„Már az alaphelyzet is végtelenül izgalmas, de Sweterlitsch még egy lenyűgöző világvége-látomást is belevisz a képbe. […] A gyilkosság felderítésének és az emberiség végzetének a kapcsolata csak az egyik élvezetes motívum ebben a sötét, letehetetlen thrillerben. A másik maga a főszereplő, Moss, aki egy szívós, sebezhető, de ugyanakkor nagyon szerethető karakter.”

The Guardian

„A tudományos fantasztikum, a thriller, az egzisztenciális horror és az apokaliptikus irodalom felkavaró keveréke. […] Ennek a regénynek két jellemzője biztosítja az erejét: Sweterlitsch gondosan megtervezett történetvezetése az utolsó oldalakig izgalomban tartja az olvasót, komor képei és lírai írói stílusa pedig feledhetetlen olvasmánnyá teszik a könyvét.”

Kirkus Reviews

„Ez a tudományos-fantasztikus thriller, amelyet az Eredet és a True Detective -A törvény nevében fúziójaként emlegetnek, az NCIS egyik titkos ügynökének a munkáját követi nyomon, aki egy furcsa gyilkosság és a gyilkosság során eltűnt személy után nyomoz, amelyek a vég felé sodorhatják az emberiséget.”

Io9

„A bűnügyi irodalom és a lenyűgöző tudományos fantasztikum magával ragadó irodalmi egyvelege. A regény újításai sokrétűek.

Sweterlitsch előveszi az alternatív valóságokat, az időutazást, a fejlett technológiákat és még a Philip K. Dick által ihletett bűnmegelőzési intézkedéseket is. Csodálatos könyv! Nagyon ajánljuk.”

The Missourion

Thomas Sweterlitsch: The Gone World Copyright © 2018 by Thomas Sweterlitsch

Hungárián translation © Farkas Veronika, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Thomas Sweterlitsch: The Gone World

G. P. Putnan’s Sons, an imprint of Penguin Random House, LLC,

New York, 2018

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-530-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-531-3 (mobi)

Agavé Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Devin Watson

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Boncz Éva

TARTALOM

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

MÁSODIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

HARMADIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NEGYEDIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

ÖTÖDIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

Sonjának és Genevieve-nek

„Titkát, ha jól hallom, magadba hordod annak, mit a jövendők árja hoz:

és a jelenre nézve más a dolgod?”

Dante: Pokol, X. ének (Babits Mihály fordítása)

PROLÓGUS

2199

Figyelmeztették, hogy olyan dolgokat fog látni, amelyeket az elméje nem ért majd meg. Egy halott erdő, tél - soha véget nem érő tél, régi tüzektől megfeketedett, jéggel borított fák, kidőlt törzsek, elszenesedett ágak csipkéje. Órákig tartott, amíg végigküzdötte magát a halott fenyőkön, de a szkafandere melegen tartotta. A vékony védőruhában legalább aránylag szabadon tudott mozogni. A szkafander narancssárga volt, a gyakornokok színe: ez volt az első útja a távoli jövő Földjén.

Bármerre is nézett, mindenfelé csak a fagytól sápadt eget és a kidőlt fákkal teli tájat látta. Két nap is volt - az a sápadt korong, amelyet ő is ismert, és annak a jelenségnek a hófehér sugárzása, amelyet az instruktora Fehér Lyuknak nevezett. Ez a terület egykor NyugatVirginia volt.

Messze járt az alaptábortól, és egyre jobban aggódott amiatt, hogy időben visszatalál-e a kvadkomphoz a visszaindulás előtt. A dózismérője színekkel jelezte, mekkora sugárzásnak van kitéve, és élénkzöldje az elmúlt pár óra során egy algás tó piszkoszöldjévé fakult.

Megfertőzte ez a hely, amelynek levegőjéből és talajából fémgőzök és olyan apró részecskék párologtak, hogy azok még a védőruháján is áthatoltak, egyenesen a testébe. Az instruktora KCSN-eknek nevezte ezeket - kvantumcsatornás nanorészecskéknek. Egyszer megkérdezte az instruktorát, hogy a KCSN-ek olyanok-e, mint egy apró robotraj, de a férfi azt mondta neki, hogy inkább a rákra hasonlítanak - beveszik magukat a sejtjei mikrocsövecskéibe, és ha elég sok bejut a szervezetébe, akkor vége. Nem azért, mert meghal, magyarázta neki -

látni fogja, mit tesznek a KCSN-ek az emberi testtel, de előfordulhat, hogy a tudatalattija nem akar majd hinni a szemének, és olyan undort fog érezni, hogy mindenáron tagadásba menekül majd.

Az egyik megégett fa, egy fehér hamulepellel borított, kopasz fenyő

még mindig állt - és amikor a nő elhaladt mellette, a táj megváltozott körülötte. Még mindig az erdőben járt, még mindig tél volt, de a fák már nem voltak kormosak, és nem hevertek a földön. A fenyők buján zöldelltek, noha még mindig hó borította őket. A távolabbi fák csúcsa legörbült a jégtől. Hogy kerültem ide? Maga mögé nézett; nem látott nyomokat, még a sajátjait sem. Eltévedtem. Átküzdötte magát az ágak és a fenyőtűk között, bár már a lába emelgetése is kimerítette a hóban.

Odaért egy másik leégett, fehér fa mellé, amely ugyanúgy nézett ki, mint az előző - halott volt, hamuval borított csontvázágakkal. Ugyanaz a fa lett volna, ami mellett egyszer már elment? Körbejárok, gondolta.

Átmászott a gyökereken és a köveken, lecsúszott a havon, és megpróbált ismerős dolgokat találni, valami tájékozódási pontot, amit felismerhet, és amikor kijutott a fenyők közötti résen, egy tisztásra ért, egy fekete folyó partjára. Amikor meglátta a keresztre feszített nőt, felsikoltott.

A nőt fejjel lefelé feszítették meg, de kereszt nélkül; a levegőben lebegett a fekete víz felett. A csuklójánál és a bokájánál tűz égett.

Mellkasa megfeszült, a bordái kiálltak, az egész teste szinte csontsoványra volt fogyva; lábán elüszkösödött fekete csíkok húzódtak.

Arca élénklila volt az odatódult vértől, világosszőke haja pedig egészen a víz felszínéig lelógott. Felismerte magát a keresztre feszített nőben, és térdre rogyott a fekete folyó partján.

A KCSN-ek trükkje, gondolta magában. Émelygett az abszurd látványtól. Bennem vannak, és hamis képzeteket keltenek…

A gondolatra, hogy KCSN-ek akkumulálódnak a sejtjeiben, az agyában, pánik öntötte el - de még így is tudta, hogy ez nem hallucináció, hogy a megfeszített nő valódi, éppen olyan valódi, mint ő,

mint a folyó, a jég és a fák. Felmerült benne, hogy le kellene vágnia onnan a szenvedőt, de borzongott a gondolattól, hogy hozzáérjen.

A dózismérője zöldről mustársárgára váltott, úgyhogy futásnak eredt, miközben aktiválta a visszatérési jeladóját, és megpróbálta felidézni, hol lehet a kimentési pont - de a folyó körüli erdő ismeretlen volt számára, és nem találta benne az utat.

Arrafelé indult, amerről emlékei szerint érkezett, jeges szélrohamok ellen küzdve, csúszkálva a hóban. Elment egy újabb fa mellett, amely ugyanolyan volt, mint a többi - vagyis nem, ez biztosan ugyanaz… egy elszenesedett, hamu borította fenyő mellett. Dózismérőjének sárga színe agyagvörösre sötétedett. Ne, ne, ne, gondolta, miközben ismét futásnak eredt, és átbújt néhány ág alatt. A dózismérő már rubintvörösen villogott. Hányinger fogta el, és besűrűsödő vére térdre kényszerítette. Továbbkúszott a fák közötti résekben, és azt vette észre, hogy ismét a tisztáson van, a fekete folyó partján, a saját megfeszítése helyszínén, de már megszámlálhatatlan keresztre feszített emberi test lebegett a folyó felett mindkét irányban, meztelen férfiaké és nőké, akik ott üvöltöttek a két nap fényében.

- Mi történik? - kérdezte a nő félhangosan.

A látótere elhomályosodott, és alig kapott levegőt. Amikor villogó fények jelentek meg a szeme előtt az égen, azt hitte, hogy csak hallucinál eszméletvesztés közben, de kiderült, hogy az egyik kvadkomp fényei azok: a Theseus modulé. A visszatérési jeladó, gondolta.

Megmenekültem.

A

kvadkomp

visszapattant

néhányszor a tisztásról, majd megállapodott a jégen.

- Itt - mondta a nő erőtlen hangon. Azt akarta kiabálni, hogy „Itt vagyok!”.

Két férfi mászott ki a csapóajtón a tengerészgyalogosok olajzöld szkafanderében, és odasétáltak a folyóhoz. - Itt vagyok - mondta, de túl messze voltak ahhoz, hogy meghallják. Megpróbált feléjük kúszni a fák vonalától, oda akart rohanni hozzájuk, de felállni sem volt ereje. Látta,

ahogy a két férfi derékig begázol a vízbe, és lehúzzák a keresztre feszített nőt a levegőből, a karjukba veszik, vastag takaróba bugyolálják.

- Nem, én itt vagyok, itt vagyok - mondogatta, de végig kellett néznie, ahogy felcipelik azt a másik nőt, saját maga egy másik verzióját egy pallón a kompra.

- Itt vagyok - mondta -, könyörgök! - A dózismérője sárbarnára sötétedett; a következő szín a halál feketéje lesz. Lehunyta a szemét, és várt.

A meghajtók rúgása térítette magához, és azonnal tudta, hol van: a kvadkomp egyik kabinjában fekszik, csuklóját és bokáját leszíjazták, fejét és nyakát a kipárnázott aljzathoz rögzítették. Bénult volt, reszketett a takarók alatt, amelyeknek szintén rögzítették a széleit. A felszállás gyorsulási nyomatéka alábbhagyott, és megkezdődött a súlytalanság.

- Könyörgök - mondta -, menjenek vissza. Odalent vagyok, kérem, menjenek vissza, ne hagyjanak ott…

- Nem lesz baj, már kihoztunk onnan - válaszolta az instruktora, miközben belebegett a kabinba, a nő ágya mellé. A férfi sokkal idősebb volt nála, ezüstös hajú, bár kék szeme fiatalnak tűnt. Puha bőrű kezével kitapogatta a nő pulzusát. - A csuklód és a bokád nagyon fog fájni -

figyelmeztette. - Nem tudom, hogyan kötöztek meg, de csúnya égési és fagyási sérüléseket szenvedtél. Kórosan kihűltél.

- Rossz testet hoztál ki - győzködte, mert emlékezett, hogy valahogy látta magát a narancssárga gyakornoki védőruhában a fák mellett kúszni. - Könyörgök, higgy nekem. Még mindig odalent vagyok. Ne hagyj…

- Nem. A Theseuson vagy - jelentette ki az instruktor. - Megtaláltunk az erdőben. - Rövid szárú, kék melegítőnadrágot viselt, térdig felhúzott

fehér zoknit, és szürke NCIS-pólót. - Össze vagy zavarodva -

magyarázta. - A KCSN-ek összezavartak. A véredben vannak. Veszélyes mennyiség került a szervezetedbe.

- Nem értem. - Próbált visszaemlékezni, de egyszerűen nem forgott az agya. - Mi van bennem? Nem tudom, mik azok a KCSN-ek. - A fogai csattogtak, egész testében reszketett. Rettenetes fájdalom hasogatta a végtagjait, késszúrásszerű idegimpulzusok, de az ujjai érzéketlenek voltak, csakúgy, mint a lábujjai. Emlékezett arra, ahogy leveti a szkafanderét a folyó mellett, majd ledobja az összes ruháját. Arra is, hogy a jég szinte hólyagosra égette a vállát. Emlékezett a tűzre a csuklóján és a bokáján. Arra, hogy órákig lógott fejjel lefelé a sebesen rohanó fekete víz felett, talán napokig is. A halálért imádkozott, amikor meglátta magát a fák között közeledni. - Nem értem - sírt fel a fájdalomtól.

- Most leginkább a kihűlésed és a fagyási sérüléseid miatt aggódunk -

magyarázta az instruktora, miközben a lábához lebegett, és megemelte a takaró sarkát, hogy megvizsgálja. - Ó, Shannon - mondta. - Ó…

A nő felemelte a fejét, és látta, hogy mindkét lába lilásfekete és duzzadt, körülötte hámló, elsárgult bőrrel.

- Istenem, ne! Ó, istenem, ne! - kiáltott fel, és a döbbenettől szinte úgy érezte, mintha ezek a lábak valaki másé lennének, bárkié, csak az övé nem. Valaki vattadarabokat dugdosott a lábujjai közé. A bal lábán lila csíkok szaladtak felfelé. Az instruktora megdörzsölte a lábfejét egy nedves mosdókendővel, de ő még akkor sem érezte a vizet, amikor az kibuggyant a kendőből a lábujjára, és gyöngyök formájában szétszaladt a levegőben.

- Az elmédre biztosan, de lehet, hogy a memóriádra is hatott a kihűlés - folytatta az instruktora. - Stillwell első tiszt és Alexis tizedes mentettek meg téged, és ők stabilizáltak. Már nem ott vagy, hanem itt.

Már biztonságban vagy.

- Nem ismerem őket - válaszolta a nő az idegen nevek hallatán. A

kvadkompot Ruddiker első tiszt vezette Lee tizedessel. Semmilyen Stillwell nem rémlett neki. A kabin ablakán át a Földet látta, immár messziről, fehér köd-és jégfoltokkal tarkítva. Felmerült benne, hogy vajon a teste nem odalent haldoklik-e éppen a narancssárga szkafanderben, de a saját szemével látta a szkafanderét a kabin szekrényébe zárva. A színe úgy világított, mint egy vadász erdőtűz-

álcaruhája.

Mi a fene történik velem? Bár a csuklóját és a bokáját kenőcsillatú kötések borították, a bőre úgy égett, mintha savval öntötték volna le.

- Fáj - mondta. - Annyira fáj minden.

- Már szóltunk az egészségügyieknek, hogy jössz - válaszolta az instruktora. - Készen állnak az ellátásodra, amint odaérsz a hajóra.

- Mi… mi volt odalent? Mi történt velem? - kérdezte a nő. - A levegőben lógtam. És mindenki…

- Azokat az embereket láttad, akiket keresztre feszítettek a folyó mentén - válaszolta a férfi. - Én is láttam őket, amikor lementem a Terminust tanulmányozni, többször is… Akasztottaknak hívjuk őket. A KCSN-ek feszítették őket keresztre. És téged is.

- Azt mondtad, a véremben vannak. Vegyétek ki, vegyétek ki őket…

- Shannon, erről már beszéltünk. Nem tudjuk kivenni őket. A kiképzésed alatt erről is szó volt. Azt hittem, készen állsz.

Figyelmeztettelek, hogy vigyázz.

- Nem figyelmeztettél. - Minden fájdalma ellenére összpontosítani próbált, bármennyire is égett a csuklója. Az emlékei ködösek, zavarosak voltak… Azt még fel tudta idézni, hogy a USS William McKinley-n utazott a Mélyidőbe, 2199-be, vagyis a lehetséges 2199-ek egyikébe, majdnem kétszáz éves távolságba. Amikor megérkeztek, a Föld halvány ragyogásba borult, úgy fénylett, mint egy második nap. Ez a teljes legénységet megdöbbentette. Senki nem tudta, mi okozza a halvány fényt. Senki nem figyelmeztette őt a KCSN-ekre vagy az

akasztottakra.

- Azt mondtad, hazaviszel, csak ennyit mondtál.

- Shannon - szólalt meg az instruktora tehetetlenül. Ismét megdörzsölte a lábát a mosdókendővel. - Nem tudom, mit mondjak. A kihűlés… amnéziát is okozhat. Lehet, hogy ha jobban leszel…

- Közeledünk a William McKinley-hez. Felkészülés a dokkolásra -

mondta egy hang a hangosbemondóban. Egy ismeretlen hang. A nőnek az alatta rohanó fekete víz jutott eszébe. Ismét a lábára nézett. A jobb lábfejébe visszatért némi szín, de a bal oldali lábujjai még mindig feketék voltak, és a bal lábán felfelé szaladó vonalak is sötétebbé váltak.

Rosszullét töltötte el a látványtól.

- Mik azok? Mik azok a KCSN-ek? Mi van bennem? - szállt szembe a tudatát elhomályosító pánikkal. - Nem érdekel, hogy te azt hiszed, hogy már elmondtad ezeket.

- Nem tudjuk, honnan származnak, és mit akarnak - válaszolta az instruktor. - Az is lehet, hogy semmit sem akarnak. Kvantumcsatornás nanorészecskék. Úgy gondoljuk, hogy extradimenzionális anyagok… A Fehér Lyukon át érkeznek, azon a második napon át, amit te is láttál.

Valahonnan a jövőnkből. Ők okozzák azt az eseményt, amit Terminusnak hívunk.

- A keresztre feszítéseket.

- Azt a pillanatot, amikor az emberiség megszűnik tényezőnek lenni -

javította ki a férfi. - Amikor senki nem marad életben. Legalábbis a hagyományos értelemben. Vannak a felakasztottak, de vannak menekülők is. Több millióan rohannak hatalmas csapatokban, amíg a testük szét nem esik, vagy bele nem szaladnak az óceánba, és meg nem fulladnak. Néhányan gödröt ásnak, és belefekszenek. Mások az ég felé fordítják az arcukat, és a szájuk ezüstös folyadékkal telik meg. Vagy felsorakoznak a tengerparton, és valami olyasmit csinálnak, mintha tornáznának.

- Miért?

- Nem értjük, hogy miért vagy milyen célból. Az is lehet, hogy nincs céljuk.

- De ez csak a jövő egy változata - vitatkozott a nő, miközben úgy érezte, mintha már ott bizseregnének a KCSN-paraziták a vérében. - A végtelen számú lehetőségek egyike. Vagyis más lehetőségek is vannak, más jövők. A Terminusnak nem muszáj megtörténnie.

- A Terminus egy árnyék, amely a fajunk jövőjére borul - magyarázta az instruktora. - Minden egyes általunk meglátogatott idővonal a Terminussal végződik. Ami egyre közelebb kerül hozzánk. Eleinte 2666-ra datáltuk az idejét… De a következő utazók, akik tanúi voltak, azt tapasztalták, hogy közelebb jött, 2456-ra. Majd még közelebb, 2121-re. Tudod, a Terminus olyan, mint egy guillotine pengéje, amely egyre lejjebb csúszik. A haditengerészeti flottánk kapta a megbízatást, hogy keressen kiutat abból az árnyékból, és nekünk az a küldetésünk, hogy támogassuk őket ebben. Minden, amit én tanítok neked, minden, amit látsz, arra szolgál, hogy segítsen a fajunknak elkerülni a Terminust.

Meg kell találnunk a kiutat abból az árnyékból.

- És mit fogok még látni?

- Mindennek a végét.

ELSŐ RÉSZ

1997

EGY

- Halló?

- Shannon Moss, különleges ügynök?

Nem ismerte fel a férfihangot, csak az elnyújtott magánhangzók dialektusát. A hívó valahol a környéken, Nyugat-Virginiában vagy Pennsylvaniában nőtt fel. Vidéken.

- Moss beszél - felelte.

- Egy családot kivégeztek - remegett meg a férfi hangja. - A Washington megyei diszpécser nem sokkal éjfél utánra naplózta a hívást. Egy lány eltűnt.

Hajnali kettőre járt, de ez a hír felért egy hideg zuhannyal. Shannon teljesen felébredt.

- Kivel beszélek?

- Philip Nestor különleges ügynökkel - válaszolta a hívó fél. - FBI.

Shannon felkapcsolta a kislámpáját. Hálószobája falát krémszínű, indákkal és búzavirágkék rózsákkal díszített tapéta borította. A nő

tekintete automatikusan a mintáját kezdte követni.

- Hogy jövök én a képbe? - kérdezte.

- Úgy értesültem, hogy az irodavezetőnk felvette a kapcsolatot a vezetőséggel, és tőlük kapott utasítást a bevonására az ügybe -

válaszolta Nestor. - NCIS-támogatást igényelnek. Az elsődleges gyanúsított egy SEAL a tengerészgyalogságtól.

- Helyszín?

- Canonsburg, a Cricketwood Court nevű utca, közvetlenül a Hunter’s Creek mellett.

