz?

– Kicsit megsütögetjük őket, letelepszünk. A picsába, talán még háziasíthatók is azok a kis szarosok. Biztos van olyan pók, amit meg lehet fejni. Ha elég nagyok, akkor meg majd lovagolunk rajtuk. Vagy megmérgezzük őket, és eltakarítjuk az egész bandát a bolygóról. Emberek vagyunk, Holsten. A fajirtáshoz értünk a legjobban. Ami meg Kernt illeti, Guyen javarészt megalapozta a lehetőségeinket. Generációkon keresztül baszakodott a Gillel, hogy megvédje tőle a rendszereket. Minden szükséges kisjátékszer ott volt azon a régi terraformáló állomáson, ahová az a picsa küldött minket. Megpróbálhatja átvenni az irányítást vagy kisütni a berendezéseket, mindkettőre fel vagyunk készülve. Egyébként meg úgysincs hová menni. Ráadásul már úton vagyunk Kern Világára, úgyhogy megy minden a maga útján.

– Már mindent kitaláltál, ugye?

– Ha odaértünk, hagyom, hogy Karst kiélje hódító szellemét. Én már most készen állok a többire.

Holsten nem mondott semmit, és a hallgatás kezdett kényelmetlenné válni. Nem nézett a nő szemébe.

Végül a szavak felszínre küzdötték magukat:

– Ígérd meg, hogy…

– Semmit! – csattant fel Lain közbevágva. – Nem ígérek semmit. Az univerzum sem ígér nekünk semmit, és ezt nagyjából betartom én is. Ez itt az emberi faj maradéka, Holsten, érted? Szükség van rám. Ha Guyen nem cseszte volna szét ennyire a hajót a kis halhatatlanságprojektjével, akár máshogy is alakulhattak volna a dolgok. De szétbaszta, úgyhogy most itt tartunk. Hamarosan visszafekszem aludni, akárcsak te. A különbség az, hogy én korábban felkelek, mert a következő generációnak is kell valaki, aki ellenőrzi a matekházit.

– Akkor hadd maradjak veled! – kérte Holsten szenvedélyesen. – Nem úgy tűnik, mintha mostanában szükség lenne még klasszicistára. Vagy bármikor máskor. Úgyhogy azt kezdek magammal, amit akarok. Még Guyen is csak annyit akart, hogy legyek az életrajzírója. Hagyd, hogy…

– Ha most azt akartad mondani, hagyjam, hogy együtt öregedjünk meg, akkor feldugom neked valamelyik ujjamat. Lehet, hogy mindet egyszerre – vágott közbe Lain. – Egyébként meg nincs igazad. Még szükség van rád. Meg kell tenned valamit.

– Szeretnéd, ha az életed története fennmaradna az utókor számára? – Mason megpróbált gunyorosnak hangzani.

– Ja, persze. Mindig is én voltam a viccesebb kettőnk közül, úgyhogy pofa be! – A nő a konzolra támaszkodva felállt, közben hallatszott, ahogy ropognak az ízületei. – Gyere, vénember, megmutatom a jövőt!

Átvezette a legénységi szakasz zsúfolt, félig szétszerelt helyiségein és folyosóin. Holsten emlékezete szerint a tudományos laboratóriumok felé tartottak.

– Meglátogatjuk Vitast? – kérdezte.

– Vitast? – köpte a szót Lain. – Eleinte használhatónak bizonyult, de nem a megbízható emberek szűk körébe tartozó részeken alszik. Egyébként sem sározná be a kezét a karbantartással, és még nem felejtettem el, mi mindenben támogatta Guyent. Nem, a raktérbővítést akarom megmutatni.

– Új termeket csináltatok? Hogyan?

– Lehetne, hogy csak kussolj és várj? – A nő elhallgatott, és Holsten látta rajta, hogy próbál nem zihálni. – Mindjárt meglátod.

Valójában amikor Lain megmutatta, ő nem látta. Egy laboratóriumban álltak meg, ahol az egyik falat szinte teljes egészében példánytároló foglalta el: nagy állvány tele kis tartályok, lejegelt szerves minták százaival. Azután, amikor Lain már majdnem kisegítette egy magyarázattal, a férfi hirtelen összekötötte a pontokat.

– Embriók!

– Úgy van. Ez itt a jövő. Ez itt mindaz az új élet, amit folyton termelünk, de nincs helyünk, hogy felneveljük. Amikor valamelyik túlbuzgó kiscsaj családot akar alapítani, amit tudós véleményem szerint nem engedhetünk meg magunknak, a lány megy a sebészetre, és az eredmény ide kerül. Kemény világban élünk, nemdebár?

– Élnek?

– Persze hogy élnek! – csattant fel Lain. – Én még mindig hiszem, hogy az emberi fajnak van jövője, de történelmi szempontból nézve még mindig meglehetősen kevesen vagyunk. Lefagyasztjuk őket, és reménykedünk, hogy egy nap beizzíthatjuk a mesterséges méheket, amelyek majd elárasztják a világegyetemet az árváinkkal.

– A szülők biztosan…

– Vitatkoznak? Küzdenek? Sikoltoznak és kapálóznak? – A nő tekintete kiüresedett. – Ja, hát mikor melyik. Viszont előre tudják, hogy ez lesz, mégis megteszik. A biológiai késztetések már csak ilyen vicces dolgok. A gének mindenképpen szeretnék kitermelni a következő generációt, és nem nagyon érdekli őket, hogy ezt milyen környezetben teszik. Egyébként most is többgenerációs legénység dolgozik a hajón. Tudod, milyenek a kölykök. Hiába ajánlod fel nekik a védekezés különféle módjait, az alkalmak felében egyáltalán nem használják őket. Tudatlan és hanyag kis szarosok.

– Nem értem, miért gondoltad, hogy annyira nagyon látnom kell ezt – jegyezte meg Holsten.

– Ja igen. – Lain az egyik konzol fölé hajolt, különféle menüket hívott elő, míg végül kijelölte az egyik embriótartályt. – Látod azt ott?

Holsten összevont szemöldökkel kutatott valamiféle mutáció vagy rendellenesség után, amit észre kellett volna vennie.

– Mit mondhatnék? – folytatta Lain. – Fiatal voltam és bohó. Meg ott volt az a jóképű klasszicista, aki teljesen levett a lábamról. Haldokló napok fényénél vacsoráztunk egy több ezer éves űrállomáson. Ó, az a romantikus este! – Pillanatra sem vetette le a szenvtelenség álcáját közben.

Holsten meredten bámult rá.

– Nem hiszek neked.

– Miért?

– De… sohasem mondtad. Amikor nekimentünk Guyennek, mondhattad volna…

– Akkor még nem voltam biztos benne, hogy van bármilyen jövőnk. Ráadásul ha Guyen rájött volna, és átveszi a rendszer irányítását… Egyébként lány. Egy lány. Lány lesz. – Ez az ismételgetés mutatta meg igazán a férfinak, hogy milyen közel járt Lain a szakadék széléhez. – Így döntöttem, érted? Amikor veled voltam, akkor döntöttem így. Azt akartam, hogy így legyen. Azt akartam… Azt hittem, hogy lesz még idő… Azt hittem, hogy lesz egy olyan nap, amikor visszajöhetek hozzá, és… mindig közbejött valami. Mindig volt valami átkozott szar. Sohasem jött el az a nap, amire vártam. Most pedig már nem vagyok biztos benne…

– Isa…!

– Ide figyelj, Holsten! Amint találnak neked egy tartályt, visszamész aludni! Érted? Te vagy a legfontosabb! A többiek megbaszhatják. Van némi előnye, hogy itt vagyok, például én mondom meg, mi legyen. Márpedig azt mondom, hogy visszafekszel, és kész! Legközelebb majd akkor kelsz fel, ha beléptünk a zöld bolygó naprendszerébe! Leszállsz a bolygóra, és gondoskodsz róla, hogy a fiatalok mindent megtegyenek az új otthonukért! Jöhetnek őrült számítógépek, pókszörnyek vagy bármi. És létrehozol egy világot, amelyben a lányunk felnőhet. Megértetted, vénember?

– De te…

– Nem. Ezért neked kell vállalnod a felelősséget. Én mindent megtettem, amit tudtam. Mindent megtettem, ami emberileg lehetséges, hogy eljöjjön egyszer az a nap, amire várok. Onnan viszont neked kell átvenned.

Később, amikor Lain az újonnan helyreállított hibernálóhoz vezette, a férfi megpillantotta a nevet a sálnak használt, tépett kezeslábason. A döbbenettől egy pillanatra lemerevedett, úgy, fél lábbal a tartályban. Ez most komoly? Mindvégig magánál tartotta? Különös módon még a hibernálás hosszú, hullamerev öntudatlansága is elviselhetőbbnek tűnt azzal a tudattal, hogy még ha csak egy cinikus és megkeseredett vénasszony is, de valaki, legalább egyetlen ember az univerzumban gondol rá, és törődik vele.

6.6. MEGÉRINTETTEM ISTEN ARCÁT

Portia is ki akar menni a többiekkel, de Viola megtiltja neki. Őt a saját kis magánküldetésére tartogatja, és addig úgy kényeztetik, mint valami uralkodónak szánt áldozatot.

Ilyen magasságban az Égi Fészek hangyabolyának már fizikai segítségre van szüksége, hogy megtartsa a gázzsák formáját, és karbantartsa a hajót. Hiába dolgoznak belül, a hideg kezdi elérni a hangyákat. Kicsik, és képtelenek szabályozni a testhőmérsékletüket, a hajó legbelső régióin kívül nem igazán tudnak munkát végezni. Ezért aztán a pókok különleges öltözéket vesznek fel, és kimásznak lebegő járművük külsejére, saját maguk által szőtt és lebontott ajtókon, megjelenő és eltűnő időleges légzsilipeken keresztül járnak ki-be a gondolába. Imbolyogva botladoznak be kettesével-hármasával, amikor egy időre elkészülnek a munkájukkal. Néhányan a társaik hátára kötözve térnek vissza, mert a hideg még a testüket borító selyemrétegek és a hasukon hordott vegyi fűtés ellenére is elérte őket. Portia kényelmetlenül érzi magát, mert nem segíthet, ám tudja, hogy neki még nagyobb megpróbáltatásokat kell majd kiállnia.

Néhányan még mindig kitartanak amellett, hogy minél közelebb kerül valaki a naphoz, annál elviselhetetlenebb hőséget kell kibírnia. Ha feljönnének, nyilvánvalóan kiábrándulnának ebből az elképzelésükből. Idefent a hideg és a ritkás levegő láthatatlan vámpírként szívja el az erőt. Ennek ellenére Portia szívesen csatlakozna társaihoz, hogy térdet térdnek vetve dolgozzanak, és kivegye a részét a feladatokból.

Azért is szívesen dolgozna, hogy elterelje figyelmét az odalent zajló dolgokról. Vagy a fent zajlókról, nézőpont kérdése. A Hírnök hirtelen elcsendesedése hatással van mindannyiukra. A józan ész azt diktálja, hogy a küldetéseik csak érintőlegesen kapcsolódnak egymáshoz – Bianca nagyszerű zsenije mindkettőben szerepet kap –, de akárcsak az emberek, a pókok is hajlamosak kapcsolatokat és mintákat találni mindenben, és könnyen jelentőséget tulajdonítanak véletlen egybeeséseknek. A legénység nyugtalan és kíváncsi, mivel a templomok dicsőségének már leáldozott. Mindenkinél közelebb kerültek a Hírnök lényegének megismeréséhez, és el lettek vágva az általuk ismert világtól – e két dolog együtt pedig különös gondolatokat ébreszt.

Végül Viola már bízik benne, hogy az Égi Fészek képes stabilan siklani a ritka levegőben, és kapcsolatba lép a földi rádióállomásokkal. Az utóbbi évek során elnagyoltan feltérképezett légáramlatok egyre közelebb sodorják őket a krízisponthoz.

Kiadja az utasítást: Portia! Fabian! Menjetek az állomásotokhoz!

Portia tisztelettudóan megkérdőjelezi a parancsot. A tapogatóit mozgatva elmondja, hogy érzése szerint a küldetést egy személy is ugyanolyan könnyen végezheti el, mint kettő. Nem Fabian képességei miatt aggódik, inkább magáért Fabianért. A hímek gyengébbek és törékenyebbek, így a társa védelmében szólal fel.

Viola közli, hogy mindent a terv szerint fognak tenni, és a terv szerint ketten szállnak be az Égi Fészek tetején lévő kisebb járműbe. A Csillagfészek, ahogy elnevezték, még magasabbra juttatja őket, olyan régiókba, amelyek az öntudat kialakulása óta a mítoszok és a képzelet világához tartoznak. Kis, pilóta nélküli eszközök már feljutottak erre a határra. A tudósok mára úgy vélik, elértek világuk legvégső határaira, és ennek megfelelően terveznek. Portiának és Fabiannek ezzel a hittel kell szembeszállnia, és azért mennek ketten, mert ha egyikük elbukik, a másiknak kell befejeznie a küldetést.

Az Égi Fészek hatalmas és erős, elviseli a hektikus időjárást. Emellett a méreteihez képest szinte súlytalan tárgy, fából, selyemből és hidrogénből álló felhő, amelyen a legnehezebb dolog a maroknyi póklegénység és néhány hajtómű. Mindezek ellenére nem elég könnyű. A Csillagfészek még teljesen felfújva is csupán töredéke az Égi Fészek méretének, és arányaiban jóval kisebb súlyt visz magával: a fedélzeten aprócska hangyaboly gondoskodik a létfenntartásról, felszerelték rádióval, ketten vezérlik, és szállít némi rakományt.

Bianca és tudóstársai egyik nagy felfedezése az, hogy az égnek is van határa, amelyet túllépve a levegő egyre fogy. Ahogy az utazó egyre jobban eltávolodik a világától, úgy válik az ég egyre hidegebbé és ellenségesebbé, amíg… Nos, ezzel kapcsolatban még többféle elképzelés él, és rendszeresek a viták. A gondolkodók egy része szerint az ég mégiscsak véget kell érjen valahol, míg mások szerint egyszerűen csak nincs eszközük a további mérésekhez. Egyébként is, a tér egy négyzetkilométerének hány levegőmolekulát kell tartalmaznia ahhoz, hogy még mindig a légkör folytatásának tekintsük?

Portia elindul az öltözőbe, ahol ráadják a védőburkot. Ez most nem csupán egy szigetelő és fűtött selyemborítás, mint az égi tengerészeké, hanem nehéz, különös öltözék, amely az ízületeknél vaskos, hasnál pedig, a légtartályok körül kidudorodik. Még nem fújják fel, egyelőre löttyedten lóg a nőstényen, és meglepően nehéznek tűnik, alig lehet benne mozogni, ellehetetleníti a kommunikációt. A küldetés során csupán a rádiót tudja majd használni a tapogatóival.

Fabian csatlakozik a társához, és őt is felöltöztetik. Bátorítóan odaint Portiának tapogatójával. Azért őt választották a nőstény mellé, mert kiválóan tudnak együttműködni – és részben azért, mert még hímnek is kicsi, csupán feleakkora, mint Portia, súlyra pedig még akkora sincs. A Csillagfészek hosszú útra készül, merthogy a csillagok igencsak messze vannak. – Még a Hírnök sincs közel, annál is magasabban suhan át az égen, ameddig a Csillagfészek feljuthat. A filozófiai vitákat félretéve abban mindenki egyetért, hogy ott már nincs légkör. A Hírnök olyan élőlény, amely a pókok által elképzelhető legellenségesebb, legélettelenebb helyen lakik.

Portia pedig egyfolytában csak a történteken tűnődik: Vajon azért csendesedett el, mert ilyen magasra jutottunk? Vajon pusztán ezzel a cselekedettel összemérjük a lábunkat?

A Csillagfészek legénységi kabinja elképesztően szűkös. A mennyezeten kidudorodnak a beépített rendszerek: a fűtés, a vegyi labor, az adóvevő és egy korlátozott kapacitású, kis létszámú hangyaboly, amely csupán azzal foglalkozik, hogy mindez folyamatosan működjön. Portia és Fabian elhelyezkedik valahogyan, összekuporodnak a korlátozott térben a többszörösen szigetelt falak között.

Még az Égi Fészek gondolájában a rádió lüktetve-remegve közvetítette Viola utasításait, amelyek hosszas ellenőrzésekre utasították Portiát és társát. A Csillagfészekben elhelyezkedve elvégzik ezeket, és Viola összeveti az eredményeket a jelentésekkel a két jármű hangyabolyaitól, amelyek, mint anya és lánya, a rokonságon keresztül kommunikálnak és működnek hatékonyabban, mint ha különböző bolyok lennének.

Viola jelez, hogy elérték a kritikus pillanatot: a légáramlatok mozgásának legjobb becslései alapján ez az a pont, ahol a siker optimális esélyének érdekében a Csillagfészeknek el kell távolodnia az Égi Fészektől. Miközben a rádió elektronikus impulzusokká formálja a szavakat, lehántja róluk a küldő személyiségjegyeit is, így Viola utasításai ijesztően érzelemmentesnek és gyakorlatiasnak tűnnek.

Portia azt válaszolja, hogy Fabiannel együtt készen állnak a leválásra. Viola elkezd mondani valamit, de aztán inkább mégis mozdulatlan marad. Portia sejti, hogy vezetőjük elhagyta a szokásos jókívánságot, amelybe a nemzedékek során beleszövődött a Hírnök neve és jó szándéka. Ilyen érzelgősség nem tűnik helyénvalónak ebben a percben.

Odalent a felszínen tucatnyi megfigyelőállomás veszi a rádióadásokat, és több ezren várják a fejleményeket.

A Csillagfészek úgy kapcsolódik az Égi Fészek gázzsákjának tetejéhez, akár valami jóindulatú parazita. Kétfős legénysége az imént bemászott, elhelyezkedett, elvégezte az ellenőrzéseket, és most az Égi Fészek hangyái óvatosan leválasztják a kisebb járművet. Vékony szálak sokaságát vágják el, hogy a felhajtóerő átvegye az irányítást a Csillagfészek felett, amely medúzaszerű kecsességgel emelkedik el az anyahajótól. Hamar olyan magasságba jut, ahová a robusztus léghajó már képtelen lenne követni. A fenti légáramlatok magukkal ragadják, megtartják, és előre megtervezett mozgásra bírják, amelyet olyan tudósok számítottak ki, akik soha nem bízták volna az életüket erre a szerkezetre.

Portia és Fabian rendszeresen jelent rádión Violának és világuk többi tudósának. Két jelentés között többnyire magukat szórakoztatják. Védőöltözékükben a kommunikációjuk tapogatójelzésekre korlátozódik, de a szűk hely önmagában is lehetetlenné tesz minden kifinomultabb kifejezésmódot. A hideg lassan a szigetelés rétegein keresztül is eléri őket. Már elraktározott levegőt szívnak, ami csak korlátozott mennyiségben áll rendelkezésükre. Mindketten tudják, hogy szigorú menetrend szerint kell teljesíteniük a küldetésüket.

Berendezéseik kémiai jelzőfényei gyors emelkedésről számolnak be. A rádió közvetíti a Csillagfészek helyzetét. Portia egyre sürgetőbb kíváncsiságot érez, amely fajának egyik legfőbb jellemzőjeként mindig felébred, ha valamelyikük az ismeretlennel néz szembe – és ő most ott jár, ahol pók korábban még sohasem. Ez az opportunista kíváncsiság vezetett minden Portiát azóta, hogy az első pöttöm kis vadász megfertőződött a nanovírussal. Portia számára mindig nyílik egy új láthatár, ő mindig új ösvények után kutat.

A Hírnök nagyjából ekkor töri meg a rádió csendjét. Portia rádiója nincs ráhangolva Isten sávjára, de a lenti lármás válasz alapján könnyen kikövetkezteti, mi történt. Ő maga nem beszéli folyékonyan Isten bonyolult és meglehetősen észszerűtlen nyelvét, de a hozzáértők hamar közlik a fordításokat, amelyek a gondolat sebességével terjednek el a bolygón.

Isten bocsánatot kér.

Isten elmagyarázza, hogy korábban félreértett néhány kulcsfontosságú dolgot, de most már sokkal jobban átlátja, mi a helyzet.

Isten szívesen fogadja a kérdéseiket.

A kis, emelkedő buborékba zárva Portia és Fabian izgatottan hallgatózik. Tudják, hogy Bianca és a többiek hevesen vitáznak az ezt követő tennivalókról. Elsődlegesen azt szeretnék eldönteni, hogy milyen kérdéssel kellene kezdeniük a Hírnökkel folytatott kommunikáció új fázisát.

Persze csupán egyetlenegy létfontosságú kérdés létezik. Portia azon tűnődik, hogy Bianca végül hajlandó lesz-e megfontolni a többiek véleményét, vagy egyszerűen csak elküldi a saját kérdését Istennek, hogy ezáltal megakadályozza a többieket ugyanebben. Minden pók nagy kísértésbe eshet, akinek van rádiója.

Bianca végül ezt kérdezi:

Mit jelent az, hogy te ott vagy, és mi itt vagyunk? Van jelentése, vagy csupán véletlenül alakult így? Mert hát mi mást kérdezhetne bárki is Istentől, még ha az valójában csak egy törött, kibernetikus félisten is, mint hogy: Miért vagyunk itt?

Odafent, az elérhetetlen magasságban Avrana Kern felkészül a teljes kitárulkozásra. Olyan kérdést kapott, amelyet sokkal részletesebben meg tud válaszolni, mint ahogy azt a lenti világ bármelyik pókja szeretne. Ő, Avrana Kern doktor, maga a történelem.

Úgy tesz, mintha mély lélegzetet venne, és hirtelen nem is tudja, hogyan kezdjen bele. Mindeddig megelégedett annyival, hogy tudja, de az effajta önbizalomhoz nem feltétlenül tartozik konkrét tudás is. Mindazok az archivált adatok, amelyekre a saját emlékeiként gondol, hozzáférhetetlenek. Amikor a választ keresi, hibaüzenetek ugranak elő. Eltűnt. Az emlékek kincsesládája kiürült. Ő volt az emberiség új korszakának egyetlen szemtanúja, ám elfelejtette, amit látott. Évezredes alvása és évszázados ébrenléte során a használatlan feljegyzéseket felülírták a fontosabb, többször használt adatok.

Tudja, hogy tudja, valójában mégsem tudja. Csak feltételezések hálózata maradt, annak az emléke alapján, hogy valaha emlékezett mindarra, amit már nem képes előhívni. Ha válaszolni akar a bolygónak, akkor azokból a részletekből kell kihámoznia valamit, amelyeket így összefűz. Kitalál valami hihető teremtésmítoszt, amely sokat épít a dogmára, és a lehető legkevesebbet a kényes részletekre.

Ám a pókok tudni akarnak, és valóban a lehető legjobb kérdést tették fel. Talán jobb lett volna, ha technikai adatokat és sorozatszámokat kérdeznek? Nem. Meg kell ismerniük az igazságot, már amennyire el tudja még mondani.

Ezért hát elmondja.

Megkérdezi tőlük, hogy mit gondolnak a fénypontokról az égen. A lenti csillagászok elég felvilágosultak, hogy elképzelhetetlenül távoli tüzeknek nevezzék a csillagokat.

Olyanok, mint a napotok, – mondja Avrana. És az egyik körül volt egy olyan világ, mint a tiétek. Ott is voltak, akik felnéztek a távoli fényekre, és egyre csak azt kutatták, vajon visszanéz-e rájuk valaki a messzeségből. Avrana számára természetes, hogy múlt időben beszél, holott az ő lineáris múltja némileg elüt a pókok időfelfogásától. Számára a Föld már a halott múlt.

Annak a világnak a lakói folyton vitatkoztak, erőszakosak voltak, és sokuk csak arra vágyott, hogy megölje, elnyomja vagy irányítsa a többieket. Sokszor szembeszálltak azokkal, akik jobbá akarták tenni a világot. Ám sokan közülük távolabbra tekintettek. Elutaztak más csillagokhoz és más világokra, és ha olyat találtak, amely kicsit is hasonlított a sajátjukra, akkor a technológiájukkal átalakították, hogy élhető legyen számukra. Néhány ilyen világon letelepedtek, másokon kísérletezni kezdtek. Ezeket a más világokat az élet magvaival hintették be, és készítettek egy katalizátort, amely elősegíti az élet gyorsabb növekedését. Látni akarták, mi lehet mindebből. Látni akarták, ahogy egy másik élet rájuk tekint, és megérti őket.

Valami megmozdul odabent, amiről Avrana azt hiszi, hogy már rég elveszítette. Valami tönkrement mechanizmus, amelyet nagyon régen használt utoljára.

Ám amíg várakoztak, a pusztító és pocsékoló többség háborúba kezdett a helyesen gondolkodók ellen. Tudja, hogy hallgatósága érti a „katalizátor” és a „háború” szavakat, ahogyan az általa használt fogalmak többségét is. És akkor meghaltak. Mind meghaltak. Néhány kivétellel a Föld majdnem teljes lakossága kihalt. Így hát nem jöhettek el, hogy lássák, mi növekedett az újonnan átformált világokon.

Nem mondja ki, de gondolja: Nem láthattak titeket. Titeket, gyermekeim. Nem azok vagytok, akiket létre akartunk hozni, de a kísérletem sikeres volt. Valahol mélyen az a rég nem használt rész ismét megmozdul benne, és tudja, hogy az a tudatából kizárt, húsból és vérből készült rész sírni próbál. Nem bánatában, sokkal inkább büszkeségében és örömében. De legfőképpen büszkeségében.

Apró, elszigetelt járművében Portia hallgatja Isten szavait, és próbálja megemészteni őket, akárcsak a többi pókelme odalent a világán, mind a hallottak lényegét akarják megragadni. Isten szavai továbbra sem mindig érthetők, akárcsak a Hírnök üzenetei, ám egyvalami mindennél világosabb: Isten tényleg próbálja megértetni magát.

Portia felteszi a következő kérdést, pont akkor, amikor Bianca:

Akkor te vagy a teremtőnk? És persze ezzel együtt járnak más kérdések is, mint hogy miért teremtettél?

És a Hírnök válaszol: Az Én akaratomból és annak a másik világnak a technológiája révén lettetek ilyenek, de csupán csak azért, hogy felgyorsítsuk azt az utat, amelyet nélkülem is megtettetek volna, ha van rá időtök és lehetőségetek. Az Enyémek vagytok, ugyanakkor a világegyetemhez is tartoztok, és a saját céljaitokról magatok dönthettek. Az elsődleges célotok a túlélés és a növekedés, és hogy mindig a tudást, a világotok megértését keressétek. Az én népemnek is ezeket a célokat kellett volna szem előtt tartania, és akkor talán nem tűnik el ilyen ostoba módon.

És Portia, amellett, hogy sohasem volt templomba járó típus, úgy érzi, az isteni szavak igazolják mindazt, amit tesz.

Azt, hogy felemelkedik a világa fölé, az élhetetlen régiókba, így tágítva tovább népe tudásának határait.

Az emelkedés gyors, Isten pedig körülményes. Már lassítanak, és a magasságmérő színe arra utal, hogy még a kitartó Csillagfészek, ez a hidrogénfelhő körül feszülő csekély súlyú selyemgubó is eléri a határait előbb-utóbb. Szinte már nincs is körülöttük levegő, így a levegőnél könnyebb gáz körül sincs semmi, aminél könnyebb lehetne. Még mindig messze járnak a világuk körül keringő Hírnöktől; alig harmadát tették meg a fényes szikrához vezető útnak, ám nem juthatnak ennél tovább.

A rakományuk viszont arra rendeltetett, hogy még magasabbra emelkedjen. A kockázatos utazás legkockázatosabb része ennek kiengedése. Portia és Fabian az elsők ezen a világon, akik mesterséges tárgyat állítanak orbitális pályára. A pókok műholdat építettek.

A dupla falú üveggolyóban rádió adóvevő és két tenyészet is van: az egyik hangyaboly, a másik algatelep. Az alga a tengeri sáskarákoktól származik, és úgy tenyésztették ki, hogy az anyagcseréje megváltoztatásával összhangban képes legyen szabályozni a közvetlen környezetét. Napfényben szaporodik, kitölti a műhold két szárnyát képező selyemtokot. A hangyaboly pedig az algát szabályozza, belőle táplálkozik, és az általa termelt levegőt lélegzi. A műhold egy kis méretű bioszféra, a tervek szerint legfeljebb egy éven át képes fennmaradni, mielőtt a belső egyensúlya felborul. Rádióállomásként működik majd, és a hangyákat utasítani lehet a földről, hogy bizonyos elemzési feladatokat végezzenek el. Pusztán képességeit tekintve a műhold nem számít különlegesnek, de sikeres alkalmazása egy új kor hajnalát jelzi.

Mint a Csillagfészek legsűrűbb anyagú, önmagában álló része, a tervek szerint le kellene választania magát a gondola aljáról. Kémiai meghajtású rakéták hajtják, hogy stabilan orbitális pályára állhasson, a hangyák pedig már ismernek minden számítást, amelynek a segítségével szükség szerint röptében irányíthatják a szerkezetet. Kémiai szakértelmük ellenére a pókok csak korlátozott kapacitással képesek előállítani égésalapú rakétákat, ezért van szükség az egész Égi Fészek/Csillagfészek projektre. Kern és a tudósai ezt nem vették figyelembe, de földtani értelemben a zöld bolygón még meglehetősen fiatal az élet – túl fiatal bármilyen fosszilis üzemanyag kialakulásához. A pókoknak biotechnológiai és mechanikai találékonysággal kell helyettesíteniük a hiányt.

A rakomány nem csatlakozik le.

Portia tompán tudatosítja magában a tényt. Ő és Fabian is csak nagy nehézségek árán viselik el a körülményeket. A hosszú emelkedés a hidegben sokat kivett belőlük. Faji szinten nem hatékony módon elnyelik a meleget; mostanra már farkaséhesek, felemésztették a belső tartalékaikat, és lelassultak a hidegtől. Miután valami elromlott, Portiának el kell hagynia a legénységi kabint, ki kell mennie az egyre ritkuló levegőbe, az egyre nagyobb hidegbe, hogy megnézze, meg lehet-e javítani. Minden pillanatban egyre nagyobb a veszély, mert ha a műhold nem csatlakozik le, még az is lehet, hogy a gondola alatt indítja be a rakétáit. A kabin azonnal elolvadna, azután a hidrogéncellák is belobbannának. Fabian értesíti a földi irányítást a helyzetről, vészhívásával belezavar a Hírnök üzeneteiről folyó, általános rádióvitába. Bianca és a Csillagfészek-projektben közvetlenül részt vevő társai rögtön mozdulatlanná dermednek.