- Hunting Creek.

Shannon ismerte a Cricketwood Court-i Hunting Creeket - legjobb gyermekkori barátnője, Courtney Gimm abban az utcában lakott.

Courtney arca úgy merült fel az emlékei közül, mint egy jégtábla a vízből.

- Hány áldozattal van dolgunk?

- Hármas emberölés - válaszolta Nestor. - Csúnya ügy. Én még soha…

- Lassítson egy kicsit.

- Egyszer láttam egy kölyköt, akit vonat ütött el, de ilyet még soha -

magyarázta a férfi.

- Értem - válaszolta Moss. - Azt mondta, nem sokkal éjfél után jelentették be?

- Valamivel később - felelte Nestor. - Egy szomszéd zajokat hallott, és végül kihívta a rendőrséget…

- Odaküldtek már valakit, hogy beszéljen vele?

- Az egyik emberünk már a nővel van - erősítette meg a hívó.

- Valamivel több, mint egy óra múlva tudok odaérni - zárta le a beszélgetést Moss.

Megkereste az egyensúlyát, mielőtt felállt - a jobb lába még mindig olyan inas és izmos volt, mint egy sportolóé, de a bal combközépnél véget ért, a bőr úgy borult ott az izmokra, mint a leveles tészta. Pár évvel ezelőtt veszítette el a lábát, amikor keresztre lett feszítve a Terminus fagyos telében - combcsonti amputációra volt szükség, a tengerészgyalogság sebészeinek mindent le kellett vágniuk arról a lábáról, ami üszkösödésnek indult. Egy lábra állt, mint egy vízimadár, és a lábujjain egyensúlyozott, hogy el ne essen. A mankója karnyújtásnyi távolságban volt, a Loftstrand márkájú eszközt mindig az ágya és az éjjeliszekrénye között tartotta. Bedugta az alkarját a könyöktámaszba, és a fogantyúkat megszorítva átküzdötte magát a hálószobája padlóján heverő ruhák, magazinok, tok nélkül szétdobált

cédék és üres tokok között - vagyis mindazon, amitől a gyógyteraputája óvta mint baleseti kockázati tényezőtől.

Cricketwood Court…

Borzongás fogta el a gondolatra, hogy vissza kell térnie oda. Ő és Courtney olyan közel álltak egymáshoz felsőben és a középiskola első

évfolyama alatt, mintha testvérek lettek volna - sőt, még annál is jobban, elválaszthatatlanok voltak. A Courtney-hoz kötődő emlékei gyermekkora nyarainak legédesebb esszenciáját képezték - végtelen napokat a medence mellett, hullámvasutakat Kennywoodban, zugcigizést a Chartiers-pataknál. Courtney a második középiskolás évükben halt meg, egy parkolóban gyilkolták meg azért a pár dollárért, ami a tárcájában volt.

Hírek a hálószobai tévén öltözködés közben. Csonkolt lábára izzadásgátlót kent, utána rárakta a poliuretán huzatot, amit derékig felhúzott, mint egy harisnyát. Minden esetleges légbuborékot kisimított alóla. A protézise egy Ottobock C-Leg volt, prototípus - számítógépes műláb, amelyet eredetileg sebesült katonáknál alkalmaztak. Beledugta a combcsonkját a foglalatába, és felállt. A combja kiszorította a levegőt a karbonperem alól, amitől a protézis vákuumosán a lábára tapadt. A C-L égtől szinte úgy érezte, mintha kilátszanának a csontjai - csak sípcsont helyett egy acélrúd lógott lefelé. Nadrágot vett, gyöngyszínű

blúzzal. Felcsatolta a szolgálati fegyverét. Ügyesen szabott szarvasbőr dzsekit öltött mindehhez. Egy utolsó pillantás a tévére: Dolly mászkált benne szalmával teli karámjában, Clinton bámulta a frissen aláírt emberklónozás-ellenes rendeletet, az NBC promózta az NBA- 1. Jordán Ewing ellen.

A Cricketwood Court zsákutca volt, szirénák sivítottak sorházai és előkertjei között. A szomszédok nem sokkal hajnali három után már sejthették, hogy valami történt, de azt nem tudhatták, hogy mi is pontosan - ha kinéztek az ablakukon, akkor is csak járőrkocsikat, a

seriff

és

a

Canonsburgi

Rendőrkapitányság

autóit,

állami

rendőrautókat láthattak, és azt, ahogy mindenki hatásköri kérdéseken vitatkozik, mielőtt az FBI-nak is szólnak. Moss esetei általában a haditengerészet űrparancsnokságának azokkal a tagjaival álltak kapcsolatban, akik kimenőt kaptak két mélytengeri titkos küldetés között a Mélyűrben és a Mélyidőben.

Kocsmai verekedések, családon belüli erőszak, kábítószerügyek, gyilkosságok. Moss olyankor jött a képbe, amikor az NSC

tengerészgyalogosaiban elpattant valami, és agyonverték a feleségüket vagy a barátnőjüket - ezek a tragikus események általában azokkal következtek be, akik megtapasztalták a Terminus borzalmait vagy az idegen napok fényét. Azon elmélkedett, hogy itt vajon mit fog találni. A megyei halottkém furgonja a közelben parkolt. Mentőautók és tűzoltókocsik várakoztak üresben. Gyermekkori barátnője házának az előkertjébe az FBI mobil laboratóriuma tolatott be.

- Jézusom…

Gyermekkori emléke a házról ráolvasódott a jelenlegi épületre -

olyan volt, mintha két filmjelenetet játszanának egyszerre: egy emléket és egy bűnügyi helyszínről szólót. Courtney családja már rég elköltözött onnan, és Moss soha nem gondolta volna, hogy valaha is újra belép régi barátnője egykori otthonába, különösen nem ilyen körülmények között.

Egy kétszintes sarokház volt, az utca többi épületének a tükörképe; minden udvarban volt egy kocsibeálló, egy kis garázs, az összes tornácot egy lámpa világította meg, a homlokzatok végig egyformák voltak, a tégla felett fehér műanyag. Gyermekkorában úgy érezte, mintha több időt töltene itt, mint otthon - még mindig emlékezett Gimmék réges-régi telefonszámára. Az egyik valóság melaszosan szivárgott át a másikba, ahogyan a tojássárga csusszan át a héj repedésén. Moss ivott egy korty kávét a termoszából, majd megdörzsölte a szemét, hogy felébressze magát, meggyőzze magát arról, hogy az épületek véletlen egyezése valóság, hogy nem álmodik éppen. Ez csak egy véletlen, magyarázta magának. Az udvarban

korábban egy virágzó veresgyűrűsom volt, amelyet azóta kivágtak.

A seriff kordonjánál leállította a furgonját. Egy sörpocakos, Chaplinbajszos rendőrtiszt lépett az ablakához, ami akár humorosnak is tűnt volna, ha nem olyan csüggedt a tekintete. Megpróbálta elmutogatni neki, hogy forduljon vissza, de Moss lehúzta az ablakát, és azonosította magát.

- Mi az? - hunyorított a rendőr a jelvényére.

- Haditengerészeti bűnügyi nyomozószolgálat - válaszolta, mert már megszokta, hogy meg kell magyaráznia a hivatalos kezdőbetűket. -

Szövetségi ügynök vagyok. Az esetleges hadügyi vonatkozások érdekelnek minket. Mennyire rossz a helyzet?

- A haverom már járt odabent, és azt mondta, ilyen mocskot még nem látott, átkozottul ronda - felelte a férfi kávészagú lehelettel. - Azt mondta, nem sok maradt belőlük.

- Az újságírók már megjelentek?

- Még nem - jött a válasz. - Úgy hallottuk, pár tévés furgon már úton van Pittsburghből. Szerintem nem is sejtik, mit fognak itt találni.

Egyébként minden csendes. Jöjjön át.

Az előkertet és a kocsifelhajtót rendőrségi kordonszalag zárta el, amelynek az egyik vége egy lámpaoszlophoz, a másik a ház kovácsoltvas

kerítéséhez

volt

kötve.

Néhány

helyszínelő

cigarettaszünetet tartott a garázs mellett. A tőlük megszokott hímsoviniszta megnyilvánulások és kihívó pillantások nélkül figyelték Moss közeledését - aznap éjjel űzött volt a tekintetük, és úgy bámulták, mintha sajnálnák azért, amit nemsokára át kell élnie.

Az ajtóban egy nejlonfüggöny lógott, de amint bebújt alatta, rögtön mellbe vágta a ház szaga: vér, friss rothadás és fekália bűze keveredett a technikusok vegyületeivel és etanollal. A bűz azonnal bevette magát a bőre alá, a vér fémes kipárolgásától rögtön olyan fémessé vált a nyála, mintha pénzérméket szopogatott volna. A védőruhás kriminológusok

szorgalmasan keresték és fényképezték a bizonyítékokat az előtérben.

Mossban mindig ideges várakozás dübörgött mielőtt egy új bűnügyi helyszínre ért, de általában amint meglátta, mivel van dolga, rendszerint elpárolgott belőle az idegesség, és az a sürgető, szomorú kényszer vette át a helyét, hogy minél gyorsabban összerakja a szétszórt kirakós darabkáit.

Egy kisfiú és egy nő feküdt a padlón, arcuk helyén csak véres agyvelő

és csontszilánkok maradtak. A fiún flanel pizsamanadrág és egy póló volt - Moss tíz-tizenegy évesre tippelte. A nő hálóinge vérben úszott, csupasz lába szilvakékre színeződött. Mindketten kiürítették a beleiket, és a padlóra ömlött vér és fekália a szőnyeg egyenetlen redői közé gyűlt.

A szagok gyomorforgatóak voltak. Mind a fiút, mind az anyját lealacsonyítja ez a bűz, gondolta a nő, csatornapárlattá és groteszk húshalommá degradálja emberi mivoltukat.

Már régen megtanulta azt a disszociatív technikát, amelynek segítségével más szemmel tudta nézni a holttesteket, és amennyire csak lehetett, leválasztotta a sérüléseiket egykori személyiségükről - a kollégáira emberként tekintett, az áldozatokra viszont helyszínelőként.

Tárgyiasította a hullákat. A nőt a két fejére mért ütés valamelyike ölte meg, vagy a bal járomcsontján, vagy ugyanazon az oldalon, a halántékon levő. Bal pupillája nagy, fekete csészealjjá tágult. A fiú körmeit eltávolították, az összeset. És úgy tűnt, a lábkörmeit is. Amikor a nő kezét is megnézte, kiderült, hogy az ő körmeit is leszedték. Valaki -

kétségkívül egy férfi - megölte ezt a két embert, majd letérdelt a mocsokba, és letépte a körmeiket. Vagy azelőtt tette, hogy végzett velük? De miért?

Az egyik helyszínelő a mennyezeten és a falon található vérfoltoktól madzagokat húzva egy hálót képezett, amely a konvergenciás területet körvonalazta - úgy tűnt, az áldozatok térdeltek, amikor meggyilkolták őket, vagyis kivégzésről volt szó. A szoba, ahol meghaltak, semleges volt, minden ízlés nélkül berendezve - egyáltalán nem hasonlított a Moss által ismert helyiségre, arra a kényelmes, barlangszerű nappalira,

amit a barátnője családja csinált belőle. Most csak zabpehelyszínű

festés, jellegtelen lámpák sora borította. Semmi nem volt a falakon, se képek, se családi fotók; úgy tűnt, nem volt belakva, mintha eladásra szánták volna.

- Shannon Moss?

Az egyik védőruhás férfi felegyenesedett. Véreres, szinte skarlátvörös szemek, hamuszürke bőr, az orrlyukai alatt két krémcsík.

- Különleges ügynök, NCIS - felelte a nő.

A férfi odasétált hozzá azokon a rozsdamentes acélplatnikon át, amelyeken a helyszínelők közlekedtek a vér felett. Rágóját csócsálta, úgy válaszolt:

- William Brock különleges ügynök, nyomozásvezető. Beszélgessünk.

Átvezette Mosst a keskeny konyhán. Az ott összegyűlt férfiak már nem viseltek védőruhát, ingük és nyakkendőjük gyűrött volt a többórás munkától,

arcuk

beesett

az

alváshiánytól.

Brock

viszont

fáradhatatlannak tűnt - olyannak, mint aki fáradhatatlanul fogja üldözni a gyilkost, amíg el nem kapja. Haragosan, szinte dühösen caplatott Moss előtt, mintha személyes sértésnek venné a történteket.

Nagydarab férfi volt, öblös baritonja hangosnak tűnt a fojtott suttogások között.

- Erre, ebbe a kis dolgozószobába - húzta el a konyhából nyíló szoba vékony harmonikaajtaját.

A ház többi részét lelketlenül átalakították az elmúlt évek során, de a dolgozószoba változatlannak tűnt azóta, hogy Moss utoljára látta. Ez kicsit ijesztőnek is tűnt - mintha ez a kis zug feledésbe merült volna, miközben az idő ment tovább. Hamis faborítás, egy vidám kis mennyezeti lámpa, ami borostyánfénybe borította a szobát. Még a pozdorjalap asztal és a fémszekrény is ugyanolyanok voltak, ha nem is ugyanazok, mint régen. Courtney egyszer talált egy levélcsomagot abban a szekrényben, amelyet a szülei írtak a válásuk közben. A lányok

leültek a bejárati lépcsőre, és hangosan felolvasták őket egymásnak -

Mosst megdöbbentette, hogy mennyire gyerekesek tudnak lenni egy felnőtt férfi levelei a feleségéhez, pont ugyanolyanok, mint a középiskolás szakítós levelek, gondolta, kicsit sem különböznek tőlük.

Semmi nem változik. Az emberi szív nem öregszik.

- Vannak képeik az áldozatokról? - kérdezte. - Bármi, ami nem túl régi. Ennyiből nem tudom megállapítani, hogy nézhettek ki.

- Találtunk pár fényképalbumot - felelte Brock. - Előhívószalonok nyugtáit és negatívokat. Amint előhívattuk őket, eljuttatjuk magához is.

Látta a teljes helyszínt? Az emeletet is?

- Az emeletet még nem - válaszolta Moss.

Brock behúzta a harmonikaajtót. - Beszélnem kell magával, tisztáznom kell pár dolgot - ült le a pozdorjalap asztal mögé. - Az FBI igazgatóhelyettese felhívott az éjszaka közepén, az ágyból rángatott ki.

Általában nem szokott telefonálgatni nekem. Azt mondta, hogy van egy szövetségi bűnügyi helyszín Canonsburgben, és hogy zárjam le.

- De nem csak ennyit mondott - találgatott Moss.

Brock kivillantotta a fogait - ezt mosolynak, hangulatkönnyítőnek szánta, de olyan lett tőle az arca, mintha fájna valamije. Kiköpte a rágóját az ezüstpapírjába, és egy másik fekete gumit kapott be helyette.

A lehelete medvecukor-illatúvá vált.

Moss fognyomokat látott a ceruzáján - lehet, hogy nemrég szokott le a dohányzásról, vagy le akar szokni. A negyvenes évei elején, talán közepén járt, izmos volt - törzsvendég lehet az edzőteremben. Biztos bokszol, gondolta. Szinte látta maga előtt, amint kilométereket húz le futópadokon üres edzőtermekben.

- Még mindig nem teljesen értem, amit az igazgatóhelyettes mondott nekem - folytatta Brock. - Nagyon nehezen tudom hova tenni, amit itt találtunk. Beavatott egy különleges programba, amelyet Mélyvíznek neveznek. - Úgy ejtette ki ezt a szót, mint egy varázsigét; tekintetén a

félelem árnyéka suhant át. - Ez a haditengerészet egyik programja, egy titkos projekt. Azt mondta, az elsődleges gyanúsítottunk, egy Patrick Mursult nevű SEAL részt vett a Mélyvíz programban a Haditengerészeti Űrparancsnokság tagjaként, és hogy be kell vonnom Shannon Mosst a nyomozásba.

A lehetséges világok spektruma alig pár órája tárult fel ez előtt az ember előtt, gondolta Moss, miközben azt figyelte, hogyan próbálja Brock felfogni a felfoghatatlant. Beavatták a Mélyvíz titkaiba - de vajon mennyire? Eszébe jutott az az álomszerű pillanat, amikor először látta meg az NSC hajóin csillogó napfényt az űrben - mintha gyémántok csillogtak volna fekete bársonyon - amit nem sokan tapasztalhattak meg rajta kívül. Elképzelte, amint Brock felveszi a telefont, és az ágya szélén ülve végighallgatja, amint a felettese ecseteli számára ezeket a hajmeresztő dolgokat.

- Mursult… valamiféle űrhajós volt - folytatta a férfi hevesen rágógumizva. - Mélyűr… a Mélyűrt értem, és azt is el tudom képzelni, hogy távolabb is jártunk a naprendszerünkben, mint az a hivatalos jelentésekből kiderül, csak azt nem vagyok képes felfogni, hogy hogyan. Kvantumhullámok…

Szóval a Mélyűrről beszéltek neki, de a Mélyidőről nem, gondolta Moss. A Haditengerészeti Űrparancsnokságnak nyilvános arca is volt, részt vett a csillagháborús tervben Reagan idején, a védelmi hivatal költségvetésében együtt szerepelt a légierő űrrészlegével és a NASA-val, de a küldetései nagy része szigorúan titkos volt. Moss is járt a Mély űrben, de a Mély időben is - időutazást hajtott végre a jövő különböző

változataiba, nemcsak azért, hogy megvizsgálja a Terminust, hanem a különböző bűnügyi nyomozásaival kapcsolatban is. Ezeket a jövőket EJP-nek nevezték - elfogadhatatlan jövőbeli pályáknak. Azért

„elfogadhatatlan”, mert a jövő higanyszerű - azok a jövők, ahova az NSC eljutott, pusztán a jelen körülményekből kihajtó lehetőségek voltak. Mossnak tilos volt a jövőben talált bizonyítékokat felhasználnia hivatalos bizonyítékként, mert az általa látott jövő kialakulása mindig

bizonytalan volt.

- Tekintsen erőforrásnak - mondta. - Ezért vagyok itt, ezért kérték meg, hogy vonjon be. Az én részlegem szokott a Mélyvíz programmal kapcsolatos bűnügyekben nyomozni.

- Nem tudom, mit higgyek - vallotta be Brock. - Nem tudom, mit gondoljak Patrick Mursulttal kapcsolatban és erről a titkos űrprogramról… Ez az egész nagyon… Azt sem tudom, mennyit értek belőle.

- Egy lány eltűnt - jelentette ki Moss. - Pillanatnyilag ez a legfontosabb.

A férfi összeszedettebbé vált a szavaitól, láthatóan jót tett neki, hogy valami kézzelfogható feladatra terelődtek a gondolatai. - Marian Mursult - mondta. - Tizenhét…

- Marian - visszhangozta Moss. - Meg fogjuk találni. Kezdjük a ma estével.

- A helyiek értek először a helyszínre - magyarázta Brock, akiből időközben teljesen elpárolgott az értetlenség. - Azonnal arra a következtetésre jutottak, hogy Patrick Mursult lehet a gyanúsítottunk, szerintük ő ölte meg a saját családját. Amint a cansonburgbeliek kiderítették, hogy Mursult tengerészgyalogos volt, felhívták a tartalékosok központját, hogy értesítsék a haditengerészetet is. Ők megerősítették, hogy Mursult Vietnám alatt a tengerészgyalogságnál volt, de akkor még nagyon fiatal lehetett.

- Mit tudott meg ezenkívül?

- A maga felettese továbbított nekem egy faxot Mursultról a St.

Louis-i Nemzeti Népességnyilvántartó Adatközpontból - folytatta Brock. - Jellemzés róla nagy vonalakban, sok kihúzással. A hetvenes évek végén SEAL volt. A nyolcvanas évek eleje óta a Haditengerészeti Űrparancsnokságnál szolgált. Első osztályú tizedes volt, de 1983-tól semmilyen hivatalos dokumentum nem került elő vele kapcsolatban.

Úgy tűnik, mintha köddé vált volna, minden a felesége nevén volt.

Hivatalosan eltűntként van nyilvántartva.

Moss arra gondolt, egy köddé vált tengerészgyalogos - egy eltűntként nyilvántartott NSC-katona. Mindig nagy tragédia, amikor valaki otthagyja a fogát a Mélyvízben, de az, ha egy eltűntnek tartott tengerészgyalogos hirtelen előkerül, és kiderül, hogy csak bujkált, komoly nemzetbiztonsági kockázat. - Azonnal meg kell találnunk.

- Nem tudunk semmi konkrétabbat előkeríteni erről a fickóról? -

kérdezte Brock.

- Rákérdezek az igazgatómnál, de az NCIS egy civil hivatal -

magyarázta Moss. - Nekem is van betekintési jogom a legtitkosabb anyagokba, csakúgy, mint magának, de a Mélyvízzel kapcsolatos információkat csak az tudhatja, akire tartoznak, azok el vannak zárva.

Csak azt tudjuk felhasználni, amit a haditengerészet elárul nekünk.

Brock a papírjába köpte a rágóját, és az egész pakkot kidobta a kukába.

- Koncentráljunk arra, amit tudunk - javasolta. - Az elkövető

felébresztette az áldozatait, és beterelte őket a nappaliba, mielőtt végzett velük.

- Mivel? - kérdezte Moss.

- Egy fejszével - válaszolta a férfi.

Elképzelte a térdelő nőt és a kisfiút - a nedves csattanást, a fejsze kiszabadítását, majd a következő csapást. A család megsemmisítését ugyanazzal az egyszerű módszerrel, mint ahogy az ember gyújtóst hasogat.

- Van okunk kételkedni abban, hogy Patrick Mursult az elkövető? -

kérdezte.

- Nincs - felelte Brock. - De lehet, hogy valaki más is volt vele. Az a szomszéd, aki kihívta a rendőrséget, az egyik barátját is megemlítette, egy fickót, aki piros, platós furgonnal jár, nyugatvirginiai

rendszámmal. Most a kocsira összpontosítunk, ezt a fazont próbáljuk megtalálni. A szomszéd szerint idegesítő volt, gyakran elállta a kocsibejáratát. A furgonja tele van ragasztva feliratos matricákkal.

Menjünk fel az emeletre!

Moss követte Brockot. A férfi átbújt a rendőrségi kordonszalag alatt, és felvezette az emeletre a lépcsőn, amelyen ő már rengetegszer felsétált Courtney nyomában, akinek a szobája jobbról az első ajtó volt.

A kacskaringós fémkorlát mintha tekergett volna a keze alatt; ez ismerős érzés volt. Óvatosan szedte a lépcsőket, a protézise mozgása kicsit szaggatott volt, motorizált. Brock megállt a legfelső fokon, és őt nézte - mintha biztosította volna, szinte ugrásra készen arra az esetre, ha le akarna esni. Mossnak már nagyon elege volt ezekből a kínos pillanatokból, amikor az emberek rádöbbennek, hogy amputálva van a lába, és megpróbálják kitalálni, hogy viselkedjenek vele.

- Mi történt idefent? - kérdezte.

- A hétéves lánya, Jessica az elején elmenekült - felelte Brock. - Ide szaladt be.

Courtney szobája. Brock a kilincsre tette a kezét.

- Két lányom van - jegyezte meg. - Két gyönyörű lányom…

Kinyitotta az ajtót, és előreengedte Mosst - aki számára a visszatérés ebbe a szobába olyan volt, mintha hazatért volna. Pontosan emlékezett, hogyan festették ezeket a falakat egy Rágógumi fantázianevű rózsaszín árnyalatra hatodik nyarán, hogyan csöpögtették le a hengert a tálcán, Courtney hogyan sikkantott fel mindig, amikor a cseppek a plafonról fekete, göndör fürtjeire hullottak. Arra is emlékezett, ahogy a cigarettafüstöt kifújták az ablakon a nyári hőségben, miközben az AC/DC ment a lemezjátszón, a Powerage, amíg annyira össze nem karcolódott a korong, hogy már nem tudta lejátszani a What’s Next to the Moon elejét. A szoba jelenleg levendulaszínű volt, egy fehér ruhásszekrénnyel és egy emeletes ággyal - biztosan mindkét Mursult lány itt aludt. A Zeppelin és a Van Halén helyét DiCaprio és a Rómeó +

Júlia vette át, de amúgy a szoba ugyanolyannak tűnt, mint régen.

Jessica Mursult holtteste a sarokban volt, Courtney volt ágya helyén. A kislány hálóinge cafatokra szakadt, hátán mély seb tátongott a két lapockája között.

Szegény lány. Szegény lány…

- Jól van? - kérdezte Brock.

- Hol vannak a körmeik? - kérdezte Moss, aki könnyei felhőjén át is észrevette, hogy a kislánynak is eltávolították a körmöket a kezén és a lábán.

- Nagyon sápadt - válaszolta a férfi. - Nem akar leülni?

- Jól vagyok…

Moss megingott. Brock a hátára tette a kezét, hogy megtartsa.

- Köszönöm - válaszolta a nő, továbbra is erőtlenül. Szégyellte a gyengeségét. Szedd már össze magad, gondolta. - Én… nem tudom, mi bajom van - mondta. - Sajnálom.

Brock kivezette az előszobába.

- Figyeljen - mondta, miközben becsukta a szobaajtót -, egy ilyen helyszín látványa mindenkit sokkolna, főleg, ha nincs hozzászokva.

Egyáltalán nem kínos, ha egy kicsit elgyengül a térde.

- El kell mondanom valamit - válaszolta Moss. - Nekem… lenne egy kis problémám, ez elég kísérteties. Én ismerem ezt a házat.

- Folytassa.

- A környéken nőttem fel - magyarázta Moss. - Gyermekkoromban gyakorlatilag ebben a házban éltem. Itt lakott a legjobb barátnőm.

Courtney. Courtney Gimmnek hívták. Ez volt a szobája. Rengeteg időt töltöttem a szobájában. Az ágya pont ott volt.

- Szent szar - felelte Brock.

- Szóval ez eléggé felzaklat, de amúgy jól vagyok - folytatta Moss. -

Amikor Nestor felhívott, és azt mondta, hogy a bűnügyi helyszín a

Cricketwood Courton van…

Megtámaszkodott a falban - amikor hozzáért, úgy érezte, mintha szét tudná tépni ezt a mostani világot, hogy ismét találkozhasson a barátnőjével, hogy ismét együtt lehessenek, mintha egy pillanat sem telt volna el azóta, mintha beléphetne a régi hálószobájába, a letűnt világba. Csattintós karkötők, neonszínű cipők, színes drótok Courtney fogszabályzójában.

- Rengeteget mászkáltunk a házak mögötti erdőben - tette hozzá. -

Ott cigarettáztunk.

Kerti nyugágyakon napoztak, együtt olvasták a High Life magazint.

Courtney apja éjszakai műszakban dolgozott, úgyhogy az övék volt az egész ház, mivel az anyja Pittsburghben élt a barátjával. Néha füveztek is, amikor Courtney-nak sikerült szereznie egy adagot, de általában csak későig fennmaradtak, és tévéztek - másnap pedig véreres szemekkel mentek iskolába. Volt, hogy a futócsapat többi lány tagjával buliztak, máskor a szomszéd fiúkkal. Néha pedig Courtney, Moss és azok a fiúk, akiket éppen felszedtek a plázában, betéptek, és egy kicsit elengedték magukat, miközben a Letterman ment - semmi komoly, csak petting, csókolózás és némi kézi munka, hosszú esték, amelyek szappan-és spermaillatú tenyerekkel értek véget.

- Jézusom, a folyosó végén lévő szobában veszítettem el a szüzességemet - mondta.

Courtney bátyja, Davy Gimm - olyan tisztán látta az arcát, mintha csak tegnap lett volna. A fiú már végzős volt, amikor ő a másodikat taposta a gimiben, amikor belemarkolt Moss hajába, és megcsókolta, amikor végigfuttatta a kezét a pólója alatt, kigombolta a saját farmerét, és önmagára tette a kezét. Amikor megkeményedett Moss tenyerében.

Még most is érezte, ahogy a fiú súlya ránehezedik, és ahogy beléhatol.

- Sajnálom, ezt nem lett volna szabad elmondanom.

- Szívjunk egy kis friss levegőt - javasolta Brock. - Le tud jönni a lépcsőn?

- Semmi bajom - válaszolta Moss. - Egy perc, és megyek.

Az első éjszakája Davy Gimm-mel a folyosó végén lévő kis hálószobában telt el, ami inkább tűnt gardróbszobának vagy babaszobának, mint rendes, harmadik hálószobának. Eszébe jutottak a kések, amelyeket Davy Gimm a bolhapiacon vett, Christie Brinkley posztere a Sports Illustratedből. Az, ahogyan a nyikorgó franciaágyon fekve mohó ujjai az ő rövidnadrágjában kutakodnak, nedves lehelete a nyakát bizsergeti. Arra is emlékezett, milyen hangokat adott ki alvás közben, mialatt ő ébren feküdt, és azt figyelte, ahogy a holdfény végigkúszik a bikinimodellen.

Moss megvárta, amíg meghallja Brock hangját odalentről, mielőtt kinyitotta Davy Gimm volt hálószobájának az ajtaját - olyan volt belépni a szobájába, mintha a világűrbe lépne be: csillagcsoportok és az állatöv konstellációi robbantak ki a mély sötétségből. Felkapcsolta a villanyt - lehet, hogy valahol mélyen a bikinis poszterre és a késgyűjteményre számított, ehelyett egy kisfiú szobájában találta magát, amelynek a falát sötétben világító matricák díszítették. Milyen ostoba volt. Már megbánta, hogy bármit is mondott Brocknak -

ráébredt, hogy egyszerűen csak tartania kellett volna a száját, hogy semmit nem lett volna szabad megemlítenie ezzel a házzal kapcsolatban. Ez egyáltalán nem volt szakszerű, túlságosan megnyílt.

Már nem annak látta a szobát, amilyen régen volt, hanem annak, ami lett belőle: egy halott gyermek szobájának.

Brockot odakint találta meg. A Cricketwood Court füves udvarait dér borította, az utcában parkoló autók szélvédőjén is zúzmara csillogott.

Az egyik szomszédos épület emeletén felkapcsoltak egy lámpát.

- És Marian hol volt mindeközben? - kérdezte Moss. - Nem látta valaki?

- Az összes szomszéd tudja, hogy ki ő, de mostanában nem látták -

felelte Brock. - Péntek óta. Éppen a barátait és a családtagjait ébresztgetjük, hátha megtaláljuk.

- Említette, hogy Mursultnak volt egy barátja, aki egy vörös platós furgont vezet - folytatta Moss. - Őt nem ismeri valaki?

- Senki - válaszolta Brock. - A szomszédoknak csak azért tűnt fel a furgon, mert gyakran parkolt az utcában, de Mursult és a barátja mindig bezárkóztak.

- Szerintem értesítenünk kellene az Amber Alertet, az országos riadóláncot - jelentette ki Moss.

- Még előkerülhet - hűtötte le Brock. - Lehet, hogy valamelyik barátnőjénél van. Mindenhol ellenőrizzük.

Moss emlékeztette magát, hogy az Amber Alert még nem olyan ismert, amilyen később lesz. - Az segítene nekünk - erősködött. - Lehet, hogy látta valaki.

Brock megnézte a karórája világító számlapját.

- Moss, a maga irodája a CJIS-ben van, ugye? - kérdezte. A CJIS az FBI idegközpontját, a Criminal Justice Information Servicest jelentette, egy nemrég felállított épületcsoportot, egy kristályszerű furcsaságot a semmi közepén, közvetlenül a nyugatvirginiai Clarksburg mellett.

Mivel

a

környéken

sem

a

haditengerészetnek,

sem

a

tengerészgyalogságnak nem volt támaszpontja, Moss irodáját is ott helyezték el. - Arrafelé lakik? - kérdezte a férfi. - Clarksburg környékén?

- Igen.

-

A

feleségem,

Rashonda

a

CJIS-nél

van,

a

nyomtatólaboratóriumban. Lehet, hogy már találkoztak.

- Maga Rashonda Brock férje? - kérdezte Moss. A CJIS

komplexumában több ezren dolgoztak, de Rashonda Brockot, a Laboratóriumi Részleg egyik igazgatóhelyettesét rengetegen ismerték.

Moss irodája a létesítmény óvodája mellett volt, úgyhogy (bár hivatalosan nem mutatták be eddig Brock feleségének) majdnem minden reggel látta, ahogy beadja a kislányait csókok és ölelések özöne

közepette. - Azt hiszem, a lányai rajzait is láttam - tette hozzá. -

Brianna és Jasmine, ugye? A nevük ki van téve az irodám melletti parafa táblára. Lila dinoszauruszok…

- Barney - tisztázta a mosolygó Brock immár kuncogva. - Minden Barney-ról, a dinoszauruszról szól. Brianna szobája tele van vele. -

Moss megértette, hogyan egészítik ki egymást a feleségével. Rashonda mindig sugárzóan vidám, teltkarcsú, magas asszony; biztosan elégedettséggel tölti el, ha képes nevetést kiváltani ebből a komor férfiból.

- Szóval Clarksburg környékéről jött ide? Az mennyi is… egy-másfél óra innen? - Brock egy belépőkártyát halászott elő a kabátzsebében lévő borítékból. Odanyújtotta Mossnak. - Kibéreltünk pár szobát a környéken, ne autózzon rögtön haza. Holnap reggel azonnal vissza kell térnie ide.

- Akkor itt alszom - Moss nem tudta hova tenni a férfi megváltozott modorát. Brock, mióta észrevette a protézisét, és megemlítették a feleségét, mintha kedvesebbé vált volna.

- Mélyvíz - pillantott a nyomozás vezetője az ég felé, noha a felhők az összes csillagot eltakarták. - Kölyökkoromban arról ábrándoztam, hogy űrhajós leszek. A nagy szüleim elvittek egy rakétakilövésre Cape Canaveralba. Az volt a legszebb dolog, amit valaha láttam, egészen a lányaim megszületéséig.

Moss látta maga előtt a hajnali levegőn végighasító tűzcsíkokat, a felemelkedő és semmibe tűnő rakétákat.

- Az mindig gyönyörű, minden egyes alkalommal - helyeselt.

- Aludjon egy kicsit - javasolta Brock. - A csapatom egész éjszaka dolgozni fog. Kilenckor összefoglaló megbeszélést tartunk, amelyre mindenki hivatalos, utána sajtótájékoztató.

Moss válla, háta szinte bizsergett a vágytól, hogy minél távolabb

kerüljön a háztól, miközben elhajtott Cricketwood Courttól, a Hunting Creektől. Brock a Best Western egyik szobáját bérelte ki a pennsylvaniai Washington felé, de a nő, mielőtt odament volna, beállt a Chartiers-patak melletti Pizza Hut parkolójába. Courtney-t itt ölték meg a második középiskolai évükben, novemberben. A pizzéria egy fikarcnyit sem változott azóta, hogy utoljára ott járt, ugyanolyan téglaépület volt ívelt bádogtetővel, a háta mögött két konténerrel. A kék szeméttárolókat most az ő fényszórója világította meg. Courtney holttestét ezek között találták meg. Számolgatni kezdte az órákat -

majdnem harminchárom telt el azóta, hogy Marian Mursultot utoljára látták. Marian tizenhét éves volt, Courtney annak idején tizenhat. Moss a halott barátnőjén és az eltűnt lányon gondolkozott, miközben a szállodába hajtott. A holttestek kezéről és lábáról hiányoztak a körmök.

Patrick Mursult ölte volna meg a családját? És most hol lehet?

Az útitáskáját a csomagtartóban tárolta: két váltás ruha és egy tisztasági készlet volt benne, hogy bármikor útra kész legyen. A hotelszobájában levetkőzött, levette a protézisét, utána a bélést is - a nedves, átható izzadságszag rögtön megcsapta. A zuhannyal kicsit meggyűlt a gondja, mert nem volt benne kapaszkodó, de miután a víz felmelegedett, leült a kád peremére, és lecsúszott a porcelánon a csúszásgátló szőnyegre. Forró víz ömlött végig rajta. A teljes flakon mini vendégsampont felhasználta hajmosásra, és megpróbált minden bűzt és vért ledörzsölni magáról. A mankója és a tolószéke nélkül kellett végigugrálnia a szállodai szőnyegen, hogy bebújhasson a ropogós és tiszta ágyneműbe, és magára húzhassa a takarót. A szoba lehúzott redőnnyel és lekapcsolt lámpákkal varázslatosan sötét volt. És hideg. Az oldalára fordult, hogy elaludjon, de nők és gyermekek holttestét látta maga előtt egy véres spirálban, virágzó sebekkel. Az undor és a reménytelenség savasan égett a torkában. Marianra gondolt

- legyen életben, könyörgök, legyen életben -, de nem tudta, hogy néz ki a lány, úgyhogy a képzelete Courtney Gimm képével töltötte be a helyét, majd csontba harapó fejszékkel és szájként szétnyíló sebekkel.

Moss verejtékben úszva hánykolódott a matracon, teljesen összegyűrte a lepedőt, miközben a szoba túlsó végéből is érezte a protézise savanyú szagát. Felült, és kotorászni kezdett a sötétben a távirányító után. A helyi csatornák mindegyikén a Washington megyében, Canonsburg mellett lemészárolt családról volt szó. Moss hunyorogni kezdett a képernyő éles fényétől - légi felvételeket látott a környék háztetőiről és a seriff kordonjáról, és a Chaplin-bajuszos rendőr is megjelent, amint éppen magasabbra húzza a nadrágját a fűrészbakok mellett.

Az Amber Alertet végül hajnali öt körül értesítették. Marian Tricia Mursult, tizenhét éves, a pennsylvaniai Canonsburgből. A fénykép egy napbarnított, szeplős lányt ábrázolt, levágott szárú farmerben és pántos pólóban, szénfekete hajjal. Mossnak a lélegzete is elakadt, annyira hasonlított a lány a halott barátnőjére - mindketten természetes szépségek voltak, hosszú, fekete hajjal.

Őt kiképezték az időutazásra - hozzászokott a jövőbeli események újraéléséhez, amint azok kibontakoztak a jelen terra firmáján, de ez a déjá vu valami más volt, olyan, mintha azon kapta volna a világot, hogy önmagát ismétli; a ház, a lányok… Mintha valami olyasmit látott volna, amit nem lett volna szabad, a ciklikus idő ismétlőmechanizmusát. De az is lehet, hogy a lányok hasonlósága egy még ritkább dolog volt, egy második esély. Courtney-t elveszítette ugyan, de Mariant még megmentheti. Moss hátradőlt az ágyban, megnyugtatta, hogy mások is keresik az eltűnt lányt, hogy valaki akár már láthatta is, és tudhatja, hol van - biztonságban van, biztonságban - de miközben pár órára álomba merült, szinte érezte, ahogy a vékony kamasztest lassan kihűl.

KETTŐ

Courtney halála után, majdnem tizenhat évesen Moss nagyon le volt törve. Gimmék felkérték, hogy álljon mellettük a búcsúztatón, ami kimerítő megtiszteltetés volt - kínos ácsorgás Davy mellett a részvétnyilvánítások alatt. Courtney hófehér volt az alapozótól, úgy feküdt, mintha aludna. Mindig is azt mondta, hogy azt szeremé, ha a kedvenc farmernadrágjában temetnék el, ehelyett egy törtbársony ruhát adtak rá magas csipkegallérral, mert valahogy el kellett takarni azt a vágást a torkán, amit a smink sem rejtett el teljesen. A holttest olyan természetellenesen mozdulatlan volt, hogy Moss szinte arra számított, hogy a barátnője mindjárt felül, megmoccan, vagy levegőt vesz.

Miközben hazafelé tartott a temetésről, Moss elképzelte, hogy ő is meghalt, és Courtney mellé temették. Levertnek érezte magát, elszigeteltnek, és nem érdekelte az a változata, aki életben maradt.

Egyedül élt az anyjával; az apja ötéves korában hagyta el őket. Jóban volt ugyan az anyjával, de az soha nem volt otthon, mert vagy dolgozott, vagy ott lebzselt a McGrogan’sben az italakciók idején, ami általában részeg éjszakákba olvadt. Moss magába fordult, minden este a szobájába menekült az egyre nagyobb lemezgyűjteményével: Misfits, Clash, Sex Pistols, Pixies és akciós punk bakelitekkel a cédéboltokból -

csak feküdt az ágyán, fején fülhallgatóval, sötétben, és beleveszett a hangok tájaiba. A középiskolai éveit totálisan elvesztegette - Jack Danielst ivott Cherry Coke-kal, vagy bármilyen alkoholt, amit valaki becsempészett ebédidőben a parkolóba. Nem érezte magát otthon a bőrében, majdnem kimaradt az iskolából is, de végül mégsem - készen állt arra, hogy örökre az anyjánál maradjon, ha úgy alakul, és ugyanannál a telemarketinges cégnél dolgozzon, ahol az anyja, de a futóedzője észrevette, hogy valami nincs rendben, bevetette a

befolyását, és szerzett neki egy részleges ösztöndíjat a WVU-ban.