A kommunikáció nehézkes. Fabian újra és újra megismétli az üzenetét, miközben Portia ellenőrzi a védőöltözékét, hogy kimászhasson benne a majdnem űrkörnyezetbe.

A Csillagfészek adója nehezen sugároz el a bolygófelszínig; a környezet ezt a berendezést is megterheli.

Portia odafészkelődik a kijárathoz a gondola alján, és sző egy biztonsági fonalat, amelyet a kabin belsejéhez rögzít. Ezután sző egy második falat is maga köré, mielőtt lezárja a szövőnyílást a ruháján. Kivágja magát a kabinból, bemászik a többrétegű kabinfalba, azután összeköti a rést maga mögött. Az utolsó falnál is elvégzi ugyanezt a procedúrát, hogy kijusson a gyilkos hidegbe.

Az öltözéke azonnal felfújódik, ahogy belső levegőtartaléka a kinti gyér atmoszférára reagálva kitágul, főként a hasa, a szájszerve, a szemei és az ízületei körül, mert ezek azok a testrészek, amelyek a legkönnyebben megsérülhetnek a nyomáscsökkenéstől. Egy gerinceshez képest Portia számos előnnyel bír. Nyitott keringése kevésbé érzékeny az elfagyásra és a nyomáskülönbség miatt kialakuló gázbuborékokra, emellett külső váza jobban bent tartja a testnedveit, mint a bőr. Persze a felfújt öltözék még így is esetlen csoszogássá változtatja a mozgását, és ami még rosszabb: rögtön kezd kimelegedni. Éppen csak képes volt fenntartani a teste normális hőmérsékletét, arra nincs módja, hogy levigye azt. A megterhelő mozgás által generált hőt nincs hová leadnia, mivel csak nagyon kevés levegő van körülötte. Lassan elkezd megfőni a saját páncéljában.

Fájdalmasan mászva, de eléri a műholdat, és a ruhája vizorjaként szolgáló, vékony selyemfilmen keresztül látja, hogy a szerkezetet jég rögzíti a gondolához. Nincs módja rá, hogy kommunikálja a felfedezést, és csak abban reménykedhet, hogy maga a rakomány még működőképes. Zord elszántsággal tördeli a jeget elülső lábaival, de az üveggömb továbbra is ott marad a gondola selyemborításához ragadva. Portia halványan tudatában van, hogy a rakéták bármelyik pillanatban aktiválódhatnak, és hogy tüzük előbb égetné el az egész Csillagfészket, mintsem hogy megolvassza a jeget a leváláshoz. Miközben ez a gondolatmenet lassan előtérbe kúszik a tudatában, máris meglátja a beinduló kémiai reakció első fényfoszlányait.

Ez a dolga. Ezért választották őt. Ő az úttörő, a kockázatvállaló, az a pók, aki képtelen egy helyben kuporogva megvárni, amíg a világ előrébb mozdul. Ő a hős, bár inkább irigylik, mint utánozzák.

Esetlenül belekapaszkodik a műholdba, és végül sikerül lefeszítenie a jégrögzítésről. Hátsó lábait behajlítva megcélozza a hatalmas, tiszta űrt, és felkészül a nagy ugrásra.

Érzi, hogy a védőruha elszakad az egyik hátsó lába körül. A mozdulat már túl sok volt az amúgy is feszes selyemszövetnek. A kikerült lábat megmarkoló hideg szinte jólesik a felhevült póknak, mielőtt kinyújtja lábait, kiugrik a szinte nem is létező levegőbe. A gyenge gravitációtól ívesen lefelé tartva még mindig felfelé céloz, és hat láb görcsös rándulásával ellöki magától a műholdat.

A rakéták ekkor lángolnak fel. Tüzes nyelvük legszéle megégeti Portiát, ahogy pörögve-forogva elröpíti az üveggömböt a szélesre tágult Csillagfészek alól. Nem lehet tudni, hogy a hangyáknak sikerül-e korrigálni a röppályát, és feljutni a kívánt magasságba.

Portia tudatában meglepően racionális gondolat jelenik meg: Kell lennie egyszerűbb módnak is.

Azután zuhanni kezd, és csak zuhan, és bár a lábai ösztönösen úgy mozdulnak, mintha ejtőernyőt szőne velük, valójában nem készít semmit.

A zuhanás egy nagy rántással ér véget nem sokkal a Csillagfészek alatt. A biztonsági fonál állítja meg, de már feleslegesen. A védőruhából kiszállt a levegő, és Portia már túlságosan túlmelegedett ahhoz, hogy megmozduljon, vagy egyáltalán gondolkodni tudjon. Feladja.

Fabian ekkor még javában dolgozik. Odabent a gondolában nagyon keveset érzékelt a kint zajló eseményekből, de Portia biztonsági fonalának rándulása riasztja, ezért követi társát. Ugyanazzal a módszerrel készít magának légzsilipeket, mint korábban Portia vagy az Égi Fészek legénysége, míg végül a saját felfúvódott védőruhájában nehézkesen mozogva sikerül felhúznia a másik pókot. Úgy érzi, ereje utolsó morzsáit kell összeszednie, hogy belökje a nőstényt a kabinba, és miután visszazárta magukat, a méregfogával tépi fel öltözéküket.

A hátán fekszik a gondolában, lábai összeakaszkodnak Portia lábaival. A nőstény mozdulatlan, csak a hasa lüktet erőtlenül.

Fabian valahogy eléri a rádiót, félig értelmes jelentést küld Biancának, és veszi, hogy a műhold sikeresen elindult, de nem érzékeli jelét, hogy őt fogták volna.

Újra próbálkozik, tapogatói remegése miatt a mondandója dadogássá válik, de valahogy sikerül megfogalmaznia: Veszitek? Veszi valaki az adást?

Semmi válasz a földről. Fabian abban sem lehet biztos, hogy a rádió még működik. Elképesztően éhes, és a majdnem-űrséta miatt alig maradt levegőtartalékuk. Utasítja a bolyt a hidrogén kieresztésére, amilyen gyorsan csak biztonságosan lehetséges, de még így is túl hosszú az út lefelé. A két felfedezőnek sem az ereje, sem a levegője nem fog kitartani addig, amíg barátságosabb magasságba ereszkednek.

Azután válasz érkezik: Igen, veszem az adást.

A Hírnök meghallotta. Fabian vallásos áhítatot érez; ő az első hím a pókok történelmében, aki közvetlenül szólhat Istenhez.

Megértem a helyzeteteket, mondja a Hírnök. Sajnálom, de nem tudok segítem.

Fabian elmondja, hogy van egy terve. Gyorsan, de alaposan felvázolja. Közvetítenéd a lentieknek?

Megteszem, ígéri a Hírnök, azután hirtelen, mintha egy emléket idézne fel, beszélni kezd a kis hímhez: Amikor az őseim először jutottak ki az űrbe, ez tőlük is sok áldozatot kívánt. Megérte. A következő kifejezés idegen Fabian számára, és már sohasem fogja megtudni, mit jelent: Kijár nektek a tisztelet.

A hím Portiához fordul, akinek már cseppnyi ereje sem maradt. Csak fekszik a hátán érzéketlenül, csupán a legalapvetőbb reflexei működnek.

Fabian lassú, nehézkes mozgással udvarolni kezd neki. A szűk térben a tánc sem lehet teljes, de tapogatóját a nőstény szemei előtt mozgatja, meg-megérinti őt, mintha párzani akarna. Felébreszti benne az ősi ösztönt, amelyet a civilizáció több évszázados páncélja elfedett ugyan, de sohasem tudott teljesen elnyomni. Nincs ételük, amelytől Portia erőre kaphatna, kivéve… És levegő sincs elég kettejük számára, egy pók viszont még életben maradhat.

Portia méregfoga megremeg, öntudatlanul előrenyúl. Fabian a veszélyes fegyvert nézi, egy pillanatra elbizonytalanodik, azután a küldetéstudat és a társa iránt érzett tisztelet felülkerekedik a félelmén. Portia valószínűleg sohasem fog megbocsátani magának ezért, de csak így maradhat életben.

A kis hím bebújik a lábak közé, megadja magát az ösztönök ölelésének.

Portia csak később, az Égi Fészek fedélzetén tér magához. Kimerültnek, sérültnek, de különös módon felajzottnak érzi magát. Az egyik hátsó lábát teljesen elveszítette, és két ízületet egy másikból is, emellett az egyik másodlagos szemére vak. Viszont él.

Amikor elmondják neki, mit tett Fabian a túléléséért, sokáig nem akarja elhinni. Végül maga a Hírnök segít elfogadnia a történteket.

Maga Portia soha többé nem repül, de nagyon fontos szerepet játszik a további repülések történetében. Az ő tapasztalatai és ötletei alapján dolgozzák ki az orbitális magasság elérésének kifinomultabb és biztonságosabb módjait.

Most, hogy a Hírnök türelemmel és megértéssel fordul gyermekei felé, végre a figyelmeztetését is képes úgy közvetíteni, hogy a lentiek megértsék. A pókok pedig megértik, hogy az istenüket leszámítva sincsenek egyedül az univerzumban, és hogy ez nem jelent jót.

7.

ÖSSZECSAPÁS

7.1. HADIÁLLAPOT

Az eligazítóban zsúfolódtak össze. Holstennek kicsit déjà vu érzése támadt, de akkoriban ez nem tűnt rossz dolognak. A klasszicista ciklusokból és ismétlésekből felépülő, kicsiny világban élt, és ha elmaradt egy ismétlés, az hanyatlást jelentett.

Néhány lámpa kiégett, és ettől a helyiség sokkal otthonosabbá vált. Mindaz a technológiai csoda, amely lehetővé tette a Gilgamesh létrejöttét, és mindazok a trükkök, amelyeket az Óbirodalom isteneitől loptak, sem volt elég ahhoz, hogy a lámpák világítsanak, vagy sokkal fontosabb munkát adott ahhoz, hogy néhány kiégett LED ne érdekeljen senkit.

Holsten meglepően sok arcot ismert fel. Egyértelműen parancsnoki gyűlésre hívták el; az alaplegénység vette körül, legalábbis ami megmaradt belőle. Ott voltak a tudósok, egy maroknyi műszakis, a parancsnoki és a biztonsági részleg tagjai. Mindazok, akiknek eredetileg működtetniük kellett a hajót, és gondoskodniuk kellett a küldetésük sikeréről. Azok az emberek, akiknek az egész emberi fajt bízták a gondjaira.

Néhány fontos kivétellel. Egyetlen részlegvezetőként – magát Holstent és egyszemélyes részlegét leszámítva – Vitas jelent meg, és szokásos kifejezéstelen arcával igazgatta az álmatag, alig felébredt embereket, valamiféle saját rendszer szerinti sorrendben ültetve le őket. Régi legénységi kezeslábast viselő fiatalok csoportja – Lain örökösei – segítettek neki. Tartozhattak volna azokhoz is, akikre a férfi nem túl régről emlékezett, de az inkább csak neki volt nem túl régen, ezek a fiatalok valójában egy következő generációhoz tartozhattak. Mindenesetre kitartásuk dicséretet érdemelt. Nem váltak kannibálokká, anarchistákká vagy majmokká. Stabilitást sugárzó megjelenésük, még ha csalóka és törékeny stabilitást mutatott is, némi reményre adott okot.

– Mason klasszicista! Hát itt van. – Nehéz lett volna megmondani, hogy a viszontlátás milyen érzést keltett Vitasban. Mindig is jól titkolta az érzelmeit. Öregedett, de nem sokat, és az is jól állt neki. Holsten nem először bocsátkozott olyan bizarr eszmefuttatásokba, hogy a tudományos főnök talán nem is ember, hanem valamiféle öntudattal felvértezett gép, amely az orvosi részleg fejeként könnyen eltitkolhatja kilétét.

Bár a férfi elég sok őrültséget látott már, amióta felszállt a Gilgamesh fedélzetére, ez már túl sok lett volna. A mesterséges intelligenciák még az Óbirodalomban is… hacsak nem származott eleve az Óbirodalomból, egy tízezer éves, anakronisztikus gépezet fúziós meghajtással, és megfelelő karbantartás esetén örök élettel.

Bár gondolatai elkóboroltak, ösztönösen viszonozta a kézfogást, kissé meg is rángatta az emberi meleget árasztó végtagot. Szeretett volna bízni a saját érzékeiben. A tudós észrevette a különös mozdulatot, és cinikusan megemelte a szemöldökét.

– Igen, valóban én vagyok az – jegyezte meg. – Tudom, lenyűgöző. Tudja, hogyan kell lőni?

– Meglehetősen kétlem – hebegte Holsten. – Hogy mi van?

– A parancsnok kért meg rá, hogy mindenkitől kérdezzem meg. Az ön esetében sejtettem a választ.

A klasszicista ismét lemerevedett a döbbenettől. A parancsnok…

Vitas láthatóan jól szórakozott rajta a maga száraz módján, hagyta kicsit főni a saját levében, mielőtt megmagyarázta:

– A jelenlegi parancsnok Lem Karst. Gondoltam, szólok.

– Karst? – Holsten úgy érezte, ő sem sokkal jobb, mint Guyen volt. – Mennyire rossz a helyzet, hogy Karst adhatja a parancsokat a hajón?

A megjegyzés különféle pillantásokat váltott ki az alaplegénység tagjaiból, néhány összevonták a szemöldöküket, mások láthatóan osztották, a véleményét – még az egyik biztonságis is. Ez is azon ritka pillanatok egyikének bizonyult, amikor a klasszicista szívesebben maradt volna kisebbségben.

– Hamarosan belépünk a Kern-rendszerbe. – Vitas az egybegyűltek felé fordult. Egy mögötte lévő konzolhoz lépett, és intett Holstennek hogy üljön le. – Nem azért, hogy túlzottan hangsúlyozzam, de ha orbitális pályára állunk a zöld bolygó körül, a Gilgamesh vándorlása véget ér. – A szinte költői fordulat egészen szokatlannak hatott a beszédében is többnyire hatékonyságra törekvő nőtől. – Lain kis törzsközössége egészen figyelemreméltó munkát végzett, és sikerült egyben tartaniuk a hajót, de ez a szó szoros értelmében csak kármentés volt. A károsodások állnak nyerésre. Mostanra már szép számú hajónszületett utazik velünk mivel a hibernálótartályok nagy része javíthatatlanul tönkrement. Innen már senki sem indul újabb csillagközi sétára.

– Ami azt jelenti, hogy…?

– Igen, Mason. Ez azt jelenti, hogy csak egy hely maradt az egész világegyetemben, ahová még eljuthatunk. – Vitas kiszámított, pontos és rövid mosollyal fordult vissza. – Ráadásul az Óbirodalommal kell megküzdenünk érte.

– Mintha egyenesen várná a dolgot. – Holsten bírálóan viszonozta a tudós pillantását.

– Hosszú-hosszú terv célja volt ez, Mason. Évszázadokig tartott a kivitelezése. Fajunk történelmének leghosszabb játszmájában vagyunk, rendezgetjük a lapjainkat, miközben fogalmunk sincs, hogy az a Kern-műhold mit fog húzni ellenünk. A parancsnokkal kapcsolatban viszont igaza volt, Mason. Legalábbis bizonyos értelemben. Ő már nincs köztünk, hogy láthassa a végeredményt, de ez még mindig Guyen terve. Azóta Guyen tervét hajijuk végre, hogy először megpillanthattuk a zöld bolygót.

– Guyenét? – visszhangozta Holsten, bár a szó üresnek hatott.

– Volt egy látomása, amelyet végig követett – magyarázta Vitas. – A végén belerokkant ugyan, de ez nem meglepő, ha sorra vesszük mindazt, amin keresztülment. Az emberi faj sokat köszönhet neki.

Holsten felhúzott szemöldökkel meredt a nőre. Még nagyon is jól emlékezett rá, hogy a tudósok vezetője holmi hobbikísérletként kezelte a parancsnok katasztrofális elmefeltöltését. Végül mormolt valamit válaszul, de Vitas reakciójából ítélve a gondolatai kiülhettek a vonásaira.

– Karst és a Törzsből néhányan kialakítottak egyfajta parancsnoki központot a kommunikációs szobában – mondta a tudós a szokásosnál is ridegebben. – Maga is az alaplegénység része, Mason, úgyhogy szükség lesz ott a jelenlétére. Alpash!

Az egyik fiatal műszakis lépett oda a klasszicistához.

– Ő itt Alpash. Hajónszületett – mutatta be Vitas, mintha csak valami kedvező eredményt hozó hibáról beszélne egy újabb kísérletben. – Alpash! Kérlek, kísérd fel Masont és az alaplegénység többi tagját a parancsnokhoz! – Úgy beszélt a fiatal férfihoz, mintha az nem is ember, hanem valami háziállat vagy robot lenne.

Alpash fáradtan odabiccentett Holstennek. Ha Vitast kapta példaként az alaplegénységből, akkor nem számíthatott túl jó modorra. Egyfajta rejtett nyugtalansággal várta, hogy a nemrég felébresztett műszakisok, biztonságiak és a többiek köré gyűljenek. Némileg Guyen szektásaira emlékeztetett, és Holsten eltűnődött rajta, hogy vajon miféle legendák terjedhettek el a hajónszületettek között az alaplegénységről.

Odaát a komszobában Karst meglepően ugyanolyannak látszott, mint legutóbb. A nagydarab biztonsági főnöknek volt ideje némi borostát növeszteni az állára, pedig láthatóan nem sokat volt ébren, amióta Holsten utoljára látta. Egyáltalán nem öregedett.

Vigyorogva fogadta az alaplegénység túlélőit, a gesztus mögött egyszerre rejlett öröm és feszültség.

– Jöjjenek csak be, és találjanak maguknak ülőhelyet! Vagy álljanak, ahogy jobban tetszik! Vitas! Hall engem?

– Hallom – válaszolta a tudós egy láthatatlan hangszóróból. – Tovább felügyelem a kicsomagolást, de figyelek.

Karst vágott egy grimaszt, majd vállat vont.

– Jó – nyugtázta nemes egyszerűséggel, és a többiek felé fordult. Amikor Holstenre pillantott, nem volt a tekintetében semmiféle ellenszenv, holott a klasszicista erre számított. Annak sem maradt nyoma, hogy a biztonsági főnök valójában sohasem foglalkozott igazán Holsten Masonnel, mivel a tettek embereként úgy vélte, nem lehet haszna a szavak emberéből. Ehelyett csak a vigyora ment összébb, őszintébb mosollyá változott. Úgy pillantott a klasszicistára, mint cinkosára, akivel kemény dolgokat élt át. Olyan emberek bajtársiassága ült a vonásain, akik kezdettől fogva együtt küzdötték végig a csatákat, és harcra készen várják a következő összecsapást.

– Harcolni fogunk – kezdte a biztonsági főnökből lett parancsnok. – Alapvetően csak egy jó lehetőségünk lesz. Mindenki tudja, mi a tét, vagy legalábbis tudniuk kellene. Van odakint egy műhold, amely egyetlen szempillantás alatt kettévághatja a Gilt,ha lehetőséget adunk rá. Na mármost, felraktunk valamiféle diffúziós pajzsot, még amikor leraboltuk azt a terraformáló állomást. Van a változtatásokról egy szép kis összegzés a gépekben, akik akkor nem voltak ébren, olvassák el. Megerősítettük a számítógépes rendszereket is, hogy az a ribanc, szóval a műhold ne tudja csak úgy kikapcsolni őket vagy kinyitni a légzsilipeket, meg ilyesmi. Mindenféle megelőző lépéseket tettünk, de szerintem szemtől szemben így is elintézhet. – A végét ismét vigyorogva mondta.

– Viszont csináltattam néhány drónt a műhelyekben. Azoknak is levédtük a rendszereit, és lézerek is vannak rajtuk, amelyekkel szerintem le lehet lőni azt a műholdat. Alapjában véve ez a terv. A legjobb védekezés a támadás, ugyebár. Ahogy közeledünk az orbitális pályához, kiégetjük azt a szarházit, és reménykedünk benne, hogy ennyi elég. Máskülönben a Gil elülső meteorágyúját kell használnunk, de akkor a műhold visszalőhet. – Egy másodpercre elhallgatott, azután még hozzátette: – Akkor most biztos azon tűnődnek, hogy mi a francnak kellenek maguk. Jól gondolom?

Holsten megköszörülte a torkát.

– Nos, Vitas megkérdezte, hogy tudok-e lőni. Nem vagyok túl nagy taktikus, de ha oda jutunk, hogy kézifegyvereket kell használnunk a műhold ellen, akkor máris veszítettünk.

– Ja, hát igen, kicsit előre terveztem – válaszolta Karst nevetve. – Úgy vélem, hogy mi győzünk, mert ha nem, akkor eleve nincs értelme tervezni. Szóval tételezzük fel, hogy sikerül kiégetnünk. És utána?

– A bolygó – mondta valaki. Mormolás futott végig az egybegyűlteken, reményteli és rémült egyszerre.

Karst elkomorodva bólintott.

– Hát igen, a többség még nem látta, de nekem elhihetik, hogy nem lesz könnyű megtelepedni rajta. Legalábbis kezdetben. Ugye, Mason?

Holsten meglepetten bámult a biztonsági főnökre. Nem számított rá, hogy bárki is kikéri a véleményét. Végül is, csak ő és én jártunk a bolygón.

– Igaz – értett egyet.

– Itt jönnek képbe a kézifegyverek, mármint annak, aki képes lealacsonyodni hozzánk, és használni őket. – Karst vigyora visszatért, szélesebben, mint valaha. – Alapjában véve a bolygó tele van mindenféle bestiákkal. Pókok, bogarak, mindenféle szar. Szóval miközben bázist építünk, ezeket is meg kell égetni egy kicsit. Erdőirtás, a vadak távol tartása, és mindent kinyírunk, ami furán néz ránk. Jó szórakozás lesz. De tényleg, azóta várok erre, hogy először a fedélzetre léptem. Kemény munka lesz, és senki sem húzhatja ki magát alóla. Ne feledjék, emberek! Mi vagyunk az alaplegénység! Mi és a műszakisok új vezetősége, mint Al. Az új kolónia kialakítása a mi felelősségünk, nekünk kell működőképessé tennünk. Mindenki tőlünk függ. És amikor azt mondom, hogy mindenki, akkor tényleg mindenkire gondolok. A Gilgamesht is beleértve.

Tapsolt egyet, mintha a saját beszéde fellelkesítette volna.

– Biztonságiak! Bárkinél is van az adatpad az újoncok listájával, szedje össze és fegyverezze fel őket! Tanítsátok meg nekik, hogy a puska melyik végét merre kell tartani! Elvégre előbb-utóbb mindenki részt vesz majd a bogárvadászatban.

Holsten feltételezte, hogy a többiek mind ostoba módon igennel válaszoltak, amikor Vitas megkérdezte, hogy tudnak-e lőni.

– Törzs! – Karst itt egy pillanatra mintha elveszítette volna az iménti lendületét. Azután így folytatta: – Nektek nem mondom meg, mit csináljatok, úgyis jobban tudjátok, mint én. Elég régóta benne vagytok már. Alpash! Te maradj a közelemben! Kellesz összekötőnek.

Úgy tűnt, a „Törzs” a műszakisokra vonatkozott, vagy inkább a leszármazottaikra, akik egyben tartották a hajót. Az a néhány régi arc, aki még az alaplegénységhez tartozott, gyorsan szétszéledt. Amúgy is látszott rajtuk, hogy unalmasnak és feleslegesnek tartják az egész eligazítást – ennek ellenére jól viselkedtek, mint a gyerekek a misén.

– Oké. Mason… Harlen?

– Holsten.

– Oké – válaszolta Karst mindenféle megbánás nélkül. – Neked valami különleges feladat kellene, ugye? Tudod mit? Végezd a dolgod, ahogy szoktad! Mindenféle szarság jön majd a műholdról, és te vagy az egyetlen, aki érti, mit mond.

– Nekünk sugároz?

– Persze. Vagy lehet. Alpash?

– Lehet, hogy nem – válaszolta a fiatal műszakis.

– Mindegy! Mutasd meg Masonnek, hol csatlakozhat rá a cuccra! Te meg, Mason, ha ki tudsz hámozni bármit is a dologból, akkor szólj! Szerintem egyszerűen csak megőrült.

– Mármint még jobban? – Bár Holsten nem viccnek szánta, az új parancsnok felnevetett.

– Egy hajóban evezünk, mi? – jegyezte meg szinte szeretettel a hangjában, miközben körbepillantott a helyiség ütött-kopott falain. – Mind ugyanabban a jó öreg hajóban. – Karst álarca lecsúszott, látni engedte a stressztől elmélyült ráncokat és a lelke nehéz munkával egyben tartott szilánkjait. A biztonsági főnök mindig is parancsokat követett, erre most ő lett a parancsnok, az emberi faj utolsó tábornoka, aki ismeretlen esélyekkel indul a lehető legnagyobb téttel bíró csatába. A kissé összefüggéstelen eligazítás is azt mutatta, hogy Karst csak erőlködve képes megőrizni a tartását. Mindenesetre minden várakozás ellenére sikerült neki, látszólag felnőtt a feladatához.

De az is lehet, hogy részegen állt neki az egésznek. Holsten nem adott hangot a gyanújának.

Alpash odavezette az egyik konzolhoz, miközben még mindig úgy nézett rájuk, mintha ő, Karst és az egész hősi legendából előlépett alaplegénység élőben valahogy csalódást okozott volna számára. Holsten némi szakmai kíváncsisággal tűnődött el rajta, vajon miféle mítoszok születhettek a Törzsben, amelyeket a gyerekeknek meséltek róluk, mint valami istenekről, csalókról és szörnyetegekről. Fogalma sem volt, hány generáció nőtt fel, amióta utoljára kapcsolatba került bárkivel is, aki nem a Gilgameshen született, amióta…

Majdnem rákérdezett, de beugrott egy emlék, és inkább nem kérdezett rá, legalábbis egyelőre. Lain jutott eszébe, aki valószínűleg már rég meghalt. Holsten gondolatai közül előretolakodott a kérdés: a nő vajon tényleg végig gondoskodott-e róla? Odament-e néha a hibernálótartályhoz, hogy az átlátszó fedélen keresztül figyelje alvó hercegét, akinek nem engedte meg, hogy visszatérjen hozzá?

Alpash idegesen köhintett egyet. Megérezhette a klasszicista hirtelen hangulatváltozását.

Holsten megpróbált biztatóan rámosolyogni.

– Mutassa azokat a felvételeket!

Alpash aggódó homlokráncolással fordult oda a konzolhoz. A gép elég ütött-kopottnak tűnt, mintha már többször is szétszedték és összerakták volna. Az oldalára valami jelet és egy graffitit festettek, amelyből az utóbbi tűnt újabbnak. Holstennek néznie kellett egy ideig, mielőtt ki tudta volna olvasni a szavakat:

Ne nyisd ki! Nincs benne olyan alkatrész, amit használhatnál.

A férfi felnevetett, mert úgy érezte, hogy ez is olyan belsős vicc lehet, amit a műszakisok már az ő idejében is tökélyre fejlesztettek. Viszont Alpash arcán nyoma sem látszott annak, hogy bármi humorosat vélne felfedezni a feliratban. Sőt, mintha ez afféle szlogen vagy szent szimbólum lett volna a Törzs számára. Holstent hirtelen ismét megszállta az iménti keserűség. Úgy érezte magát, ahogy talán Karst is. Az elveszett múlt egy kis darabjaként élt még, és próbálta elérni a majdnem elveszett jövőt.

– Már elég sokat fogtunk – mondta Alpash, az üzenetekre értve. – Viszonylag folyamatosan jönnek, több különböző frekvencián. Semmit sem értünk belőlük. Nem tudom, ki ez az Avrana Kern, de a parancsnoknak igaza lehet. Elég őrültnek hangzik. Mintha a bolygó saját magával beszélgetne.

– A bolygó? – ismételte meg Holsten csodálkozva.

– Amennyire ki tudtuk deríteni, a jelek nem közvetlenül a műholdról jönnek. – Most, hogy Alpash többet beszélt, Holsten ismeretlen hangsúlyozást vélt kihallani a szavaiból. Érzett benne egy kicsit Lainből, egy kicsit a Gilgamesh automatizált rendszereiből, és egy kicsit még valami újból is. Úgy tűnt, kialakult egyfajta hajónszületett-tájszólás.

Alpash előhívott az egyik monitoron egy számtáblát, amely láthatóan valamilyen tanító célzattal készült.

– Itt látszik, hogy mit sikerült kideríteni az üzenetekről – magyarázta a fiú. Holsten hozzá volt szokva a Gilgamesh adatformázásához, amelyet kis szellemi energiabefektetéssel egy laikus is megértett, ám a Törzs láthatóan nem érezte szükségét, hogy egyszerűsítsen. A klasszicista értetlen tekintetét látva a műszakis folytatta: – Arra tippelünk, hogy ezek az üzenetek a bolygóra irányulnak, akárcsak az eredeti, számsorozatokat tartalmazó üzenet, és mi a visszatükröződésüket kaptuk el. Merthogy egyértelműen a bolygóról jönnek.

– Dolgozott már ezen klasszicista a rakományból? Biztosan van néhány diák vagy…

Alpash nagyon elkomolyodott.

– Attól tartok, nincs. Átnéztük az egész jegyzéket, és már induláskor is kevesen voltak. Maga az utolsó.

Holsten hosszasan meredt a fiúra, közben gondolatban számba vette a hallottak következményeit. Eszébe jutott a földi élet hosszú-hosszú története a bukás előtti időkben, még mielőtt jég borította el a bolygót. A történészek csupán részleteket tudtak összerakni abból a korból, azokról az ősökről, akiket az új társadalom folyton utánozni próbált. Ezeknek a szegényes feljegyzéseknek az összessége, a belőlük eredeztethető tudás szűkült le egyetlen elmére, mindarra, amit egyetlen vénember feje még meg bírt tartani belőle. A történelem… És mi lesz, ha… amikor meghalok? Valahogy nem tudta beleélni magát, hogy Karst új édenkertjében majd lesz alkalma történelmet tanítani a túlélőknek.

Megborzongott – nem a halandóság természetes emberi döbbenetétől, hanem mert úgy érezte, roppant nagy és láthatatlan, örökre elveszett és nem helyettesíthető dolgok hullanak a feledés feneketlen kútjába. Komoran fordult az üzenetekhez, amelyeket Alpash időközben lekért a könyvtárból.