Három évvel Courtney halála után felkérték, hogy tanúskodjon a barátnője gyilkosa ellen. Ott ült a Washington megyei bíróságon az anyja munkahelyi ruhájában, és kérdésekre válaszolt azzal az estével kapcsolatban, amikor a barátnője meghalt, miközben Courtney szülei a vallomását hallgatták. A barátnője anyja sírt, gyilkosa szenvtelenül hallgatta. Mosst soha nem zavarta, hogy semmilyen együttérzés nem volt benne az iránt, aki megölte a legjobb barátnőjét - az illető egy drogos hajléktalan volt. Azt akarta, hogy meghaljon, rettenetes kínszenvedések közepette, vagy tényleges életfogytiglant kapjon, valamiféle igazságra vágyott. Az ítéletről csak egy évvel később hallott: a gyilkos huszonnyolc évre enyhíthető életfogytiglani kapott, de ez nem tűnt elégnek. A dühe, amiért ez az ember életben maradt, és valamikor még a szabadságát is visszanyerheti, áthatolt a szomorúsága fojtogató ködén. Második egyetemi évének első félévétől kezdve a tanulás vette át a részeg hétvégék és a kollégista seggfejek helyét. A kriminológiát és a

bűnügyi

nyomozást

választotta

főszaknak,

és

a

kurzus

követelményeinek megfelelően szerzett egy gyakornoki állást a Washington megyei halottkémi hivatalban.

Eleinte zavarban volt a munkahelyén, de a halottkémi hivatalban nagyon jól el lehetett tölteni a délutánokat - az ott dolgozó nők hálásak voltak a segítségéért, és lelkesen támogatták. A fogamzásgátlásról és a zenéről csacsogtak vele, miközben ő négykézláb rendezgette az aktákat a fiókokban. Dr. Radowski, a halottkém minden reggel szívélyesen köszöntötte, de tisztes távolságot tartott tőle - alkoholista, mesélte róla néhány titkárnő, és meleg, mint az köztudott. Bár Radowski arca valóban gyakran kipirult, mire visszatért egy-egy hosszúra nyúlt ebédszünetből, a férfi kivétel nélkül mindig kedves volt vele. A szobatársai közül néhányan megdöbbentek azon, hogy ott dolgozik, elborzasztotta őket a tetemek gondolata, de Moss szívesen igazította állásához a kurzusait, és azon kapta magát, hogy örömmel várja, hogy csütörtök délután, 12:20 legyen, hogy elindulhasson banánsárga

Pontiac Sunbirdjében a 79-esen Washington felé, hogy egy órára a halottkémi hivatalba érjen.

Amikor Radowski először megengedte neki, hogy részt vegyen egy boncoláson, ideges volt, de nem félt. Laborköpenyt, védőszemüveget és gumikesztyűt viselt, mint egy tudósosat játszó gyerek, és alig pár lépésre állt Radowskitól, aki előkészítette a holttestet, egy hatvannégy évesen elhunyt nőt, akit csak akkor találtak meg, amikor a szomszéd lakásban élő család panaszt emelt a szag miatt. Az emberi bomlás bűzének első szippantása örökre megragadt Mossban: az a gyomorforgató, édes aroma - de a kíváncsisága elnyomta benne az undort. A procedúra időnként sebészeti jellegű volt, szikékkel és bemetszésekkel, és nem várt módon brutálissá vált, amikor Radowski egy sövénynyíróval átvágta a bordákat, egy elektromos fűrésszel pedig a koponyát. A szobát betöltő, fülsértően magas vinnyogás porral is járt.

Radowski asszisztense átmosta a nő zsigereit, vizet engedett a nagy adag bélre a csapból, amitől ürülékszag szállt a levegőbe - és ugyanaz az asszisztens egy poént is eleresztett, amikor részlegesen megemésztett Twinkiest talált a nő gyomrában:

- Ezek egy örökkévalóságig kitartottak volna.

Radowski megengedte Mossnak, hogy a kezébe vegye a nő szívét. A lány óvatosan tartotta a szervet gumikesztyűs tenyerében, úgy, mintha nem is egy izomköteg, hanem egy törött szárnyú kismadár lenne.

Meglepte a súlya, az, hogy az emberi szív mennyivel nehezebb, mint gondolta. Radowskinak szikére volt szüksége a védőburok átvágásához a mellkasban, hogy kivehesse, és a szívburokból folyadék csorgott a rozsdamentes acéllapra és a padlóra.

- Kérem, tegye ide az izmot, hogy megmérhessem.

Moss engedelmesen berakta a szívet egy tálcába, hogy lecsöpögtesse.

- Ezt nézze meg - mondta Radowski valamivel később, miközben megemelt egy másik szervet, hogy megnézhesse. - Ez itt a halál oka. A máj. Nézze ezt a lilás elszíneződést, a szénporszerű állagot. Egy

egészséges máj úgy néz ki, mint egy darab hús a hentesnél, rózsaszín és sima. Ez máj zsugor. A nő halálra itta magát.

A halál egy megoszthatatlan intimitás, gondolta néha Moss, aki a halottasházban találta meg a lelki békéjét. A halál és a veszteség régi ismerősei voltak; legjobb barátnőjét meggyilkolták, az apja elhagyta. A halottkémi vizsgálat procedúrája segített neki megbékélni a halandósággal - a halál így is rejtély maradt, de látta, hogy az emberek életének teljességét nem lehet aktákban, súlyokban, mérésekben összegezni.

A kollégium Morgantownban volt, de nyaranta egy dormonti kétlakásos ház felső szintjét bérelte ki, és onnan járt be Pittsburghbe, hogy eltartsa magát. A Buchanan Ingersollban dolgozott, és egyike volt a USX-toronyban lévő ügyvédi iroda tucatnyi titkárnőjének. Asztalán egy méretes számítógépmonitor és egy elektromos írógép volt, háta mögött, az acélpolcokon ábécésorrendbe rendezett, barna irattartók tengere. Huszonegy évesen kiforrott öltözködési stílusa volt - katonai dzsekik kitűzőkkel, nagy, aranyszínű fülbevalók, fényes, vörös rúzs és leopárdmintás körömmatrica. Az idősebb nők Madonnának szólították, amit talán bóknak is vehetett. Minden reggel egy teljes óra a fürdőszobában

és

rendszeres

látogatások

a

női

mosdóban

délutánonként, ahol feltupírozta a haját, majd befújta hajlakkal, utána hatalmasra bodorított sörényét összefogta egy színes haj gumival. A munkatársai tisztes távolságot tartottak tőle a cigiszünetek alatt, mert féltek attól, hogy kigyullad a hajkoronája.

Ebédidőben kriminalisztikai tankönyvek a Markét Square-en. Egy papírkosárnyi sült kagylót és sült krumplit evett épp azon a délutánon, amikor odalépett hozzá egy férfi zakóban és kasmírmintás nyakkendőben. Anélkül ült le a szemben lévő székre, hogy engedélyt kért volna tőle. Megemelte a könyvet, amit olvasott, a Bevezetés a kriminológiába:

Elméletek,

módszerek

és

kriminalisztikai

viselkedéstudomány második kiadását.

- Megtudta már, miért csinálják az emberek azt, amit csinálnak? -

kérdezte.

Moss, aki már megszokta, hogy a Grant Street-i üzletemberek és ügyvédek - azok az emberek, akik úgy gondolják, a titkárnők csak az ő

igényeik kielégítésére szolgálnak - ráerőltetik a társaságukat, egészen addig elutasító maradt, amíg a férfi meg nem mutatta neki a jelvényét -

korábban sosem hallott a haditengerészeti nyomozóirodáról. Az első

gondolata az volt, hogy biztosan az anyjával történt valami az egyik görbe estéjén.

- Mi a legj óbbakra és a legokosabbakra vadászunk - közölte vele a férfi.

Mossban felmerült a kérdés, hogy mi köze neki ehhez.

- Értem - mondta. - És?

A társalkodópartnere O’Connor különleges ügynökként mutatkozott be neki.

- Az egyik professzora adta meg a nevét, ígéretes jelöltnek tartaná önt a szövetségi hatóságok soraiba - magyarázta. - Jó véleménnyel van magáról.

- Oké - felelte Moss azon töprengve, hogy melyik tanára lehetett az, és nem egy átverés áldozata-e éppen. - Nincsenek prospektusaik, amiket elküldhetnének postán?

- Egy konkrét részlegre gondoltam magával kapcsolatban az NIS-en belül - válaszolta O’Connor. - Személyesen is meg akartam ismerni, mielőtt előadom az ajánlatomat. Általában nem így szoktam emberekre vadászni, de megvan az okom arra, hogy úgy gondoljam, magából kiváló ügynök lenne, ám erről még meg kell bizonyosodnom, mielőtt alkalmaznám.

Talán valami marketingcsapda lehet - ha megadja a nevét és a címét, elárasztják reklámküldeményekkel és kéretlen telefonhívásokkal. A férfi bármelyik pillanatban kérhet tőle húsz dollárt, hogy „biztosítsa a

helyét a programban”, vagy valami egyéb adományt.

- Az eredményeim nem tűnhettek ennyire fényesnek - próbálta meg lebuktatni Moss. - Éppenhogy csak sikerült leérettségiznem.

- A múltja nagy szerepet játszik a dologban. Engem a megújult érdeklődése fogott meg, a jelenlegi elhivatottsága. Vannak, akik hervadoznak a középiskolában, de az egyetemen kivirágoznak… Nekem semmi bajom nincs ezzel. Nem csodagyerekekre van szükségem, akik pár év alatt kiégnek. Olvastam azt az esszéjét, amely az erős társadalmak felelősségéről szól a védtelenek jogainak megvédésével kapcsolatban, akik közül az erőszakos bűncselekmények áldozatai a legvédtelenebbek. Azt másolta valahonnan, vagy a saját gondolatait írta le?

- Nem szoktam másolni.

- Megindítónak találtam az írását - folytatta O’Connor. -

Szenvedélyesnek. Ez a szenvedély keltette fel az érdeklődésemet, Shannon. Úgy gondolom, a szenvedélye segíthet magának elérni azt, amire gondolok.

- Volt egy barátnőm - felelte Moss. - Miatta érdekel a bűnügyi igazságszolgáltatás.

- Az a helyzet, Shannon, hogy tényleg van nálam egy prospektus, amit átadhatok - mondta a férfi. - Mennyi is, egy éve maradt az egyetemből? Mire jelentkezik, át fogunk alakulni NIS-ből NCIS-be. Ha ugyanolyan szenvedélyes marad, amilyen most, és úgy dönt, hogy jelentkezik, egyenesen hozzám küldje el a jelentkezését.

Felírta a postacímét - Washington Navy Yard, 200-as épület - a fényes prospektus hátoldalára, amelyen széldzsekis férfiak és nők őrködtek egy anyahajó fedélzetén. Moss apja a haditengerészetnél volt, a USS New Jersey fedélzetén szolgált a hatvanas évek végén, de Moss nem sokat tudott a munkájáról.

Egy hónappal a diploma megszerzése előtt elküldte az NCIS-nek a

papírjait, de a helyi rendőrőrsökre és államügyészi hivatalokba is beadta

a

jelentkezését

mind

Nyugat-Virginiában,

mind

Pennsylvaniában. O’Connor egy héten belül felhívta, és arra kérte, hogy jelentkezzen a virginiai Oceanában, ahol megkezdheti a felvételi beszélgetéseket.

- Tegye szabaddá a naptárát! - mondta.

Moss hatalmas csatahajókról kezdett ábrándozni az acélkék óceánon, úgy érezte, hogy az apja haditengerészeti hivatása valahogy az ő

vérében is benne lehet, és meglepődött, amikor a megadott napon az Apollo Soucek Field katonai repülőtér kapuján kellett belépnie, ahol egy F/A-18 Hornét vadászgépraj fütyült el a feje felett.

O’Connor egy tizenkét fős osztályt toborzott össze, amelyben Moss a három nő egyike volt, és amelyből pár nap alatt két férfi is inkább kilépett, minthogy elviselje azokat a fizikai megpróbáltatásokat, amelyeknek az instruktoraik tették ki őket. Moss ráébredt, hogy ez nem annyira felvételi, mint inkább egy rosta. Órákig kellett úszkálnia egy tartályban, búvárfelszereléssel a fürdőruháján. Hosszan forgott a gravitációs szimulátorban egyre nagyobb nyomás alatt, amíg a szeme ki nem fordult, és el nem ájult, aztán, miután magához tért, folytatta tovább. A jelentkezők kis élelemadagokat kaptak, és egy alig hatszemélyes kollégiumi szobában aludtak - egy vécén és egy doboz nedves törlőkendőn osztoztak fürdőszoba helyett. Voltak, akik kikészültek a spártai körülményektől, de Moss jól alkalmazkodott hozzájuk: a középiskolai akadályfutás kitartóvá tette, és felkészítette arra, hogy az elméjével győzze le a testét. Az ötödik hét végére csak hét jelentkező maradt, Moss volt közülük az utolsó nő. Az egyik osztályteremben

tartott

ceremónián

O’Connor

egy

választási

lehetőséget ajánlott fel mindegyiküknek:

- Jelentkezzenek a Navy Yard 200-as épületében, ahol tárt karokkal várják magukat, hogy elkezdjék gyümölcsöző karrierjüket szövetségi nyomozóként - mondta nekik -, vagy maradjanak ülve. - Az egyik

társuk tényleg felállt és elment, de a többiek az asztaluknál maradtak, és döbbenten, izgatottan vették át O’Connor kezéből sötétzöld pólójukat és az oklevelüket, rajta a nevükkel.

Egy kis fogadás kávéval és tortával a folyosón, majd utasítások arra, hogy egy órán belül öltözzenek át repülős védőruhába. Sötétedés után a csapat felszállt egy Ogopogo nevű vadászgépre, amelynek hosszúkás orrára egy tengeri kígyó volt festve - a repülő típusát Cormorantnak nevezték, áramvonalas, obszidiánfekete gép volt, leginkább egy SR-71

Blackbirdre hasonlított, csak felnagyítva; akkora lehetett, mint egy kisebb utasszállító. O’Connor és az osztálya becsatolta magát, és az Ogopogo a levegőbe emelkedett. Moss szinte delíriumba zuhant, amikor a Cormorant gyorsítani kezdett felfelé, és egyszer csak kiszabadult a gravitáció rabságából. A föld félholdja, városok elszórt gyémántjai a távoli bolygón. Moss érezte a súlytalanság szédítő örömét a mellkasában, a haja pedig úgy emelkedett a feje körül, mintha egy szőke pitypang lenne, amíg össze nem fogta. O’Connor csatolta ki magát elsőként, hogy lebegni kezdjen; érett vonásai hirtelen gyermekivé váltak. A többiek is követték a példáját, úgy ujjongtak a szabadesésben, mintha trambulinozó apróságok lennének. Moss is kiszállt az üléséből, és nyíltan sírt örömében, de a könnyei a szemgolyóján maradtak, mintha ragacsos gömbök lennének, és addig csípték a szemét, amíg nevetve le nem törölte őket.

A Hold felszíne sötét tónak tűnt. Megközelítették a Black Vale állomást, a holdi helyőrséget, ami olyan volt, mint egy titkos város a száz kilométer átmérőjű Daedalus-kráterben, a Hold Földnek hátat fordító féltekéjének a közepén. A kráter kitüremkedő peremének lejtői teraszosak voltak, mintha masszív lépcsők ereszkednének le három kilométeren át a széles medencébe. Mindenkinek elakadt a szava, amikor először megpillantották a holdi kilövőállomásokat. Black Vale ki volt világítva, az épületei és a futópályái is, és az elrendezése a nyugatvirginiai és pennsylvaniai olajkutakra emlékeztette Mosst; az

irányítótorony egy fényesen tündöklő acélspirál volt, olyan, mint egy fúrótorony váza. Hét hajó dokkolt Black Vale-ben, masszív járművek, akkorák, mint egy-egy Ohio osztályú tengeralattjáró - az ébenfekete, áramvonalas és markáns monstrumok mintha origamihajtogatással készültek volna.

- Azok a TERN-ek - mutatott rá O’Connor a hét hajóra. - Azt nézzétek… A hajtóművük Brandt-Lomonaco kvantumhullámos makrotér-generátor - magyarázta vagyis azzal a haditechnikával készült, ami elérhetővé teszi a Mélyűrt és a Mélyidőt.

A torony alól a kilövő-és leszállóállások lóheréje nőtt ki, sűrűn beszőve utakkal és taxisávokkal, amelyek a hangárokhoz, fehér kupolákhoz, hálótermekhez, gépesített üzletekhez, irodákhoz és laboratóriumokhoz vezettek. O’Connor elmagyarázta, hogy a Haditengerészeti Űrparancsnokság hajóinak - a Shrikesnak, a Cormorantoknak, a TERN-eknek - a tervrajzait majdnem hatszáz évvel későbbről szerezték meg, majd átalakították őket, hogy illeszkedjenek a hetvenes-nyolcvanas évek ipari lehetőségeihez, amikor a flotta legnagyobb része elkészült. A gépeket végül a Boeing és a McDonnell Douglas, a Lockheed Martin és a Northrop Grumman készítették el nagy titokban. A Cormorantok felturbózott Harrier-motorokat használtak a hajtóműrendszerükben a reakció szabályzásra, amelyek kis robbanásokkal ellensúlyozták a hajó kilengéseit, megdőléseit és legyezőmozgását, és az Ogopogo úgy landolt a 4-es dokkon, mint egy rovar a falevélen. A kajütablakokból csak hatalmas, reflektorokkal megvilágított, poros síkságokat lehetett látni. A Holdon minden lassan hullott le a talajra; ebben a gyengébb gravitációban Moss úgy érezte, mintha vízben lebegne. Huszonkét éves volt, lenyűgözték a hadsereg csodái és titokzatossága, a Haditengerészeti Űrparancsnokság komplexitása és a nyilvánosság tudta nélkül elért eredményei.

A kiképzése következő három hete álomszerű volt; előadások a naplámpás szoláriumban, nagy hálótermek, lassú kiigazodás az üvegházak és a folyosók között és a flotta hajóinak megismerése. Mosst

O’Connor TERN osztagába osztották be a USS William McKinley-n, és bedobták a Mélyvízbe. Két hónappal azután, hogy megérkezett a virginiai tengerpartra, időutazást hajtott végre az emberiség Terminusához, elhajózott az Androméda-köd legtávolabbi csücskeibe, és olyan csillagfényekben fürdött, amelyek még két és félmillió évig nem fogják elérni a Földet.

Riporterek nyüzsögtek a canonsburgi városháza aulájában, és nyilatkozatokért esdekeltek a többszörös gyilkossággal és az eltűnt gyermekkel kapcsolatban. A polgármester irodája is ebben az épületben volt, csakúgy, mint a canonsburgi rendőrőrs, de a jelek szerint egyik sem állt készen ekkora sajtóérdeklődésre, legalábbis Moss így látta, miközben átverekedte magát a médiaküldöttek tömegén.

Bemutatta az igazolványait egy rendőrnek, és alá kellett írnia a nevét az engedélyezett személyek listáján, mielőtt beengedték a tárgyalóba. Egy idősebb férfi, a városháza egyik munkatársa észrevette a protézisét, és előreengedte. Amikor Moss elment mellette, a blúza hátára tette a kezét, és a nő teste megfeszült az érintéstől, ami túlságosan is ismerős volt számára - a férfi ujjai a kelleténél kicsit tovább időztek el a melltartója pántján. A férfi mosolygott, és intett, hogy menjen tovább, ami akár lovagiasnak is tűnhetett volna, de a tenyere egészen addig ott maradt a lapockái között, amíg be nem küzdötte magát a terem túlsó végébe. Még hátravolt pár perc kilenc óriáig. A munkacsoport több tagja már helyet foglalt a patkó alakban felállított bankettasztalok mellett. Moss felismert néhány arcot az előző éjszakáról, leginkább az FBI embereiét, de a modoruk mostanra megváltozott; Mursulték halálának bánatát eloszlatta a napfény, és a helyét friss hajzselé és tiszta ruhák vették át, papírpoharas kávék, fehér dobozokban sorakozó fánkok a hátsó asztalon.