Némi munka után Holsten már értette a numerikus képernyőt. A táblázat nagyon sok felvételt mutatott, amelyek feltehetőleg csupán a teljes rádióforgalom töredékét jelentették. Miféle játékba kezdett Kern? Lehet, hogy végül teljesen megőrült? Megnyitotta az egyik felvételt, de még csak nem is hasonlított azokhoz, amelyekre korábbról emlékezett. Mégis… Holsten érezte, hogy tudósagyának rég nem használt részei mozdulnak meg és kelnek új életre. Kezdte felfedezni az összetevőket és az ismétlődő mintákat. Lefuttatott mindenféle analízist és modellezést, amelyet a konzol lehetővé tett. Az üzenet nem véletlenszerű statikus zörejt tartalmazott, és nem is Kern/Eliza óbirodalmi szavaiból épült fel. A klasszicista azon gondolkodott, hogy lehet-e kódolva a rádiójel.

– Van egy másik fajta is – folytatta Alpash. – A többség ilyen, de néhány különbözik ettől. Itt van az egyik.

Holsten meghallgatta a kiválasztott felvételt, amely lüktető ritmusra hasonlított, de valahogy közelebb állt ahhoz, amit üzenetnek nevezett volna.

– Csak ennyi? – kérdezte. – Semmi segélyhívás? Vagy újabb számsorozatok?

– Ennyi – erősítette meg a fiú. – de ebből annyi van, amennyit csak akar.

– Mennyi időnk van még, mielőtt… mielőtt elkezdődnek a dolgok?

– Legalább harminc óra.

Holsten aprót bólintott.

– Kaphatok valamit enni?

– Persze.

– Akkor hagyd itt ezt nekem, és kiderül, hogy találok-e benne valamit Karstnak. – Alpash máris indult, és Holsten majdnem megállította, hogy feltegye neki azt a lehetetlen kérdést, amit a történészek sohasem kérdezhetnek meg, már csak a tudományuk múltbelisége miatt sem: Milyen lehet a bőrödben lenni? Senki sem képes eléggé kilépni a saját személyéből ahhoz, hogy teljes választ kapjon erre a kérdésre.

Kapott némi segítséget a Törzstől, így sikerült előkotorni a korábban készített segédprogramjai némelyikét a Gilgamesh rendszereinek mélyéről. Ezek között remélte megtalálni azt, amelyik képes kibontani valamiféle üzenetet a rádióadásokból. Megkapta, amit kért, és magára hagyták a munkájával. Volt egy olyan érzése, hogy hajószerte nemrég felébresztett emberek és hajónszületettek sokasága várja félelemmel vegyes izgalommal ezt a pillanatot, amelyre egyesek nemzedékek óta, mások több ezer éve készültek. Örült, hogy ő maga nem érzi ezt. A széthulló idők végezete felé Holsten Mason, a klasszicista örült, hogy egy hiábavaló jelentést kell keresgélnie valami értelmetlen rádiójelben. Ő nem Karst volt, és nem is Alpash, vagy bárki a fajtájukból. Öreg vagyok én már ehhez. Többféle értelemben is. Megöregedett ugyan, de még elég életerősnek érezte magát ahhoz, hogy akár a bárkát is túlélje. Legalábbis ahogy egyelőre álltak a dolgok.

Rájött, hogy az üzenetek többségéből semmit sem tud kihámozni. A jel általában véve gyenge volt, gyaníthatóan a bolygóról küldték, és csak úgy szétsugározták az űrben.

Vagy inkább visszapattant a bolygóról. Nem küldték. Persze hogy nem küldhették onnan. Holsten lehunyta a szemét, próbálta elűzni kellemetlen megérzését. De bárhonnan eredtek is a rádiójelek, semmihez sem hasonlítottak eléggé annyira, hogy még az üzenet jellegük is megkérdőjeleződjön – hiába tűntek úgy, mintha kódolták volna őket. Csak a belső szerkezetük nem hagyta, hogy bárki természetes interferenciának vagy fehér zajnak higgye őket.

A másik fajta rádiójel erősebb volt, és a Törzs által végzett elemzés szerint kifejezetten a Gilgamesh beérkezési pályája felé sugározták, mintha Kern a bolygót használta volna hangszórónak, hogy értelmetlenül hadováljon az érkezőknek. Vagy a bolygó kiabált nekik.

Vagy a bolygó kiabált?

Holsten megdörgölte a szemét. Túl sokat dolgozott egyhuzamban. Kezdett elemelkedni az észszerűség talajáról.

Ezek az utóbbi rádióadások… Eleinte ezek is értelmetlennek tűntek, de összevetette őket a műhold régebbi üzeneteivel, azután azokhoz hasonlóan ezeket is különféle módokon próbálta visszafejteni. Addig küzdött velük, míg végül az egyik módszerrel előbújt valami szövegféle a statikus zörej mögül. Szavakat hallott, vagy csak saját magát is sikerült átvernie, és azt hitte, hogy birodalmi C-szavakat hall, a történelem ködéből előbukkanó szavakat, egy halott nyelv új életre kelt és mutálódott szavait.

Alpash tájszólása jutott eszébe. Ezek a rádióüzenetek arra hasonlítottak, mintha valaki az ősi nyelv barbár változatát próbálta volna beszélni, és ugyanúgy kódolta, ahogy Kern kódolta a saját üzeneteit. A visszafejtés a birodalmi C eltorzult, leépült változatát adta eredményül.

Történészhez illő munka volt végigböngészni a változásokat. Holsten majdnem teljesen megfeledkezett az emberiség maradékának helyzetéről, és úgy tett, mintha egy nagyon fontos, mindenkit lenyűgöző felfedezés előtt állna. Mi van, ha mindez nem csak egy döglődő számítógép őrült zagyválása? Mi van, ha ez jelent is valamit? Viszont ha Kern próbált beszélni hozzájuk, akkor egyértelműen elveszítette a lénye egy részét, valamit abból a gépből/személyiségből, amelynek nem esett nehezére megértetni magát.

És akkor mit akarhat mondani?

Minél többet hallgatta a kódolásból a legtisztábban kibontott szavakat – azokból az üzenetekből, amelyeket egyenesen a Gilgamesh felé küldtek, annál inkább úgy érezte, mintha valaki őhozzá próbált volna szólni több millió kilométer távolságból, és egy ennél is nagyobb fogalmi szakadékon túlról. Ha akarta, még arra is rá tudta venni magát, hogy az elcsípett szavakból összeállítson egy értelmes üzenetre emlékeztető szöveget.

Ne jöjjenek ide! Nem akarunk harcolni. Menjenek vissza!

Holsten összevont szemöldökkel meredt az üzenetre. Csak képzelem? Egyik szó sem volt ennyire tisztán érthető, mert az üzenet eleve rossz minőségben érkezett, ráadásul nem illett Kern korábbi viselkedéséhez. De minél többet nézte és hallgatta, Holsten annál biztosabb volt benne, hogy ezt az üzenetet kapták, és kifejezetten nekik szánták. Ismét elküldték őket, ám ezúttal mintha tucatnyi különböző hangon tették volna. Még a megfejthetetlen részekből is sikerült kihámoznia egy-egy szót. Hagyjanak. Béke. Magunk. Halál.

A klasszicista elgondolkodott rajta, mit mondjon Karstnak.

Végül aludt rá egy rövidet, és amikor visszacsoszogott, a parancsnokot a komszobában találta.

– Láttam a fordítást. Jól megdolgoztál vele, mi? – kérdezte Karst vigyorogva. – Már órákkal ezelőtt elindítottam a drónokat. Úgy számolom, hogy még két óra, és elvégzik a dolgukat. Ha el lehet egyáltalán.

– Megégetik Kernt?

– Kibaszottul – vágta rá a parancsnok. A stílus ellenére kifejezetten kétségbeesetten meredt a körülötte lévő monitorokra. Állandó vigyorgása is csak az álarca része volt. – Gyere, mondd el, mi bánt!

– Azt hiszem, az üzenetek egy részét kifejezetten nekünk szánták. Legalábbis az észszerűség határáig biztos vagyok benne.

– Az észszerűség határáig? Kibaszott tudósok – jegyezte meg Karst nevetve, de inkább jóindulatúan, mintsem megvetően. – Szóval akkor Kern visszament babába, és most gügyögéssel bombáz? Szépen kéri, hogy menjünk el?

– Nem sikerült mindent lefordítanom, de az értelmes részek egészen következetesen követik ezt a tematikát – igazolta Holsten. Ami azt illeti, nem igazán volt elégedett a saját erőfeszítéseivel, mert pályafutása feltehetőleg utolsó szakmai kihívása során kezdő szintű hibákat követett el, és nem is járt sikerrel. Az üzenetekhez nagy mennyiségű referenciaanyagot használhatott fel, és folyamatosan úgy érezte, hogy mindjárt sikerül a nagy áttörés, amely kristálytisztává varázsolja számára a rádióadásokat. Csakhogy az áttörés nem jött el, és nem maradt rá ideje, hogy folytassa a munkát. Úgy érezte, hogy a többséghez hasonlóan ő is túlságosan ragaszkodott az Óbirodalom módszereihez. Vajon mit találhatott volna, ha nyitottakban áll az üzenetekhez, és nem csak megpróbálja belekényszeríteni őket Kern korábbi adásainak formájába?

– Az a ribanc megbaszhatja – foglalta össze Karst a véleményét. – Nem megyünk sehová. Erre nincs már lehetőségünk. Ide jutottunk, de nem baj, mert végig ide tartottunk. Igazam van?

– Igen – válaszolta Holsten minden meggyőződés nélkül. – Kapunk valamit a drónoktól?

– Nem akartam, hogy bármit is sugározzanak, amíg nem kerülnek elég közel, hogy dolgozni kezdjenek. Még jól emlékszem, mire képes az a rohadék Kern. Te nem voltál ott, de egy szempillantás alatt átvette az irányítást az egész űrkompunk felett. Ott lebegtünk a semmi közepén, és csak a létfenntartó berendezéseket hagyta bekapcsolva. Ez volt a tárgyalási pozíciója. Nem volt vicces, nekem elhiheted.

– És hagyta, hogy lejöjjetek értünk – jegyezte meg Holsten. Azt hitte, hogy Karst majd haragosan felcsattan, elpuhultnak és gyengének nevezi majd, ám a parancsnok elgondolkodó arcot vágott.

– Igen – felelte némi hallgatást követően. – Pedig azt hittem, esélytelen lesz a dolog… Mindegy. Most biztos senkit sem fog leengedni a bolygójára. Azt már többször is megpróbáltuk. Ott ül, magáénak nyilvánítja az emberi faj utolsó esélyét a túlélésre, és hagyná, hogy itt dögöljünk meg a semmi közepén.

Holsten bólintott, de alig figyelt oda. A fejében egyre csak a zöld bolygó járt, ahogy suttogva távozásra kéri őket.

– És a hajóról üzenhetek? – kérdezte. – Nem is tudom… talán eltereli a figyelmét a drónokról.

– Nem. Teljes rádiócsendet rendeltem el. Ha olyan hülye, hogy még nem látta, hogy jövünk, akkor nem akarom, hogy felhívd ránk a figyelmét.

Karst nem tudott nyugton maradni. Jelentést kért a biztonsági részleg kisfőnökeitől, azután a Törzs vezetőitől is. Járkálni kezdett a viszonylag kis helyiségben, próbált passzív adatokat szerezni a drónokról anélkül, hogy felkeltené Kern figyelmét.

– Tényleg azt hiszed, hogy nem látja, közelednek hozzá? – kérdezte Holsten némi idő elteltével.

– Ki tudja? Az a ribanc már öreg. Nagyon öreg. Még nálunk is sokkal öregebb, és lehet, hogy már előtte is őrült volt. Lehet, hogy most már totál őrült. Nem adok neki többet, csak amennyit muszáj. Csak egy lövésünk van, mielőtt a Gillel odamegyünk, és elintézzük. Mármint szó szerint csak egy lövésünk van. Tudod te, mennyi energia kell egy jó lézernek? Ráadásul az a két legjobb drónunk, és azokat is úgy eszkábálták össze nekünk a műszakisok különféle alkatrészekből. – A parancsnok ökölbe szorította a kezét, láthatóan küzdött a rárótt felelősség súlya ellen. – Minden szétesik! Le kell jutnunk arra a bolygóra. Ez a hajó már haldoklik. Annak a hülye holdbázisnak, amit Guyen otthagyott, annak is vége. A Föld…

– Tudom. – Holsten biztató szavakat keresett, de egy sem jutott eszébe.

– Főnök! – A Törzs egyik tagja szólalt meg. – Bejövő adás a drónoktól. Közelednek a bolygóhoz, és készen állnak a felfejlődésre.

– Végre! – Karst hangosan felkiáltott, és a beszélőre meredt. – Melyik képernyő a legjobb? Melyik működik?

Négy monitort is bekapcsoltak, és csak egy kezdett el villódzni, mielőtt elsötétedett. A képeken az ismerős, zöld gömb látszott, az álmok buborékja, az ígéret földje. A drónok követték az előre kiszámított nyomvonalat a műhold orbitális pályája felé, nagy sebességgel száguldva akarták meglepni és elpusztítani a célpontjukat. Nem érdekelte őket, hogy mit látnak, ellentétben a röptüket monitorokon követő emberekkel.

Karst szája nyitva maradt. Ezekben a pillanatokban még a káromkodás képessége is elhagyta. Botladozva elhátrált a legközelebbi ülésig, és nehézkesen letette magát. A kommunikációs szobában mindenki abbahagyta a munkát, és a monitorokat bámulta. Nézték, mi történt az érintetlen világukkal.

Kern műholdja nem egyedül járta az égi ösvényeket.

A bolygó körül, széles körben övezve az egyenlítőt egymásba akadt vonalak, szalagok és csomók sávja húzódott. Nem műholdak voltak, hanem egy egész orbitális hálózat, amelynek többszörösen egymásba kapcsolódó részei körbevették a zöld világot. A napfényben csillámló bolygóövön zöld foltok látszottak, mintha szabálytalan virágok nyíltak volna rajta. Az összekötő szálak ezernyi, rendszertelenül elhelyezett csomópontot feszítettek szögletesre. Ráadásul nyüzsgés, folyamatos mozgás látszott rajtuk.

Egy háló. Mintha valamilyen elképzelhetetlen rém elkezdte volna behálózni a bolygót, mielőtt felfalja. A bolygó körül egyetlen hatalmas, geostacionárius pókháló feszült, és Kern fémburka csupán egyetlen pont volt a milliónyi szobából álló építményben.

Holstennek az a többezernyi rádióüzenet jutott eszébe, amely Kern Világáról jött, de nem magától Kerntől. Azokra a gyűlölettől csöpögő suttogásokra gondolt, amelyek a lehetetlenre kérték a Gilgamesht, hogy forduljon vissza, és menjen el. Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel…

A drónok nyílvesszőként száguldottak el a szatellitöv mellett. Még mindig Kern műholdját keresték, a magányos Őrlakhelyet, az egyetlent, amely a programjuk szerint a bolygó körül keringett.

– Pókok… – nyögte Karst halkan. Úgy forgatta a szemét, és nézett egyik emberéről a másikra, mintha azt várná, hogy valaki megcáfolja. – Lehetetlen… – A hangjából könyörgés csendült.

A drónok visszafordultak, hogy tegyenek egy újabb kört. Holsten képtelen volt megszólalni, elhűlten bámulta a bolygót övező komplexumot, amely egyre részletesebben látszott, ahogy a gyilkolásra programozott két szerkezet közelebb ért hozzá. Dolgokat látott mozogni rajta – benne –, ide-oda kúsztak. A sáv szélén hosszú szálak nyúltak ki az űrbe, mint egy éhes ragadozó csápjai. Ahogy a drónok látószöge elfordult, mintha lefelé, a bolygófelszín felé is hosszú szálakat látott volna lenyúlni. A klasszicistának eszébe jutott a zendülők halála az alatt a rövid idő alatt, amit a bolygón töltött, és borsódzni kezdett a háta.

– Nem – jelentette ki Karst határozottan. Azután újra: – Nem! A miénk! A miénk! Szükségünk van rá. Nem érdekel, hogy mit műveltek vele azok a dögök. Nincs hová mennünk.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Holsten elhaló hangon.

– Harcolni fogunk – jelentette ki a parancsnok újonnan támadt céltudatossággal. – Harcolni fogunk Kern ellen, és harcolni fogunk… az ellen is. – Felemelte a hangját: – Hazamegyünk, mindenki jól hallja? Mostantól ez az otthonunk! Ez az egy otthonunk van az egész univerzumban! Ha kell, lebombázzuk az egész kibaszott helyet orbitális pályáról, de a miénk lesz! Kifüstölünk minden rohadt bogarat! Kifüstöljük őket! Mi mást tehetnénk?

Megdörgölte borostás arcát. Minden mozdulattal egyre összeszedettebbnek és higgadtabbnak tűnt.

– Jól van, ehhez össze kell dugnunk a fejünket. Alpash! Itt az idő!

A műszakis csak bólintott.

– Minek van itt az ideje? – kérdezte Holsten értetlenül.

– Itt az idő felébreszteni Laint – felelte Karst.

7.2. MILY DURVA FENEVAD

A pókok egy sokkal szélesebb hálót is létrehoztak, amely túlterjed a bolygójukat övező hálózat fizikai nyúlványain. Az űr hidegében biotechnológiai receptorok fogják a rádiójeleket, várják a semmibe küldött, hangtalan üzenetek visszatérését, gravitációs zavarokat kutatnak, és az elektromágneses spektrumba is kinyúlnak. A láthatatlan háló szálainak remegése elárulja, ha vendégük érkezik.

Számos nemzedéken át készültek erre a napra. Amióta sikerült szilárd kapcsolatot kialakítaniuk Istennel, az egész bolygó a járólábai hegyén áll. Az egész civilizáció összefogott a közös cél érdekében, amely nem más, mint a túlélés.

A Hírnök mindig is erre akarta felkészíteni őket, olyan fegyvereket akart nekik adni, amelyekre szerinte szükségük lesz, hogy képesek legyenek megküzdeni a bolygójukért. Ám csak amikor többé már nem gyerekekként – majmokként – tekintett rájuk, akkor vált képessé arra, amit kezdettől fogva tennie kellett volna: kommunikálta a problémát, és hagyta, hogy ők maguk találjanak rá olyan megoldást, amely illik a világképükhöz és technológiájukhoz.

Isten rejtélyességének megszűnése több kedvező következménnyel is járt. Ezek egyikeként a teljes pókcivilizáció olyan egységbe kovácsolódott, amelyre korábban nem volt példa. Kevés dolog képes úgy fókuszálni egy közösséget, mint a végső és visszavonhatatlan kihalás veszélye. A Hírnök bőségesen ellátta őket ijesztő jóslatokkal azt a pillanatot illetően, amikor a Gilgamesh visszatér. Összeszedte a saját fajáról megmaradt emlékeit, de csak hierarchiát, belharcot és rombolást talált, mert az emberiség elpusztította a Föld élővilágát, azután a saját kolóniáit, végül pedig önmaga ellen fordult. Az emberek nem tűrhették a vetélytársakat. A Hírnök alaposan elmagyarázta, hogy az emberiség a saját fajtáját sem viseli el hosszú távon, nemhogy egy tőle idegen értelmet.

Ezért volt hát képes a pókvárosok politikai egyesülése létrehozni a hatalmas, orbitális hálózatot, hiszen a legjobb elmék dolgoztak össze globális értelemben, használták fel minden eszközüket és képességüket. A pókokat a félelem hajtotta bele az űrkorszakba.

Bianca felnéz az alkonyi égre, a szinte láthatatlan Nagy Csillagfészek, az orbitális város törékeny sávjára, és úgy érzi, jobban örülne, ha mindez nem az ő élete során jött volna létre.

Közeleg az ellenség.

Ő maga nem látta ezt az ellenséget, mégis tudja, hogy néz ki. Az érkezők első felbukkanása régi, évszázadokon keresztül fennmaradt Megértésekben szerepel, abból az időből, amikor a faj még egy jóval könnyebben megérthető ellenség miatt nézett szembe a kihalás lehetőségével. A hangyák szuperkolóniájának legyőzése napján égitest csapódott a bolygóba, és olyan lények léptek ki belőle, amelyeket csak az utóbbi nemzedékek során ismertek meg jobban: emberek. Akkoriban óriásoknak számítottak ezen a világon.

Bianca a rég elhunyt ősei szemén keresztül látja a foglyul ejtett szörnyeteget, amely az égből zuhant le, és bár akkoriban még a Hírnök küldöttjének hitték, azóta megtudták, hogy a közelgő ellenség, a végítélet előfutára volt.

Nehéz elhinni, hogy egy ekkora, esetlen lény értelmes lehet, de mint kiderült, az volt. Sőt több mint értelmes. Az a lény – amilyen a Hírnök is volt valaha – az űr-fajhoz tartozott, az elsődleges fajhoz, az ősi űrutazókhoz, amelynek Bianca világa az életét köszönhette. És most visszatér, hogy kitörölje ezt a hibát az univerzumból.

Tűnődése közben Bianca egy önfenntartó és fotoszintetizáló, mesterséges izmokkal hajtott, drótvezérelt kapszulában kiér Hét Fa hatalmas városából, eljut a legközelebbi horgonypontig. Kiszáll, és a város szűkössége után hatalmasnak érzi maga körül a teret. Világának trópusi és mérsékelt területeit még mindig többnyire erdőségek borítják, részben mezőgazdasági okokból, vadvédelmi területként, részben pedig állványzatként a települések építéséhez és terjeszkedéséhez. A lifttel ellátott horgonypontok körül tisztán tartják a terepet, csak egy harminc méter magas selyemsátor emelkedik a felfelé tartó cső töve körül. Maga a horgony olyan magasra nyúlik, hogy szem nem követheti. Persze mindenki tudja, hová tart; felnyúlik a lehető legmagasabbra, túl a bolygó légkörén, és még annál is magasabbra, karcsú fonálként tartja a hold-bolygó-távolság felénél lévő Nagy Csillagfészket. Az egyenlítő tele van ilyenekkel.

Az egykori léghajósnak igaza volt: könnyebben is fel lehetett jutni bolygó körüli pályára, csak elég erős szálakat kellett fonni hozzá.

Bianca találkozik a segédjeivel, öt alárendelt nősténnyel és két hímmel, akikkel együtt belépnek egy másik kapszulába. Ennek a mozgatásához némileg több szükséges, mint az egyszerű mechanikai elvek megfelelő méretű kiterjesztése. Elképzelhetetlen messzeségben egy ereszkedő ellensúly is segíti a kapszula emelkedését. Bianca faja évszázadok óta folyékonyan beszéli a matematika nyelvét, amelyet a gyakorlatba átültetve képessé váltak arra, hogy közvetlen lifttel menjenek fel egy űrállomásra.

Bianca tábornok, taktikus. Arra készül, hogy elfoglalja helyét a Nagy Csillagfészek nyüzsgő közösségében, és segítsen a bolygó védelmi tervének végrehajtásában a nagy ellenséggel, a Csillagistenekkel szemben. A faj túlélése tekintetében övé a végső felelősség. A tervet nála jobb elmék sora dolgozta ki, de az ő döntései tesznek különbséget siker és bukás között.

Hosszú az út felfelé, Biancának van ideje töprengeni. Az ellenség olyan technológia gyermeke, amelyet elképzelni sem lehet, mert a saját fajtájának legnagyobb tudósai sem képesek hasonlót megálmodni. Egyszerre használják a fémeket, a tüzet és a villámot, amelyek egyenként is pusztító fegyverek lennének a bosszúszomjas istenségek kezében. A pókoknak selyem, fa, biokémia és szimbiózis áll a rendelkezésére, és persze mindazok megkérdőjelezhetetlen bátorsága, akik rábízták az életüket Biancára.

Ő pedig a kétségbeesésével küzdve fon és fal, fon és fal, miközben társaival együtt a tátongó sötétség felé tart, amelynek peremén a népe legnagyobb építészeti remekműve, a csillámló Nagy Csillagfészek övezi a világukat.

Orbitális pályán, a külön várost képező, világméretű háromdimenziós szobor mélyén Portia felkészül a küzdelemre.

A nagy egyenlítői hálót lakhelyek tarkítják, amelyek egymásba kapcsolódva nyúlnak ki lefelé vagy fölfelé. A nyolclábúak nagyon gyorsan alkalmazkodtak a fenti körülményekhez, elvégre a pókok kiválóan alkalmasak arra, hogy súlytalanságban éljenek. Mászásra születnek, és kezdettől fogva három dimenzióban tájékozódnak. Éles látásával ez a faj tökéletesen be tudja célozni a helyet, ahová erős hátsó lába segítségével ugrik. Ráadásul ha valaki mégis elront egy ugrást, az előtte font biztonsági kötél megmenti. Bizonyos értelemben, ahogyan ezt Portia és sok társa is gondolja, arra születtek, hogy az űrben éljenek.

Már rég túlléptek a nehéz űrruhákon is, amelyeket az első léghajósok használtak. Portia és osztaga gyorsan és hatékonyan mozog a kifeszített szálakkal telefont vákuumban; olyan manővereket gyakorolnak, amelyekkel felkészülhetnek a közeledő összecsapásra. A védőruha javarészt a hasukon helyezkedik el, lemezes tüdejüket szükség esetén vegyi úton generált levegő tartalék táplálja, így nincs szükség tartályokra és gondosan beosztott adagokra. A képzés, a technológia és a viszonylag igénytelen anyagcsere együtt lehetővé teszi, hogy megfelelő védőfelszerelésben akár napokig is az űrben tartózkodjanak. A szintén kémiai fűtőegység ugyancsak a test alatt kap helyet egy kis méretű rádióberendezéssel együtt. A szemeket és a szájszervet üveglappal ellátott maszk fedi, és a szövőmirigyhez mesterséges selymet termelő egység csatlakozik, amely a levegőtlen térben is erős szálakat készít.

A pókok külső vázát átlátszó filmréteg borítja egyetlen molekula vastagságban, amely megakadályozza a nyomáscsökkenést és a folyadékvesztést anélkül, hogy túlságosan eltompítaná az érzékelést. A lábak végét méretre igazított, ízelt és szigetelt tok védi a hővesztéstől. Igazi, harcra kész űrkatonák.

Ahogy fonálról fonálra ugrálnak erőfeszítés nélkül, céltudatosan és gyorsan haladnak.

Az ellenség közeledik, ahogy a Hírnök már nemzedékekkel korábban megjósolta. A szent háború fogalma teljesen idegen az egész fajtól, ám a közelgő összecsapás mégis ilyen jegyeket visel. Ha nem tudják megvédeni magukat, az ősi ellenség a pókok népének puszta létezésére fog törni olyan fegyverekkel, amelyeknek a fogalmát sem képesek megragadni. A Hírnök minden tőle telhetőt megtett, hogy bemutassa nekik az emberiség technikai és harci képességeit. Olyan nyomasztó benyomást keltett, mintha istenek vonulnának fel a zöld bolygó ellen a maguk borzalmas fegyvereivel.

Portia nem táplál illúziókat. A pókok legjobb védelmét pontosan az jelenti, hogy a hódítók ott akarnak élni a bolygójukon, és ez megakadályozza őket abban, hogy a földi technológia legborzalmasabb szélsőségeit vonultassák fel ellenük. Ha így tennének, akkor azt tennék tönkre, amiért harcolnak.

Ennek ellenére még számos olyan fegyvert hozhatnak magukkal, amelyet a pókok nem ismernek, és fogalmuk sincs, hogyan védekezzenek ellenük.

Csak annyit tehetnek, amit az elmúlt nemzedékek százai során mindig is tettek: felmérik a lehetséges fenyegetést, hogy a technológiájuk és filozófiájuk által lehetővé tett legjobb módon felkészüljenek az elhárítására.

Sereget állítanak ki: Portia a több száz katona egyikeként szolgál a frontvonalon, és csupán egyike a tízezreknek, akikre még szükség lehet a háború során. Sokan meg fognak halni, vagy legalábbis erre számítanak. A tét nagyon magas: az életek elvesztése mindig is része volt a háborúnak, ám jó okuk van áldozatokat hozni. Nem csupán egyetlen faj létézése, hanem az egész bolygó evolúciós történelme forog kockán.

Portia hallotta, hogy Bianca felfelé tart. Persze mindenki örül, ha a globális védelem parancsnoka feljön hozzájuk, ám maga a tény, hogy a vezetőjük egyáltalán elindult, nagyon is közvetlenné teszi a veszélyt. A holnapért vívott háború elkezdődik. Ha veszítenek, számukra nem jön el több holnap, és ezzel együtt a tegnapok is semmissé válnak. A kozmosz szemtelenül halad tovább a maga kiismerhetetlen útján, mintha az intelligens pókfaj sohasem létezett volna.

Portia tudja, hogy fajuk nagy elméi számos különféle fegyvert és tervet dolgoztak ki, ám így is csak bízhatott benne, hogy a kapott stratégia a lehető legjobb, amit ebben a helyzetben alkalmazhatnak, tehát a leghatékonyabb és legjobban kivitelezhető egyben.

Ő és az osztaga megállnak, figyelik a katonák többi csoportját, ahogy kúszva-ugrálva haladnak a hatalmas hálón a meghatározott helyük felé. Portia felnéz az égre. A fent ragyogó új csillag megjelenése borzalmas katasztrófát jósol, és nem csak holmi babonás asztrológusok szerint. Amikor az univerzum történetének egyik szelete összeütközik egy másikkal, valóban elérkezik a világvége.

Jönnek az emberek.

7.3. LEÁNY, ANYA, BOSZORKÁNY

– Hogy érted azt, hogy „felébreszteni Laint”?

Karst és Alpash egyszerre nézett Holstenre, aki fájdalmas grimaszt vágott.

– Szerinted hogy értem? – kérdezett vissza a parancsnok. A klasszicista reakciója láthatóan meglepte.

– Még él? – Holsten ujjai maguktól begörbültek. A férfinak le kellett küzdenie a kényszert, hogy valamelyiküket megragadja, és jól megrázza. – Miért nem… Miért csak most ébresztitek fel? Miért nem ő a parancsnok?

Ez utóbbit Karst biztosan rossz néven vette, ám mielőtt megszólalhatott volna, Alpash közbelépett:

– Nagyanya felébresztése nem olyasmi, amit bármikor megtehetünk, és ez az ő parancsa. Előírta, hogy csak vészhelyzetben szabad. Azt mondta, hogy amikor legközelebb felébred, sétálni szeretne a zöld bolygón.

– Ezt neked mondta, mi? – kérdezte Holsten.

– Anyámnak mondta, amikor ő még nagyon fiatal volt – válaszolta a műszakis, és rezzenéstelenül állta az idősebb férfi kihívó tekintetét. – De felvétel is van róla. Sok felvételünk van Nagyanya kijelentéseiről. – Az egyik konzol fölé hajolt, és előhívott egy monitorképet, amely enyhén reszketett. – Most már mennünk kellene. Parancsnok…?

– Ja igen, addig tartom a frontot – válaszolta Karst bosszúsan.

– Állítsátok talpra, és jelentkezz be! Ismertessétek a helyzetet, és mondjátok meg, hogy össze kell dugnunk a fejünket. Én, ő és Vitas.

Alpash kiment a komszobából, eltávolodott a legénységi szállásoktól és általában véve a hajónak attól a részétől, amelyet Holsten még ismert. A klasszicista utánasietett, előbb azért, mert nem akart Karst közelében maradni, utóbb azért, mert nem akart eltévedni a Gilgameshnek ezen az idegen, a többihez hasonlóan szétszedett, de rosszabbul megvilágított részén. A hajó saját magát kannibalizálta, ahogy a jelentéktelenebb részeiből kinyert alkatrészekkel javították meg a fontosabb berendezéseket. Falak maradtak nyitva, több helyen is kilátszottak a Gil csontjai, képernyők sisteregtek statikus zörejt árasztva, vagy ásítottak feketén. Itt és ott a Törzs kis csoportjai dolgoztak, a közelgő válság ellenére még mindig próbálták egyben tartani a gépeket – vagy álltak és megbeszéltek valamit, fejüket összedugva sugdolóztak, mint valami titkos kultusz tanait mormoló papok.

– Egyáltalán honnan tudjátok, hogyan kell megjavítani a hajót? – kérdezte Holsten a fiú hátától. – Nem is tudom, milyen régóta… Azt sem tudom, mennyi idő telt el, amióta Guyen meghalt. És úgy gondoljátok, hogy még mindig működésben tudjátok tartani a hajót? Csak azzal, hogy… Mit is csináltok? Bemagoltátok, hogy kell működtetni egy űrhajót?

Alpash összevont szemöldökkel pillantott hátra.

– Ne higgye, hogy nem tudom, mire gondol a parancsnok, amikor Törzsnek nevez minket – mondta. – Vagy a tudósok vezetője. Jólesik nekik, ha azt gondolhatják rólunk, hogy primitívek és alacsonyabb rendűek vagyunk. Persze nekünk tisztelnünk kell a tekintélyüket – a maguk tekintélyét –, mert maguk az elődeink. Ezt még Nagyanya fektette le. Ez az egyik törvényünk. De semmit sem „magoltunk be”. Mind tanulunk, a legfiatalabbak is. Megőriztünk kézikönyveket, tananyagokat és tanítómodulokat. Nagyanya ellátott minket ezekkel. – Körbeintett. – Maga szerint meg tudnánk mindezt csinálni, ha nem értenénk, hogyan működik?

Dühösen állt meg; Holsten érzékeny pontra tapinthatott, amelyet az alaplegénység többi tagja valószínűleg még érzékenyebbé tett. Majd folytatta:

– Azoknak a leszármazottai vagyunk, akik mind az életüket adták, csak hogy karbantartsák ezt a hajót. Ez volt a dolguk, és ez a mi dolgunk is, amit a jutalom vagy a pihenés reménye nélkül végzünk. Születésünktől a halálunkig egyfolytában kiszolgáljuk a gépeket, amíg el nem érjük azt az ígért bolygót. A szüleink, az ő szüleik és az ő szüleik sem tettek semmi mást egész életükben, csak biztosították, hogy maga meg az egész rakomány életben maradjon. Vagy legalábbis azok, akiket sikerült megmenteni. És persze magukat elégedettséggel tölti el, ha Törzsnek neveznek és vadembereknek tartanak, csak mert nem a Földről jöttünk.

– Bocsáss meg! – kérte Holsten, és szabadkozva maga elé emelte a kezét. – Karst tisztában van mindezzel? Mármint úgy látom, sokban rátok támaszkodik. Biztosan… lehetnének kéréseitek.

Alpash hitetlenkedve nézett rá.

– Ilyenkor? Az otthonunk jövője, a régi és az új otthonunk jövője a tét. Maga szerint tényleg ez lenne a legjobb pillanat, hogy elkezdjünk vitatkozni egymással?

Holsten úgy nézett a fiatalemberre, mint valami új, addig ismeretlen emberfaj egyik példányára, akit hatalmas gondolati szakadék választ el tőle. Azután az érzés elmúlt, és az idős férfi megrázta magát.

– Jól tette, hogy lefektette a törvényeiteket – mormolta magában.

– Köszönöm! – Alpash valószínűleg az egész fura, klausztrofóbiás társadalmából kinőtt kultúrája igazolását hallotta ki ebből a néhány szóból. – És most végre találkozhatom vele. Most, mindennek a végén.

Nagy, nyitott téren haladtak át, amelyet Holsten csak valahol félúton ismert fel, amikor megpillantotta a terem egyik végében, lerobbant gépek között álló emelvényt. Guyen próbálta egykor itt elérni az örökkévalóságot. Alpash ősei itt küzdöttek meg vele harcos királynőjük oldalán, Karst biztonsági csapata segítségével. Vajon milyen lehet azoknak a biztonságiaknak, akiket most ébresztenek fel, és még élénken emlékeznek a számukra csupán néhány napja történt eseményekre? Alpash számára mindez már a mítoszok világának részévé vált.

A feltöltőgépezet szétszedett maradványai felett egyetlen bedöntött képernyő pislákolt magányosan, és talán némiképp rosszindulatúan. Mintha Guyen szellemét ejtették volna foglyul benne, gondolta Holsten. Egy pillanatra mintha tényleg látta volna a vén parancsnok haragtól eltorzult arcát a monitor csíkos vibrálásában. Vagy talán inkább Avrana Kern óbirodalmi vonásai voltak? A klasszicista borzongva sietett Alpash után.

A helyiség, amelyben megálltak, Holsten szerint egy kis raktárra hasonlított, amelyben már csak egyetlenegy dolgot tartottak: egy hibernálótartályt. A berendezés tövében kis tárgyak sorakoztak; hőformázott műanyag nőalak ikonok, a fogadott gyermekek és azok gyermekeinek felajánlásai az egész emberi faj felett őrködő anyának. A hit és a remény ezen szánalmas szimbólumai felett legénységi kezeslábasokból tépett cafatok lógtak zsinóron, mindegyiken egy-egy üzenettel. A tartály egy élő istennő kegyhelyévé vált.

Aki nemcsak élt, de fel is ébredt. Alpash és társai – néhány másik fiatal műszakis – tisztelettudóan félreálltak, amíg Isa Lain egy fémbotra támaszkodva próbálta megtalálni rég nem használt egyensúlyát.

Nagyon törékenynek tűnt, tagjának korábbi, enyhe vaskosságát megette az idő, bőre táskásan és ráncosan lógott. Majdnem kopasz fejét májfoltok tarkították, és a keze inkább hasonlított madárkaromra, mintsem emberi kézre. Háta görbülete láttán Holsten elcsodálkozott rajta, hogy talán módosíthatták a hibernálótartályt, mert ilyen alkattal legfeljebb az oldalán fekhetett. Ám amikor felnézett az idős férfira, akkor az általa ismert Isa Lain gunyoros, tiszta és intelligens tekintetével mérte végig.

A klasszicista nem volt biztos benne, kibírná-e, ha a nő a szokásos módon, „helló, vénember”-rel köszöntené, ám Lain csak bólintott, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy ébredéskor őt is ott találja, ráadásul olyan fiatalon, hogy akár a fia is lehetne.

– Hagyd már abba ezt a béna bámulást! – csattant fel néhány másodperc múlva, amikor Holsten még mindig csak meredten nézte. – Te se vagy éppen virágos rét az alkonyatban! Van rá mentséged?

– Lain…! – a férfi óvatosan közelebb lépett, mintha egy erőteljesebb mozdulat szele ledönthetné a nőt a lábáról.

– Nincs időnk romantikázni – jegyezte meg Lain szárazon. – Ha jól értem, Karst elbaszta, és meg kell mentenünk az emberi fajt. – Nem folytathatta, mert Holsten magához ölelte, karjaiban tartotta a vastag csontú, ám törékennyé vált testet, érezte a remegését, ahogy a nő sem bírt már küzdeni a rátörő érzelmek áradata ellen.

– Engedj már el, te barom! – mondta, de csak halkan, és egyáltalán nem igyekezett kibontakozni az ölelésből.

– Csak örülök, hogy még mindig velünk vagy – súgta Holsten.

– Hát, egy dobásom talán még van a kockával. Tényleg azt hittem, hogy amikor kiszednek a koporsóból, a természetes gravitációt és a napfény melegét érzem majd. Túl nagy kérés lett volna? Úgy tűnik, igen. El sem hiszem, hogy még Karst munkáját is nekem kell elvégeznem.

– Ne bántsd! – kérte Holsten. – A helyzet meglehetősen… példátlan.

– Azt majd én megítélem. – Végül Lain mégis lerázta magáról a férfi karját. – Esküszöm, néha azt hiszem, hogy én vagyok az egyetlen ember az egész világegyetemben, aki még képes megoldani felmerülő problémákat. Ez tart még életben. – Felhúzott orral akart elmenni Holsten mellett, de majdnem felbukott, úgyhogy a következő lépését sokkal jobban megfontolta, és a botjára támaszkodva inkább óvatos ballagásra váltott. – Sose öregedj meg, basszus! – mormolta. – Vagy ne hibernáltasd le magad öregen! Az álmaidban fiatal vagy. Mire felébredsz, elfelejted, milyen lettél. Baszott nagy csalódással jár, nekem elhiheted.

– Lefagyasztva nem álmodsz – ellenkezett Holsten.

– Kurva nagy szakértő lettél! – vágta rá Lain, azután a férfira meredt. – Mi van? Már nem is káromkodhatok? Ne tőlem várj illemtant. – A dac mögött szörnyű kétségbeesés rejlett; egy nőé, aki mindig képes volt fizikailag ráerőltetni akaratát a világra, most viszont engedélyt kell kérnie tőle és a saját testétől.

Amíg visszafelé tartottak a kommunikációs szobába, Holsten tájékoztatta Laint a fejleményekről. A nőn látszott, ahogy egyesével a helyére teszi magában az információkat, és még mindig nem lassult le annyira, hogy bármire magyarázatot kérjen.

– Ezek a rádióadások… igazoltan közvetlenül a bolygóról érkeztek? – kérdezte a végén.

– Fogalmam sincs. Végül is, gondolom, ez megmagyarázná, miért érthetetlen a nagy része. Azt persze nem magyarázza meg, hogy miért vannak benne birodalmi C-szavak, de végső soron az lehetett Kern is.

– Vele próbáltunk már beszélni?

– Szerintem Karst az orvtámadásra hegyezett ki mindent.

– Milyen kis alattomos! – Lain köpött egyet. – Akkor eljött az ideje, hogy elbeszélgessünk egy kicsit Kernnel, nem gondolod? – Elhallgatott. Nehezen vette a levegőt. – Tudod mit? Tényleg ideje. Legyünk túl rajta! Ha odaérünk, én beszélek Karsttel, te meg kitalálod, van-e mondanivalója Kernnek. Lehet, hogy nem is szereti a pókokat. Lehet, hogy már a szövetségesünk. Nem tudhatjuk, amíg nem kérdezzük meg.

Régi céltudatossága visszatért, ám vénségétől ez is csak egy néhai uralkodói öltözék elnyűtt maradványának tűnt. Holstent még ez is fellelkesítette – egészen addig, amíg a kommunikációs helyiségbe visszaérve meg nem látta, mit közvetítenek a drónok. Lain megtorpant az ajtóban, és döbbenten bámulta a monitorokat, akárcsak mindenki más odabent. Felpillantottak rá, de mintha pusztán a meglepetésével veszett üggyé nyilvánította volna az egész háborút, máris elfordultak tőle. A tekinteteken látszott, hogy ezúttal senki sem ragadna szívesen fegyvert.

Ám ő mégiscsak Lain volt, aki bárkivel megküzd, jöhet műhold, pók, vagy akár maga az idő.

– A picsába! – jegyezte meg, remekül összefoglalva a többiek gondolatait. Még néhányszor megismételte, mintha ebből a szóból merítene erőt, azután: – Holsten! Hívd fel Kernt! Karst! Hívd ide Vitast! Majd ketten szépen elmesélitek, mi a fenét tudunk kezdeni azzal a szarral a bolygó körül.

Miután megkapta az egyik kommunikációs konzolt, azaz miután Alpash elmondott vagy fél tucat módszert, amellyel a műszakisok kiküszöbölték vagy megkerülték a rendszer különféle zavarait, Holsten azon tűnődött, ugyan mit is üzenhetne. Ismerték a műhold saját sávját, de a bolygó körüli űrben szellemek suttogtak; gyenge rádiójelek sokasága hallatszott minden létező frekvencián, és a Gilgamesh fedélzetén már tudták, hogy nem a szatellitről jövő adás pattant vissza a bolygóról.

Mindent egybevetve Holstennek el kellett ismernie, hogy lenyűgözőnek találja ezt az egészet. Ennek és tudományos szempontból is példátlan helyzetének ellenére csak rémületet érzett.

Bénultságát lerázva elkezdett összeállítani egy üzenetet hibátlan birodalmi C-n, a halott nyelven, amely végül túlélte az emberiséget. Itt a Gilgamesh bárkahajó. A Gilgamesh bárkahajó hívja Avrana Kern doktort… Megakadt. „Segítségre van szüksége?” Tele volt a feje hihetetlen lehetőségekkel. Kern doktor! A műholdját elfogták a pókok. Holsten nagy levegőt vett.

A Gilgamesh bárkahajó hívja Avrana Kern doktort. A hajó utasainak szembe kellett nézniük a ténnyel, hogy Kern ismerte őket, és ők is ismerték Kernt. Elvégre régi ellenségek voltak. Nem maradt más lehetőségünk, mint leszállni a bolygón. Az emberi faj túlélése a tét. Kérem, igazolja, hogy nem akadályozza meg a haladásunkat! A kérés meglehetősen szánalmasra sikerült, és ezt Holsten is tudta. Ennek ellenére elküldte az üzenetet. A válaszra várva a klasszicista azon tűnődött, mit mondhatna még nekik Kern, és mit mondhatna ő, amivel eltérítheti az őrült nőt a monomániás céljától.

Azután megérkezett Vitas, aki Karsttel és Lainnel hosszas megbeszélésbe kezdett mindenféle fontos dolgokról. Holstent hagyták tovább hebegni a rádióba.

Végül megérkezett a válasz. Vagy valami hasonló.

A hálósávnak arról a pontjáról küldték, amelyet Karst a műholdként azonosított, és erősebb is volt, mint a korábban fogott rádiójelek. Kevés kétség maradt afelől, hogy egyenesen a Gilgamesh felé sugározták, és nekik szánták. Ha Kern üzent, akkor már teljesen meg kellett őrülnie, vagy el kellett veszítenie önmagát: az üzenet nem azon a ropogós, antik nyelven szólt, amelyen korábban beszélgettek, hanem azon a különös majdnem-birodalmin, amelyen a korábban fogott adások is. Egy halom kusza betűsornak tűnt, amely értelmesnek nézett ki, de nem volt az, kivéve azt a néhány szót itt és ott, amelyek mondatrészeket alkotva szűrődtek be, mintha valami analfabéta utánozná az írást emlékezetből. Egy analfabéta, akinek van rádiója, és képes hibátlanul kódolni az üzeneteit.

Holsten újraküldte az adást, és ezúttal Elizát kérte. Végül is mit veszíthetünk?

Nagyjából ugyanaz a válasz érkezett. A klasszicista összevetette az előző válasszal; néhány rész ismétlődött, mások újak voltak. Szakmai szemmel nézve egyértelmű mintázatok bukkantak fel, ami fordítás nélkül is azt jelentette, hogy Kern mondani próbált valamit, amit elég fontosnak vélt ahhoz, hogy szóról szóra megismételje. Vagyis inkább valami mondani próbált valamit. Lehet, hogy még mindig csak el akarta küldeni őket, és talán most már kifejezetten a saját érdekükben. Forduljunk vissza, mielőtt túl késő lenne?

Csakhogy nekik már nem volt hová menniük. Egyirányú úton jártak, amely az általuk ismert és elérhető egyetlen élhető helyre vezetett.

Holsten azon gondolkodott, mivel vehetné rá Kernt, hogy visszabillenjen legalább abba a félig érthető állapotba, amellyel minden őrültsége ellenére legalább valamennyire lehetett tárgyalni. Vagy már Kern is csak egy lassan tönkremenő gépezetté változott? Vajon az emberi kéz minden műve tönkremegy lassan? Még ha az ősök készítették is?

Tűrhetetlennek tűnt a gondolat, hogy az emberi intelligencia által elért csúcsok után az univerzumot hálószövő, agy helyett csupán kezdetleges idegrendszerrel bíró csúszómászók öröklik meg, amelyek nem képesek másra, mint szaporodni és terjeszkedni addig, hogy végül már az űrt is beszőtték a bolygójuk körül. Ezek a tudatlan lények sohasem ismerhették meg azokat a próbatételeket és nehézségeket, amelyeket az emberiségnek ki kellett állnia.

Új üzenetet kaptak ugyanazon a frekvencián, mint az imént. Holsten eltompulva hallgatta: már nem is hasonlított szövegre, a műhold csak numerikus kódokat küldött.

Szégyenletes, de a Gilgamesh számítógépe ismerte fel. Ez ugyanaz a jel volt, amelyet Kern valaha a bolygó felé sugárzott. Az intelligenciateszt majmoknak.

Holsten úgy állította össze a választ – a vége felé már a fedélzeti számítógép segítségével –, hogy el sem gondolkodott rajta, miért teszi. Elküldte.

Újabb kérdések sora követte.

– Mi az? – kérdezte Lain a klasszicista válla fölé hajolva, mint régen. Ha nem nézett oda, a férfi még el is tudta hitetni magával, hogy az emlékeiben élő fiatal nő áll mögötte.

– Kern tesztelget – válaszolta. – Lehet, hogy nem tart méltónak a válaszra, amíg nem tettünk tanúbizonyságot az intelligenciánkról.

– Matekdolgozattal?

– A legjobb pillanataiban sem mindig volt értelmes, amit művelt. Most miért lenne?

– Akkor küldd el neki a válaszokat, hadd örüljön!

Holsten így tett. Miután az új nyelv ismeretlensége kikerült a képből, sokkal könnyebben ment a kommunikáció. – Persze arról fogalmunk sincs, hogy ennek úgy általában véve mi értelme lehet – mutatott rá.

– Viszont legalább reménykedhetünk benne, hogy mégis van valami értelme – válaszolta a nő élesen. Holsten halványan tudatában volt, hogy Vitas és Karst türelmetlenül várakozik a háttérben. Nyilvánvalóan nem sikerült még rendesen átbeszélni a stratégiájukat.

Nem érkezett harmadik kör, a teszt helyett ismét olyan őrjítően birodalmi C-közeli üzenet érkezett, mint korábban. Holsten gyorsan elemezte, átfuttatta a dekódolókon és a mintázatfelismerő alkalmazásokon. A szöveg egyszerűbbnek bizonyult a korábbinál, és több ismétlést tartalmazott. Mintha egy gyerekhez beszélne… Holsten fejében hirtelen a helyére kattant valami, és ez ugyanazzal a szédítő érzéssel járt, mint korábban: volt odakint valami vagy valaki, ami vagy aki különbözik az embertől, mégis képes a kommunikációra. Kern? Biztos? Vagy Kern, de az eltelt idő alatt idegenebbé vált… Idegenebbé, mint előtte több ezer év alatt? Hiába volt Kern kis Őrlakhelye a rádióadás forrása, Holsten valahogy megérezte, hogy nem teljesen ez történt.

– Sikerült azonosítanom néhány szót, amit gyakrabban használ – jelentette be rekedten, miután a programjai segítségével végzett az elemzéssel. Nem tudta száműzni a hangja remegését. – Találtam egy szót, amely határozottan a „közelítés” szó egyfajta alakváltozata, és a „közel” is megvan. Egy másikat pedig „beleegyezésnek” vagy „engedélynek” is lehet fordítani.

Ezzel elérte azt a tűnődő csendet, amelyet szándékozott.

– Akkor hát modort váltottak? – kérdezte végül Karst. – Nem azt mondtad, hogy korábban csak afféle „menjetek a picsába” szinten kommunikáltak?

– Hát, ja – értett egyet Holsten bólintva. – Tényleg megváltozott.

– Merthogy Kernnek hirtelen nagy szüksége lett a kiváló matematikai tudásunkra, mi? – jegyezte meg a biztonsági főnökből lett parancsnok.

A klasszicista kinyitotta a száját, azután becsukta. Nem akart hangot adni a gyanakvásának, mert attól tartott, hogy így valóságosabbá válna.

Lain tette meg helyette:

– Ha egyáltalán Kern küldte azt az üzenetet – mondta halkan.

– Ki más? – csattant fel Karst, de a hangjában volt egyfajta bizonytalan rekedtség. Nyilvánvalóan nem volt ő olyan fafej, mint amilyennek többnyire mutatta magát.

– Nincs rá bizonyítékunk, hogy Kernen kívül bármi is képes lenne üzenetet küldeni a bolygó közeléből – szólalt meg Vitas is. Próbált nagyon ragaszkodni a tényekhez.

– És az ott? – kérdezte Holsten az egyik monitorra mutatva, amelyen az orbitális pályára szőtt hálósáv látszott.

– Nincs rá mód, hogy kiderítsük, mi fejlődött ki a bolygón. Egyébként ez is egy olyan kísérlet volt, mint az a másik, ahol bolygóméretű gombatenyészet alakult ki. Ez a kísérlet is elsülhetett rosszul. A lényeg az, hogy Kern műholdja még itt van, és a rádiójel ebből a szerkezetből érkezik. – Vitas kevésbé akart eltávolodni a biztos tényektől, mint egy pitbull a velős csonttól.

– Vagy lehet, hogy… – kezdte Lain, de a tudós közbevágott:

– Lehet. – Látszott, hogy már az ötletet is elvetendőnek tartja. – Nem változtat semmin.

– Jól van – szólalt meg Karst. Látszólag túltette magát a dolgon. – Akkor tegyük fel, hogy azt mondják… illetve Kern azt mondja, hogy oké, gyertek, akkor mit csináljunk? Merthogy ha még megvan az az izéje, akkor simán kettévághat, miközben orbitális pályára állunk. És akkor még nem is beszéltünk arról a rakás izéről ott. Mármint ha az ott a bolygóból nőtt ki, akkor része Kern kísérletének, nem? Lehet, hogy irányítani is tudja.

Kényelmetlen csend telepedett a helyiségre. Mindenki azt várta, hogy valaki, bárki elkezd vitatkozni, ha másért nem is, legalább a rend kedvéért. Talán még egy jó cáfolat is felmerülhetett volna. Holsten szavakat forgatott a fejében, próbált megfogalmazni egy olyan választ, ami nem tűnik nettó őrültségnek.

– Az Óbirodalomban volt egy hagyomány – szólalt meg Vitas lassan. – Választási lehetőséget adtak a bűnözőknek és a foglyoknak. Fogtak kettőt, és megparancsolták nekik, hogy mentsék fel vagy ítéljék el a másikat. Mindketten egyedül döntöttek, nem igazán volt lehetőségük megtárgyalni a dolgot senkivel. Persze előfordulhatott, hogy az egyikük felmentette a barátját, aki viszont elítélte őt… – A tudós elmosolyodott, és ebben a mosolyban már látszott, hogy ő is megöregedett, hiába maradt az arca majdnem ugyanolyan, mint régen. Nyilván az állandó közöny miatt nem használta annyit az arcizmait, és nem alakulhattak ki olyan mély ráncai, mint másoknak.

– És mi volt a jó döntés? – kérdezte Karst. – Hogy jöhettek ki ebből jól a foglyok?

– A logikus döntés a téteken múlott. A büntetést kellett mérlegelni ahhoz, hogy kitalálják a dolog kimenetelét – magyarázta Vitas. – Azt hiszem, a mi esetünkben a tények és a tétek eléggé merevek és egyszerűek. Megközelíthetjük úgy is a bolygót, hogy minden múltbeli tapasztalatunk ellenére reménykedünk a kedvező fogadtatásban, de ahogy Karst mondja, ez sebezhetővé tenne. Ha kiderül, hogy ez csak egy trükk, vagy hogy Mason elrontott valamit a fordításnál, akkor kockára tesszük vele a hajót. – Holstenre pillantott, mintha ellenkezésre biztatná, ám a férfi nem bízott annyira a képességeiben, hogy védekezni kezdjen. – Vagy támadhatunk, előbb a drónokkal, azután, közelebb érve, a Gilgameshsel. Ha ez utóbbit tesszük, és tévedtünk, akkor félredobtuk annak a felbecsülhetetlen értékű lehetőségét, hogy megértésre jussunk egy óbirodalmi értelemmel. Vagy valami hasonlóval. – Őszinte sajnálkozás rejlett a hangjában. – Ha békével közelítünk, és tévedtünk, abba nagy valószínűséggel belehalunk. Mind. Az egész emberi faj. Nem hinném, hogy bármilyen szinten alkupozícióban lennénk. Véleményem szerint csak egyetlenegy racionális döntési lehetőségünk maradt.

Karst komoran bólintott.

– Az a ribanc sohasem bírta a fejünket – jegyezte meg. – Esélytelen, hogy hirtelen meggondolta volna magát.

Pár száz év és pár millió pók elég messze van a „hirtelentől”, gondolta Holsten, de nem adott hangot a véleményének. Lain persze megérezhette, hogy ellenvéleménye van, mert úgy nézett rá, mint aki várja, hogy hozzászóljon a témához. Aha! Szóval most már számit a klasszicista véleménye? Végül Mason csak vállat vont. Úgy vélte, hogy ha téves ürüggyel háborúznak, a veszteség sokkal nagyobb lehet, mint amekkorát Vitas jósolt. Ellenben azzal nem tudott vitatkozni, hogy ha tévedésből békés szándékkal közelítenek, és leszedik őket az égről, akkor totálisan elveszítenek mindent.

– Még fontosabb, hogy a logika univerzális – tette hozzá Vitas, egyik arcról a másikra nézve. – Valójában nem számít, mi vár ránk a bolygón. Az egész csak matematika kérdése. Az ellenségünk ugyanazzal a döntési kényszerrel néz szembe, mint mi. Még ha tárt karokkal fogadnak is, és a legjobb eredmény érdekében el kell játszanunk a felelősségteljes vendéget, egy árulás nagyon sokba kerülne. Úgyhogy bele kell képzelnünk magunkat az ellenség helyébe. Tudjuk, hogy ugyanazt a döntést kell meghozniuk, amit nekünk, és a szükségtelen harc ára még mindig kisebb, mint a kár, amit egy békeajánlat és egy árulás okozhat. Ugyanez a logika érvényes arra is, ami abban a műholdban van, legyen bár emberi tudat vagy csak egy gép, vagy…

Pókok? Biztos volt, hogy Vitas nem fogja kimondani, és amikor Lain megtette helyette, a tudományos részleg vezetője alig észrevehetően összerándult.

Tehát Vitas nem szereti a pókokat, vonta le Holsten a következtetést. Pedig nem is járt lent a bolygón. Nem látta azokat a puffadt szörnyetegeket. A tekintete a hálóval körbevett világra tévedt a monitorokon. Lehetnek értelmesek? Vagy Vitasnak van igaza, és csak egy őrült kísérlet félresikerült eredményei? Vagy inkább jól sikerült? Lehet, hogy az Óbirodalomnak űrjáró óriáspókokra volt szüksége? Miért ne? Történészként bármikor igazolom, hogy egy rakás ostobaságot műveltek.

– Ugyan már! – méltatlankodott Karst. – Most akkor megnyomjam a gombot, vagy mi van?

Végül mindenki Lainre nézett.

A vén műszakis tett néhány óvatos lépést előre, botja kopogott a padlón, a drónok által közvetített kameraképeket nézte. Ő, aki évszázadok szemtanúja volt egyfajta csak a lényegre szorítkozó, rövidfilmszerű élet formájában, próbálta egészében befogadni a látványt. Belenézett a zord sors szemébe.

– Lőjétek ki a műholdat! – döntött végül halkan. – Harcolni fogunk. Igazatok van, túl nagy a tét. Nincs más lehetőségünk. Szedjétek le!

Karst sietősen kiadta az utasítást, mintha attól tartott volna, hogy valaki meggondolja magát. Több millió kilométerrel arrébb, a Gilgamesh feltartóztathatatlan haladása irányában a két drón vette a parancsot. Már becélozták a fémökölre emlékeztető műholdat, amely csapdába esett az egyenlítőt övező hálósávban.

A legjobb lézerekkel szerelték fel őket, amit csak a Törzs képes volt összerakni, és a távirányítású járművek apró fúziós reaktoraira kötötték rá őket. Már olyan közel lebegtek, amennyire csak mertek, geostacionárius orbitális pályára álltak a csapdába esett műhold fölött, és a lehető legkisebb energiafelhasználással tartották a pozíciójukat.

Egyszerre nyitottak tüzet mind a ketten, és ugyanarra a pontra céloztak a műhold burkolatán. Valahol a távolban Karst feszülten figyelt, de a távolság miatt már csak a múltból közvetített képeket láthatta.

Egy hosszúnak tűnő másodpercig semmi sem történt, az energia csak áradt a Brin-2 Őrlakhely megtépázott burkolatára. Karst ökölbe szorította a kezét, a homlokán kidagadt egy ér, úgy koncentrált a monitorokra, mintha képes lenne átnyúlni az akaratával időn és téren, és a gondolataival vezérelhetné a lézereket.

Azután a műholdba fúródó fénysugarak eltalálhattak valami létfontosságú berendezést, mert zajtalan tűzvirág bomlott ki, majd egy pillanat alatt semmivé foszlott az űrben. Avrana Kern, az Óbirodalom utolsó tudósa elhamvadt több ezer éves otthonával együtt, körülötte a hőtől sorvadtan ugrott szét a pókháló. A konzervként kibontott szerkezet tartalma maradékát a hideg semmibe okádta, miközben horgonyaitól megszabadulva, pörögve-forogva bucskázott az űrben.

A két drón mindent kiadott magából, fegyvereik kiürítették a reaktoraikat, és miután lepattantak a nagy hálósávról, a lendület elsodorta őket a bolygó közeléből.

A műholdat a robbanás a bolygó felé lökte, és a gravitáció megragadta. Zuhanni kezdett, akárcsak Kern kísérletének alanyai oly sok-sok évvel korábban, magatehetetlenül száguldott a légkörben, tüzes csíkot húzott a zöld világ egére. A vén hordó és benne egyetlen ősi majom, a Hírnök, üstökösként vált önmaga utolsó üzenetévé.