Valaki odaintett neki, hogy felhívja magára a figyelmét. Egy homokszőke hajú férfi volt az, akinek az állát már beárnyékolta a szakáll előtti borosta. Meleg mosolya van, gondolta Moss, és ez a

mosoly meglágyította egyébként markáns vonásait. Élénk babakék szemére csüngő, félig leeresztett szemhéja elgondolkodó arckifejezést kölcsönzött számára.

- Maga Moss különleges ügynök? - kérdezte a férfi. - Philip Nestor.

Tegnap éjjel beszéltünk telefonon.

- Ó, természetesen - felelte a nő. - Shannon.

- Foglaltam magának egy helyet - magyarázta Nestor. - Brock megkért, hogy viseljem gondját.

Moss felhúzta magát azon, hogy neki gondját kell viselni, és egyébként sem egyensúlyozott volna szívesen a széklábak közötti résekben.

- Nem akarok tolakodni.

- Ó, hát jó… Persze, rendben - dőlt neki a falnak mellette Nestor. - És nem úgy értettem a „gondviselést”, inkább csak a közvetítője vagyok -

mondta, olvasva a gondolataiban. Moss emlékezett a hangjára előző

éjszakáról. Akkor zaklatott volt, kicsit gyászos. Most higgadtnak tűnt.

Szép hangja van, gondolta.

- Brock azt mondta, hogy mindenhez hozzáférést kap, de mivel ő sok tányért egyensúlyoz a levegőben - intett körbe a teremben -, ezt én fogom biztosítani.

Moss természetjáró típusnak tippelte a miatt a könnyed sportosság miatt, ami hiányzik a tagbaszakadtabb testfelépítésű edzőterem-rajongókból. Csokoládébarna kordnadrágot viselt, ellentétben a kollégáival, akik általában szürke vagy bézs vászonnadrágban jártak; ingujját könyékig felhajtotta, fölé pedig kötött mellényt vett nyakkendővel, emiatt nyakában lógó FBI-jelvénye ellenére is tanáros benyomást keltett.

- Nem emlékszem, hogy láttam volna tegnap éjjel - mondta neki Moss.

- Ott voltam, és láttam, amikor megérkezett - válaszolta Nestor -, de

én egy izében voltam - mutogatta el a védőruhát -, és éppen fotóztam.

Biztosan nem vett észre. De meg kell kérdeznem, hogy igaz-e, amit Brock mondott nekem.

A picsába, gondolta Moss azon töprengve, hogy mi derülhetett ki.

- Az attól függ, hogy mit mondott.

- Hogy ismerte a családot, amelyik a Cricketwood Courton lakott.

- Azt a családot, amelyik régebben ott lakott, igen - helyesbített Moss. - A legjobb barátnőm élt ott, még gyermekkorunkban. Majdnem minden napomat abban a házban töltöttem.

Nestor felsóhajtott.

- Sajnálom - válaszolta. - Elég nagy sokk lehetett ez így.

- Mit mondott még?

Nestor gyengéd, megnyugtató mozdulattal felemelte a kezét.

- Csak azt, hogy tartsam ezt tiszteletben, mert rosszul viseli.

Amikor Brock felsétált a pulpitusra, a zsibongás elhalkult. Ugyanaz a ruha volt rajta, mint előző éjjel, csak gyűröttebbnek tűnt - lehet, hogy megmosta az arcát a megbeszélés előtt, és bekölnizte magát, de nem zuhanyozott és nem aludt. Sugárzott belőle a kimerültség, szeme alatt sötétlila táskák húzódtak sötét bőrén. Visszavette a fényerősséget a teremben.

- Jó reggelt - kapcsolta be a projektort a feje felett, és egy fényes négyszög jelent meg a mögötte lévő fehér táblán. - Rövidre fogom.

Brock különleges ügynök, a nyomozás vezetője, FBI. A csapatom szoros együttműködésben fog dolgozni a Canonsburgi Rendőrkapitánysággal és a Pennsylvaniai Helyszínelői Hivatallal a Mursult család gyilkossági nyomozása és Marian Mursult megkeresése során. A nyomozóink vezetője Philip Nestor különleges ügynök.

Az első dián az Amber Alertben is látható fotó szerepelt.

- Marian Mursult - mondta Brock. - Jegyezzék meg az arcát.

Harmincnyolc órája tűnt el.

Beleivott a vizespalackjába, és kis szünetet tartott, amíg úgy nem látta, hogy minden szem az eltűnt kamasz fotójára tapad. A projektor ventilátorának zúgását leszámítva csend volt.

- A média már most komolyan érdeklődik a fiatal nő iránt, valószínűleg országszerte. Utoljára péntek délután látták, amikor elindult a washingtoni Kmartból, ahol kasszásként dolgozott. Este hétkor tette le a munkát, és ez volt az utolsó hely, ahol bárki is találkozott vele. Az autóját megtaláltuk a parkolóban, vagyis vagy valaki mással ment el, vagy elrabolták. A műszakvezető és a kollégái nem vettek észre rajta semmi szokatlant aznap délután. Tudomásunk szerint nincs tartós kapcsolata. Az állami rendőrök rajta vannak a tágabb baráti körének kihallgatásán.

Diát váltott. Egy cipzáros, kék melegítőfelsőt viselő férfi őszes hajjal.

Mosolygós kép, hunyorgás a napfényben.

- Ez a legfrissebb fotó, amit az apjáról, Patrick Mursultról találtunk.

Haditengerészeti altiszt. 1949. augusztus 3-án született. Patrick Mursult az elsőrendű gyanúsítottunk Marian elrablásának és a családtagjai meggyilkolásának az ügyében. Letartóztatási parancs van érvényben ellene. Semmilyen megbízható információval nem rendelkezünk a hollétét illetően.

Egy újabb dia. Egy polaroid, dzsungelháttér, Mursult álcazöldben, cserzett bőrrel - úgy néz ki, mint egy kölyök, gondolta Moss, a cigaretta és a lazán vállára vetett M 16-os ellenére is.

- Hármas gyilkosság - váltott Brock a nő véres arcát ábrázoló diára.

Egy közeli egy véres kézről.

- Az elkövető eltávolította a nő és a gyermekek kezéről és lábáról a körmöket - folytatta Brock. - Ezt az információt nem szabad kiadni a médiának. Mindenki megértette? Amennyiben tévedtünk Mursulttal kapcsolatban,

ez

az

információtöredék

segíthet

kiszűrni

a

forródrótunkon keresztül érkező hamis vallomásokat.

Nyugtalanság hullámzott végig a termen - a letépett körmök felzaklatták az összegyűlteket, hétköznapi brutalitásból valami bizarrabbá változtatták a haláleseteket, megfoghatatlanabb indítékkal.

- Jól van? - kérdezte Nestor aggódó tekintettel.

Moss visszakérdezett:

- És maga?

Brock fél órával később tartotta meg a sajtókonferenciát, FBI-címeres

háttér

előtt.

Az

egyetlen

kézzelfogható

részletre

összpontosított: a szomszédok beszámolójára Mursult eddig nem azonosított társáról, egy fehér bőrű, szakállas férfiról, aki piros Dodge Ramot vezetett nyugatvirginiai rendszámtáblával. Brock azt is elmondta, hogy a furgont feliratos matricák borítják, köztük egy látványos matrica a konföderációs zászlóval. Moss csatlakozott azokhoz a zsarukhoz, akik a pihenőszobában tévéztek. Megtöltött egy bögrét a kannában lévő olajos folyadékkal, miközben a pittsburghi és steubenville-wheelingi riporterek Brockra zúdították a Marian Mursulttal és a családtagjai meggyilkolásával kapcsolatos kérdéseiket.

Utána kiballagott a tévészobából, és keresett egy üres irodát a földszinten. Felhívta az NCIS főhadiszállásán dolgozó közvetlen főnökét. O’Connor megnyerte őt az NCIS-nek aznap délután sült kagylózás közben, a mentora volt a képzése során, vele együtt hajózott a Mélyvízbe a William McKinley fedélzetén - elkísérte az első

űrsétájára: mindketten ott lebegtek távol a hajójuktól, de a törzséhez pányvázva, mintha hatalmas pókok lennének ezüstszálakon. O’Connor csak tíz évvel Moss előtt született, de már keresztül-kasul bejárta a Mélyvizet és az EJP-ket, és olyankor is öregedett, amikor a világ többi része mozdulatlanul állt az időben. Haja fehér, göndör tincsekből állt, arcát mély barázdákba gyűltek a ráncok, de pókerarcát mindig könnyedén beragyogta egy pajkos kisfiús féloldalas mosolya.

- O’Connor - vette fel a telefont.

- Moss vagyok. Mursulttal kapcsolatban lenne szükségem információkra, ha meg tudnád szerezni nekem őket. A megkapott dokumentumok nagy része titkosított. Hivatalosan eltűntként van nyilvántartva.

- Találtam neked valamit - felelte O’Connor. - Éjszaka összeültünk az NSC-vel. Mursult felbukkanása komoly probléma, Shannon.

- Mid van?

- Patrick Mursult komoly tényező volt akkoriban, amikor az NSC a csillagháborús terven dolgozott, és ömlött bele a pénz Reagan miatt -

mesélte O’Connor. - Az elején, a szélesebb körű DoD-űrkezdeményezés előtt, a Challenger és a megszorítások előtt. Mursult részt vett a légierő

űrhajósmérnöki programjában Los Angelesben, de a Johnson Űrközpont katonai részlegébe is bejáratos volt. Viszont, Shannon, az aktája véget ér a Zodiac-küldetéseknél. Tudod, miről van szó?

- Tizenkét hajó, a hetvenes évek végétől nagyjából 1989-ig. Még az én időm előtt. Három hajó még mindig szolgál.

- Az Aries, a Cancer és a Taurus - erősítette meg O’Connor. - A többi kilenc soha nem tért vissza, feltehetően több száz élet odaveszett.

Katasztrofális. És a Taurus…

- A Taurus fedezte fel a Terminust - fejezte be Moss. - Az volt az első.

- Korábban alaposan átnézte a USS Taurus bűnügyi hely színfotóit. A hajó 1986 végén szállt fel, de egy távoli jövőbeli EJP-ből tért vissza megfogyatkozott legénységgel, alig pár túlélővel, és a hajó belsejét halott emberek obszcén fotói borították, és vérrel írt figyelmeztetések.

- Patrick Mursult azért van eltűntként nyilvántartva, mert a USS

Libra fedélzetén szolgált - magyarázta O’Connor. - És a USS Libra eltűntként van nyilvántartva, Shannon.

Eltűnt a Mélyvízben, de most felbukkant.

- Ez hogyan lehetséges? - kérdezte. Látott már NSC-kilövéseket, megtapasztalta, milyen az, amikor egy hajó eltűnik a Mélyvízben, majd

egy másodperccel később, szinte azonnal visszatér. Épp csak egy villanás, noha a legénységük akár több galaxison átkelhetett, és több évet eltölthetett bennük ezalatt. Nagyon hátborzongató élmény látni, ahogy valaki fiatalemberként felszáll egy hajóra, a következő

pillanatban pedig nyugdíjaskorúan száll le róla. De időnként az is előfordult, hogy egy NSC-hajó elment, viszont soha nem tért vissza.

Egyszerűen örökre megszűnt létezni. Ezeket a hajókat eltűntnek, visszahozhatatlannak nyilvánították. Szétszaggatta őket az űrtörmelék, vagy felfalta őket egy lángoló nap vagy egy fekete lyuk, vagy, még nagyobb

valószínűséggel,

műszaki

hibássá

váltak,

és

ez

katasztrofálisnak bizonyult, esetleg valami más történt velük - de ezek a hajók nem szoktak visszatérni, és nem szoktak felbukkanni másutt. Ha egy hajóval ez történt, akkor eltűntnek nyilvánították, a legénységét pedig csak azért nem halottnak, mert nem tudták volna bemutatni a holttestüket. - Ha a Libra eltűnt, akkor Patrick Mursultnak nem lenne szabad léteznie - állapította meg Moss. - Vagy nem is szállt fel a Librával. Lehet, hogy dezertőr? Vagy be sem került a csapatba?

- Mi felelünk a Libráért, és mi felelünk Mursultért - válaszolta O’Connor. - Ezért kellett téged is bevonni. Meg kell találnunk Patrick Mursultot, és ki kell szednünk belőle a sztoriját.

- Brock azt mondta, hogy meglapult, mindene a felesége nevén volt pár hamis igazolványon és egy hamis jogosítványon kívül - magyarázta Moss. - Vannak tanúink, akik személyesen is ismerték. Szerintem nem arról van szó, hogy ellopták volna az identitását vagy ilyesmi. Itt élt, Canonsburgben, közvetlenül a szemünk előtt.

- Senki nem kereste - jelentette ki O’Connor. - Mindenki úgy tudta, hogy a Libra legénységének a többi tagjával együtt eltűnt. Ha az embert nem keresi senki, nagyon hosszan el tud éldegélni.

- Most viszont rengetegen keresik.

- Shannon - mondta O’Connor. - Brock különleges ügynök említette, hogy személyes kapcsolat fűz a bűntény helyszínéhez…

- Jól… Jól vagyok - szakította félbe Moss. - Egy gyermekkori barátnőm lakott ott. És a tegnapi helyszínelés rettenetes volt, de már jól vagyok.

- További ügynököket is tudok küldeni, ha erősítésre van szükséged -

jegyezte meg O’Connor.

- Tudom kezelni a helyzetet - válaszolta Moss Jessica Mursult felhasított holttestére gondolva Courtney Gimm szobájában, ahol régen arról ábrándozott, hogy örökre elhagyja a várost. Azt a szobát soha senki nem hagyja el. - Jól vagyok - ismételte meg. - Patrick Mursultra összpontosítok.

- Mi a véleményed erről az egészről? - kérdezte O’Connor.

Mossnak a nő véres keze körül jártak a gondolatai, a hiányzó körmök körül. - Egyelőre családon belülinek tűnik - felelte. - Szerintem hamar meg fogjuk találni Mursultot, tele vannak az arcával a hírműsorok.

Bármilyen is a katonai státusza, bármi is derül ki a Librával kapcsolatban, te is éppen olyan jól tudod, mint én, hogy ez az egész valószínűleg a pénzről szólt, vagy esetleg egy viszonyról. Gyors és brutális ügy, de nem szokatlan. Elvitte a körmüket. Nem tudom, miért.

Majd akkor gondolkozzunk el a további ügynökökön, ha őrizetbe vettük. Ja, és tudnod kell, hogy az eltűnt lány nagyon csinos.

- Láttam az Amber Alertet - válaszolta O’Connor.

- Arra számítunk, hogy még jobban megugrik a média érdeklődése, ha Marian képe eljut hozzájuk - figyelmeztette a nő annak tudatában, hogy a médiafigyelem átok az NSC számára. - Hamarosan kérdezősködni kezdenek majd Mursultról, bárki is legyen ő.

-

Már

felkészültünk

-

válaszolta

O’Connor.

-

Az

FBI

együttműködőnek bizonyult. Az igazgatóink megtárgyalták a dolgot, és született egy közös állásfoglalás a nyomozással kapcsolatban. Nekik van elég emberük a média kérdéseinek megválaszolásához és Marian megkereséséhez is.

- Éppen sajtókonferenciát tartanak - számolt be róla Moss, és arra gondolt, hogy talán az anyja is nézi. A fenébe, gondolta. Az anyja nagy pletykafészek, aki imádja a helyi bűntényeket, a megcsonkított állatokról szóló híreket, a háztüzeket, a családon belüli vérengzéseket.

Fel kellene hívnom. Az anyja biztosan emlékszik a Cricketwood Courtra. Nagyon sokszor fuvarozta el a lányát a legjobb barátnőjéhez.

Miután lerakta a telefont, az anyja számát tárcsázta. A telefon kétszer kicsengett, majd bekapcsolt az üzenetrögzítő.

- Anya, Shan vagyok - mondta. - Ha ott vagy, vedd fel. Ma beugrom hozzád. Ne aggódj túlzottan a hírek miatt. Hamarosan beszélünk.

Nestor nyitott be az iroda ajtaján halk kocogtatás kíséretében.

- Menjünk - mondta.

Moss egy mozdulattal összecsukta a mobilját.

- Hova megyünk? - kérdezte.

- Megvan a furgon - válaszolta a férfi. - Most hívott minket a nyugatvirginiai állami járőrszolgálat. Jöjjön velem.

A piros Ram Elric Fleece tulajdonában volt, lejárt forgalmival és érvénytelen rendszámmal, egy Barthollow-patak melletti címre bejegyezve a Dents-patak és Mannington közelében. A helyi zsaruk ismerték a fickót; kötekedő volt, és részeges, többször is ki kellett rakni bárokból, de soha nem kellett előállítani - vietnámi veterán volt, nem bejegyzett villanyszerelő, és apróbb munkákat végzett készpénzért.

Nestor az FBI egyik Suburbanjában szállította el hozzá Mosst, amellyel sebesen suhantak a lassúbb járművek mellett az autópályán, miközben az alacsony pennsylvaniai dombok átadták a helyüket NyugatVirginia magasabb hegyeinek. A több mint egyórás autóút alatt a beszélgetés Patrick Mursultról személyesebb témákra terelődött. Nestor NyugatVirginia déli részében született, és szegénységben nőtt fel. Pár évig szabadúszó fényképészként dolgozott, mielőtt elvállalta a biztosabb

ujjlenyomat-és helyszínfényképezői állást az arizonai Phoenix rendőrőrsén. Amikor az apja haldoklott, visszament NyugatVirginiába. Moss nagyon vigyázott, hogy ne adjon ki magáról túl sokat -

pedig kedve lett volna megosztani dolgokat Nestorral, aki figyelmesen hallgatta, de tudta, milyen törékeny álca védi az életét és a karrierjét.

- Azt hiszem, nem vagyok túl beszédes típus - mondta végül.

- Maga óvatos - felelte Nestor. - Tiszteletre méltó tulajdonság.

Odaértek a Barthollow-patak melletti elágazáshoz, és mintha maguk mögött hagyták volna a világot, úgy nyelte el őket az erdő. A Barthollow-patak kanyargott, a fák szinte az utat is benőtték, a törzseket moha borította, a lombkorona erősen megszűrte a napfényt.

Moss néha észrevett a fák mögött pár távolabb felhúzott házat, elszigetelt tanyákat. Elmentek egy sor betontéglán álló épület mellett -

pasztellszínű vakolatuk már megkopott és csíkossá vált a rozsdás esőcsatornákból kiszivárgó víztől. Az udvarok úgy néztek ki, mintha mindenhol garázsvásár lenne. Mossban felmerült a kérdés, hogy vajon az összes fa ilyen hangot ad-e, amikor imbolyog. Mire odaértek egy pallókból álló hídhoz a kiszáradt patakmeder felett, az út alig volt több egy sáros ösvénynél. Nestor lekanyarodott egy másik földútra, amely csupán két keréknyomból állt az aljnövényzetben.

- Nem igazán látom, hogy hova megyek - mondta. Moss érezte, hogy a SUV kerekei felszaladnak a nagyobb kövekre és a kiálló gyökerekre, de a lengéscsillapító korrigálja az úthibákat. Az út fölé lógó ágak a szélvédőnek csapódtak.

- Állj, állj, állj! - mondta Nestor. - Megérkeztünk.

Egy vörös villanás, miközben lekanyarodtak a tisztásra - a Dodge Ram hátulja. Egy régebbi modellé, még a nyolcvanas évekből, de megfelel a leírásnak, cseresznyepiros, kivéve, ahol a rozsda megrágta az ajtókat, és a konföderációs zászló is ott van a többtucatnyi másik matrica között. A DÉL FELÉLED. Calvin, amint lehugyoz egy Ford-logót.

Egy pisztoly, EZ A FURGON EGY SMITH & WESSON VÉDELME ALATT ÁLL. A

fegyverpolc kézzel összeszegecselt deszkákból készült, és nem volt rajta fegyver, de elég kopott.

- Azt nézze meg - mondta Nestor. - Az meg mi?

Moss követte az ujja irányát.