7.4. VILÁGVÉGE

Látják, ahogy lángoló ösvényt rajzol az égre.

Bár ebben a felvilágosult korban az aktív Hírnök-hit szinte már egyáltalán nem létezett – mi szükség vallásra, ha Isten természete mindenki számára pontosan ismert vagy megismerhető? –, amikor a pókok látják az üstökösként lezuhanó műholdat a saját szemükkel vagy biológiai rendszereiken keresztül, tudják, hogy valami éppen elvész a világukból. A Hírnök mindig is ott volt, odafent. Az égen áthaladó fénypont szerepel az első, ősi és primitív időkből fennmaradt emlékekben; már akkor is iránytűként és ösztönzésként szolgált számukra. De fel tudják idézni a Templomok uralmának napjait is, amikor Isten először kezdett kommunikálni a gyülekezetével. Valami, ami a kezdetektől fogva részét képezte a póknép kulturális öntudatának – valami, amiről biztosan tudják, hogy idősebb a fajuknál – örökre eltűnik ezekben a pillanatokban.

Munkatermének csendes sötétjében váratlan érzelmi hullám csap át Fabianen. Erre nem számított. Egyáltalán nem vallásos; nincs ideje az ismeretlenre, kivéve, ha tudományos módszerekkel megismerheti azt. Mégis…

Filmréteg vékonyságú lapon figyeli az eseményt, amely ezernyi apró és különféle színű kromatofóra összehúzódásából és kitágulásából álló képként jelenik meg. Mélyen a föld alatt rendezkedett be, ahonnan nem láthatja másként. Fabian a fajtája szokatlanul sápadt, kissé szögletes és igénytelen tagja, aki nem sokat törődik a napfénnyel. A saját ritmusa szerint dolgozik, amelynek nem sok köze van az éjjelek és nappalok váltakozásához.

Nos, szól oda egyetlen állandó társának, gondolom, ez alátámasztja mindazt, amit mondtál.

Természetesen. A válasz egyenesen a falakból jön, a láthatatlan jelenléttől, amely átitatja a helyet. És az első adandó alkalommal vissza kell vágnotok. Nem adnak esélyt.

Pedig úgy tűnt, a kapcsolatfelvétel-szakértők csoportja sikert ért el nem sokkal előtte, jegyzi meg Fabian. Körülötte a terem falain a borítás egyre nyüzsög és forrong; hangyák ezrei végzik folyamatosan a tevékenységüket, amely lehetővé teszi, hogy a boly – ennyi idő után ismét egy szuperkolónia – egyedi módon működjön.

Esélyük sem volt a sikerre. Csak annak örülök, hogy most már egyértelműen láthatták az ellenség szándékait. Ugyanakkor aggódom a stratégiánk miatt. Különös ez a testetlen beszéd. A pókok elegáns mozdulatait utánzó, finom rezgéseket a falakba épített mesterséges izomdugattyúk keltik. Más vidékekkel a lény még mindig rádión keresztül kommunikál, de Fabian itt úgy beszélhet vele, akár egy pókkal. Néha leginkább egy nagyon tartózkodó és heves természetű nőstényre hasonlít, mégis olyan, mintha egy pók lenne.

Azon a különös, közösen kialakított nyelven beszél, amelyet a pókok és Istenük közti kommunikációhoz hoztak létre. Ehhez adódik hozzá az a két virtuális tapogató, amelyet egy képernyőre kivetítve használ, és egész jól megtanult vele hangsúlyozni. Némileg töri a jelnyelvet, de érthetően beszél. Fabian, aki sohasem érezte jól magát a saját fajtája társaságában, mindent egybevetve kellemes társaságnak találja. Emellett a vegyészmérnöki tudományok és a kondicionálás terén szerzett vitathatatlan jártasságai emelték ebbe a pozícióba. Ő a Hírnök jelenlegi formájának bizalmasa és jobbkeze.

Vajon a végén maradhatott még bármi… belőlem? A szavak lassan, tétován formálódnak meg. Fabian először azt hiszi, hogy ismét a gépezet akadozik, vagy a boly kondicionálásával van valami baj. Aztán rájön, hogy ez ismét azon pillanatok egyike, amikor társa visszavált egy régebbi hangsúlyozásra vagy ritmusra, amit még másféle formában és testben, más beszédképességgel használt.

Fabian megszólítja: Kern doktor! Idegen tőle, hogy Istennek vagy Hírnöknek nevezze. Hosszas próbálgatás során sikerült megtalálni azokat az apró mozdulatokat, amelyek legalább nagyjából felidézik a lény egykori nevét. Ez is az egyik olyan sajátos kérés, amelyet Fabian örömmel teljesít. Elvégre különleges kapcsolatban áll Istennel; ő a legjobb barátja. Ő felel Isten biogépezetének hibátlan működéséért, és ő javítja ki a gépezet szerves részét képező hangyaboly kondicionálási hibáit.

Körülötte százmillió rovar lakik a folyton változó elrendezésű alagutakban és termekben. A rendszer belső interakciói nem olyan gyorsak, mint az emberkéz által épített számítógépekéi, de minden egyes hangya apró agya adattároló és döntéshozó egységként működik, így a boly teljes számítási kapacitása akkora, hogy még a benne lakó lény sem képes pontosan felmérni. Felhőalapú számítástechnika: nem a sebessége teszi hatékonnyá, hanem a végtelenszer újrakonfigurálható összetettsége. Több mint elegendő helyet biztosít Avrana Kern letöltött tudatának.

Hosszú időbe került, mire kitalálták, hogyan hozható ez létre, de végeredményben jó ideje Isten is már csak információként létezett. Sőt, minden csak információ, ha van hozzá elegendő tárolási kapacitás. Meglehetősen sokáig tartott, mire a műhold rendszeréből átmásolták az információt a bolyba, az pedig még tovább, mire a szuperkolóniának sikerült úgy rendeznie magát, hogy kimondhassa: Én vagyok. Ám volt rá elegendő idejük, és most már működik. A boly, amelyben Fabian lakik, és amelyet gondoz, nem más, mint Isten hús és vér megtestesülése, maga az alászállott Hírnök.

Fabian rádiókapcsolatot létesít az orbitális megfigyelőállomásokkal, hogy ránézzen a közeledő ellenségre. A beérkezési szög igazolja, hogy a hajó orbitális pályára akar állni a bolygó körül. A várakozás ideje következik. Bolygószerte mindenki várakozik: nem csupán a pókok, de a többi faj is, amelyekkel kapcsolatban állnak. Hamarosan mind hadba vonulnak – hatalmas létszámukat és találékonyságukat kell felvonultatniuk az ellen a faj és felsőbbrendű technológiája ellen, amely akaratlanul megteremtette őket, és most a vesztükre tör. Pókok, hangyabolyok, sáskarákvárosok, félig-meddig intelligens bogarak és tucatnyi más lény várja az összecsapást. Többé-kevésbé mind tudatában vannak annak, hogy elérkezett a vég.

Odafent, az orbitális hálón Bianca nem tervez tovább. Portia és társai harcra készen várják az űristenségek visszatérését. Hálóikba kapaszkodva, kiterjesztett technológiájuk közvetítésével figyelik a közelgő véget.

A Gilgamesh hatalmas tömege folyamatosan közeledik, hosszú lassítása végén a betegeskedő fúvókák küszködve próbálják ellensúlyozni a lendületet, mígnem csak annyi marad belőle, amennyivel szemben a bolygó gravitációja megragadhatja a bárkát.

Bár saját méréseik és Kern elmondása alapján tisztában vannak az ellenség méreteivel, a Gilgamesh puszta látványa is rémisztően lenyűgöző. Sok pók teszi fel a kérdést gondolatban, hogy miként harcolhatnának egy ilyen gigász ellen?

Azután a bárkahajó tüzet nyit a fegyvereiből. Beérkezési szögét úgy számították ki, hogy az egyenlítőt körbevevő hálósáv egy része a rövid hatótávolságú aszteroidaelhárító lézerek elé kerüljön, és a tüzérek teljes mértékben kihasználják a kínálkozó alkalmat. A hálósávnak nincs középpontja, nincs olyan része sem, ahol egy pontos találat nagyobb kárt okozhat, mint máshol, ezért a lézerek válogatás nélkül söprögetnek, csomópontokat vágnak át, utakat és tartószálakat perzselnek fel, óriási réseket szakítanak a bonyolult felépítménybe. Pókok halnak meg: hirtelen vákuumba kerülnek, kizuhannak az űrbe vagy a bolygó felé, másokat maguk a lézerek égetnek meg.

Portia fogadja a kárjelentéseket, miközben harcostársaival felkészülnek az ellentámadásra. Már tudja, hogy alig pár másodperc alatt számos katonát és valamennyi fegyvert is elveszítettek. Gyors megbeszélést tart Biancával, rádiója elektromos áramlatoktól vibrálva utánozza a pókbeszéd táncoló ritmusának rezgéseit.

A haditerv változatlan, erősíti meg Bianca. Ő teljes képet kapott a veszteségekről és a még rendelkezésükre álló eszközökről. Portia nem irigyli tőle az orbitális védelem irányítását. Készen álltok?

Igen, feleli Portia. Érzi, ahogy a pusztítás megszilárdítja benne a dühödt eltökéltséget. A sok halál, a Hírnök megsemmisítése, a támadás nyílt brutalitása szinte vallásos haragot ébreszt benne. Megmutatjuk nekik.

Megmutatjuk nekik, ismétli Bianca. Hasonlóan elkötelezettnek hangzik, amikor mindenkihez szól: Ti vagytok a leggyorsabbak, a legerősebbek és a legeszesebbek. Ti vagytok a világunk védelmezői. Ha ti elbuktok, az olyan, mintha sohasem léteztünk volna. A Megértéseink nem érnek majd többet pornál és hamunál. Arra kérlek benneteket, hogy mindig tartsátok szem előtt a tervet! Tudom, hogy némelyikötöknek aggályai vannak, de ez most nem a kételkedés ideje. Népünk legnagyobb elméi döntöttek úgy, hogy ha fenn akarjuk tartani kultúránkat és létezésünket, akkor meg kell tennünk, amire most készülünk.

Megértettük, válaszolja Portia és még számos másik parancsnok a hálósáv különböző részeiről. Közben a közeledő bárkahajó óriási alakja kitakarja fölötte a rendszer csillagainak jó részét. Más részlegek már kezdenek lőni.

Bianca buzdítással köszön el: Jó vadászatot!

A Nagy Csillagfészek fegyverei működésbe lépnek. Mindegyik egy-egy kődarabot tartalmaz, amelyet lifttel vittek fel, vagy az űrben fogtak el, és roppant feszültség alatt tartottak a hálóban. Amikor kieresztik, mindegyik nagy sebességgel száguld a vákuumban az űrhajó felé.

Túl kicsik, következtet Portia. A hatalmas tömbök, amelyekre emlékszik, csupán aprócska rovarok a bárka méreteihez képest. A lövedékek nem tehetnek kárt a burkolatában.

Ám a pókok sem csak köveket dobálnak. Lövedékeiket többféle céllal indítják útnak, bár többnyire csak figyelemelterelésre használják őket.

Másodpercekkel az első lövések után Portia és társai kilendülnek az űrbe egy-egy vékony fonálon, amely keresztezi a Gilgamesh orbitális pályáját.

Először ösztönösen összerántja lábait, a rémület azzal fenyegeti, hogy teljesen elborítja az elméjét. Azután a kiképzése révén sikerül leküzdenie a rettegést, és ellenőrzi a katonáit, akik széttárt lábakkal várják a bárka érkezését. Még mindig fonalakkal kapcsolódnak egy középponthoz, így széles kerékként forognak az űrben, akárcsak a többi hasonló csapat.

Az első néhány követ még elintézik a Gilgamesh lézerei; a fedélzeti számítógép gondosan kiszámított pontokon lő rájuk, így nem kell annyi energiát mozgósítania, hogy szétrombolja őket: elég csak kitérítenie a meteorokat az útból. A többi becsapódik és többnyire visszapattan, csak néhány ágyazódik be a burkolatba. Portia legalább egy helyen vékony párafelhőt lát kitörni, ahol a lövedék sikeresen felsértette a páncélt.

Azután társaival együtt felkészül a megkapaszkodásra. Rádiójukból folyamatosan érkeznek az adatok az orbitális háló számítóbolyaitól, hogy segítsenek nekik manőverezni kis hajtóeszközeikkel, ezáltal elkerülni a végzetes ütközést. Portia nagyon is tudatában van, hogy valószínűleg egyirányú úton járnak. Ha elbuknak, nem lesz hová visszatérniük.

Lelassít, amennyire csak tud, miközben még több fonalat enged ki, hogy messzebbre kerüljön a nővéreitől. Kitárja lábait, és reménykedik benne, hogy sikerült jól kiszámítania a lendületet.

Rosszul érkezik, nem sikerül megkapaszkodnia a lábvégein lévő tokok karmaival, és visszapattan a hajó burkolatáról. Csapatának más tagjai szerencsésebbek vagy ügyesebbek, és hat lábbal a bárkán állva behúzzák kevésbé sikeres társaikat, köztük Portiát is. Legszerencsétlenebb társuk összetörte a maszkját becsapódáskor, és most rángatózó lábakkal, agonizálva pusztul el. A hajó burkolata közvetíti a vonaglását.

Nincs idejük érzelgősségre. Némi hálóval odarögzítik a tetemet a bárkához, és mennek tovább. Meg kell vívniuk egy háborút.

Megmutatjuk nekik, gondolja Portia. Megmutatjuk nekik, hogy tévednek.

7.5. MANŐVEREK

– Kövek! Kövekkel dobálnak! – kiáltott fel Karst hitetlenkedve.

– Űrkőkorszakiak!

Az egyik pult felett vibrálni kezdett a monitor, majd ki is aludt.

Több másikon baljóslatú, sárgás foltok jelentek meg.

– Karst! – csattant Lain rideg hangja. – Ez nem csatahajó! Nem arra tervezték, hogy a gyorsításon és a lassításon kívül bármit kibírjon. Ütközésekre meg egyáltalán nem…

– Burkolatsérülés a raktárban! – jelentette Alpash olyan hangon, mintha turisták tapostak volna végig ősei szent sírján. – A belső ajtók… – Egy hosszúra nyúló pillanatig nem lehetett tudni, folytatja-e. – …bezárultak. A szekció lezárva. A rakományt ért veszteség…

– A raktérben vákuumközeli körülmények uralkodnak – szólt közbe Vitas. – Pont azért, hogy egy esetleges burkolati sérülés ne okozhasson nagyobb károkat.

– Negyvenkilenc kamra sérült meg – mondta Alpash. – A becsapódástól és a becsapódás okozta elektromos zavaroktól. Negyvenkilenc.

Egy ideig senki sem tudott hozzátenni semmit. Félszáz halálos áldozat egyetlen találattól. A rakomány teljes méretéhez képest elenyésző, de borzalmas, ha nem „rakományként” tekintünk rá, hanem élő és lélegző emberekként.

– Orbitális pályára álltunk száznyolcvan kilométerre a hálótól – szólalt meg végül Karst. – Vissza kell lőnünk. Több követ is kilőnek majd ránk.

– Biztos ez? – Holsten csak ennyit tudott kinyögni.

– Lehet, hogy épp újratöltenek.

– Egyéb károsodás? – kérdezte Vitas.

– Nem tudom… – ismerte be Alpash. – A külső érzékelők megbízhatatlanok… és egy részüket el is veszítettük. Nem hinném, hogy fontos rendszerek sérültek volna, de néhány helyen meggyengülhetett a burkolat… A kárelhárító rendszereinket a kritikus területekre és a vészhelyzetekre állítottuk be. – Ami azt jelentette, hogy nem ellenőrizték és nem is tartották karban az egész belső hálózatot.

– Átpozicionálhatjuk a lézereket – mondta Karst, mintha ennek lett volna bármi köze az imént elhangzottakhoz. Lehet, hogy az ő fejében a kettő valamiképpen egymásból következett.

– A hajót sokkal könnyebben átpozicionálhatjuk! – hajolt oda Lain. – Csak meg kell fordítani, és akkor az aszteroidaelhárító lézerek a háló felé néznek majd. Orbitális pályán vagyunk, mindegy, merre néz a bárka.

Karst kissé értetlenül pislogott. Nehezen szabadult meg az elképzeléstől, hogy mindig az orr néz előre, de végül bólintott.

– Jó, akkor csináljuk úgy. Mennyi ideig tart?

– Attól függ, mennyire tudnak még válaszolni a rendszerek. Lehet, hogy szükség lesz néhány helyszíni javításra.

– Nincs annyi időnk…

– Ugyan már, Karst! Szó szerint ugyanabban a csónakban evezünk! Mindent olyan gyorsan csinálunk ahogy csak bírjuk.

– Hát jól van – bólintott a parancsnok némileg törődötten. Úgy tűnt, a pozíciója átvándorolt Lainhez, és ő nem nagyon tudott mit tenni a dolog ellen. Talán nem is akart.

Az öreg műszakis nehézkesen letette magát egy ülésre az egyik még működő konzol előtt. A Törzs maroknyi tagja gyorsan köré gyűlt, hogy azonnal teljesítsék az utasításait. Bármilyen fáradtnak tűnt, mégis maradt valamennyi a régi energiájából. Lain magánháborút vívott az idővel törékeny testéért, és egyelőre az idő állt vesztésre.

– Nem tudjuk egyszerűen csak átégetni magunkat mindenen, ami köztünk és a bolygó között áll – jelentette ki Vitas.

– Ó, dehogynem! – ellenkezett Karst makacsul. – De tényleg! Átvágjuk az egész kibaszott hálót, és az elszáll az űrbe, mint valami régi zokni… – Majd felcsattant: – Kuss, Holsten! – mivel észrevette, hogy a klasszicista közzé szeretné tenni a nézőpontját a dologgal kapcsolatban.

– Karst! – szólította meg Vitas türelmesen. – Kérem, ellenőrizze, mennyi energia áll még az elhárítórendszer rendelkezésére!

– Majd újratöltjük! – vágta rá a volt parancsnok vigyorogva.

– Abból az energiából, amely jelenleg a létfenntartó rendszereket vagy a reaktorhűtést működteti? – kérdezte a tudós. – És még ha így is lenne, akkor hogyan tovább? Mi lesz a bolygóval?

– A bolygóval? – Karst ismét értetlenül pislogott.

– Ugye nem azt tervezi, hogy lemegy egy űrkomppal, és kitűzi a zászlónkat? Ha a bolygó körül ez az izé van, akkor mi lehet a felszínen? Vagy ott is mindent le akar lézerezni? Vagy visz magával diszruptort? Netán egy puskát? Pontosan mennyi lőszerünk van?

– Már felébresztettem és felfegyvereztem egy biztonsági csapatot némi támogatással együtt – válaszolta Karst. – Lemegyünk, megtisztítunk egy területet, kialakítunk egy bázist, és elkezdünk terjeszkedni. Megégetjük a szarháziakat. Tudsz jobbat? Senki sem mondta, hogy könnyű lesz. Senki sem mondta, hogy holnapra meglesz.

– Ez is egyfajta forgatókönyv – ismerte el Vitas. – Ha ide jutunk, szívesen koordinálom fentről a támadást, és ha kell, sok szerencsét kívánok mindenkinek egyesével. Ám reménykedem benne, hogy van hatékonyabb megoldás is a kártevőproblémára. Lain! Szeretnék kapni egy működő műhelyt és hozzáférést a régi fájlokhoz. Mindenhez, amit a Földdel kapcsolatban még elő tudunk hívni a könyvtárból.

– Mi a terve? – kérdezte Lain anélkül, hogy odanézett volna.

– Kifőzök valamit a p-p-p… azoknak, ott lent. – Vitas dadogása elrejthetetlen volt. Mindenki észrevette. – Nem hiszem, hogy lehetetlen lenne összerakni valami mérget kifejezetten ízeltlábúak ellen. Valamit, ami lezabálja róluk a kitint, vagy a légzőrendszerükön keresztül hat, de ránk nem ártalmas. Mindent egybevetve, ha feltételezzük, hogy a földi pókoktól származnak, akkor teljes mértékben különböznek tőlünk. Egyáltalán nem olyanok, mint mi.

Ahogy hallgatta, Holsten úgy érezte, Vitas túl nagy hangsúlyt helyezett az utolsó mondatokra. Ettől a birodalmi C-hez hasonló nyelven küldött üzenetek jutottak eszébe, és hogy vajon Kern küldte őket, vagy valaki, aki Kern szavait utánozta?

Végeredményben már nem számított. A fajirtás az fajirtás. Erről pedig az Óbirodalom jutott eszébe, amely annyira civilizált volt, hogy a végén a saját otthonát is elárasztotta méreggel. És most mi is itt tartunk, gondolta. Épp arra készülünk, hogy részeket tépjünk ki a helyi ökoszisztémából.

Senki sem figyelt rá, főleg, hogy nem adott hangot a véleményének. Leült az egyik konzol mellé, amely legalább félig-meddig működőképesnek tűnt, és bejelentkezett a kommunikációs rendszerbe.

Ahogy sejtette, a bolygón jelentős rádióforgalom zajlott széles sávon. Az Őrlakhely megsemmisítése azt jelentette, hogy egyértelműen semmi sem jöhetett máshonnan. Persze az is lehetségesnek tűnt, hogy az ősök telepítettek egy erős adót a bolygóra is. Ám erre rácáfolt, hogy a zöld planétán érthetetlen üzenetek sokasága vágott egymás szavába.

Szeretett volna kitalálni valami csodálatosat, egy olyan üzenetet, amely valamiképpen megértést hoz magával, lehetővé teszi a párbeszédet, ezáltal újabb lehetőségeket teremt. Csakhogy Vitas világnézetének kérlelhetetlen logikája megkötötte a kezét, megbéklyózta az elméjét. Nem olyanok, mint mi. Nem bízhatunk bennük. Ők sem bízhatnak bennünk. Az egyetlen logikus kimenetel egymás kölcsönös elpusztítása. Az emberek nagy álmára gondolt, amely megelőzte és túlélte magát az Óbirodalmat is. Arra, hogy mennyire vágytak a kapcsolatfelvételre egy földön kívüli intelligenciával, de végül sohasem találkoztak ilyesmivel. Miért? Miért akarnánk egyáltalán? Nem lennénk képesek kommunikálni egymással, és ha mégis, a végén akkor is ugyanaz lenne a helyzet. Két fogoly, akik vagy megbíznak egymásban, és kockáztatnak, vagy elítélik egymást, mert azt hiszik, csak így menthetik meg a saját bőrüket.

Azután újabb üzenet érkezett, a bolygóról egyenesen a hajó felé sugározták. Gyengébb volt a többinél, ami nem csoda, ha figyelembe vesszük, hogy a műhold már nem továbbíthatta a jelet. Egyetlen szó birodalmi C nyelven, félreérthetetlen jelentéssel:

Mellé.

Holsten meglepetten bámulta a szót, egyszer vagy talán kétszer is kinyitotta a száját, talán háromszor is, de nem sikerült megszólalnia, hogy felhívja magára a figyelmet. Végül szinte automatikusan küldött egy választ ugyanazon a frekvencián:

Doktor? Avrana Kern?

Mondtam, hogy ne jöjjenek vissza, érkezett a baljós válasz szinte azonnal.

Holsten gyorsan dolgozott, miközben felmerült benne, hogy már nem is a Gilgamesht képviseli, hanem a Föld utolsó klasszicistájaként beszélget magával a nyers történelemmel.

Nem maradt más lehetőségünk. Ki kell szállnunk a hajóból. Szükségünk van egy bolygóra.

Mutattam egy bolygót. Hálátlan majmok! Az adás egyértelműen a bolygóról jött, kisugárzott a jelek általános zűrzavarából.

Lakhatatlan volt, küldte Holsten. Kern doktor! Maga ember. Mi is emberek vagyunk. Mi vagyunk az utolsó emberek. Kérem, engedje meg, hogy leszálljunk! Nincs más lehetőségünk. Nem tudunk visszafordulni.

Az emberiség túlértékelt, jött a meglehetősen komor válasz. Egyébként tényleg azt hiszik, hogy én hozom itt a döntéseket? Csak tanácsadó vagyok, és elárulhatom, hogy az általam kínált megoldás a maguk jelenlétének problémájára nem tetszik nekik. Megvannak a módszereik arra, hogy megoldják a gondjaikat. Jobban teszik, ha távoznak.

Kern doktor! Nem blöffölünk. Tényleg nincs más lehetőségünk. Akárcsak korábban, ezúttal is mondhatott bármit, Holsten nem jutott át a makacs óbirodalmi tudóson. Beszélhetnék Elizával, kérem?

Ha bármi is maradt még Elizából, akkor azt maguk lőtték szét. Viszlát, majmok!

Holsten még megpróbálkozott pár üzenettel, nem is számolta, hánnyal, de egyikre sem kapott választ. Hallotta a nő hangját bizonyos üzenetekben, amelyeket azon a birodalmi C-re hasonlító másik nyelven fogott el, de egyik sem nekik szólt. A klasszicista azon kapta magát, hogy reszket. Kern szavai megdöbbentették, mert azt jelentették, hogy még ő sem befolyásolhatja a bolygó lakóinak cselekedeteit. Vajon hová juthatott ő maga a saját kísérletében?

Holsten körülnézett. Vitas eltűnt, nyilván a bolygó sterilizálására készülve elment a műhelyébe, hogy a vegyszereivel kísérletezzen. A klasszicista nem mert belegondolni, mennyi maradhat a bolygó vonzerejéből, miután a tudósok vezetője végzett az irtó hadjáratával. Van más lehetőség? Ha itthagyjuk a bolygót Kernnek és a bogarainak, akkor hamarosan elpusztulunk az űrben.

– Újabb külső érzékelőket veszítettünk el – jelentette Alpash.

– A becsapódások több kárt okozhattak, mint gondoltuk. – A hangjában őszinte aggodalom ült, és kételyei úgy terjedtek szét a helyiségben, mint egy fertőző betegség.

– Az hogy lehet? – kérdezte Lain, de közben még mindig csak a saját munkájára összpontosított.

– Nem tudom.

– Kiküldök egy drónt, hogy vizsgálja meg a hajót – javasolta Karst. – Máris megy. – Némi babrálást követően lekérte a gép által közvetített képet az egyik monitorra. A szerkezet bizonytalanul lebegett ki kis hangárjából, azután elkanyarodott, és sétarepülésre indult a bárka ívelt teste körül.

– Nézzenek oda! Rohadtul fel lett turbózva! – jegyezte meg elismerően az egykori biztonsági főnök, ahogy a drón menüjét böngészte a saját képernyőjén.

– A terraformáló állomásról sok mindent áthoztunk és beszereltünk – válaszolta Lain. Ezúttal odafordult. – Elég sokszor ki kellett nyitnunk és vissza kellett zárnunk a burkolatot, hogy mindent belerakjunk… – Elhallgatott. – Az ott mi?

– Hol? – kérdezett vissza a volt parancsnok – Nem látok sem…

– Valami megmozdult – erősítette meg Alpash is.

– Ne hülyéskedj már…!

Holsten meredten nézte, ahogy a mindenféle alkatrészekkel megtűzdelt táj elhalad a képernyőn. Azután egy pillanatra mintha gyors, iszkoló mozdulatot látott volna a monitor sarkában.

– Itt vannak – próbálta kimondani, de a torka kiszáradt, a hangja suttogássá esett össze.

– Nincs odakint semmi – jelentette ki Karst, de Holsten mást gondolt: Nem egy pókfonál lóg arról az antennáról? Miért mennek tönkre sorban a burkolaton elhelyezett szenzorok? Egyáltalán, milyen mozgást láthattam odakint…

– A picsába! – mormolta Karst. A hangja hirtelen még Lainénél is öregebbnek hallatszott. – A picsába! A kurva életbe!

A drón által közvetített képen fél tucat kúszó-mászó alak látszott, ahogy végigsietett a Gilgamesh burkolatán. Mind túlzott magabiztossággal mozogtak a levegőtlen, fagyos űrben, időnként még ugrottak is egyet-egyet. Mindeközben pókfonállal biztosították magukat, a maradványszálak ott lógtak a hajó burkolatának minden kiemelkedő részén.

– Mit csinálnak ezek? – kérdezte Alpash elhűlve.

Legalább Lain hangja nyugodtnak tűnt:

– Megpróbálnak bejutni.

7.6. FELTÖRNI A HÉJAT

Portia egyik társa selyembe csomagolt, zömök üvegtárgyat visz magával. A szemként szolgáló berendezés hangyák apró bolyát tartalmazza, amely egyetlen funkciójaként összetett képet alkot az előtte lévő dolgokról, azután visszasugározza azt az orbitális hálóra és a bolygóra. Bianca így követheti a behatoló csapatokat a hatalmas gépezeten, és bármikor a helyzethez illő utasításokat adhat nekik. Portiának ez megfelel, mert egyébként fogalma sincs róla, hogy mit lát. Minden részlet bizarr, zavarba ejtő, rémisztő módon egy másik világ esztétikájának felel meg, egy idegen világénak, amelyből számukra csak a kemény fémek és az elemi erők ismertek.

Biancának sincs sokkal több ötlete, hogy mit lát, de a képeket továbbítják annak a hatalmas bolykomplexumnak, amellyé Avrana Kern doktor avagy a maradványa vált. Kernnek legalább van olyan műveltsége és tapasztalata, amelyre alapozva kitalálhatja, mit látnak a behatoló csapatok. Javaslatokat is adhat, amelyek egy részét Bianca megfogadja, a többit elveti. Kern messzire bukott isteni státuszából. Annyira, hogy komor hangvételű vitákba bocsátkozott új, választott népének vezetőivel az érkezők sorsát illetően. Érvelt és fenyegetőzött, végül már esdekelt és könyörgött, de addigra a pókok kidolgozták támadási tervüket, és nem lehetett megingatni őket az elhatározásukban. A végén Kernnek el kellett fogadnia azok döntéseit, akik valaha hűségesen követték, ám azóta a vendéglátóivá váltak.

Ezúttal az a feladata, hogy egyesével azonosítsa a külső érzékelőket Portia és az orbitális védekezés többi csapata számára, akik a támadás következő lépéseként megfosztják a Gilgamesht a szemeitől.