- Mi a fasz? - kérdezte, miközben kimászott a SUV-ből, és megbámulta a csontvázakat az erdőben. Szobrok voltak. Szétszedett szarvascsontvázak, amelyeket úgy erősítettek ismét össze dróttal, hogy agancsos embereknek tűntek, rézerekkel. Négy közülük a bokájánál fogva lógott lefelé a fákról, széttárt karokkal - fejjel lefelé keresztre feszítve. A Terminus, gondolta Moss. Ez a fickó látta a Terminust. A ház rettenetes állapotban volt, a tető úgy berogyott, mintha el akarna olvadni.

Moss követte Nestort egy sor lépőkövön át, amelyek félig besüppedtek a sárba. Néhány rágcsáló csontja volt a bejárati ajtó előtt -

leginkább mormotáké és mókusoké. Szarvascsontvázak voltak kiterítve a fűre, hogy kiszáradjanak a napon.

- Vajon itthon van? - kérdezte Moss.

- Nem tudom. A furgon itt van - válaszolta Nestor. - De az is lehet, hogy elment sétálni.

- Mi ez a sok csont? - kérdezte Moss.

Nestor felnevetett.

- Meg nem tudnám mondani…

Mellbe vágta őket a rothadás bűzének erős hulláma… Halál. Moss arra gondolt, Marian. Elővette a fegyverét. Nestor is. A bejárati ajtón egy rozoga, szúnyoghálós keret volt, mögötte egy horpadt furnérlap, amelyen nyüzsögtek a legyek. Amikor Moss belökte, a legyek zümmögve felszálltak. A szag sűrű volt, szinte testesen súlyos - megült a nyelvén, az orrlyukaiban, szivacsszerűnek tűnt a szájában. Halál, átázott bunda, fekália. Könnybe lábadt tőle a szeme.

- Marian! - kiabált be.

A levegő eleven volt és zümmögött - legyek csapódtak neki. Nestor a sarkában maradt. Félhomályos nappali. A falakat szőrmék borították, csíkos mosómedveirhák, palaszürke mókusbőrök, mormotabarnák -

lassan rájött, hogy egy szőrmefreskót lát, völgyeket és hegyeket, csúcsukon nyúlfehér hóval.

Hegyek - tájkép hegyekkel, szőrméből.

- Marian! - kiáltotta ismét a levegőbe, amely rothadással árasztotta el a tüdejét. Egy légy mászott végig az ajkán - elfintorodott, és félrefújta.

Félt tőlük, félt attól, amit jelenthetnek - rettegett attól, hogy Marian holttestére bukkannak majd. Ne itt, ne itt…

- FBI - mondta Nestor. - Szövetségi ügynökök!

Moss a fegyverét szorongatva átment a szomszéd helyiségbe: egy nagy szoba konyhasarokkal, ahol egy tévé is volt, celofánba tekert nyuszifülekkel. Szerencsekerék. A falakon náci zászlók lógtak, a mennyezetre is azok voltak rajzszögezve. Fekete zászlók, fehér SS-villámokkal. Smaragdzöld zászlók fehér szarvasfejekkel, az agancsok között horogkereszttel. Elmebeteg, gondolta Moss - de úgy átjárta az iszonyat, mintha a pokol kapuját találta volna meg. Üres Mountain Dew és Pabst dobozok hevertek a padlón, fekete hangyák nyüzsögtek rajtuk.

- Itt - mondta Nestor. - Ide.

Egy folyosó indult a hátsó szobák felé, falain véletlenszerűen elhelyezett, egymáshoz nem illő tükrökkel. A folyosó padlóján megtömött szemeteszsák hevert, egy holttest, és a nejlon annyira tele volt fehér kukacokkal, hogy úgy tűnt, mintha maga a zsák vonaglana.

Nestor az ingujjába bújtatta a kezét, meghúzta a zsák szélét - Moss Marian sápadt arcára számított, de a fejet fekete szőr borította a fogatlan, piros íny és a sötét üveggolyószemek körül.

- Jézusom! - ugrott hátra Nestor. - Mi ez? Egy kibaszott medve?

Moss továbbment a folyosón, a saját tükörképei között. Mi ez a hely?

De a lelke mélyén értette a motivációt, valahol már megszületőben volt benne a felismerés. A tükrök a folyosón, a visszképei - valami megbizsergette a memóriáját, és havas tájak idéződtek fel benne, az, ahogyan hókupacok között kaptat narancssárga űrruhában, és olyan hideg van, hogy a szél jégszilánkos. Elment egy fürdőszoba, utána egy hálószoba mellett - egy matrac a padlón, egy sporttáska a végében.

Követte a tükröket a hátsó hálószobáig, a nagyobbig, és amikor benézett, meghallotta a saját sikolyát.

A férfi egy csontokból készült fára akasztotta fel magát - egy csontokból, vasdarabokból és rézhuzalokból összeállított faszoborra. A falakat és a mennyezetet tükrök borították, és a tükörképei végtelen sort alkottak. Ott lógott a csontvázszerű ágakon felpuffadt arccal, duzzadtan kilógó, lila nyelvvel. Túlsúlyos volt, hatalmas, fehér testén legyek nyüzsögtek. Moss közelebb lépett hozzá fegyverét szorongatva, de remegett a keze. Ekkor látta meg a saját tükörképét a halott férfié mellett. Ez a hely ugyanolyan benyomást keltett, mint a tükrös folyosó -

maga alá gyűrte a visszatérés érzése -, és a tükrös szobában álló csontvázfa olyan emlékeket hívott elő belőle, amelyeket évek óta próbált eltemetni magában, a keresztre feszítésének az emlékét, a fekete folyó zúgásának maga alatt. Ezek a helyiségek mutatóujjként bökdösték a memóriáját. Felidéződött benne a jég, és az is, ahogy a levegő szinte tükörként csillogott körülötte. Ezt a fát látta a Terminusban, ezt a napszítta, csontszínű fát, végtelen sokszor. Fleece-nek olyan pontosan sikerült rekonstruálnia a környezetet, mintha az ő

emlékeit ásta volna elő.

- Menjünk - tette a kezét Nestor a vállára, hogy kivezesse a szobából.

- Marian nincs itt. Menjünk.

A Brooke megyei seriff elkerítette a Barthollow-patak melletti birtokot, és megtiltotta a belépést az FBI mobil bűnügyi helyszínelőegységének a megérkezéséig. Kivonszolták az oszladozó medvetetemet a házból, és az

erdőbe húzták, mielőtt levágták volna Elric Fleece-t, amihez több emberre is szükség volt a férfi súlya miatt. A medve cafatokra volt szedve - valaki megnyúzta, kicsontozta, eltávolította a belső szerveit. A technikusok bűnügyi helyszínként hivatkoztak Fleece házára, de hamar közkeletűvé vált az a vélemény, hogy a halála öngyilkosság volt, hogy legalább egy napja lógott a fán, ha nem régebben. Moss végignézte, ahogy a lepedőbe csavart holttestet egy hordágyhoz cipelik, majd bepakolják egy mentőautóba, hogy Charlestonba szállítsák a boncoláshoz.

Bárhova nézek, minden jéggé változik, gondolta, és szinte érezte, ahogy a jég felé kúszik valami távoli jövőből. Kisétált Fleece birtokának a pereméhez, be az erdőbe, ahol követte az ösvényt a bokájuknál felakasztott csontvázakig. Mind a négyet hátborzongató zsenialitással készítették el - a szarvascsontokat összetartó rézdrótok erek és izmok benyomását keltették.

Honnan tudott a Terminusról, a felakasztott emberekről? Moss elképzelte, ahogy Patrick Mursult, akit a világ később bekövetkező

halála kísért, Fleece fülébe suttogja látomásait - vagy talán Fleece a saját szemével látta az egészet, mert ő is a Libra fedélzetén szolgált, ami kezdett jelenésszerűnek tűnni. Az NSC tengerészgyalogosai között gyakori volt az öngyilkosság. Moss több olyan boncolást is látott, amelynek az alanyai felakasztották magukat, felvágták a saját csuklójukat, vagy főbe lőtték magukat - megtört emberek voltak, akik képtelenek voltak alkalmazkodni a normál idő csigalassú menetéhez.

O’Connor majd megerősíti vagy cáfolja Fleece kapcsolatát az NSC-vel, de Moss egyre biztosabb volt abban, hogy egy újabb „eltűntnek nyilvánított” tengerészgyalogossal van dolga. Lépteket hallott - Nestor trappolt át az aljnövényzeten mögötte.

- Hé, jól van? - kérdezte a férfi. - Nagyon eltűnt.

- Csak a gondolataimat rendezgetem - válaszolta Moss. - Látott már ilyet valaha?

Nestor a homlokát ráncolva elgondolkodott, mintha ez a kérdés az elméjének tavába dobott kő lett volna.

- Az a szoba emlékeztetett valamire, amiről apám mesélt - válaszolta.

- Volt egy visszatérő álma az „örök erdőről”. Jöjjön, menjünk odébb ezektől a szobroktól, vagy mik is ezek.

Végigsétáltak az ösvényen, a ritkás fák között Fleece háza felé.

- Miről szólt? - kérdezte Moss.

- Twilightban éltünk, egy kis szénbányászfaluban. Apám a bányában dolgozott, és mindig azt álmodta, hogy sötétben van - mesélte Nestor. -

Időnként üvöltve ébredt, utána hallottam, ahogy felkel. Bejött a szobámba, leült az ágyamra, és rám nézett. Kilencéves lehettem, vagy olyasmi, és abban reménykedtem, hogy azt hiszi, alszom, de részeg volt, és arról beszélt, hogy csapdába esett egy omlás miatt, és nem tudott a tárnán keresztül kimenni, úgyhogy addig ásott lefelé, amíg a bánya alá nem került, ahol egy erdőbe ért. Úgy írta le a fákat, mintha ott lennének a szobámban, és meg tudná őket érinteni.

- Az örök erdő - visszhangozta Moss.

- A fákban ajtók voltak - folytatta Nestor. - És amikor kinyitott egy ajtót és belépett rajta, egy teljesen másik erdőbe került. Azt mondta, hogy eltévedt, és arra kért, hogy keressem meg. Én azt válaszoltam, hogy megkeresem, és csak vártam, amíg el nem ült benne az álma visszhangja, és ki nem ment a szobámból. A fürdőszobába ment, hallottam a lépteit az előszobában. Utána meghallottam a horkolását, amiből tudtam, hogy elaludt. Nekem soha nem sikerült visszaaludnom.

- Kilencéves volt? - kérdezte Moss, miközben elképzelte a gyermeket és az apját.

- Néha úgy beszélt erről az álomról, mintha egy olyan hely lenne, ahova el lehet menni, mintha nem is álom lett volna, úgyhogy amikor megláttam azokat a tükröket…

Moss legszívesebben kiöntötte volna a lelkét, de csak annyit

mondott:

- Ne is gondoljon Fleece hülyeségeire. Verje ki a fejéből ezt az egészet.

Megacélozta magát, mielőtt visszament a házba. Noha a bűz közvetlen forrásait már eltávolították, a többi szag megmaradt: a szőrmefalaké, a tömött szemeteseké. A technikusok kartondobozokat pakoltak ki Fleece szekrényéből. Moss gumikesztyűben bogarászta végig a tartalmukat. Talált egy albumot megsárgult képekkel Vietnámból - a PBR-ekről, a négyfős folyami járőrhajókról, amelyeket gyorshajóknak hívtak. A Mekong és a Rung Sat feliratok kék golyóstollal. Haditengerészet, Vietnám - megvan a kapcsolat Mursulttal, gondolta. Felmerült benne a kérdés, hogy a két férfi együtt szolgált-e. Halott pókokkal, bogarakkal teli gyufásdobozok, és az egyik technikus egy döglött madarakkal teletömött párnahuzatot is talált.

Mocsok, gondolta Moss. A falakat a férfi „művészeti alkotásai”

borították, nemcsak az állati szőrmékből készült freskó, hanem bekeretezett képek, fotók is. Kettő közülük a fürdőszobában lógott. Egy állókép a Zapruder filmből, az a pillanat, amikor Kennedyt a második golyó is eltalálja; az elnök arca húsos, rózsaszín, és kifelé nyílik, mintha egy zsanéros ajtó lenne. Fleece dicsfényt festett Kennedy feje köré, az elnök fejéből alvadó, barna vér sugárzott. A többi képen hét dicsfényt festett a Challenger fotója fölé, amely a robbanás kis felhőjét és a szétrepült, furcsa röppályájú űrhaj ódarabokat ábrázolta.

- Találtunk valamit - mondta Nestor. - Itt.

Ő a kisebbik hálószobában dolgozott, egy aránylag tiszta helyiségben

- a földön heverő matrac be volt vetve, a lepedők és a takaró szorosan alá volt tűrve. Ott lógott Fleece legnagyobb átalakított fotója - Moss felismerte a vietnámi járőrhajója felnagyított képét, de ezt félhold alakú körömdarabkák és állati karmok borították. Fájdalom hasított belé, mert eszébe jutottak a Mursult család ujjai, a letépett körmök. A fotóra az volt írva, hogy: A körmök hajója, amely a halottak testét fogja

szállítani.

- Úgy gondoljuk, hogy Mursult itt lakott - mondta Nestor. - Hogy ez az ő holmija.

A fekete sporttáska tartalmát kipakolták a matracra. Pár ezer dollár húszasokban, ruhák, tisztálkodószerek, egy csipogó. Huszonnégy polaroid egy sorban - pajzán képek egy nőről. Egy fekete, vékony nőről.

Az arca egyiken sem látszott. A melle gyönyörű, gondolta Moss, a hasa feszes - megnézte combjai sima, sötét vonalát, a nemi szervei képeit, a rózsaszínséget a lába között. A fotók inkább intimnek tűntek, mint pornográfnak - olyanoknak, amelyeket csak a fényképész és a modell tekintetének szántak. Úgy tűnt, mintha egy faházban készítették volna őket, nem ebben. Talán egy bérelt faházban. A falai festetlen rönkökből készültek, látszott egy éjjeliszekrény sarka, egy jegyzettömb, egy telefon.

- Tudjuk, ki ez a nő? - kérdezte Moss.

- Nem.

- Miért Mursultra gyanakszunk?

- A csipogóban lévő első néhány szám Mursult száma - felelte Nestor.

- Úgy gondolom, hogy felhívta magát néhányszor, hogy ellenőrizze, működik-e a csipogó.

Kimentek a házból. Nestor még maradt, hogy felügyelje a bizonyítékok begyűjtését, de megbeszélte a seriff egyik helyettesével, hogy Mosst vigye vissza Canonsburgbe. Késő délutánra járt, a nap lassan kivérzett.

- Látta a hajó fotóját? - kérdezte Moss.

- A körmökkel? Igen - válaszolta Nestor. - Az egyik kolléga megvizsgálja majd, hogy nem Mursultéké-e valamelyik. Ez beletelik egy kis időbe. De nem tudom elképzelni, hogy ez a fickó, Fleece képes lett volna végezni három emberrel lőfegyver nélkül, maga igen? Nem volt formában, még azt sem nézem ki belőle, hogy el tudta volna őket kapni,

vagy le tudta volna őket győzni, ha valamelyik ellenáll. A feleség, Damaris Mursult jó kondiban volt. A fiú…

- Lefogadom, hogy a boncolásnál kiderül, hogy amúgy is túl régen meghalt ahhoz, hogy ő legyen a tettes - válaszolta Moss.

- Mit is írt a képre? A körmök hajója?

- A körmök hajója, amely a halottakat szállítja - válaszolta Moss. -

Nem tudom. Jézusom, mennyi halált láttunk ma.

- Maga vallásos? - kérdezte Nestor.

- Mi? - kérdezte Moss, majd ráébredt, hogy szentségtörés követett el, és aggódni kezdett, hogy nem sértette-e meg ezzel a férfit. Elég sok keresztény, evangélikus férfival találkozott már a rendfenntartó erőknél. - Sajnálom, nem akartam…

- Engem csak a hitem tart össze - mondta Nestor. - Amikor arra a kisfiúra és a kislányra gondolok, vagy Marianra. Ez teljesen összetörne, de hiszek az örök életben, és arra gondolok, hogy Isten gondoskodni fog ezekről az áldozatokról, és ez segít… segít az összpontosításban.

Úgy képzelem, hogy új életet nyernek. Maga hisz a test feltámadásában?

Moss arra gondolt, ahogy az emberiség egy tölcsérben csúszik a szingularitás felé.

- Nem - válaszolta.

HÁROM

Az anyja még mindig Canonsburgben élt, ugyanabban a házban, ahol Moss felnőtt, egy kis, kék házikóban a meredek dombokon, alig pár sarokra a Sarris édességgyártól. Moss gyermekkora csokoládéillatú volt. Parkolásnál mindig két kerékkel felhajtott a járdaszegélyre, kiegyensúlyozta az autót, behúzta a kéziféket. Felsétált a gyomos ösvényen az oldalbejárathoz, és kinyitotta ugyanazzal a kulccsal, amit középiskolás kora óta használt.

- Anya? - szólt be.

- Idefent vagyok - válaszolta az anyja.

Moss meglepődött, hogy otthon találja, mert azt hitte, hogy a McGrogan’sben lesz - az anyja majdnem minden műszakja után átöltözött koptatott farmernadrágjába és egy szűk felsőbe, és leballagott a bárhoz gyalog, hogy hazafelé ne kelljen az ittas vezetés miatt aggódnia. Mindenki ismerte a környéken az anyját, aki mindig ott mászkált, és cigarettákat kunyerált, italt keresett. Negyvennégy évesen gyakran tévelygett részegen az utolsó kör után, és üres parkolókban lógott a többi kocsmatöltelékkel együtt, akik túl sokat ittak ahhoz, hogy haza akarjanak menni. Egy ismerős arc, igazi törzsvendég. A McGrogan’s hol pezsgett, hol nem, időnként semmi mást nem lehetett ott csinálni, csak a tévét bámulni és a pultosokkal csevegni, máskor annyira tele volt, hogy csak oldalazva lehetett benne eljutni a mosdóba. Moss anyjának megvolt a saját széke a sarokban, ahol nyugodtan ellazulhatott, hátát a falnak támaszthatta, és figyelhette az eseményeket. Kézfején kiálltak az erek, természetes hajszíne olyanra fakult, mint a fehér kenyér, de még mindig utánafordultak, ha olyan ruhát vett, és elég sötét volt. Amikor Moss ránézett, önmagát látta pár év múlva.

Az EJP-k közötti utazás iróniája az volt, hogy Moss teste korosodott azokban a jövőkben, hiába várta őt a jelen terra firmája egy helyben állva. Az időszámítás szerint csak huszonhét éves volt, 1970-ben született, amikor az anyja a tizenhetet töltötte be. De biológiailag már majdnem negyven évet élt, alig pár évvel volt fiatalabb az anyjánál.

Ugyan soha nem beszéltek egymással a korukról, de biztos volt benne, hogy az anyja észrevette a feltűnő változást - inkább a testvérének tűnt, mint a lányának, és ez a furcsaság túl bizarr volt ahhoz, hogy megbeszéljék, vagy akár csak megemlítse bármelyikük. Semmilyen intimitás nem alakult ki közöttük, semmilyen közös nézőpont - ehhez túlságosan eltért az életük, túl különböző dolgokon mentek keresztül.

Moss magasabb volt, szálkás, komoly, míg az anyja inkább pimasz -

azon ritka alkalmakkor, amikor együtt ittak, mindenki nővéreknek nézte őket.

Az anyja a konyhaasztalnál ült, pizsamában, és a Reader’s Digestet lapozgatta.

- Nem a McGrogan’sben vagy? - kérdezte Moss.

- Hagytam neked egy kis csirkét, ha éhes lennél.

- Már ettem.

- Egyél még - mondta az anyja. - Shiner azzal a lánnyal mászkál, aki…

honnan a pokolból is jött? South Fayette-ből, vagy valami ilyesmi. Ma nem akarok velük inni. Deb inkább arra az új helyre akar járni, amiről meséltem… Hogy is hívják? Próbáltalak hívni. Mindegy, az a lényeg, hogy csirkét csináltam.

- Dolgoztam - válaszolta Moss.

- Azt a lányt próbálod megtalálni? El sem tudtam hinni, a hírekből úgy tűnt, mintha azt a családot Courtney Gimmék volt házában gyilkolták volna meg - felelte az anyja.

- Igen - erősítette meg Moss.

- Ugyanabban a házban? Most ezen dolgozol?

- Úgy tűnt, mintha a család éppen el akarta volna adni az épületet.

Biztosan nem ők vették meg Gimméktől, ugye? Mursulték.