Ezen a ponton Portiának fogalma sincs a bárkán utazó élőlényekről. Tudja, hogy ott vannak, ám egyelőre csak a feladatára összpontosít, és az óriási űrhajó valódisága ellenére is felülmúlja a képzeletét. Ennek ellenére meglepő pontossággal el tudja gondolni, hogy mi zajlik odabent. Észrevesznek, és tudni fogjak, hogy be akarunk törni. Számára a Gilgamesh egy hatalmas hangyabolyra hasonlít, a régi és ellenséges fajtára, amely bármelyik pillanatban védők áradatát onthatja magából, vagy ismeretlen fegyverekkel támadhat rájuk.

Nem sok bejárat van, de néhány ajtó bevezet a gépezet belsejébe, üzeni Bianca. Törjétek össze a szenzorokat, ahogy haladtok előre, így kevésbé tudnak reagálni a jelenlétetekre. Vagy egy nagy négyzetet, vagy… Bianca végtelen türelemmel próbálja leírni a bárka bejáratának külsejét, ahogyan azt Avrana Kern közvetítette neki a saját emlékei alapján. Elvégre ő az egyetlen, aki néhány száz éve személyesen találkozott a Gilgamesh legénységével. Azt is el tudja mondani, honnan indulnak el az űrkompok, hol vannak a karbantartó folyosók nyílásai, a légzsilipek vagy a kis drónhangárok ajtajai. Ezeknek a többsége csak feltételezés, de a leghitelesebb forrásból jön, hiszen Kern valaha ugyanabba a fajba tartozott, amely az űrhajót építette. Elsajátította a látásmódjukat, van alapja a következtetésekhez, míg Portia és a többi pók még azt sem képes felfogni, ami közvetlenül előtte van.

Bizonyosfajta elkötelezettséggel a pókok úgy is be tudnának hatolni az űrhajóba, hogy nem keresnek gyenge pontot. Elvégre rendelkezésükre állnak kémiai robbanóanyagok, amelyek oxigént termelnek a saját égésükhöz, és amelyeket vákuumban is használhatnának. Ugyanakkor az űrtechnológiájuk szilárd korlátokba ütközik. A hajó burkolatának felsebzése nem cél, mivel a benti levegő a pókok számára is éltető elemnek számít, még ha alacsonyabb is az oxigéntartalma, mint amihez hozzászoktak. Az űrfelszerelés lélegeztetőrendszerének élettartama nem túl hosszú, és ha lehetőségük adódik rá, a bevetés után szeretnének hazatérni. Jobb lenne egy ellenőrizhető rés, amelyet lezárhatnak, miután bejutottak rajta.

Különös érzés önti el, semmire sem hasonlít, amit valaha is érzett, beleremeg a tapogatója. Talán kicsit emlékeztet arra, amikor váratlanul szél söpör végig rajta, de idekint a vákuumban ez lehetetlen. Társai és a támadásban részt vevő többi csapat is ugyanezt érezhetik, mert a rádiókommunikáció elszórttá válik egy rövid időre. Portia nem tudja, hogy ellenségeik a hajó belsejében elektromágneses impulzust rögtönöztek, hogy tönkretegyék az elektronikus eszközeiket. A kétféle technológia simán elhalad egymás mellett, minimális érintkezési pontot találnak. A pókok rádiója is javarészt biológiai alapon működik. Amit az EMP mégis elintézett, azt a berendezés belső rendszere rögtön helyettesíti. Ez a technológia halandó, minden része arra született, hogy elhasználódjon és újratermelődjön, ahogy a cápa fogai.

Portia talál egy nyílást, egy nagy, szögletes bejáratot két vaskos fémajtó mögött. Azonnal közli a pozícióját a többiekkel, és a közeli csapatok odagyűlnek, hogy együtt hatoljanak be.

Előrelép a specialista, és máris felrajzolja a négyzetet, amelynek határain belül savval kilyukasztják a burkolatot. A fém egy ideig ellenáll, és Portia nyugtalanul topog. Nem tudják, mi várja majd őket odabent; óriások, ellenséges környezet és érthetetlen gépek? Sohasem szeretett várakozni. Terveznie vagy cselekednie kell, ám ezúttal egyiket sem teheti, amíg nem jutnak tovább.

Végül a sav mégis dolgozni kezd, heves reakcióba lép a burkolat anyagával, és párafelhőt termel, amely azonnal szertefoszlik a levegőtlen térben. Néhányan szőni kezdenek egy légzáró szintetikus selyemhálót, amellyel majd lezárják a lyukat maguk mögött.

Azután a rádiókapcsolat váratlanul megszűnik, mindent elborító fehér zaj veszi át a helyét. A bárka utasai ismét lecsaptak. Portia tiszta frekvenciát keres, mert tudja, hogy az óriások is használnak rádiót, így biztos, hogy nyitva kellett hagyniuk valamilyen csatornát – ám a kommunikációs lehetőségek ideiglenesen leszűkülnek látható integetésre és érezhető lépésekre.

Mindenki ismeri a tervet, mindenki megkapta az utasítást, hogy miként bánjanak el az emberi fenyegetéssel; az ébren lévő legénységgel és a sok-sok alvóval, akikről Kern beszélt. A részletek viszont csak Portiára és a többi részt vevő parancsnokra tartoznak.

Jelen pillanatban arra gondol, hogy a bárka lakói végül aktív védekezésbe kezdenek. Nem tudhatja, hogy ez milyen formát ölt, de azt tudja, hogy ő mit tenne, ha egy támadó kirágná az otthona falát. Az ugrópókfajokra sohasem volt jellemző a passzivitás vagy a védekezés úgy általában. Elvégre nem türelmes hálószövők, hanem támadásokat és ellentámadásokat indítanak. Úgy születtek, úgy fejlődtek ki, hogy mindig csak támadtak.

Rádió nélkül csak egymás közelében tudnak kommunikálni. Készüljetek fel! Jönnek, topogja el Portia a társainak a hajó páncélján állva. Akik nem vesznek részt közvetlenül a burkolat átütésében, azok körbeveszik társaikat, és éberen figyelnek minden irányba.

7.7. A KINTI CSATA

– Haha! – kiáltott fel Karst eltúlzott örömmel. – Ez kinyírja a kibaszott rádiójukat!

– Hát nem valami gyilkos csapás – válaszolta Lain, miközben megdörgölte a szemét.

– Nem foglalkozunk a ténnyel sem, hogy képesek voltak rádiót előállítani és használni – jegyezte meg Holsten. – Mi a fenével nézünk itt szembe egyáltalán? Miért nem teszi fel senki sem ezt a kérdést?

– Ez elég egyértelmű – jött Vitas szűkszavú megjegyzése az egyik hangszóróból.

– Akkor magyarázatot kérek, mert számomra jelenleg nagyon kevés dolog tűnik egyértelműnek – mondta Lain. A monitorokat bámulta, és Holstennek az az érzése támadt, hogy nem annyira a megértés vágya sarkallta az iménti megjegyzésre, hanem inkább Vitas irritáló felsőbbrendűségi mániája.

– Kern Világa biológiai mérnökök projektje lehetett – kezdett bele a magyarázatba a tudós testetlen hangja. – Ő hozta létre ezeket a lényeket. Azután, amikor már tudta, hogy visszajövünk, kiszedte őket a keltetőtartályaikból, és ellenünk küldte az egész bandát. Mivel a műholdat megsemmisítettük, most már csak a programjukat hajtják végre.

Holsten megpróbálta elkapni Lain vagy Karst tekintetét, vagy bárki másét, de úgy tűnt, ismét levegővé degradálódott.

– És ennek alapján mire számíthatunk a felszínen? – kérdezte Karst nyugtalanul.

– Széles körű tisztogatásra lesz szükség – jelentette ki Vitas hallható lelkesedéssel.

– Várnék még vele – mormolta Holsten.

Lain meghallotta. Kérdőn pillantott rá.

– Csak ne… Ne ismételjük meg a hibáikat. A Birodalom hibáit. – Mert néha úgy érzem, hogy nem is teszünk semmi mást, csak utánozzuk a tévedéseiket. – Tényleg jól értettem, hogy halálra akarjátok mérgezni azt a bolygót, amelyiken ezután élni szeretnénk?

– Szükséges lehet. A felszíni viszonyoktól függ. Ha ellenőrizetlen biotechnológia marad odalent, az sokkal rosszabb következményekkel járhat – magyarázta Vitas.

– És ha intelligensek? – vetette fel Holsten.

Lain csak nézett rá félig lehunyt szemmel, Karst pedig úgy tett, mint aki nem is érti a kérdést. A párbeszéd leszűkült a klasszicistára és a tudósra.

– Abban az esetben is csak annyira tekinthetjük őket intelligensnek, akár egy számítógépet – felelte Vitas. – Utasításokat követnek, talán oly módon, hogy nagymértékben szabadon reagálhatnak a környezetükre, de ennél többre nem képesek.

– Nem – mondta Holsten türelmesen. – Úgy értettem, hogy mi van, ha tényleg egy értelmes, intelligenciával és öntudattal felvértezett fajjal nézünk szembe? Egy élő és független intelligenciával, amely evolúció útján fejlődött ki. – Felemelkedett, ez a szó férkőzött be a gondolatai közé. Felemelkedés program. Csakhogy Kern mindig az imádott majmairól beszélt.

– Ne nevettesse ki magát, Mason! – csattant fel a tudós, de a hangja megremegett. – Mindenesetre ez nem számít. A foglyok döntésének logikája akkor is fennáll. Bármivel állunk szemben, az minden tőle telhetőt megtesz, hogy megsemmisítsen minket. Ennek megfelelően kell válaszolnunk a fenyegetésre.

– Még egy drón elszállt – jelentette Karst.

– Mi van? – fordult oda Lain.

– Mivel a burkolati érzékelők sorra kifinganak, próbáltam drónokkal figyelni a kis szarosokat, de leszedték őket. Már alig néhány maradt.

– Van köztük olyan, ami fegyvert is visz? – kérdezte az öreg műszakis. – Mint az a kettő, amelyik kilőtte a műholdat.

– Nincs, de egyébként sem használhatnánk. A pókok a burkolaton másznak. Ha bármivel rájuk lövünk, a hajó is megsérül.

– Már amúgy is késő – jelentette be Alpash feltűnően nyugodtan. Megmutatta nekik az utolsó drónfelvételt, amelyen egy csapat pók látszott az egyik komphangár ajtaja körül. Az ajtó egy részén csillogó, fémtiszta felület látszott, amelyből pára szivárgott.

– Rohadt dögök! – morogta Karst dühösen. – Biztos, hogy nem tudunk elektromosságot vezetni a burkolatba? – Erről beszéltek a legtöbbet, mielőtt végül az EMP mellett döntöttek. Alpash próbált kitalálni valamit helyi elektromos hálózatok használatával, de egyszerűen nem létezett olyan infrastruktúra, ami alkalmassá tehette volna a Gilgamesh héját egy ilyen támadásra. Ráadásul túl sok energiába került volna. Azóta főleg kevésbé technikaigényes megoldásokon gondolkodtak.

– Nem azt mondtad, hogy a fegyveresek bevetésre készek? – kérdezte tőle Lain.

– Van egy kibaszott hadseregünk. Több százat ébresztettünk fel a rakományban lévő jelöltek közül, és mindegyikük kapott egy-egy diszruptort. Feltételeztem, hogy a kis dögöket le lehet lőni ilyesmivel. Ha nem, hát akkor majd kirobbantjuk a fegyverraktár falát. Mármint úgy értve – Karst hangja is megremegett, ahogy a stressz kezdett utat törni a felszínre az önbizalom kis repedésein keresztül hogy a hajó már úgyis el van baszva, egy-két pluszlyuk nem nagyon számít neki. És legalább megállíthatjuk őket, mielőtt bejönnek. Viszont ha már bejutottak… lehet, hogy nem tudjuk majd visszaszorítani őket. – Az a „lehet” úgy hangzott, mintha Karst minden erejével belekapaszkodott volna. Az addig mutatott optimizmusa fejjel előre belerohant a tények falába. – Nem mintha a hajó tervezése közben bárkiben is felmerült volna egy ilyen helyzet lehetősége! A mérnökök agyában biztos nem! – Az ínyét kivillantva elvigyorodott.

– Karst…! – kezdte Lain, és Holsten kissé lemaradva azt hitte, hogy az idős nő csak meg akarja óvni a parancsnokot a beégéstől.

– Megyek, beöltözöm – mondta a biztonsági főnök.

Lain csak nézte szó nélkül.

– Tessék? – nézett Holsten egyikről a másikra. – Ugye nem…?

Karst úgy tett, mintha nem is hallotta volna. A műszakisok megvénült főnökét nézte.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lain. A hangja alapján ő maga egyáltalán nem volt biztos semmiben.

A volt helyettes parancsnok egy jelentősen eltúlzott vállvonással válaszolt:

– Itt úgy sincs semmi hasznom. Le kell takarítanunk azokat a férgeket a burkolatról. – A hangján nem hallatszott semmiféle lelkesedés. Feltehetőleg azt várta, hogy Lain majd kitalál egy meggyőző érvet, miért maradhatna ott, de az idős asszony ráncain csak bizonytalanság ült. Ezúttal olyan problémára keresett megoldást, amelyhez nem értett.

Holsten konzolja ezt a pillanatot választotta, hogy ismét rádió aktivitást jelezzen. Mint kiderült, a támadók megtalálták azokat a tiszta sávokat, amelyeken keresztül Karst a drónokat vezérelte – és amelyeken keresztül a hajón belül kommunikáltak egymással. Holsten dolga lett volna figyelmeztetni a többieket, amikor ez megtörténik, de néma maradt. Elhűlten figyelte a töredékes adásokat, amelyeket a Gil még megmaradt szenzorai fogtak el, fél füllel pedig a mögötte zajló beszélgetést hallgatta.

– A csapatod? – kérdezte Lain.

– Az alapcsapat már beöltözött, és készenlétben várakozik – felelte Karst. – Úgy néz ki, hogy amint kinyitjuk a légzsilipet, rögtön harcolnunk kell. A kis szemétládák már ott lehetnek a nyílások körül, és megpróbálnak bejáratot vágni maguknak.–Senki sem nyitott vitát, így a férfi folytatta: – Nem kérhetem tőlük, hogy odamenjenek, amíg én itt ücsörgök. – Pillanatnyi hallgatást követően hozzátette: – Végül is ezért vagyok itt, nem? Nem vagyok stratéga, és nem lennék jó parancsnok. Csak a csapatomat tudom vezetni. – Úgy nézett Lainre, mint a tábornok, aki csalódást okozott a királynőjének, és most úgy érzi, hogy csak egy módon teheti jóvá a dolgot. – Nézzünk szembe a tényekkel! A biztonsági részleget eleve azért állították fel, hogy az utazás alatt a helyén tartsa az alaplegénységet és a rakományt. Viszont most katonákra lett szükség, úgyhogy katonákká változnak. És én vezetem őket.

– Karst…! – kezdte Lain, majd elhallgatott. Holsten azon gondolkodott, hogy a nő talán valami fura és elcsépelt dolgot akart mondani, valami kötelező szépítést, mint például ha nem akarsz, nem kell menned. Csakhogy messze túl voltak már azon a ponton, amikor még számított, hogy ki mit akar vagy nem akar. Senki sem akarta, hogy kialakuljon a helyzet, amelybe kerültek, és ahogyan az életmódjuk, úgy lassan a szóhasználatuk is leszűkült a túléléshez szükséges dolgokra. A bókok, a dicsekvés és a többi társas érintkezési kirakatdísz elvérzett a költséghatékonyság oltárán, nem érte meg fenntartani őket.

– Megyek, beöltözöm – ismételte meg a biztonsági főnök fáradtan. Bólintott egyet. Egy-két másodpercig még álldogált ott, mintha szeretne valami formális katonai lezárást adni a beszélgetésnek, tisztelegni a halálba indulók előtt, de aztán egyszerűen csak megfordult, és kiment.

Lain hosszan bámult utána, ültében a botjára támaszkodva, mintha fel akarna állni, hogy utánasiessen. Csontos bütykei kifehéredtek, és a helyiségben mindenki rá figyelt.

Felállt, és tett is két határozott lépést, amellyel Holsten mellé ért. Ott megállt, rátámaszkodott a férfi vállára, és a helyiségben ácsorgó maroknyi műszakisra nézett.

– Munkára! – kiáltott rájuk. – Mindig van mit megjavítani. – Miután így elterelte magáról a figyelmüket, mélyet sóhajtott. Elég közel volt a klasszicistához, hogy Mason hallja tüdeje enyhe sípolását. – Végül is igaza van, nem? – kérdezte a nő halkan. Egyértelműen csak az ő fülének szánta. – Le kell takarítani őket a hajóról, és a biztonságiak jobban harcolnak, ha Karst is ott van velük. – Nem mondta, hogy menjen, de egyetlen szóval megállíthatta volna.

Holsten felnézett, és próbált bólintani, de a mozdulat valahogy félresikerült, és elveszítette a jelentését.

– Ez mi? – kérdezte Lain a monitor felé biccentve, amelyen jelsorok futottak.

– Megtalálták a rést. Rádióznak.

– És mi a faszért nem mondtad? – kiáltott fel a nő. – Karst? – Várt, amíg Alpash bólintott, hogy beszélhet a biztonsági főnökkel. – Frekvenciát váltunk. Szólj az embereidnek! – Megadta az új, tiszta sávot. – Holsten…!

– Vitas téved – mondta a klasszicista kertelés nélkül. – Ezek nem csak élő gépek. És nem is Kern bábjai.

– És ezt honnan a fenéből tudod olyan biztosan?

– Abból, ahogy kommunikálnak.

Lain összevonta a szemöldökét.

– Megfejtetted? És nem jutott eszedbe, hogy szólni kellene valakinek?

– Nem… nem abból, amit mondanak, hanem az üzeneteik szerkezetéből jöttem rá. Isa! Klasszicista vagyok, és ennek a tudománynak egy része a nyelvek tanulmányozásáról szól. Régi nyelvekéről, halott nyelvekéről, általában véve olyan nyelvekéről, amelyeket az emberiség előző korszakaiban használtak. Az életemre esküszöm, hogy ezek a jelek egy nyelv szavai, és nem csak utasítások. Ahhoz túl összetett és túlságosan strukturált az egész. És nem hatékony. Egyetlen nyelv sem hatékony. Organikusan fejlődik ki, nem a hatékonyság a célja. Márpedig ez egy nyelv, Isa. Egy igazi nyelv.

Lain egy ideig résnyire nyitott szemmel meredt a képernyőre, aztán a zavarás frekvenciát váltott, és a jelek hirtelen megszakadtak.

– Jelent ez bármilyen különbséget? – kérdezte halkan. – Kihozza Vitas foglyait a kibaszott cellájukból? Merthogy szerintem nem.

– De…

– Mondd meg, hogy segíthet ez rajtunk! – emelte meg a hangját Lain. – Mondd meg, hogy lenne nekünk jó ez az egész… spekuláció! Vagy ez is csak olyan, mint a többi trükköd? Egy tudományos felfedezés a szó szoros értelmében?

– Készen állunk! – jelentkezett be Karst ebben a pillanatban, mintha udvariasan kivárta volna, hogy a nő befejezze mondandóját. – A légzsilipben vagyunk. Ki fogjuk nyitni az ajtót.

Lain vonásaira egy halotti maszk merevsége ült ki. Ő sem készült parancsnoknak. Holsten úgy érezte, az évszázadok során minden egyes nehéz döntés vésett egy ráncot a nő arcára.

– Menjetek! – adta ki az utasítást. – Sok szerencsét!

Karst osztaga huszonkét főt számlált, akik beöltöztek, és ezzel el is használták az összes még működő nehéz páncélt. Másik tizenkét védőruhán még dolgoztak, és Karst hálát adott a sorsnak, hogy a Törzsnek rendszeresen ki kellett mennie javításokat végezni a burkolaton, máskülönben nem tudott volna ennyi katonát beöltöztetni. Katonákat: máris katonákként gondolt rájuk. Egy részük tényleg kapott katonai kiképzést, és egyszer vagy többször már felébresztették őket, hogy szükség esetén kiegészítsék velük a biztonsági részleget. Mások veteránnak számítottak, kezdettől fogva az eredeti alaplegénység tagjaként szolgáltak a hajón. Karst csak a legjobbakat vitte magával, ami ebben az esetben minden olyan embert jelentett, aki kapott kiképzést járművön kívüli tevékenységre.

Még tisztán emlékezett a saját kiképzésére. Akkoriban teljes időpocsékolásnak tűnt, de be akart kerülni az alaplegénységbe, és ez kellett hozzá. Hónapokat töltött bénázással orbitális pályán, amíg megtanulta, hogyan mozogjon súlytalanságban, hogyan használhatja a mágneses csizmát, hogyan küzdheti le a leggyorsabban az ellenséges és minden szempontból idegen környezet okozta irányvesztést és émelygést.

Senki sem mondta, hogy egyszer még egy pókhadsereggel szemben kell majd biztosítania az emberi faj túlélését, de Karst szerette elhitetni magával, hogy félig-meddig elképzelt valami hasonlót, és fiatalon, amikor a Gilgamesh-projektmég csupán ötletszinten létezett, ő már ilyesmiről álmodozott. Képzeletében fegyverrel a kézben állt egy hatalmas, hadviselt kolonizálóhajó tetején, és egész hordányi idegent vert vissza egyes-egyedül.

A légzsilipben, ahol a saját lélegzetvétele elképesztően hangosnak és zihálónak tűnt a sisak szűk belső terében, ez az egész valahogy nem tűnt olyan csodálatosnak, mint gyerekkorában.

A kijáratként használni kívánt ajtót a tervezők a padlón helyezték el, pont ott, ahol Karst állt. Tudta, hogy amikor kilépnek, az irányváltás szédítő lesz. Karabinerekkel egymáshoz csatolták magukat, és felkészültek rá, hogy a centrifugális erő ellenében is megpróbáljanak a forgó hajótesten maradni. Ha az első nehézségeken túlestek, a csizmáik mágneses erejében kell megbízniuk, miközben olyan felületen haladnak, amely folyamatosan próbálja ledobni őket. Perverz módon minden sokkal egyszerűbb lenne, ha még a mélyűrben gyorsítanának vagy lassítanának, és a „lefelé” belső érzete a hajó orra vagy fara felé irányulna, és a forgó részek állnának. Ám bolygó körüli pályán létre kellett hozniuk a saját gravitációjukat, ami odakint mindent megkavart.

– Főnök! – szólította meg a csapat egyik tagja. – Fogy a levegő!

– Hát persze hogy… – kezdte Karst, de hirtelen eszébe jutott, hogy még nem adott utasítást a külső ajtó megnyitására. Egy ideje már ott álltak, csak nem nagyon jöttek a szavak, de végül valaki – vagy valami – átvette az események irányítását.

Az ajtón apró, legfeljebb szöghegynyi lyuk nyílt, amelyen keresztül szökött a levegő. A pókok odakint álltak, és próbáltak bejutni.

– Rögzítsétek a csizmátokat! – parancsolta a biztonsági főnök. Most, hogy a bevetés kritikus szakaszába értek, gondolatai letisztultak, és nem homályosították el őket az érzelmei. – Jobban teszitek, ha leguggoltok. Nyissátok ki a külső ajtót, amilyen gyorsan csak akarjátok, de anélkül, hogy légtelenítenénk a zsilipet!

A Törzs egyik tagja visszaigazolta az utasításait, és Karst is követte azokat.

Valaki komolyan vette az „amilyen gyorsan…” kezdetű részt, és a páncéllemezek szokásos kényelmes széthúzódása helyett a vésznyitó rendszerrel másodpercek alatt kitárta a külső ajtót. A nyomás alatt lévő levegő úgy száguldott ki, mint egy hatalmas pöröly. Karst érezte, ahogy a légáramlat megpróbálja magával rántani, meg akarja mutatni neki az univerzum mindent betöltő látképét, de a biztosítókötél és a mágneses csizmatalp megtartotta. Csapata egyik tagját elszakította tőlük a vákuum, félig kirepült a nyíláson, csak a biztosítókötél mentette meg. Karst kinyúlt, és megfogta a kesztyűjét, esetlenül visszahúzta társát. Végül a katona ismét le tudta tenni a lábát a nyílás mellé, a szubjektív padlóra.

Karst megpillantott néhány részletet: ízelt lábakat, egy feltépett testet, amelyet az ajtó mechanikája kaphatott el. Azon túl pedig…

Azon túl pedig az ellenséget.

Összevissza, egymás hegyén-hátán másztak, a dekompresszió csak a legközelebbieket lökte félre. Karst remélte, hogy egy részük elszállt és elveszett az űrben, de látott hármat-négyet, amelyek hosszú fonálon lógva lebegtek, és már el is kezdtek mászni visszafelé. A biztonsági főnök célzott a fegyverével. A kesztyűbe épített eszköz meglepően egyszerű szerkezet volt. A vákuumban semmi sem akadályozhatta meg egy vegyi hajtóanyag működését, főleg ha az megtermelte magának az égéshez szükséges oxigént. Ráadásul súlytalanságban a hatótávolságot is csak a Gilgamesh burkolatának íve befolyásolta.

Karst szeretett volna mondani egy-két drámai ösztönzésnek szánt mondatot az embereinek, mielőtt csatába indulnak, de végül az űrből betörő, hirtelen rándulásokkal mozgó szörnyetegek láttán csak annyit tudott kiáltani:

– Nyírjátok ki a rohadékokat!

Lőtt, de háromszor is mellément, mert még nem szokott hozzá a szürreális nézőponthoz, és rosszul mérte fel az ellenség távolságát és méretét. A ruha rásegítő rendszere is meglehetősen lassan fogta be a célpontokat. Azután mégis sikerült; az egyik férget eltalálta, és az pörögve elszállt az űrbe. Az egész csapat tüzet nyitott, kiszámított pontossággal lőttek, és a pókok láthatóan nem voltak felkészülve erre az ellenállásra. A zömök, csupa láb testek sorban szakadtak le a hajó burkolatáról, hogy elrepüljenek a becsapódás erejétől, vagy a biztosítófonalaikon lógva torz, horrorisztikus léggömbökként övezzék a légzsilip környékét.

Némelyikük viszonozta a tüzet, ami egyszerre volt ijesztő és meglepő. Volt valamiféle fegyverük, de az emberek készítette lőfegyverek tölteteihez képest a lövedékek kifejezetten lassúnak tűntek. Karst először azt hitte, hogy kövekkel dobálják őket, de a lövedékeik jégből vagy üvegből készültek, és meg sem karcolták a páncélokat.

A pókok meglepően ellenállónak bizonyultak. Valamiféle sűrű szövésű páncélt viseltek, amely a becsapódások erejét ugyan nem fogta fel, de nem is engedte át a lövedékeket, ezért a biztonságiaknak meglehetősen sokszor rá kellett lőniük egyikre-másikra, mielőtt bármi átjutott volna rajta.

Viszont ha egy lövedék átjutott, egészen kielégítő látványt nyújtott, ahogy a pókok szétloccsantak.

Ha voltak is túlélők, azok hamar elmenekültek. Karst megállt néhány másodpercre, hogy jelentsen Lainnek, mielőtt megteszi a nagy lépést, és kimegy a burkolatra. Odakint csak az ellenség várta, és a Gilgamesh íves teste által képzett láthatár.

Nem maradt hátra más, végül mégis ki kellett mennie.

A nehéz védőruha a katonai technológia csúcsát képviselte, de mindazok a katonai rendszerek, amelyeket Karst szívesen használt volna, vagy le voltak csatlakoztatva a belső hálózatról, vagy teljesen kiszerelték őket a páncélokból. A műszakisoknak nem volt szükségük kifinomult célzóprogramokra, amikor kimentek megjavítani valamit. Mint minden másnál, ami túlélte az emberiséget, a védőruháknál is az aktuálisan használt részek kaptak nagyobb figyelmet. Ugyanakkor az ízületek védelme és a páncélzat teljes egészében megmaradt, és a szervók is tökéletesen működtek, így az öltözékek megvédték az elszánt űrharcosokat, és nem akadályozták őket a mozgásban. A megnövelt levegőtartalék, a hulladék újrahasznosítása és a hőmérséklet szabályozása mellett – ha a burkolati érzékelők működnek – akár még egy kis térkép is elérhető lett volna.

Karst nehézkesen mászott ki a nyitott ajtón, páncélja kétszer vastagabbá tette a tagjait, és melege volt benne. A szeretettel gondozott szervomotorokban levő remegés, azt az érzést keltette, mintha minden mozdulatnál azon tűnődnének, mikor leheljék ki a lelküket. Némelyik védőruhának még a fúvókarendszere is működött, így ezek a burkolattól elszakadva is lehetőséget biztosítottak némi manőverezésre, bár az üzemanyaggal takarékosan kellett bánni. Karst parancsba adta, hogy ezt a lehetőséget csak vészhelyzetben, életmentésre használják. Egyébként sem volt biztos benne, hogy a sokszor javított, évezredes berendezések használata nem újabb lépés-e az öngyilkosság felé.

Környezetét csak a keskeny sisaklencse által engedett határok között érzékelte, ehhez adódott hozzá a néhány társa öltözékén még működő kamerák képe, amelyeket viszont nehezen egyeztetett össze a viselőik aktuális pozíciójával.

– Lain! Tudsz küldeni egy képet a csapat alakzatáról, és hogy ki hol helyezkedik el benne? – A segítségkérés olyan érzést keltett, mintha elismerte volna, hogy legyőzték, de gyakorlatilag megfosztották őket azoktól az eszközöktől, amelyeknek a szükségessége a páncélok készítésekor még egyértelműnek számított. – Szemekre van szükségünk minden irányban. A hetes hangár ajtaja felé tartunk. Zárd le a zsilipet mögöttünk! Ja, a külső ajtó valahol megsérült…

– Nem csukódik be – válaszolta Alpash. – Valami elromolhatott…

– Hát akkor… – Karst elhallgatott, mert rájött, hogy nem tudja, mit mondhatna erre. Jelenleg nem igazán kérheti, hogy bárki is odamenjen, és megjavítsa. – Akkor zárjátok be a belső ajtót, amíg vissza nem jövünk! Most indulunk.

Lain gyorsan reagált; képeket küldve máris megmutatta az általa legjobbnak becsült útvonalat, és a terepviszonyokat figyelembe vevő alakzatot, amely által szemmel tarthatták az egész környéket.

– Elindítottunk még egy drónt – tette hozzá. – Kintebb küldöm, hogy lenézzen rátok, és rákötöm a… francba!

– Mi történt? – kérdezte Karst.

– Nincs drón. Menjetek a hangárhoz, amilyen gyorsan csak tudtok!

– Próbálj meg sietni ebben a vacakban! – válaszolta a biztonsági főnök, de azért nekilendült, és a csapata csoszogva követte, a mágneses csizmákban darabosan lépdelve egymás mögött. – Hadd találjam ki! A hangár után a drónhangár jön?