- Nem, nem… Szerintem bérelték - válaszolta az anyja. - A bátyja, hogy is hívták…?

- Davy.

- Ő volt az, aki bevonult? Ha jól emlékszem, ő adta ki a házat, miután az apja Arizonába költözött. Pár éve összefutottam Davyvel, talán ‘93-ban? ‘94-ben? Mintha azt mondta volna, hogy meg akarja tartani a régi házukat, és keresni akar rajta, ha lehet. Olyan kotnyeles vagyok, de soha nem emlékszem, mit kotnyeleskedtem ki másokból.

- Ők egy közvetítőszolgáltatást szoktak használni lakáskeresésre -

magyarázta Moss. - Mármint a katonacsaládok. - Megrázta, hogy Courtney háza volt a bűntény helyszíne, hogy a jelene és a múltja ilyen hátborzongató módon összefonódott, de emlékeztette magát, hogy ez csak véletlen egybeesés. Davy Gimm kiadta a házukat, ahova beköltözött egy másik katonacsalád. Ez logikus. Az anyjával folytatott beszélgetés során tisztázódtak benne a dolgok, és úgy érezte magát, mint aki egy rémálomból ébredve lassan rájön, hogy a valóságban minden pont olyan rendben folyik, ahogyan mindig is tette.

- Mi történt? - kérdezte az anyja.

- Nem tudom - válaszolta Moss. - Szerintem családon belüli bántalmazás.

- Rettenetes - nyugtázta az anyja. - Követtem az eltűnt kislánnyal kapcsolatos híreket, mert Courtney… Courtney-ra emlékeztetett.

- Marian Mursult - felelte Moss. - Engem is Courtney-ra emlékeztetett. Az a haj.

- Én is a haját akartam mondani - merengett el az anyja. - Courtney-nak olyan gyönyörű haja volt, azokkal a göndör fürtökkel.

Moss gyermekkorában csak egy kocsmatölteléket látott az anyjában, egy elcseszett életet, de mostanra észrevette, mennyire sebezhető. Ez az

új nézőpont a korral járt, azzal, hogy mindketten felnőttek lettek, mindketten elszenvedtek traumákat, és így könnyebben észrevették egymásét. A rágós és kiszáradt mirelitvacsorát csak piszkálta. Talált egy kis rumot az alkoholos polcon, és összeöntötte Cherry Coke-kal. Az anyja vodkát töltött magának.

- Szóval holnap beülök Cheiyllel a McGrogan’sbe - váltott témát az anyja.

- Cheryllel, a kollégáddal? - Kérdezte Moss. - Azt hittem, végleg szétváltak az útjaitok.

- Múlt hónapban én adtam el a legtöbb előfizetést, úgyhogy megígértem Cheiylnek, hogy elviszem inni az ötvendolláros kuponból, amit kaptam. Ja, egyébként észrevettem, hogy megszűnt az előfizetésed a Homemaker’s Companionre, úgyhogy megújítottam. Ez sokat segített.

- Utálom azt a lapot.

- Nem ez a lényeg.

Az anyja magazinos előfizetéseket erőltetett rá emberekre telemarketingesként. Moss a nappaliban itta meg a rumos kóláját, megszokott helyén a bőrfotelben, miközben anyja a kanapén terült el.

Ő is majdnem telemarketingesnek állt - az anyja beajánlotta a főnökénél, de Moss eljátszotta ezt a lehetőségét. Az volt életének egyik valódi fordulópontja. Mostanában divat multiverzumban gondolkodni, ami végtelen elágazásból áll, végtelen számú ösvényből, de pontosan jól tudta, hogy nincs olyan sok valódi választási lehetőség; a legtöbb ember korlátozott számú lehetőséggel rendelkezik, főleg azok a lányok, akik szegénységben nőnek fel. Mindig is úgy gondolta, hogy jó alkoholista lett volna belőle. Telemarketing és bárok, szex azzal, aki hajlandó az aznap esti fogyasztását kifizetni - néha undorral gondolt erre az életmódra, máskor megnyugvást talált benne, és azt kívánta, bárcsak normális életet élhetett volna férfiakkal, stresszel és szar munkahelyekkel. A televízió feletti kandallópárkányon ott állt az apja

bekeretezett fotója. A mosolya kicsit gúnyos volt, de a szeme csillogása arra utalt, hogy mindig nevetett, bárhol is járt. Moss az apjának ezzel a furcsa, hivatalos képével nőtt fel, egy olyan fiatalemberével, aki a fotón kevésbé tűnt öregnek, mint az emlékeiben - a haditengerészetnél szolgált, és a képen fehér díszegyenruhát viselt. Amikor a telemarketinges szakmára gondolt, vagy arra, milyen irányba mehetett volna el az élete, és vajon miért pont az NCIS-t választotta, néha azt mondogatta magának, hogy az apját keresi - de tudta, hogy ez hülyeség.

Az apja már azelőtt leszerelt, hogy ő megszületett volna; akkor hagyta el a családját, amikor Moss ötéves volt.

- Nézhetjük az X-aktákat - vetette fel az anyja. - Tudom, hogy szereted azt a sorozatot.

A vasárnap esték Scully estéi voltak, de aznap csak ismétlés ment - a Bukott angyal, egy Mulder-epizód, úgyhogy Moss azt mondta az anyjának, hogy csatornát válthat, ha szeretne. Az anyja imádta a híreket, a Headline Newst, amelyet a CNN szövegblokkja szokott félbeszakítani a legfrissebb szenzációkkal. A HALOTT RAPPER elég lényegre törő volt, bár ezt az L. A. Times főcíme követte: NOTORIOUS

B.I.G. GANGSTA RAPPERT MEGGYILKOLTÁK. Négy lövés csapódott a kocsija oldalába. A képernyőn egy fekete GMC Suburban jelent meg rendőrségi kordonszalag mögött. Moss anyja felült.

- Ó, a fenébe - mondta. - A fenébe. Fel kell hívnom Shellyt. Imádta a fickót.

- Szerintem én elindulok lefeküdni - válaszolta Moss, mire az anyja jó éjt intett neki, de továbbra is a képernyőt bámulta gyászosan. Moss régi szobája az évek során az anyja lomtárává vált, de a spirálos oszlopú Jenny Lind faágy, amely egykor a nagyanyjáé volt, megmaradt, és a könyvespolcokon még mindig ott hevert néhány régi kedvence: A fekete paripa-sorozat, az Időcsavar, néhány kaland-játék-kockázat könyv, amelyben a halálos kimenetelek oldalának behajtogatta a sarkát. A hintaszékben ruhás dobozok tornyosultak. Moss lekapcsolta a

lámpát, és azt hitte, azonnal el fog aludni, de a rapper halálának a híre felzaklatta eleve nehéz szívét. Úgy érezte, mintha darabokra hullana körülötte a világ. Mintha a csillagképek sorra eltűnnének az égboltról.

- Nestor - mondta a lelkek halhatatlanságára gondolva, a testek feléledésére… Nestor naivitására, hite ostobaságára, de azért tovább próbálgatta a nevét a nyelvén.

Hálószobája sötétjében, az ismerős árnyékok között egy hó és szélviharok alá temetett világot képzelt maga köré, amelyben az egyetlen meleg pont a takarója alatti zug, ahol összegömbölyödött.

Távolról hallotta a televízió duruzsolását, és az anyja hangját, aki a konyhai telefonon beszélt. Gyermekkora neszei. Könnyen bebeszélte magának, hogy még mindig gyermek, hogy egy kislány az ágyában, hogy az élete nem volt több egy furcsa álomnál, és ha most felébredne, évekkel fiatalabb lenne, olyan, mint huszonöt évvel korábban. Úgy érezte magát, mint egy betolakodó a saját korábbi életében, úgyhogy lenyúlt, hogy megérintse a bal combját, végighúzta az ujjait a combcsonkja csontkitüremkedésein és heges bőrén, hogy emlékeztesse magát, ki is ő valójában. Az anyja most minden bizonnyal sorra felhívja az ismerőseit, hogy megossza velük a híreket. Ő mindig is imádta az anyja nevetésének a hangját - azt, hogy olyan könnyedén kötött tartós barátságokat, hogy olyan óvatlanul, szabadon adta magát. Moss túl könnyen összekuszálta a dolgokat. Csak forgolódott a franciaágyban, és gondolkozott. Ismét Nestor jutott eszébe. Soha nem volt képes olyan könnyedén felszínes kapcsolatokat kötni, mint az anyja, soha nem volt a futó viszonyok híve - az ő érzelmei váratlanul lángoltak fel, és tüskéik voltak, mint a bogáncsnak. Régen fotós volt, mesélte a férfi, és Moss elmerengett ezen - azon merengett, ki lehet ez az ember, és vajon mindig is ilyen vallásos volt-e. Egyébként idegesítette, ahogy az örökkévalóságról szóló keresztény pátosszá redukálta a gyermekek halálát, ennek ellenére felmerült benne a kérdés az életében jelen lévő

nőkkel kapcsolatban, mármint az, hogy van-e benne nő. Megpróbálta felidézni, hogy volt-e a kezén jegygyűrű. Nestor. A fényszórók sugara a

mennyezeten, amelyeket megtört az ablaka rácsa, Elric Fleece és az erdőben lévő csontvázak emlékeit idézték fel benne. Egy Libra nevű

hajót, ami eltűnt a Mélyvízben, az elveszett tengerészgyalogosok visszatérését. Egy kukacokban úszó, felboncolt medvét. Volt egy trükkje, amit elalváshoz használt: egy fekete vizű folyót képzelt el, és önmagát, amint meztelenül belegázol a vízbe, amely először a térdéig kúszik fel szénfeketén a fehér bőrén, utána a hasáig, a melléig, és hamarosan már a feje búbjáig ér, és a napfény eltűnik körülötte, miközben ő egyre mélyebben hullik a táguló sötétségbe. Mire elmerült, mindig elaludt.

Telefoncsörgés. A mobilja hangja az éjjeliszekrényen.

- Halló? - szólt bele.

- Brock vagyok.

Vörösen világító számok a sötétben. 2:47.

- Most hívott az egyik emberünk azzal a csipogóval kapcsolatban, amelyet Nestorral találtak Elric Fleece ingatlanában - folytatta a férfi. -

Rájött valamire.

- Hallgatom.

- Találtunk néhány elmentett számot. Nem telefonszámokat, csak kódokat. A legtöbbről még nem tudjuk, hogy mié, de néhány elég gyakran ismétlődött: a 143 és a 607. Az embereim azt mondják, hogy ezek olyan dolgok rövidítései, mint a „szeretlek” vagy a „hiányzol”. A kamaszok használnak ilyesmit.

Mursult és a polaroidokon szereplő nő találkákat beszélhettek meg, talán a lányaitól tanult kódok segítségével.

- Viszonya volt - válaszolta Moss. - Huszonnégy képet találtunk egy nőről.

- Összevetettük Mursult vonalas telefonjának a híváslistáját a csipogóval, és találtunk egy egyezést - magyarázta Brock. - Amikor a

csipogóra a 22-es kód érkezett, többször is felhívott egy Blackwater Falls Lodge nevű helyet odalent, Tucker megyében.

A Blackwater-zuhatag ismerősen csengett - a hatalmas Monongahela Nemzeti Parkban volt. Sok turista járt arra a lenyűgöző vízesések miatt, amelyek gyöngyökként díszítették a Blackwater-folyó szalagját. Moss is eltöltött egyszer egy hetet az ottani panzióban, a Lodge-ban, és hosszú kilométereket kirándult a vízesések mentén nagy kínszenvedések árán a protézisével az egyenetlen talajon, a Dry Fork-folyóba futó Red-patak után kutatva, amely felett majdnem meghalt, mielőtt megmentették a Terminusban. A folyónak azt a részét kereste, ahol keresztre feszítették, a hamuval borított fát, azt a fehérre égett fát, amely mintha a végtelenségig ismétlődött volna, de nem sikerült megtalálnia a helyszínt. Nyaranta gyakran visszatért a Blackwater-zuhatag körüli kunyhókba, és beleveszett a túraösvényekbe; órákig tudta bámulni az Elakala-vízesés tajtékos örvényeit, ami a világ szépségeire emlékeztette, miközben könnyedén fel tudta idézni, milyen kihalt és jeges is tud lenni ez a táj.

- Az a szállás pár órányira van innen, de jó helyszín a találkákhoz -

jelentette ki. - Romantikus és eldugott.

- Mursult többtucatnyi alkalommal hívta a panziót, a múlt hónapban kétszer is - számolt be róla Brock. - Én is felhívtam őket, de a recepciós nem találta Patrick Mursult nevét a vendégkönyvben. Reggel első

dolgom lesz, hogy odatelefonálok a Tucker megyei seriff hivatalába, és megkérem őket, hogy küldjenek oda valakit.

- Majd én odamegyek - válaszolta Moss, aki kételkedett abban, hogy vissza tudna aludni. - Canonsburgben vagyok. Arrafelé fogok hazaautózni.

Az anyja horkolása kiszűrődött az előszobába. Moss lelopakodott a földszintre, és úgy érezte magát, mintha visszaváltozott volna kamasszá, és ismét ki akarna szökni éjszaka - pontosan emlékezett arra, hogy melyik lépcsőfok nyikorog, és hova kell helyeznie a súlyát,

hogy ne csapjon zajt. A konyhában főzött egy kávét, és vizet locsolt az arcába, hogy felébredjen. Marian Mursult eltűnése óta már három nap eltelt, utoljára múlt pénteken látták, és nemsokára felvirrad a hétfő.

Egy doboz aszpirin a csap felett - bevett pár tablettát a kávéval. Kihalt autópályákon hajtott, Canonsburgből a 79-esre ment fel déli irányba, NyugatVirginia felé, és hagyta, hogy a képek ott kavarogjanak a fejében, a Challenger a hatalmas égbolton, egy körmökből készült hajó a halottaknak, a téli erdő. Az autópálya aszfaltfolyónak tűnt a lámpák fényében. Moss tudta, hogy egyre magasabb hegyek veszik körül, de nem látta őket - kolosszális sötétségük kioltotta a csillagokat.

Egy szerpentin futott végig a fenyvesen, egészen a parkolóig, amelyben alig állt néhány autó. A panzió egy vörös tetejű hosszú ház volt, a főbejárata felett egy vakolatlan kémény díszelgett. Moss végigment az alacsony mennyezetű, üres előtéren, a végében krémszínű

csempepadló, cseresznyefaszínű recepció. Minden éles fényben úszott.

Pár percig ácsorgott az üres pult előtt, majd bekukucskált a kihaltnak tűnő irodába.

- Hahó! - mondta.

Távoli televízióhangok. Követte a zajt a hotel bárpultja felé, ahol különböző színű röviditalok sorakoztak tükrös polcokon. Egy fiatal nő

kávézott ott egymagában, a Vogue cikkét olvasgatva a Spice Girlsről.

Nyúlánk testalkatú volt, térdzoknit viselt hímzett szoknyával, amelyet egy erdei jelenet díszített őzekkel és nyulakkal, vadvirágokkal, szájából és a szemöldökéből ezüst piercingkarika állt ki, és neonkékre festett haj koronázta a fejét a kopaszra borotvált oldalsó részeket kivéve.

- Elnézést - mondta Moss.

- Bocsi - válaszolta a lány. - A recepción kellett volna ülnöm.

- Maga az ügyeletes? - kérdezte Moss.

- Be akar jelentkezni? - érdeklődött a lány. - Van szabad szobánk.

Talán a húszas évei elején járhatott, most végezhette el az egyetemet,

vagy csak részmunkaidőben dolgozott itt a tanulás mellett. Finom vonások, gyönyörű, sötét szemek. Moss felvillantotta a jelvényét.

- NCIS - mondta. - Azt szeretném, ha válaszolna pár kérdésemre.

Sokat segítene vele.

- Maga zsaru, vagy mi? - kérdezte a lány.

- Haditengerészeti Bűnügyi Nyomozószolgálat - felelte Moss. -

Szövetségi ügynök vagyok, és haditengerészeti ügyekben nyomozok.

Ez a magyarázat gyakran megnyugtatta azokat az embereket, akik nem akartak rendőrségi ügyekbe keveredni - az NCIS távolinak és ártalmatlannak tűnt azok számára, akik nem álltak kapcsolatban a fegyveres erőkkel.

- Mint az FBI? - kérdezte a lány. - Valaki nemrég idetelefonált tőlük.

- Én nem az FBI-nál vagyok - válaszolta Moss.

- Meglátom, mit tehetek - mondta a lány. - Felszolgálhatok alkoholt, ha inni akar valamit. De kávét is. Most főztem le egy adagot.

- Kávét kérnék, köszönöm. Általában nem ilyenkor szoktam dolgozni.

- Néha olyannak érzem magam, mint egy vámpír - csacsogott a lány, miközben bement a pult mögé kávét tölteni. Kirakta a cukrot és egy doboz sovány tejet is. - Egyébként Petal vagyok.

- Petal? - kérdezte Moss. - Gyönyörű név. Shannon.

- Ma éjjel csökkentett műszak van - tájékoztatta Petal. - Egyedül vagyok a recepción. Reggeli felé a többiek is megjönnek majd.

- Rendszeresen itt dolgozik? - kérdezte Moss.

- Éjszaka általában igen - válaszolta Petal. - Heti két szabad estém van, nem feltétlenül egymás után. Nehéz így megtervezni az életemet, hogy nincsenek igazi hétvégéim. És unalmas is. Örülök, hogy itt van, mert így legalább csinálhatok valamit.

- Nem ismer egy Marian Mursult nevű személyt? Vagy egy Patrick Musrsult? - kérdezte Moss.

- Nem ismerősek ezek a nevek - válaszolta a lány.

- Úgy sejtem, hogy Patrick Mursult rendszeresen megfordulhatott itt

- folytatta Moss. - Milyen információkat rögzítenek a számítógépen a vendégeikről?

- Csak a legalapvetőbbeket - válaszolta Petal. - A nevüket, és hogy hányan vannak. Ilyesmit. A hitelkártyájuk számát, ha nem készpénzzel fizetnek.

- A szobából indított telefonhívásokat? Többletköltségeket, károkat?

- Persze, azokat is - válaszolta Petal.

Moss megmutatta neki Mursult fotóját.

- Felismeri? - kérdezte.

Petal alaposan megnézte a képet.

- Nem - válaszolta. - De én nem sokat találkozom a vendégekkel ebben a műszakban. A legtöbben azelőtt jelentkeznek be, hogy megérkeznék, és azután jelentkeznek ki, hogy elmegyek… És az idő

nagy részében odakint túráznak az erdőben. Reggelinél látok néha pár embert, már ha itt esznek.

- Tudok pár olyan dátumot, amikor ez az ember itt szállhatott meg az elmúlt nagyjából egy évben - mondta Moss -, és ismerem a telefonszámot, amit a foglalásokhoz használt.

- A telefonszám nem sokat segít - válaszolta Petal. - De a dátumokat ellenőrizhetjük.

- Rájuk lehet keresni a számítógépen?

- Jaj, dehogy - vágta rá a lány. - A számítógépes rendszerünk nem létező dolog. Ismeri a memóriajátékot?

Az előtérben ültek le egy üvegasztalhoz egymással szemben, a tűz mellett, amelyet Petal gyújtott a kandallóban. Előttük mappák hevertek, amelyeket dátum szerint állítottak sorba. Mindegyik mappában egy kupac számla volt a vendégektől, némelyiket kézzel írták

- Moss a legvékonyabbal kezdte, és végiglapozott a neveken, a hitelkártyaszámokon, a szobaszámokon - idővel összefolytak előtte az információk. Patrick Mursult nem szerepelt köztük.

- Olvassa fel a neveket hangosan, hogy halljam őket - javasolta Petal.

- Vagy ne is fáradjon a nevekkel, maradjunk a hitelkártyaszámoknál.

Van egy ötletem. Adja meg mindegyiknél az utolsó négy számjegyet, és felírom őket, hogy ellenőrizhessük az ismétlődéseket.

- Rendben - válaszolta Moss, aki nem volt hozzászokva ilyen mértékű

együttműködéshez, de Petal nagyon lelkesnek tűnt, miközben elővette a jegyzetfüzetét, és új oszlopot kezdett a vers mellett, amit beleírt. Moss felolvasta a hitelkártyaszámokat, ő pedig az összeset összevetette a listájával, ismétlődéseket keresve. Majdnem negyven percig dolgoztak, és csak annyi időre hagyták abba, hogy feltöltsék a kávésbögréjüket.