– Pontosan.

A drón ki sem jutott a hangárjából; beleakadt egy olyan vékony szálú hálóba, hogy az érzékelői nem is látták, mi tartja fogva. Mivel nem jutott ki teljesen, a hangárajtó is nyitva maradt. Holstennek fogalma sem volt, hogy a drónhangárokból hová lehetett eljutni a hajón, de Lain azonnal embereket küldött oda, ami akár azt is jelenthette, hogy az ellenség bejutott.

Látták Karst és az emberei kameraképeit, látták a csapat lassú haladását odakint, és segítettek nekik megfigyelni a körülöttük lévő egyenetlen terepet.

– Majdnem teljesen megvakultunk! – sziszegte Lain dühösen. A burkolati érzékelők rendszere teljesen széthullott, a pókok több száz órányi karbantartói munkát tettek tönkre alig néhány perc alatt. – De hová lettek? Hol lehetnek még?

Holsten kinyitotta a száját, mert lehetőséget látott egy nagyon egyértelmű vagy felesleges megjegyzésre, és akaratlanul is lecsapott volna rá, ám ekkor megszólaltak a riasztók.

– Burkolatsérülés a raktérnél – jelentette Alpash kifejezéstelen hangon. Vagy inkább annak az embernek a hangján, aki már nem vár több jót az életben. – Mármint ismét. Ez a második. Nem a korábbi becsapódás.

– De hát már volt egy lyuk a raktér falán – nézett rá meglepetten Lain. Holstenre pillantott. – Azon keresztül már rég bejuthattak.

– Akkor minek nekik még egy lyuk?

– Nagy a raktér – találgatott Alpash. – Mindenfelé megpróbálhatnak bejutni, ehhez nem kellenek ajtók. Csak… – Elkerekedett a szeme, mintha csak ekkor döbbent volna rá a lehetőségekre. – Mit fogunk tenni?

– A raktér… – Holsten arra a több tízezer emberre gondolt, akik öntudatlanul hevertek a műanyag koporsóikban. Elképzelte, ahogy a pókok odaúsznak hozzájuk a súlytalanságban. Elképzelte a póktojásokat…

Lehet, hogy Lain fejében is hasonló jelenet játszódott le, mert elkiáltotta magát:

– Karst! Bent kellenek az embereid!

– Mindjárt odaérünk az űrkompok hangárjának ajtajához – jelentette a biztonsági főnök, mintha nem is hallotta volna.

– Már bejutottak – mondta Lain.

Először nem kapott választ, de a kameraképek alapján a kinti csapat nem lassított le. Azután:

– Küldj oda embereket a bent maradtak közül! Elintézzük ezt itt, azután visszamegyünk. Vagy azt akarod, hogy végig itt rágják az ajtót, amíg odabent takarítunk?

– Karst! A raktérben nincs levegő vagy gravitáció. Nem küldhetek oda…

– Elintézzük ezt a fészket, és megyünk – szólt közbe a volt parancsnok – Megoldjuk, ne aggódj! – Őrjítően nyugodtnak tűnt.

Azután újabb adás érkezett a fedélzetről, két másodpercnyi kiáltozás és sikoltozás, majd… semmi.

Csend. Holsten, Alpash és Lain elborzadva nézett egymásra.

– Ez ki volt? – kérdezte végül a vén műszakis. – Alpash! Honnan jött…?

– Nem tudom, próbálkozom! Itt a parancsnoki híd! Vétel! Mindenki jelentkezzen be!

Rövid visszajelzések érkeztek a Törzs különféle csoportjaitól és a felébresztett katonáktól. Alpash sorra megjelölte őket egy táblázatban. Még be sem fejezte, amikor ismét kiáltások hallatszottak:

– Itt vannak! Kifelé! Mindenki kifelé! Bejutottak!

– Pozíciót kérek! – válaszolt Alpash feszülten. – Lori! Hol vagytok?

– Alpash…! – szólította meg Lain.

– Ez a családom – mondta a fiatal műszakis. Otthagyta a konzolt, és elindult az ajtó felé, miközben folytatta. – A szállásunkról jelentkeztek be. Mind ott vannak. A rokonaim és a gyerekek is.

– Alpash! Maradj a helyeden! – szólt utána Lain, a keze remegett a botján. Bármennyire belenevelték is a Törzsbe, a tekintélye ezúttal semmit sem ért. Alpash kinyitotta az ajtót, és kiment.

– Ott vannak! – hallatszott Karst kiáltása, azután: – Hol a többi?

Lain szája kinyílt, ám mielőtt megszólalt volna, akaratlanul is a monitorokra pillantott. A komphangár ajtaja körül alig maroknyi pók látszott az éppen odasütő napfényben, hosszú árnyékuk a hajótestre vetült. Jóval kevesebben voltak, mint a légzsilipnél, ami csak azt jelenthette, hogy a többiek más behatolási pontokat kerestek. Ráadásul sikerrel járhattak, mert a rádióban zajló zűrzavar szerint hídfőállásokat alakítottak ki a hajó több részén.

– Karst…! – szólalt meg Lain túl halkan ahhoz, hogy a férfi meghallja.

Holsten látta meghalni az egyik pókot; a teste szétnyílt, amikor egy szerencsés lövés beletépett. Azután valaki felkiáltott:

– Mögöttünk!

Kameraképek lendültek körbe, végigsöpörtek a csillagokon és a hajón.

– Elkaptak! – sikoltotta valaki, és a biztonsági csapat egy része már nem mozgott. Holsten látta az egyik férfit egy társa kameraképén, ahogy valami láthatatlan ellen harcolva a páncélját csapkodta és rángatta. Alig látható hálók tekeredtek rájuk szinte eltéphetetlenül erős szálakkal.

Azután megérkeztek a pókok is, olyan gyorsan rohantak a hajótesten, hogy ahhoz képest a biztonságiak csak nevetségesen toporogtak. Mások fentről érkeztek, ahol addig vékony fonalakba kapaszkodtak, a hajó forgásának centrifugális erejét kihasználva lebegtek – várták, hogy rávethessék magukat az érkező emberekre.

Karst kameraképének sarkában többször is felvillant a felemelt fegyver/kesztyű, és megölt legalább egy támadót. Az egyik katonát egy társa lövése találta el, a becsapódás erejétől elszakadt a burkolattól, és addig lebegett, amíg a láthatatlan pókfonalak meg nem fogták. Egy nyolclábú szörnyeteg máris mászni kezdett a magatehetetlenül csapkodó alak után. A férfiak és nők összevissza kiáltoztak, szinte már célzás nélkül lövöldöztek, sikolyok hallatszottak, és néhányan menekülni próbáltak, de a páncél túlságosan akadályozta őket.

Karst hátrébb botladozott két nehéz lépést, közben egyfolytában lőtt, és a sisak belső képernyőjén látta, ahogy a rendszer számolja a spirális tárban maradt lövedékeket. Sokkal inkább szerencsével, mintsem helyzetfelismerés okán leszedett egy lényt, amely épp ráugrott a mellette álló nőre, a testből azonnal megfagyó kültakaró-és béldarabok spricceltek szét. A nőt elkapták a hálók, amelyekkel a kis férgek szőtték tele a környéket. Laza, lebegő felhőkként lökték feléjük, és már a katonák felét sikerült így elkapniuk.

A rádióból már csak kiabálás jött: a csapat, a bentiek, de még Lain is üvöltözött. Karst megpróbált visszaemlékezni, hogyan kell lezárni a sávot, mert már gondolkodni sem tudott a zajtól. Ráadásul az egészet még kínzóbbá tette a saját rekedtes lélegzetvétele, amely olyan hangosnak tűnt, mintha mindkét füle mellett egy-egy óriás zihálna.

Látta, ahogy egy újabb embere szakad el a hajótesttől, menekülésképpen kioldotta a talpmágnest, de semmi más nem rögzítette. Csak úgy elszállt, bele a végtelenségbe. Ha volt is fúvóka a páncélján, nem kapcsolta be. A szerencsétlen egyre csak távolodott, elszállt az űrbe, mint aki többé nem hajlandó megosztani az otthonát ezekkel a nyüzsgő rémekkel.

Az előző helyett egy másik pók landolt a csapdába esett nőn Karst mellett. Egy hatalmas ugrás végén úszott célra kitárt lábakkal. A rádióban felharsant a nő sikolya, és Karst odafordulva próbálta célba venni a lényt, miközben társa csapkodva próbálta leverni magáról.

A szörny megkapaszkodott a lábaival, és Karst látta, ahogy hátrafeszülve előkészíti szájszervét, vagy inkább azt a mechanikus valamit, amit a szájszervéhez rögzített, azután lecsap, és ellenállhatatlan erővel beszúr a páncél lemezei közé.

A védőruha összezárult a kis sérülés körül, ez nem jelentett gondot, ám semmit sem ért a méreg ellen, amit a lény befecskendezett. Karst próbálta előhívni az öltözék egészségügyi információs rendszerét, de nem jutott eszébe, hogyan tehetné. A nő elcsendesedett, ernyedten lebegő karokkal állt, csak a mágnescsizma tartotta a helyén. Bármit is kapott, az gyorsan hatott.

Végül a biztonsági főnöknek sikerült kizárnia a hangokat a sisakjából, már csak a sajátját hallotta. Áldott csend és nyugalom pillanata szállta meg, amelyben valahogy lehetségesnek tűnt, hogy még uralhatja a kialakult helyzetet. Kellett lennie valami varázsszónak, egy végtelenül hatékony parancsnak, amelyet egy igazán tehetséges vezető adna most ki, és visszaterelné vele az evolúció nyilának röptét a helyes irányba, ezáltal az emberiség győzedelmeskedhetne förtelmes ellensége felett.

Ekkor valami a hátára ugrott.

7.8. A BENTI CSATA

Akár egy hangyabolyban, gondolja Portia. Ez persze nem igaz, csak próbálja hasonlítani valamihez a nyomasztóan idegen környezetet.

Olyan városból érkezett, amely eggyé vált az erdővel, összetett, sokoldalú terek töltik meg, és az építészek a faj termetére szabták az egész háromdimenziós alkotást; addig rendezték a beszőhetetlent, amíg kezelhető méretűvé nem vált. Itt az óriások ugyanezt tették, de a számukra valószínűleg apró és szűkös helyiségek Portia szerint rémisztően eltúlzottak. Ez is folyamatosan emlékezteti a helyet teremtő, istenszerű lények méreteire és hatalmára, akiknek az utódai ezekben az óriási fémjáratokban élnek.

A hely kérlelhetetlen geometriája még rosszabb. Portia sok szöglethez szokott, bármilyen lehetséges szögben egymáshoz kapcsolódó falak, padlók és mennyezetek láncolataihoz, feszes selyemszövethez, amelyet vissza lehet bontani, hogy újabb alakzatokban és méretekben újraszőjék, amíg nem válik megfelelővé. Ezzel szemben az óriásoknak merev és megváltoztathatatlan szögletek között kellett élniük, bebörtönözték magukat a szilárd falak közé. Sehol semmi nem próbálja meg legalább utánozni a természetet; minden az uralkodó idegen esztétika szorításába dermedt.

Társaival együtt bejutott az átégetett bejáraton. Portia nem tudja, de az űrkompok hangárjába jutottak. A nyílást rögtön lezárták, hogy minimalizálják a nyomásvesztést. Csupán rövid ideig tudtak rádión beszélni a többi csapattal, mielőtt az óriások ismét megváltoztatták a frekvenciáikat, ezúttal minden sávot elhallgattattak, a szavakat láthatatlan vihar szikrázása és sistergése söpörte el. Összesen hat társulás tartózkodik a hajón, ezek közül több is olyan részen jutott be, amelynek nincs saját levegője. A koordináció reménytelen. Minden csapat magára marad.

Hamarosan találkoznak az első védőkkel. Nagyjából húsz óriás érkezik erőszakos szándékkal, még mielőtt a pókok felállíthatnák a hatékonyabb fegyvereiket. Az ellenség érkezésének rezgései figyelmeztetik a pókokat, a számukra ez felér egy hatalmas üvöltéssel. Portiának és tucatnyi társának van ideje csapdát állítani. Sietősen szőni kezdenek, a gyéren megalkotott, vacak háló beteríti az elöl haladó óriásokat. Nem tartja őket sokáig fogva, de ahhoz elegendő, hogy csökkentse a lendületüket, így a mögöttük haladók beléjük rohannak Fegyvereik vannak – nemcsak olyan halálosan gyors lövedékek, mint a kinti társaiknak, de egyfajta irányított rezgést is ki tudnak adni, amely úgy hasít végig Portia minden porcikáján, akár egy éles, őrült sikoly. Megbénítja a pókokat, az egyiküket azonnal meg is öli.

Azután ők is elkezdenek visszalőni. A testük alatt hordozott fegyverek sokkal lassabbak, mint az ellenség lövedékei, valójában közelebb állnak az ősök által használt parittyákhoz. A saját lövedékeik háromágú üvegszilánkok, amelyek az alakjuk miatt pörögve repülnek. Itt, a gravitációban meglehetősen rövid távolságot tesznek meg, de a Gilgamesh belső tere amúgy sem teszi lehetővé, hogy valaki messzire célozzon. Portia és a társai egyébként kivételesen jó lövészek, nagyszerűen meg tudják becsülni a távolságokat és a viszonylagos mozgást. Néhány óriás ugyanolyan páncélt visel, mint a kintiek, de a többségen nincs ilyesmi.

Amikor a háromágú dárdák megsebzik a célpontot, a hegyük letörik, tartalmuk bekerül az óriások kivételesen fejlett keringési rendszerébe, amely azután maga szállítja el az anyagot. Igen kevés is elég a teljes hatáshoz, és a gondosan kimért keverék nagyon gyorsan dolgozik. Egyenesen az agyat veszi célba. Portia figyeli az egyesével elzuhanó, előbb görcsösen rángó, majd megmerevedő óriásokat. A néhány páncélos ellenséggel szemben a sokkal kockázatosabb közvetlen befecskendezés módszerét alkalmazzák. Portia négy társát veszíti el, de tudja, hogy sikertelen rajtaütés esetén mind odaveszhettek volna.

Ugyanakkor a hajóra bejutó pókok létszáma folyamatosan növekszik. Mindegyikük tudja, hogy bár szeretnék túlélni a küldetést, nagyobb esélyük van az ellenkezőjére.

Portia csapatának terepvegyésze még életben van, és készen áll az utasítások teljesítésére. Portia nem is fogja vissza magát. A Hírnök szerint szellőzőrendszer keringeti a levegőt a hajón. Ugyan a bárkán kialakított szállások levegőellátásának összetett logisztikáját a pókok nem igazán fognák fel, de nincs is rá szükségük. Avrana Kern információit megértették, amennyire kellett.

Szőrös testük még a vákuumöltözékben is nagyon érzékeny, gyorsan megtalálják az enyhe légmozgás forrását. Jól tudják, hogy óriások serege vár rájuk, és szemtől szemben legyőznék őket, de nem ez a terv.

A terepvegyész hamar elkészül a fegyverrel, előkészíti a magukkal hozott, nagy óvatossággal kikevert vegyületet, hogy útnak indítsák a szellőzőrendszerben, amely elszállítja a hajó különféle részeire.

Amikor végeznek, Portia kiadja a következő utasítást: Mozgás! Még számos másik ponton is el kell helyezniük a vegyi fegyvert, mert nagyon nagy számú óriás él a hajón.

Amikor végre megértették, amit Avrana Kern évszázadokon keresztül próbált közölni velük; hogy a fejlődésük útja elkerülhetetlenül ütközőpályára állítja őket az óriás alkotó-istenek civilizációjával, a pókok a múlthoz fordultak inspirációért, a történelmük kezdetén eltemetett információkat hívták elő. Számukra a történelem mindig is olyasmi volt, amelynek bármelyik szeletére úgy emlékeztek, akár az előző napra. Sohasem szenvedtek az emberi feljegyzések átkától: az évek múlása nem őrölte fel a múltjukat. A nanovírus segítségével távoli ősük kifejlesztette a tudás és a tapasztalat genetikai átörökítésének képességét, így a túléléshez szükséges ismereteiket közvetlenül átadták az utódaiknak. Ez igen fontos lépés egy olyan fajnál, amely nem ismeri a szülői gondoskodás fogalmát.

Mindez lehetővé tette, hogy a mégoly távoli múlt ismeretei is fennmaradhassanak. Eleinte még a szülők adták át utódaiknak, majd ahogy megszületett hozzá a technológia, a tudást leszűrték, és bármelyik pók számára elérhetővé vált, hogy elméjébe és génjeibe egyformán beépítse azt.

Globálisan a pókok felbecsülhetetlen léptékű tapasztalati alapot gyűjtöttek, amelyből bármikor meríthettek. Ez tette lehetővé, hogy a nem túl régen még tudatlan lények ilyen hamar űrutazókká váljanak.

A pókszabásúak alexandriai könyvtára fontos titkokat rejt. Például azt, hogy nemzedékekkel korábban, amikor a faj a hangyák ellen háborúzott, óriások jártak a zöld világon – ugyanannak a bárkahajónak a legénységéből, amelybe behatoltak.

Az egyik óriást elfogták, és éveken keresztül rabságban tartották. Az akkor kialakult Megértések szerint még nem tartották értelemmel bíró lénynek, és a mai tudósok csalódottan topogva vitatkoznak arról, hogy mi mindent tanulhattak volna egymástól, ha az elődeik egy kicsivel nagyobb erőfeszítéseket tesznek a kommunikáció terén.

Persze ez nem jelenti azt, hogy semmit sem tanultak az elfogott óriástól. Életében és a halála után is a kor tudósai minden tőlük telhetőt megtettek a lény anyagcseréjének és biokémiájának tanulmányozása érdekében, összehasonlították ezeket a világukon élő kisebb emlősökével. Az elsődleges tapasztalatok könyvtárában ezért sok adat szerepel az emberi biokémiáról.

E tudás birtokában és bár nem a legjobb, de használható alternatívaként egereken kísérletezve a pókok kidolgozták az utolsó lehetőségként tartogatott fegyverüket a megszállók ellen. A különféle városok és nagy hatalmú társulások képviselői sokat vitáztak ezen, még Avrana Kernt is bevonták. Számos megoldást elvetettek, míg végül a helyzet szélsőséges volta és a pókok lényegi természete ezt az egyet hagyta meg. Mindent kockára tettek vele, de Portia és a többi behatoló csapat már látja, hogy a megoldásuk működőképes. Legalábbis egyelőre.

A Gilgamesh szenzorai alig érzékelik a vegyületet, ahogy az szétterjed a szellőzőrendszerben, és helyiségenként körbekúszik a forgó legénységi szekcióban. Nincsenek benne nyilvánvaló toxinok és egyértelműen ártalmas vegyületek. A hajó fedélzeti számítógépe regisztrálja a levegő összetételének jelentéktelen megváltozását, ám addigra a ravasz fegyver már kifejti a hatását.

Az imént legyőzött óriás harcosok a drog egy koncentráltabb formájából kaptak. Portia óvatosan megvizsgálja őket. Látja, ahogy különös, mozgatható szemük meg-megrándul, felfelé fordul vagy körbejár, mintha láthatatlan rémeket keresne. Minden a terv szerint halad.

Szeretne ott maradni és megkötözni őket, de nincs rá idejük, és nem is biztos benne, hogy a selymük visszatartaná a gigantikus szörnyeket. Reménykedik benne, hogy a kezdeti magatehetetlenség ugyanazokkal a maradandó következményekkel jár majd, amelyeket a tesztalanyoknál is megfigyeltek Kellemetlen lenne, ha az óriások valamiképpen magukhoz térnének Portia csapata gyorsan és elszántan halad. A fegyverük számukra nem ártalmas, észrevétlenül halad át lemezes tüdejükön.

Hamarosan egy óriásokkal teli helyiségbe érkeznek Ezek itt nem fegyverkeztek fel, és többféle méretűek amiből Portia arra következtet, hogy a fejlődésük különféle szakaszaiban járhatnak. A láthatatlan gáz már hatott; botladoznak és tántorognak összeesnek mintha a lábuk elfolyósodott volna. Mások csak fekszenek és bámulják azt a látványt, amely csupán az elméjükben létezik. A levegőben erőteljes szerves szag terjeng, és Portia rádöbben, hogy az áldozataik egy része maga alá ürített.

Ellenőrzik hogy maradt-e harcképes ellenfél, azután továbbmennek. Még sok óriást kell legyőzniük.

7.9. A VÉGSŐKIG KITARTANI

Rémisztően sokáig hallották Karst üvöltözését és sikoltozását, mivel a biztonsági főnök előzőleg ráállította mikrofonját az egyik nyitott frekvenciára. Sisakkamerája kaotikus képsorokat közvetített elmosódott hajóburkolatról, csillagos űrről és közelharcot vívó katonákról. Lain rekedten kiabált, hogy rendelje vissza az egész csapatot a hajóba, de Karst már rég nem hallotta, egyre csak küzdött valami ellen, amit a kamera nem látott. A kép szélén újra meg újra felbukkant a kesztyűje, és úgy matatott, mintha le akarná tépni a sisakját.

Majd hirtelen elhallgatott, és a komszobában egy pillanatig azt hitték, hogy megszűnt az adás, de észrevették, hogy a sáv nyitva maradt. Gurgulázás és nedves fuldoklás hallatszott, közben a kamera vad mozgása megszűnt, csak a csillagok végtelen nyugalmát közvetítette.

Ne, ne, ne, ne… – ismételgette Lain, miközben egy ízelt láb jelent meg a kameraképen. A szögből ítélve a lény Karst vállán kuporoghatott, majd kicsit többet is megmutatott magából, ahogy fészkelődni kezdett. Szőrös póktest csillámló hártyával fedve, ívelt páros méregfoggal valamiféle maszk mögött. Az emberiséget egyik legősibb réme várta odakint a terjeszkedése határán, ráadásul űrutazásra készen.

Addigra már a hajó számos különböző pontjáról érkeztek jelentések. Műszakisok csapatai öltöztek be, hogy körülnézzenek a raktérben. Könnyű munka-és védőruháikról hiányzott a páncélozás, de Karst példája alapján ez amúgy sem segített sokat. Mások a fedélzetre feljutott ellenséget próbálták visszaverni. Burkolati érzékelők nélkül a Gilgamesh fedélzeti számítógépe is csak találgatni tudott, hogy a lények hol hatoltak be.

Lain próbálta koordinálni a különböző csapatokat, amelyeknek egy része eleve az ő parancsára indult útnak. A többiek a működő hibernálótartályra váró rakományból és a Törzs önjelölt hősei közül kerültek ki.

Azután valami megváltozott körülöttük. Holsten és Lain egymásra pillantottak; mindketten érezték, hogy valami nincs rendjén, de egyikük sem tudta megmondani, hogy mi. Valami elveszett, amit egészen addig természetesnek tekintettek, amíg meg nem érezték a hiányát.

– Létfenntartó – mondta végül Lain.

Holsten úgy érezte, ledermedt a gondolattól.

– Ezt meg hogy érted?

A nő a képernyőket nézte.

– Azt hiszem… leállt a levegő keringetése. Ki vannak kapcsolva a ventilátorok.

– Ami azt jelenti, hogy…?

– Ami azt jelenti, hogy csak annyit lélegezz, amennyit feltétlenül szükséges, mert bármikor kifogyhatunk az oxigénből. Mi a picsa…?

– Lain?

A vén műszakis grimaszolva nézte az egyik adatsort.

– Vitas? – szólalt meg ismét. – Mit művel?

– Kikapcsoltam – hangzott a válasz. Volt valami szokatlan a tudós hangjában, valahol félúton az elszántság és a rémület között.

Lain a klasszicistára meredt, mintha az ő jelenlétéből akarna erőt meríteni.

– Megmagyarázná, miért?

– A pókok vegyi vagy biológiai fegyvert használnak. Bejuttatták a szellőzőrendszerbe, ezért most leválasztom azokat a szekciókat, amelyek még nem fertőzöttek.

– Amelyek még nem fertőzöttek? – ismételte meg Lain döbbenten.

– Attól tartok, már eléggé elterjedt – sietett Vitas igazolni a hallottakat, mint egy orvos, aki mosollyal próbálja enyhíteni a rossz hírt. – Azt hiszem, meg tudom kerülni a kizárt rendszereket, és legalább a korlátozott keringetés minden területen helyreállítható, de egyelőre…

– Honnan tudja maga mindezt? – kérdezte Lain gyanakodva.

– A segédeim a laboratóriumban mind összeestek. Valamiféle rohamuk van. Semmire sem reagálnak. – Rejlett a szavai mögött némi gyorsan elfojtott rémület. – Bezártam magam egy tesztkamrába. A saját biológiai fegyveremen dolgoztam, amellyel megnyerhetjük a háborút, és egyetlen lövés nélkül megsemmisíthetjük az egyedeket. Honnan tudhattuk volna, hogy ők is pont ugyanerre készülnek, ráadásul megelőznek?

– Nem is feltételezem, hogy közel jár-e a befejezéshez – kérdezte Lain, inkább állítva, mintsem reménykedve.

– De, azt hiszem, mégis. A Gilgamesh feljegyzései a Föld régi zoológiájával kapcsolatban meglehetősen hézagosak. Lain! Most…

– Újrakalibrálom a szellőzőrendszert – vágott közbe a főműszakis, és az egyik konzol fölé hajolva máris munkához látott, reszkető kézzel bökdöste a gombokat. Hirtelen sokkal idősebbnek tűnt, mintha tíz évet öregedett volna egyetlen óra alatt. – Holsten! Figyelmeztess mindenkit a hajón! Vegyenek fel maszkot, vagy menjenek vissza… bárhová. Mindjárt megmondom, csak…

Holsten máris minden tőle telhetőt megtett, küszködött a Gilgamesh időnként egészen megbízhatatlan kezelőfelületével, sorban felhívta a csapatokat, amelyeket Alpash táblázatában talált. Egy részük nem válaszolt. A pókok mérge máris részlegről részlegre terjedt, hiába próbálta Vitas és Lain közös erővel megállítani.

Alpash hangja hallatán elöntötte a megkönnyebbülés.

– Valami gázt használnak… – kezdte a klasszicista.

– Tudom – jött a válasz. – Légzőmaszkban vagyunk. De ez nem sokáig tart ki. Csak vészkészlet. – A helyzet ellenére a hangja alapján egészen felvillanyozottnak tűnt.

– Lain előkészít egy… – kis késéssel, majdnem a megfelelő pillanatban jutott eszébe a megfelelő szó – …szükségmegoldást a visszavonuláshoz.

– Az előbb a szart is kilőttük az egyik bandájukból – újságolta Alpash. Holsten érezte a hangjából, hogy a Törzsnek egészen mást jelent ez a harc, mint nekik. Igen, tudatosan ő is úgy gondolta, hogy a Gil volt az emberiség egyetlen menedéke, és az egész faj túlélése függött tőle, de neki akkor is csak egy hajó maradt, egy jármű, amellyel egyik helyről a másikra utaztak. Alpash és társai viszont nem ismertek más otthont.

– Az jó – dicsérte meg a klasszicista a fiút. – Térjetek vissza a… – Addigra Lain átküldte neki a biztonságosnak nevezhető helyiségek listáját, és ebből a legközelebbit adta meg Alpashnak.

– Vitas?! – csattant fel a főműszakis. Összeszorított fogai között sípolva járt a levegő.

– Még itt vagyok – válaszolta a tudós testetlen hangja. Így sem tűnt érzelemmentesebbnek, mint élőben.

– Ha jól sejtem, a rendszer részeinek elszigetelése a maga fegyverének használatát is akadályozza.

Vitas különös hangot adott ki, ami akár nevetés is lehetett volna, ha a hisztérikus él nem szabotálja.

– Én már… az ellenséges vonalak mögött vagyok. Elszigetelve. Ha ki tudok főzni valamit, akkor azt közvetlenül ki is tudom szórni a… rájuk. És már majdnem sikerült. Meg fogom mérgezni őket!

Közben Holsten felhívott egy másik harcoló csapatot, hallotta a kiáltozást és a sikolyokat, azután elveszítette velük a kapcsolatot.

– Jobb lesz sietni vele – jegyezte meg rekedten.

– A picsába! – kiáltott fel Lain. – Elveszítettem… Biztonságos helyiségeket veszítünk el! – Tehetetlenül ökölbe szorította a kezét. – Mi a…?!

– Be akarják járni az egész hajót – válaszolt Vitas szellemhangja a kimondatlan kérdésre. – Átvágják az ajtókat, kijutnak a szerelőjáratokba. – A tudós hangja is egyre jobban remegett.–Ezek gépek. Csak gépek. Egy halott technológia biogépei. Nem lehetnek mások. Ezek csak biológiai fegyverek.

– Ki a fasz csinálna óriáspók alakú biológiai fegyvereket?–morogta Lain, miközben nekilátott ismét újrakalibrálni a szellőzőrendszert, hogy biztonságos területeket alakítson ki a harcolóknak a visszavonuláshoz.

– Lain…!

Volt valami a tudós hangjában, amitől mindketten abbahagyták, amivel épp foglalkoztak, és egymásra néztek.

– Mi van? – kérdezte az öregasszony.

Egy ideig csak halk alapzaj áradt a hangszórókból, és Lain többször is a nevén szólította Vitast, mielőtt a másik nő válaszolt:

– Itt vannak. A laborban. Itt vannak.

– Biztonságban van? Bezárta magát?

– Lain? Itt vannak! – És nagyjából ez volt az a pillanat, amikor kiderült, hogy a tudósok részlegének vezetője mégiscsak ember. Képtelen volt tovább uralkodni magán, rémülete előbb csak egyre jobban érzékelhető remegésként lopakodott a hangjába, végül már sikoltozott: – Itt vannak! Itt vannak! Néznek! Lain! Ezek engem néznek! Lain! Küldj már valakit! Kérlek, küldj segítséget! Idejönnek! Ezek…! – A következő sikoly olyan magas regiszterbe váltott, hogy fél másodpercre statikus zajjá változtatta az adást. Azután: – Az üvegen vannak! Az üvegen vannak! Átjönnek! Átégetik az üveget! Lain! Lain, segíts! Kérlek! Lain! Bocsáss meg! Bocsáss meg!

Holsten nem tudhatta meg, miért kért Vitas bocsánatot, mert nem jött több szó, csak sikoly, és mögötte egy hatalmas reccsenés, amikor a pókok átjutottak az üvegfalon.

Azután a tudós elhallgatott, a rémület hangjaiból csak reszkető lélegzetvétel zaja maradt. Lain és Holsten egymásra néztek, de hiába keresték a reményt a másik tekintetében.

– Alpash! – tért vissza a klasszicista a dolgához. – Alpash, jelentkezz!

A fiatal műszakis sem válaszolt. Vagy elkapták a csapatát, vagy a rádió nem működött. Akárcsak minden más, akárcsak a hajó védelme, ez is széthullott.

A lámpák elkezdtek kialudni. Egyesével, Gilgamesh-szertemindenhol. A Lain által kialakított biztonságos zónák ugyanolyan gyorsan váltak fertőzötté, mint a közfolyosók, és hamarosan már feleannyira sem voltak biztonságosak, mint ahogy a számítógépek mutatták. A védők csapatai sorra megvívták utolsó ütközeteiket, ahogy a hajóra bejutó pókok egyre többen lettek, és egyre magabiztosabban nyomultak előre.

A raktérben pedig az emberi faj maradéka, tízezrek aludták fagyos álmukat, és mit sem tudtak arról, hogy éppen vesztésre állnak a jövőjükért folytatott háborúban. Mesterséges altatásban nem láttak rémálmokat. Holsten azon tűnődött, hogy irigyli-e őket, és végül arra jutott, hogy nem. Jobb nyitott szemmel szembenézni a halállal.

– Nem állunk jól – ennél jobban nem is szépíthette volna a helyzetértékelését, pedig csak könnyíteni akart Lain gondolatain valami optimista megjegyzéssel. A ráncos, időbarázdálta arc odafordult, és a nő megfogta a kezét.

– Egészen messzire jutottunk. – Nem derült ki, hogy Isa a hajó utasaira, vagy csak kettejükre gondolt.

Mindketten eltöltöttek néhány másodpercet a károk felmérésével, és majdnem egyszerre szólaltak meg újra.

– Senkit sem tudok felhívni – mondta Holsten.

– Elveszítettük a szomszédos helyiségeket – jelentette be Lain.

Csak mi maradtunk. Vagy csak a számítógépek döglöttek be.

Mindent egybevetve, amúgy is túl sokat éltünk már. Klasszicistaként Holsten úgy érezte, így helyes. Csak ő bírt azzal a képzettséggel és ismeretanyaggal, amelynek a segítségével helyesen értékelhette a végigjárt utat. Micsoda történelem! A majomból lett ember, az eszközhasználó, családalapító, közösségépítő és környezetét uraló lény minden belső viszály, háború és fenyegetés ellenére számos alkalommal kicselezte a saját végső pusztulását, miközben kiirtott minden fajt, amellyel megosztotta szülőbolygóját. Az Óbirodalom jelentette a múlékony csúcspontot, amikor az ember a csillagok között járt, életet vitt magával, és szörnyetegeket teremtett a Földtől távol eső bolygókon. Aztán olyan módokon pusztította el önmagát, amelyről majom ősei nem is álmodhattak.

Végül ide jutottunk. Az összetört világ örökösei elrugaszkodtak a haldokló földről, felugrottak a csillagokig, és kétségbeesett szerencsejátékba kezdtek a bárkahajókkal. Bárkahajóval, egyes számban, mivel a többiekről már évezredek óta nem hallottunk hírt. És tovább vitáztunk és harcoltunk egymás között, egyéni ambícióinktól vezérelve vívtuk kicsinyes polgárháborúnkat. Mindezen idő alatt az ellenségünk, a valós és ismeretlen ellenség egyre csak erősödött.

Lain odament az ajtóhoz, botja fémesen kopogott a padlón.

– Meleg – mondta halkan, amikor megérintette a felületet. – Ideértek. Átvágják.

– Légzőmaszkok – mondta Holsten, amikor talált néhányat. Az egyiket odatartotta a nőnek. – Emlékszel még?

– Nem hiszem, hogy szükség lesz privát frekvenciára.

Holstennek segítenie kellett a maszk szíjaival, végül Lain csak ült előtte remegő kézzel, kicsinek és törékenynek látszott.

– Bocsáss meg! – kérte. – Én vezettem ide mindenkit.

A férfi megfogta a kezét. Hidegnek érezte, szinte csak elhasznált bőr volt a csontra húzva.

– Nem tudhattad. Csak tetted a dolgod, és senki sem tudta volna jobban csinálni. – Csak vigasztaló közhelyek jutottak eszébe. – Vannak itt fegyverek?

– Csodálatos, hogy mi mindent nem tud az ember betervezni – jegyezte meg Lain. Hangjában ismét ott bujkált az a csak rá jellemző, száraz humor. – Használhatod a botomat. Verj szét nekem egy pókot!

Egy pillanatig Holsten azt hitte, a nő csak viccelt, de Lain odanyújtotta neki a fémrudat. Ő elvette, és meglepődött a súlyán. Vajon ez a jogar mutatott utat a Törzsnek nemzedékeken át? Vajon Lainnek le kellett vele vernie a hatalmára törő trónkövetelőket? Egy történész nézőpontjából a bot gyakorlatilag szent ereklyének számított.

Egy harcos kezében viszont fegyverré válhatott. Egyszerű, erős, alapvetően emberi tárgy volt, az első és az utolsó a faj történetében, amellyel össze lehetett zúzni az ellenséget. Jelképe és prototípusa lett mindennek, amit az emberiség felvonultatott az univerzum és önmaga ellen.

És ők hogyan szálltak szembe a világgal? Mi volt a pókok legelső eszköze?

Ezen el kellett gondolkodnia. Építettek! És ez a felismerés különös módon megnyugtatta Holstent. A pusztításra berendezkedett emberiségtől egy építő faj örökölte meg a világegyetemet. Azután az egyik konzol felcsipogott, mire a férfi majdnem eldobta a kezében tartott vasrudat. Bejövő adás? Van kint valaki?

Megtorpant, azon kapta magát, hogy visszahúzza a kezét. Arra gondolt, hogy talán ők üzentek valami birodalmi C-ből eredeztetett, rosszindulatú és megfejthetetlen halandzsanyelven, amelynek a megértéséhez nem emberi intelligencia szükséges.

– Lain…? – jött egy halk, reszketeg hang. – Lain…? Ott vagy…? Lain…?

Holsten a rádióra bámult. Volt valami ezekben a remegő, sérült, deformált szavakban, ami megrémisztetté.

– Karst – azonosította a beszélőt a műszaki főmérnök. Elkerekedett a szeme.

– Lain! Visszajövök – szólalt meg ismét Karst. Ezúttal nyugodtabbnak tűnt, mint valaha. – Bemegyek.

– Karst!

– Minden rendben – felelte a biztonsági főnök. – Minden oké. Minden rendben lesz.

– Karst! Mi történt? Hol voltál? – kérdezte Holsten.

– Minden oké. Már értem.

– De a pókok…

– Ők is… – néhány másodperces, vagy talán csak egy hosszúnak tűnő másodpercnyi hallgatást követően Karst megtalálta a keresett szavakat – …olyanok, mint mi. Egyformák… vagyunk.

– Karst!

– Bemegyünk. Mindenki.

Holsten lelki szemei előtt szárazra szívott, múmiaszerű tetemek jelentek meg a páncélok vizorja mögött, amelyek valamely lehetetlen varázslat révén még mindig mozognak és beszélnek.

– Mason! – Lain keze a férfi karját szorította. A levegőben csípős szagú ködfelhő terjengett. Nem a pókok vegyi fegyvere, hanem a kémiai úton átrágott ajtó fémjének kipárolgása.

Azután az egyik alsó sarokban megjelent egy lyuk, és valami átmászott rajta.

Egy pillanatig csak nézték egymást: fán lakó ősök legmodernebb kori leszármazottai nagy szemekkel és mindig válaszokat kereső elmével.

Holsten felemelte Lain botját. A pók nagy volt, sőt óriási, de csak egy pókhoz képest. Össze tudta volna zúzni. Lecsaphatott a szőrös fejre és hátra, darabokra törhette az ízelt lábakat. Kiélhette veleszületett hajlamát a pusztításra.

Ám egyre többen másztak be a szélesedő lyukon, és Holsten egyre öregebbnek érezte magát a nála is vénebb Lain előtt állva. Hátranyúlt, megfogta a nő kezét, csak hogy érezze az emberi testet, azután inkább magához ölelte a nőt, olyan szorosan, ahogy csak merte. A bot csattanva hullott a padlóra.

– Lain…! – szólalt meg ismét Karst szellemszerű hangja. – Mason…! – Azután az embereinek: – Tartsátok a lépést! Vágjátok ki magatokat, ha beleragadtatok! – Az újdonsült nyugalmon is átsütött az a szikrányi türelmetlenség, amely egyértelműen a biztonsági főnök sajátja volt, felismerték róla.

A pókok elhúzódtak egymás közeléből, mintha helyezkednének, nagy tányérszemeiket az emberekre meresztették az átlátszó maszkok mögül, amelyeket a lények viseltek. Idegen tekintetük megdöbbentette Holstent, mert olyan értelem csillogását vélte felfedezni benne, amilyet addig csak a saját fajtájánál tapasztalt.

Látta, ahogy az egyik pók maga alá húzta és megfeszítette a hátsó lábait.

Azután a lény az emberek felé ugrott.

7.10. KEGYELEM ÚGY FAKAD

Az űrkomp mintha egy örökkévalóságig zuhanna lefelé a felhőtlen, kék égen.

Hatalmas tömeg gyülekezik a tisztáson Hét Fa város Nagy Fészek kerületének szélén. Lent, a földön, a környező fákon és a selyemből készült építményeken pókok ezrei várakoznak összezsúfolódva. Egy részük fél, mások izgulnak, és a többség nem is tudja igazán, mit várjon, mi fog történni.

A nagy esemény alkalmából többtucatnyi látó-hangyaboly is jelen van, amelyek képekké összeálló jeleket küldenek gazdáik kromatofóra-képernyőire szerte a zöld világon, hogy pókok és sáskarákok milliói, illetve az értelem különféle szintjein létező lények sokasága láthassa a nagy alászállást. Ezeket a képeket még a rezervátumokba zárt, barbár Scytodesek, a köpködők is látják.

A harcosok odafent történelmet írnak. Vagy inkább a történelem új fejezetét nyitják meg.

A mindenhol jelen lévő Avrana Kern doktor is figyelemmel követi, ahogy gyermekei felkészülnek a találkozásra. Még mindig nem győzték meg, de ez nem csoda; a több ezer éves cinizmusnak idő kell, mire enyhül némileg.

Meg kellett volna ölnötök őket, ezt gondolja, de hát ez sem különleges. Elvégre testileg hiába létezik milliónyi apró agy összességeként, belül mégiscsak ember.

A pókokat a műholdban az emberi neurokémiáról fennmaradt fájlok és a foglyul ejtett óriáson végzett saját kísérleteik vezették megoldásra. Persze Avrana ezt nem igazán támogatta. A pókok sokáig vitatkoztak azon, hogyan válaszoljanak a fenyegetésre, ha a régóta várt hódítók egyszer megérkeznek, és többnyire inkább szembementek teremtőjük tanácsaival, mintsem megfogadták volna bármelyiket is. Tisztában voltak a lehetséges következményekkel, és elfogadták Avrana jóslatait az érkező emberek viselkedésével és kezdeti fellépésével kapcsolatban. Az is egyértelműnek tűnt, mi történne, ha ellenállás nélkül átadnák nekik a bolygót. A fajirtás – a sajátjuké és másoké egyformán – mindig is az emberi eszköztár részét képezte.

Történelmük során a pókok is felelőssé váltak néhány faj kihalásáért, de a hangyákkal vívott háborújuk más útra terelte őket. Felmérték a pusztítás lehetőségét, és látták, hogy a hangyák hogyan képezik szerves részét a világnak, ezáltal hogyan lehetnének a hasznukra. Bármiből lehet eszköz. Minden hasznos. A köpködőket sem irtották ki, ahogyan végül a hangyákat is életben hagyták, és végül ez a döntés vezetett el a technológiájuk ugrásszerű fejlődéséhez.

Az emberek, a legendás óriások, a teremtő faj érkezésével szembenézve a pókok elvetették a gyilkosság gondolatát. Inkább azon vitatkoztak, hogyan ejthetnék csapdába, és hogyan tehetnék hasznossá az érkezőket.

Mi az a gát, amely annyira különbözővé tesz minket, hogy el akarnak pusztítani miatta?

A foglyok dilemmája a pókok közt is felmerült a maga formájában, viszont ők egyszerűsítő logika helyett mindent behálózó kapcsolatrendszerekben gondolkodnak. Például a világ számukra nem elsődlegesen látvány, hanem képek, rezgések és szagok összessége. Két, egymással kommunikálni képtelen fogoly gondolata számukra nem egy elfogadható alapállapot, hanem egy megoldandó probléma. A foglyok dilemmája számukra egyenlő a gordiuszi csomóval, amelyet nem kibontani kell, hanem átvágni.

Azt már régóta tudták, hogy a saját testükben és a bolygójuk más fajaiban is ott rejlik egyfajta üzenet. Az ősi időkben, amikor a járvány ellen küzdöttek, felismerték a genetikai kód jelenlétét. A saját megértési szintjüknek megfelelő módon, de lényegében felismerték, és a Hírnök művének tekintették. Bizonyos értelemben igazuk volt. Sikerült elkülöníteniük a szervezetükben rejtőző nanovírust.

Az sem kerülte el a figyelmüket, hogy az óriásokhoz hasonló szervekkel felvértezett lények – az egerek és más gerincesek – nem hordozzák a nanovírust, és hiányzik belőlük az a közösségérzet, amely folytonos együttműködésre ösztönözte a pókokat, és értékesnek mutatta számukra a többi ízeltábút. Az egerek egyszerű állatok voltak, és semmilyen jel nem mutatott arra, hogy egyszer majd többek is lehetnek ennél. Hozzájuk hasonlítva a Paussidák és számos másik faj tagjai végtelen potenciált hordoztak.

A pókok sokat gondolkodtak és kísérleteztek, hogy kitenyésszék a nanovírus egy olyan formáját, amely hatással lehet az emlősök idegrendszerére. Nem a teljes vírust a maga összetettségében, hanem egy egyszerűbb eszközt, amely csupán egy céllal bír, átadható, örökíthető és visszavonhatatlan. A nanovírus evolúciógyorsító hatását kivették a képletből – túl bonyolult volt, és nem is értették meg –, így csak egy alapfunkciója maradt érintetlen. Az elme járványává vált, amelyet úgy mutáltak, hogy csupán az emlősagy bizonyos jól meghatározott részeit írja felül.

Amikor nemzedékek ezreivel korábban a nanovírus megérintette a kis ugrópók, a Portia labiata idegrendszerét, elsődleges hatásként társas lénnyé változtatta a magányos vadászokat. A hasonlót egyeztette össze a hasonlóval, így már akkor kialakított köztük egyfajta bajtársiasságot, amikor a pókok még annyi tudati kapacitással sem rendelkeztek, hogy önmagukra reflektáljanak.

Ez az első lépés vezetett oda, hogy évezredekkel később Kern és a többiek együtt figyelik a leszálló űrkompot. Odafent, a száz kilométerrel a Nagy Csillagfészek felett keringő Gilgamesh fedélzetén sok fertőzött ember maradt, és még több alvó, akikbe még nem oltották be a vírust. A feladat teljesítése hosszú időt vesz majd igénybe, ám ez a leszállás az együttműködés első lépésének számít. A teljes együttműködés kialakítása még több időbe telik.

A nanovírus még a pókok közt is sokáig küzdött a faj természetes ösztönei ellen, amely a kannibalizmusban és a hímek legyilkolásában csúcsosodott ki. A legjelentősebb sikereit mégis inkább a fajok közti kapcsolatok terén érte el. Az ugrópókok mindig is vadászok voltak, így egy közvetlen, azonnali békekötési ösztön gyakorlatilag megnyomorította volna őket. Fejlődésük története a biokémiai találékonyságuk folyamatos próbatételévé vált, és a pókok minden tőlük telhetőt megtettek, hogy átmenjenek a vizsgákon. A hódítók érkezése előtt számtalan tesztet végeztek el kisebb emlősökön, ám az igazság csak akkor derülhetett ki, amikor a harcos Portia és társai átvették a bárkahajó irányítását.

A feladat nem csupán annyi volt, hogy vették a lebutított nanovírust, és úgy alakították át, hogy az emlősök agyára hasson: bármilyen nehéznek tűnik ez már önmagában véve is, nem oldotta volna meg a helyzetet. A nemzedékeken keresztül ezen dolgozó póktudósok légiói arra törekedtek, hogy a módosult vírus felismerje a szüleit. Az emberi agyban működve is fel kellett ismernie önmagát a nyolclábúakban, hogy ezáltal a hasonlóság érzetét keltse az emlősökben, sőt el is hitesse velük az érzés valódiságát. Szubmikrobiális szinten kellett rokonságot teremtenie két gyökeresen eltérő faj között, hogy a Gilgameshnagy hatalmú óriásai, a történelem előtti idők félelmetes és óvatlan teremtő-istenei a gyermekeiket lássák a nyolclábúakban.

Miután a komp leszáll, a pókok közelebb nyomulnak, szürkés, nyüzsgő áradatként veszik körül, amelyből lábak, méregfogak és mozgásképtelen szemek merednek ki. Kern a hangyabolyok közvetítésével figyeli, ahogy kinyílik az ajtó, és felbukkan mögüle az első ember.

Nem is csak az első, rögtön egy maroknyi. Ez önmagában véve a kísérlet folytatása, amelynek során kiderül, hogy a módosított nanovírus valóban elérte-e a kívánt hatást.

Az emberek lemennek a rámpán, belépnek a pókok közé, akik akaratlanul is hozzájuk érnek kemény, érdes testükkel és merev, csontszerű lábaikkal. Az érkezők nem mutatják pánik vagy akár csak viszolygás jeleit. Kern úgy látja, hogy az emberek nyugodtak. Az egyikük még a kezét is kinyújtja, végigsimít egyik-másik szőrös háton. A vírus dolgozik: olyanok, mint mi, ezt súgja nekik. A pókoknak ugyanezt mondja, a megnyomorított, lecsonkolt vírus kapcsolatba lép teljesebb rokonaival: olyanok vagyunk, mint ti.

Kern ekkor sejti meg, hogy a pókok sokkal messzebbre jutottak a tervezettnél. Mi minden történhetett volna másképpen a Földön, ha az emberi agyban kialakul egy aprócska mirigy, amely a többi ember jelenlétében azt súgja: ők is olyanok, mint te, és az empátia láthatatlan, globális hálóját szövi a faj egyedei közé? Megtörténtek volna a háborúk, mészárlások, keresztes hadjáratok és terrorcselekmények?

Lehetséges, gondolja Kern keserűen. Szívesen megbeszélné ezt Fabiannel, ám ezúttal még hűséges segítője is kimászott a napfényre, hogy a saját szemével legyen tanúja az eseményeknek.

A komp ajtajában Portia jelenik meg harcostársaival. Felfogni sem képes, mekkora fordulópont létrehozásában működött közre a csapatával. Egyszerűen csak örül, hogy életben maradt, hiszen sok társuk nem volt ilyen szerencsés. Nagy árat fizettek azért, hogy közelebb hozzák magukhoz az emberi fajt.

Megérte, nyugtatja meg Bianca, miután Portia rádión elmondja neki, mire gondol. Ezután már valóban beláthatatlan, mi mindent érhetünk el együtt. Hiszen már a puszta létezésünket is nekik köszönhetjük! Ez idáig nem ismertek minket, de akkor is a gyermekeik vagyunk.

Az emberek egyikéről Portia úgy hitte, megsérült vagy megbetegedett, de most már tudja, hogy egyszerűen csak a végére ért hosszú óriáséletének. Egy másik ember, egy hím segítségével száll ki az űrkompból. A hím azután le is fekteti a földre, a pókok pedig némi távolságot tartva nyugtalan, de tisztelettudó kört formálnak körülöttük. Portia nézi, ahogy a gyenge nőstény ember belemarkol a fűbe, belefúrja az ujjait a talajba, közben különös, keskenyre összehúzható szemével felnéz a kék égre. De bármilyen különös is ez a szempár, a nanovírus kölcsönös hatásának köszönhetően Portia már nem látja idegennek, különbözőnek is csupán kismértékben.

Az idős ember – a legidősebb azok közül, akikkel találkoztak, feltéve, hogy jól értették Kern szavait – haldoklik. Ám egy olyan világon hal meg, amely az övéi világává vált, és amelyet az övéi békében megosztanak másokkal. Portia nem biztos benne teljesen, de a tagok elernyedéséből, az izmok merevségének megszűntéből arra következtet, hogy az idős ember nőstény elégedett és boldog.

127916100

8.

DIASZPÓRA

8.1. BÁTRAN INDULUNK

Helena Holsten Lain belefekszik a hálójába, elengedi magát a súlytalanságban, miközben a legénység többi tagja elvégzi körülötte az indulás előtti utolsó ellenőrzéseket.

A hajónak két neve van, de mindkettő ugyanazt jelenti: Voyager. Helena nem tudja, hogy valaha nagyon-nagyon régen az első emberi űrszonda is ezt a nevet viselte, sőt – alkotóinak leszármazottai megfeledkeztek ugyan róla, de – talán azóta is kint száguld valahol a semmiben egy korábban elképzelhetetlen eredmény néma bizonyítékaként.

Az ötleteket leszámítva a rég szétszerelt Gilgamesh darabjaiból semmi sem került át a Voyagerbe. A Helena ük-ükanyja által féltő gonddal megőrzött, ősi földi technológia feltámadt, újra felfedezték, építettek rá, és továbbfejlesztették. A pókok tudósai előbb megtanulták mindazt, amit az emberek taníthattak nekik a fémekről, az elektromosságról, a számítógépekről és a fúziós meghajtásról, azután megtanították mindezt az emberek leszármazottainak úgy, hogy közben a saját látásmódjukkal megfűszerezve továbbfejlesztették az elképzeléseket. Az emberek ugyanígy ismerték meg a pókok bonyolult biotechnológiáját, és szintén hozzátették a saját meglátásaikat. Egyik faj sem képes könnyen meghaladni a saját érzékelési, értelmi és fizikai korlátait. Ezért van szükségük egymásra.

A Voyager egy élőlény, amelynek a szíve helyén fúziós reaktor dobog. Az egész jármű egyetlen hatalmas biomérnöki teljesítmény programozható idegrendszerrel és automata szabályozó-karbantartó rendszerrel, amely utóbbi valójában egy a járművel szimbiózisban élő hangyaboly. Hetvenfős legénységet visz magával, és a raktérben több tízezer példány génanyagát helyezték el több százezer, folyadék formájában leszűrt Megértéssel együtt. A Voyager felfedező hajó, nem kétségbeesett menekülőkkel teli bárka, de a legénységnek így is érdemes elővigyázatosnak lennie, hiszen az út során számos évet fognak átaludni.

A zöld bolygó kétféle lakói egymással harmóniában élnek. Sokáig mindkét fél óvatosan közeledett a másikhoz, de miután a nanovírus sikeresen lebontotta a köztük – a fajok és az egyének között – álló akadályokat, számos tragédia lehetőségét hárították el közös erővel. Az élet nem tökéletes, az egyének mindig is különbözni fognak egymástól, de az empátia – az a képesség, amely által a körülöttünk lévőkre is értő és érző lényekként tekintünk – végül győzedelmeskedik.

Sokáig a kommunikáció jelentette a legnagyobb problémát. A pókok számára az emberi beszéd legfeljebb lábrázás szintjén értelmezhető, míg az emberekben nincs meg az a taktilis érzékenység, amely megmutathatná nekik a póknyelv gazdagságát. Természetesen mindkét oldalon a technológia jelentette a megoldást, és persze a megkeseredett, folyton dacos Avrana Kern is segített. A közös nyelv, mindenki második anyanyelve végül az a torz birodalmi C lett, amelyet a Brin-2 Őrkapszula számítógépe és a pókok együtt dolgoztak ki, amikor az előbbi még a Hírnök, az utóbbiak pedig az ő elkötelezett hívei voltak. A halott nyelv így él tovább, és Helena ük-ükapja ezt kétségtelenül nevetségesnek tartotta volna a maga idejében.

Az organikus kijelzők szerint az élő hajó minden rendszere és berendezése tűréshatáron belül működik. Helena is visszaigazol, és várja az indulási engedélyt. Nem ő a küldetés parancsnoka; ez a megtisztelő cím a pókok első csillagközi úttörőjét illeti. Saját hálójában, vagyis a helyiség Helenával szemben lévő, ívelt falán kuporogva Portia megfontolja a döntést, röviden beszél rádión a kikötővel és a lenti világgal, azután megszólítja magát a hajót:

Amikor szeretnéd.

A hajó válasza bár kedvező, mégis tartalmaz valamennyit Avrana Kern száraz felsőbbrendűségéből. A biomechanikus intelligenciát belőle extrapolálták; Kern termelte ki magából, és az ő jóváhagyásával használják.

A Voyager lenyűgöző, kolosszális kecsességgel alakítja át önmagát, hogy optimális hatékonysággal repülhessen, azután leválasztja magát az orbitális hálóról, amely ma már jóval nagyobb, mint amekkora a Gilgamesh érkezésekor volt, ráadásul zöld napkollektorok és amorf űrjárművek sokasága borítja. Ez utóbbiakkal már bejárták a zöld bolygó naprendszerét.

A Voyager jóval nagyobb üzemanyag-hatékonysággal működik, mint annak idején a Gilgamesh – sőt, Kern szerint még az óbirodalmi járműveknél is jobb. Néha egy probléma megoldásához új nézőpontra van szükség. A hajó reaktora a korábbi megoldásoknál sokkal hosszabban és simábban gyorsít, hasonlóképpen lassít, és a képlékeny belső szerkezet megóvja a legénységet a sebesség megváltozásának szélsőséges hatásaitól. Az utazás csupán néhány évtizednyi alvást igényel, nem évszázadokat vagy évezredeket.

Mégis hatalmas lépés ez, amelyet nem szabad könnyelműen kezelni. Bár a csillagok közé való visszatérés mindig is olyan esemény volt, amelynek bekövetkeztét mindkét faj biztosra vette, és mindkét faj sokat tett érte, arra nem számítottak, hogy ilyen hamar elérik ezt a célt. A végső döntést a rádiójel segített meghozni. Az üzenet.

Az éjszakai ég számtalan fénypontja közül az egyik beszél. Nem mond semmi értelmeset, de az üzenet egyértelműen többet tartalmaz holmi statikus zörejnél. Szerkezete van, rendszer rejlik benne, amely különbözik a pulzárok struktúrájától és az univerzum más ismert jelenségeitől. Röviden: értelem hozta létre egy olyan ponton, ahol nem kellene ilyesminek lennie.

Hogyan is hagyhatná a zöld bolygó népe figyelmen kívül az ilyesmit?

A Voyager megkezdi a hosszú gyorsítást, és ahogy belső szerkezete – a legénységgel együtt – egyre nagyobb terhelés alá kerül, folyamatosan átalakítja magát, igazodik a körülményekhez. A bent lévők hamarosan aludni térnek, csak az új világ közelében ébrednek majd fel. Egy ismeretlen világ mellett, amely veszélyekkel, csodákkal és rejtélyekkel fogadja őket. Egy világ mellett, amely odakiáltott nekik. Ámbár ez a világ nem lesz teljesen idegen. A zöld bolygó ősi teremtői jártak ott, rajta hagyták a kézjegyüket. A bolygó megtalálható a Gilgamesh letöltött csillagtérképein, mint az egykori terraformáló projektek egyike, amely az Óbirodalom összeomlásakor magára maradt.

Ennyi év, háború, tragédia és veszteség után a pókok és a majmok leszármazottai együtt térnek vissza a csillagok közé, hogy felkutassák közös örökségüket.

Table of Contents

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

1. TEREMTÉS

1.1. CSAK EGY HORDÓNYI MAJOM

1.2. BÁTOR KIS VADÁSZ

1.3. A FÉNYEK KIALSZANAK

2. ZARÁNDOKLAT

2.1. KÉTEZER ÉV TÁVOLSÁGÁBAN

2.2. A FÖLD MÁS GYERMEKEI

2.3. VARIÁCIÓK REJTÉLYRE

2.4. SZEGÉNYES ROKONSÁG

2.5. EZEK MIND A TI VILÁGAITOK

2.6. METROPOLISZ

2.7. KIVÁNDORLÁS

3. HÁBORÚ

3.1. DURVA ÉBREDÉS

3.2. TŰZ ÉS KARD

3.3. KÉT TŰZ KÖZÖTT

3.4. A NYUGATI ÓCEÁNNÁL

3.5. LÁNGOLÓ PALLOSSAL

3.6. DULCE ET DECORUM EST

3.7. ÉGIHÁBORÚ

3.8. ASZIMMETRIKUS HADVISELÉS

3.9. ELSŐ TALÁLKOZÁS

3.10. ÓRIÁSOK A FÖLDÖN

3.11. GULÁGSZIGET

3.12. A VADON SZAVA

4. MEGVILÁGOSODÁS

4.1. KINCSESBARLANG

4.2. S ELJŐ A HALÁL

4.3. FELJEGYZÉSEK EGY SZÜRKE BOLYGÓRÓL

4.4. KÍVÁNCSI TERMÉSZET

4.5. ŐSÖK ÁLMA

4.6. A BELSŐ HÍRNÖK

4.7. NEM HAMLET

4.8. A FEJLŐDÉS KORA

4.9. EX MACHINA

5. EGYHÁZSZAKADÁS

5.1. A FOGOLY

5.2. ISTEN ORSZÁGÁBAN

5.3. RÉGI BARÁTOK

5.4. AZ ÉLETHEZ VALÓ JOG

5.5. AZ UNIVERZUM LEGIDŐSEBB EMBERE

5.6. NYERSANYAGHÁBORÚ

5.7. FELEMELKEDÉS

5.8. HÓDÍTÓ HŐS

6. ZENIT/NADÍR

6.1. A LÉGGÖMB FELSZÁLL

6.2. VÉNEMBER A VIHARBAN

6.3. KÖZÖSSÉG ISTENNEL

6.4. MEGVILÁGOSODÁS

6.5. SZÉTHULLÁS

6.6. MEGÉRINTETTEM ISTEN ARCÁT

7. ÖSSZECSAPÁS

7.1. HADIÁLLAPOT

7.2. MILY DURVA FENEVAD

7.3. LEÁNY, ANYA, BOSZORKÁNY

7.4. VILÁGVÉGE

7.5. MANŐVEREK

7.6. FELTÖRNI A HÉJAT

7.7. A KINTI CSATA

7.8. A BENTI CSATA

7.9. A VÉGSŐKIG KITARTANI

7.10. KEGYELEM ÚGY FAKAD

8. DIASZPÓRA

8.1. BÁTRAN INDULUNK