- Állj, állj… Meg tudná ismételni az utolsót? - kérdezte Petal.

Moss megtette, mire a lány azt mondta:

- Meg is van. Igen. Találtam egy egyezést. Patrick Gannon.

- Patrick Gannon - visszhangozta Moss.

Felírta annak a hitelkártyának a számát, amellyel „Patrick Gannon”

kifizette a szállást. A férfi nem a panzióban foglalt szobát, hanem az egyik kunyhót vette ki a zuhatag déli peremén; a 22-est, vagyis ugyanazt a számot, mint a csipogós kód. Elkapták. Moss ellenőrizte az összes számlát; a vendégek száma mindig kettő volt, bár a másik emberről semmilyen információt nem találtak.

- Van bármi különleges abban a kunyhóban? - kérdezte Moss. - Vagy a „Gannon” névben? Nem lehet, hogy valamelyik munkatársa tudja, ki ez? Hogy emlékszik rá?

- Megkérdezhetem, amikor megjön a reggeli műszak - kötötte fel Petal a haját laza kontyba. - Hadd nézzem meg, hogy van-e bármilyen feljegyzés a 22-es kunyhó mappájában.

- Egyetemre jár? - kérdezte Moss, miközben Petal összeszedte a

papírokat.

- Pár évig dolgozni fogok - válaszolta a lány -, és még nem tudom, akarok-e továbbtanulni. Be akartam járni Afrikát egy hátizsákkal, de apám megtalálta nekem ezt a munkahelyet.

- Gondolkozzon el esetleg a nyomozói karrieren - javasolta Moss. -

Született tehetség. Nagyon sokat segített.

Petal visszavitte a számlás dossziékat az irodába, mielőtt bement volna a recepció mögé, hogy kinyissa a KUNYHÓK feliratú, háromgyűrűs mappát. Hátulra lapozott, és végigolvasta a feljegyzéseket.

- Darázsfészek a kunyhóban 1983-ban - mondta. - De úgy tűnik, megoldották. - Kinyitott egy másik háromgyűrűs mappát, amire az volt írva, hogy BEJELENTKEZÉSEK, majd azt mondta:

- Ó, a fenébe. Gannon éppen be van jelentkezve. 22-es kunyhó.

- Ma éjszakára? - kérdezte Moss. Érezte az adrenalin tűszúrásait.

Marian jutott az eszébe, arra gondolt, hogy vajon valamelyik kunyhóban van-e, esetleg akarata ellenére.

Petal ránézett a hátsó falon lógó kulcsos táblára, majd ismét belepillantott a mappába. - Péntek este intézte a foglalást, szombaton jelentkezett be, és egész hétre kivette a kunyhót.

A péntek esti foglalás pont akkor történt, amikor Mariant elrabolták.

- Oda kell mennem - jelentette ki Moss. Úgy érezte, nincs vesztegetni való idő, ha esélye van arra, hogy itt és most megtalálja Mariant. -

Valamelyik utat kell követnem a parkolóból?

- Olyan másfél kilométerre van innen - válaszolta Petal. - Sötétben nehéz odatalálni. De most rögtön odavezethetem.

Felkapott egy lódenkabátot, és átvitte Mosst az irodán keresztül a garázsba, egy sárfoltos golfkocsihoz. Elindultak a garázsból, és végighajtottak a kunyhó ösvényén, egy kanyargós betoncsíkon, amelyet csak a golf kocsi lámpájának halvány fénye világított meg. Moss a keresztrúdba kapaszkodott, miközben Petal vezetett. Elég gyorsan vette

a kanyarokat. Idekint, távol a városok fényeitől sűrűnek tűntek a csillagok. Az Orion és a Göncölök tisztán látszottak, de az égboltot a Hale-Bopp-üstökös fényes csóvája uralta. A kozmikus jég égő farka mintha egy ujj maszatfoltja lett volna.

A zuhatag pereme mellett kéttucatnyi kunyhó állt, mindegyik privát szállás, és sűrű büröksövények választották el őket. Moss úgy látta az erdőben álló autókból, hogy némelyikben laknak is, de a legtöbb üresen állt - a március az emberek nagy részének még túl hideg a túrákhoz.

Petal az egyik legtávolabbihoz hajtott.

- Ez a 22-es - mondta. Egy Wrangler parkolt a murvás kocsibeállón, pótkerekén POW*MIA huzattal. Odabent le voltak kapcsolva a lámpák. A kunyhót egészen beborította az éjszaka.

- Petal, te várj meg itt, jó? - mondta Moss a golfkocsi mellett állva. A lány a kabátjába burkolózott, cigarettát gyújtott. Lehet, hogy Marian itt van, gondolta Moss. Elindult a ház felé a mulccsal beszórt ösvényen. Az éjszaka annyira sötét volt, hogy alig látta Petalt és a golfkocsit, csak a lány

cigarettájának

parázsló

vége

táncolt

a

szeme

előtt

szentjánosbogárként. Bekopogott az ajtón, és várt pár pillanatot.

Semmi nem mozdult a kunyhóban, nem gyúltak fel a lámpák, egy hang sem hallatszott. Hangosabban kopogott.

- NCIS különleges ügynök - mondta. - Beszélnem kell Patrick Mursulttal.

Csend. Kicsatolta a fegyvertokját, készen arra, hogy előrántsa a pisztolyt. Ismét bekopogott; semmi válasz. Kezdte úgy érezni, hogy senki nincs odabent - a kunyhók olyan kicsik voltak, hogy meg kellett volna hallania, ha valaki megmoccan.

- Van kulcsa? - kiabálta hátra.

- Igen - válaszolta Petal. - De nekem kell kinyitnom. Nem adhatom ki a kezemből a panzió kulcsait.

Moss nézte, ahogy a cigarettavég egyre közelebb táncol hozzá. Petal

hunyorogva keresgélte a 22-es jelölésű kulcsot a kulcscsomón.

- Bárcsak lenne nálam zseblámpa! - mondta, miközben kikerülte Mosst, és kitapogatta a kunyhó zárját az ujjaival. Moss hallotta, ahogy a kulcs becsusszan, a zár kinyílik. Abban a pillanatban, hogy a lány belépett, megcsapta a vérszag.

- Petal, ne…

A lány felkapcsolta a lámpát, és amikor meglátta a vérfolyamot, felsikoltott. A cigaretta kihullott a szájából. Moss megfogta a vállát, és odébb vezette a kunyhótól.

- Semmi baj, semmi baj… Menjen vissza az irodába, hívja fel a rendőrséget…

- Jól vagyok - felelte Petal a hisztéria peremén remegő hangon. - Jól vagyok, semmi baj, nem láttam, nem láttam…

Moss az arcára tette a kezét, maga felé fordította.

- Figyeljen rám, figyeljen - mondta, és megvárta, hogy a lány visszanyerje az önuralmát. - Menjen vissza az irodába, és hívja ki a rendőrséget - folytatta. - A mobilom nem működik idekint. Ezt meg kellene tennie nekem, rendben? Hívja ki a rendőrséget.

Megvárta, amíg a golf kocsi hangja elhalkul, és csak utána ment vissza a kunyhóba. Eltaposta Petal cigarettáját, ami ott parázslott a padlón. Behúzta maga mögött az ajtót. A kunyhó belseje fából volt, látszottak a mennyezet gerendái. Patrick Mursult holtteste az ágy mellett feküdt, a feje a matracon nyugodott, két csuklója össze volt kötve a háta mögött. Valaki tarkón lőtte, kivégezte. A kimeneti sebből vér fröccsent az ágy fejtámlájára, és még mindig ott csillogott rajta a lámpafényben.

Moss a kunyhó többi részét is átkutatta. Senki mást nem talált benne, Mariannak nyoma sem volt. Mursult egyedül szállt meg.

Észrevett egy fegyvert a padlón, egy Beretta M9-est. Akár szolgálati fegyver is lehet, gondolta, és felmerült benne a kérdés, hogy a Beretta

Mursulté volt-e, vagy a gyilkosa hagyta ott. De még ha szolgálati fegyver volt is, azok az NSC SEAL-ek, akikkel együtt dolgozott, sokkal jobban szerették a SIG Sauer P226-ost. Az M9-es az a fegyver lehetett, amit Mursult eredetileg kapott, a nyolcvanas évek közepén. Régi darab.

Már jóval azelőtt meghallotta a szirénák fülsértő hangját, hogy megérkeztek volna. Elsőként egy mentőautó érkezett a helyszínre a Broaddus Kórházból. Moss a kunyhó előtt várta, és elhessegette a mentősöket, hogy a bűntény helyszíne háborítatlan maradjon. Amikor a Tucker megyei seriff is megérkezett, megkérte, hogy a rádióján hívassa oda az FBI-t. A rendőrök felébresztették a többi kunyhó lakóját is, felírták a nevüket, az adataikat, megkérdezték őket, hogy mit hallottak, mit láttak. Megérkezett egy FBI-egység a clarksburgi irodából, és Brock is úton volt Pittsburghből.

Térerő nem volt a panzió környékén, de Petal megengedte Mossnak, hogy az irodai telefont használja. A panzió irodája szűkös volt, egy apró, fém íróasztallal és egy naptárral, amely a Blackwater-vízesést ábrázolta különböző évszakokban.

Moss külső vonalat tárcsázott - úgy gondolta, hogy O’Connor biztosan alszik ebben az órában, úgyhogy az otthoni számát hívta, nem az irodait.

Lelki szemei előtt megjelentek a férfi fehér tincsei, érdes borostája, amint felül az ágyában, és sietve végigcsoszog hatalmas virginiai házán, hogy odaérjen a telefonhoz, mielőtt a csörgése felébreszti fiatal feleségét.

- O’Connor - vette fel a kagylót a főnöke.

- Moss - jött a válasz. - Megtaláltam. Patrick Mursult halott. A nyugatvirginiai Blackwater Falls panzióból hívlak. Itt bérelte az egyik kunyhót.

- Gyilkosság? - kérdezte O’Connor.

- Tarkón lőtték - válaszolta Moss. - A háta mögé kötötték a csuklóját.

Kivégzés volt. Nem hinném, hogy ő ölte volna meg a családját… Valaki levadászta őket, és sorban végzett velük. A lánya holléte még mindig ismeretlen.

- A Marian utáni kutatást az FBI végzi - felelte O’Connor. - Minket továbbra is Patrick Mursult érdekel, és Elric Fleece. Beszéltem Nestor különleges ügynökkel, és előástam Fleece aktáját. Haditengerészet, villamosmérnök… Tengeralattjárók a hetvenes évek végén, az NSC ‘81-től. A Zodiac.

- A Libra? - kérdezte Moss.

- Pontosan. Ki kell derítenünk, mibe keveredtek ezek az emberek, miért nem voltak a hajón. Utána kell néznünk a Librának. Holnap találkozom az NSC igazgatójával, Annesley tengernaggyal.

- Van még valami - folytatta Moss. - Fleece látta a Terminust, vagy tudott róla. A háza… a birtoka tele volt az akasztottak szobraival.

Szerintem ő látta a jövőt. Emlékszel, hogy amikor elveszítettem a lábam, volt az a tévképzetem a tükörképeimmel? Emlékszel, azt hittem, hogy láttam magam…

- Persze - válaszolta O’Connor. Moss életének az a szakasza mindig kényes témának számított közöttük. Az, amit egy rutinszerű

terepgyakorlatnak hittek a Canaan-völgyben, a lába elvesztését eredményezte. A férfi vigasztalhatatlan volt, amikor a William McKinley orvosai azt mondták, hogy csak amputációval tudják megmenteni Mosst az üszkösödéstől, és mindkét műtétjénél jelen volt.

- Az az ember, Fleece, szobrokat készített a tükröződésekről -

folytatta. - Nem tudom a magyarázatot, de ismerte őket. Korábban azt hittem, hogy Mursult nem is volt a Libra fedélzetén, de ha Fleece tud a Terminusról…

O’Connor egy darabig hallgatott.

- A nyomozás elé kell vágnunk. Úgy terjed, mint a bozóttűz, keretek közé kell szorítanunk - felelte végül. - Kénytelen leszek elküldeni téged

a jövőbe ebben az ügyben.

Moss állkapcsa és vállai megfeszültek a szavai hallatán. Amikor EJP-kbe utazott, az mindig megviselte a testét, éveket töltött a jövőkben.

Egy fontos kapcsolatot veszített el, amikor legutóbb útra bocsátották; egyszer volt egy férfi az életében, akivel el tudta volna képzelni a jövőjét, de egy szép reggel felkelt az ágyából, és még ugyanazon a héten visszatért - négy évvel idősebben, eltávolodva tőle, mert a szíve és az elméje már rég túltette magát azon a jelenén.

- Adj még nekem pár napot - kérte. - Vannak nyomok. Képeket találtunk egy nőről…

- Bele kell húznunk - felelte O’Connor. - Muszáj. Először Mursult bukkant fel, most meg ez a Fleece. Ez nemzetbiztonsági kockázat, Shannon. Most azonnal meg kell tudnunk róluk mindent. És a Libráról is.

Húsz évvel később ez a nyomozás már biztosan le lesz zárva -

minden, ami most történik, történelem lesz; ha van egy kis szerencséjük, elkapják azt, aki megölte Mursultot és a családját, magyarázatot kap Mursult eltűnése és a Librával való kapcsolata. Ha Moss húsz évvel későbbre utazik, lehet, hogy a kezébe nyomnak egy mappát, amelyben minden kérdésre ott van a válasz, minden rejtélyre fény derül. Az asztalon ott állt egy Blackwater Lodge személyzetéről készült fotó; Moss megkereste rajta Petalt, akinek a haja azon a képen még nem kék volt. Sötét haja volt, szinte fekete. Marian, gondolta Moss. Megtalálnád Mariant.

- Rendben, akkor csináljuk - válaszolta. A múltba nem mehetett vissza, hogy megakadályozza Marian eltűnését és a családja lemészárlását, de előremehetett, hogy megtudja, mi történt vele, vagy mi történhet még vele. Lehet, hogy még megmenthetem, gondolta.

Lehet, hogy még nincs késő. - Elmegyek - jelentette ki. - Innen indulok, a délelőtt közepére Oceanába tudok érni.

- Intézkedem - válaszolta O’Connor.

Petal a recepciónál ült. A lány korábban sírhatott, vöröses volt a szeme, de már összeszedte magát. Ez a világ, a terra firma máris olyannak tűnt Moss számára, mint egy távoli emlék, mintha egy másik korhoz tartozna, és a múlt ködébe veszne. Még Petalra is csak úgy tudott gondolni, mint egy régi ismerősre. Átnyújtotta neki a névjegykártyáját, és azt mondta:

- Ez itt a nevem, Shannon Moss. Ha a seriff emberei vagy valaki az FBI-tól megkérdezi, hogy mi történt itt ma éjjel, mindenképpen csak William Brock különleges ügynökkel beszéljen az FBI-tól. Mindent mondjon el neki.

- Brock - ismételte meg Petal. - Rendben.

- Nagyszerű volt - tette hozzá Moss. - Tartson ki.

Elindult a Blackwater Falls panziótól. Felhangosította a rádiót, hogy elnyomja a gondolatait; a készülék adókat keresett, de csak fehérzajt talált. Moss a fehérzajt hallgatta, miközben ragyogtak körülötte a csillagok. A mennyek hatalmas birodalma, a nő teste a polaroidokon.

Volt egy nő, aki a Blackwater kunyhójában találkozgatott Mursulttal, aki ismerte, aki intim kapcsolatban állt vele. Ki lehet? Az ismeretien nő

járt a fejében, és Marian. És a kutatócsoportok, amelyek át fogják fésülni ezeket az erdőket a következő napok során, azok a férfiak és nők, akik szoros láncban keresik majd a lány nyomát valahol a fenyők között. Lehet, hogy megtalálják, lehet, hogy a föld alól ássák ki a holttestét, vagy csak hónapokkal később lelnek rá, amikor már oszlásnak indult és megszentségtelenítették az állatok, de az is lehet, hogy soha nem találják meg. A fenyőerdő végtelen, sötét óceánnak tűnt az út két oldalán. Moss Marianra gondolt, Courtney-ra gondolt.

Elképzelte, amint Courtney bóklászik egyedül, elveszetten a fenyők között - olyan elevenen emlékezett a barátnőjére, hogy szinte maga előtt látta; egy fehér folt az erdő sötétjében, egy elveszett kislány távol az otthonától, elveszetten a végtelen erdőben, örökre elveszetten.

MÁSODIK RÉSZ

2015-2016

„Meginvitálom magam erre a szellemvacsorára.”

August Strindberg: Szellemszonáta

EGY

- Szürke Galamb, közvetlen kapcsolat, startra.

- Start - mondtam.

A hajtóművek beindultak, és én a székembe préselődve száguldottam végig a futópályán, miközben a Szürke Galamb felszállt az éjszakába. A hasam behorpadt a meredek emelkedéstől. A Föld távolodott tőlem. A Szürke Galamb hangosan zörgött körülöttem, összerázott. Régebben többször elájultam felszállás közben, ahogy a gyorsulási nyomaték kifacsarta az agyamból a vért, de már megszoktam, és csak a széket markoltam, bámulva a városok távolodó fényeit odalent, amint finom, világító pókhálóvá váltak, majd eltűntek a szemem elől, és a helyüket az óceán végtelen éjszakai feketesége vette át.

- Szürke Galamb, kérlek, kapcsold ki a lámpákat - mondtam.

A pilótafülke elsötétült, a kijelzők eltűntek, a felhők és a fényszennyezés felett csillagok jelentek meg a messzeségben, számtalan ragyogó kis pont. Letaglózó szépség.

- A madár röpte jónak tűnik, az összes rendszer üzemel - jött az Apollo Soucek toronyból, és a Szürke Galamb még magasabbra emelkedett, én pedig hamarosan már felfelé néztem a hátamon fekve, a Földdel közvetlenül alattam. A nukleáris hajtóművek is beindultak, és a váratlan lökés agyonnyomott, levegőt venni is alig tudtam, de a fájdalom mindig csak pár másodpercig tartott, legfeljebb harminc másodpercig, mielőtt a Szürke Galamb megszökött a földi gravitáció szorításából, és én súlytalanná váltam. A Föld egyre fogyott alattam, mögöttem. Éreztem, ahogy a hajtóművek dübörgésébe beleremeg a hajó, és úgy tűnt, mintha zuhannék, mintha minden lebegne és zuhanna.

A Holdra alig pár óra alatt el lehet jutni, de én nem szálltam le Black

Vale-ben; elsuhantam mellette. Miközben a hold ezüst arca összement, elsötétült, a Black Vale irányítótornya rákapcsolódott a Szürke Galamb számítógépére, és még egyszer, utoljára ellenőrizte a Brandt-Lomonaco kvantumhullámos makrotér-generátort. A Szürke Galamb belépett az űrnek abba a részébe, amit az NSC veszélyzónának nevez, mivel tele van B-L téridőhurkokkal, olyan instabil pontokkal, amelyeket a B-L

hajtóművek hoznak létre, amikor a Mélyvízbe utazunk.

A B-L meghajtó kapcsolója zölden égett.

Kinéztem a Szürke Galamb pilótafülkéjének üvegén a Föld felé, mint amikor a tengerészek egy utolsó lopott pillantást vetnek a szárazföldre.

A Föld az űr óceánjában, könnybe lábadó szem, az élet letaglózó törékenysége - ezek voltak azok a ritka pillanatok, amikor spiritualitás töltött el.

- 1997. március - emlékeztettem magam arra, amit hamarosan elhagyok, és átkattintottam a kapcsolót.

A B-L meghajtó beindult, és létrehozott egy kvantumhullámos makro teret. Egy röpke pillanatra úgy éreztem, mintha az összes jövőbeli pillanat velem együtt létezne, édes melankólia töltött el, ami gyorsan el is múlt. A q-hullámos makrotér olyasmi, amit én soha nem fogok látni, még akkor sem, ha a Szürke Galambot teljesen magába zárja a létezésbe villanó, majd összeomló féreglyukak burjánzó rendszere, amely csak egy Planck-egységnyi időre marad fenn. A Föld, a Hold és a csillagok kihunytak. Berepültem egy féreglyukba. Az, hogy a turbulens hullám melyik féreglyukába kerül be a Szürke Galamb, a puszta véletlenen múlt; mindegyik a jövő multiverzumának egy másik elágazásába vezetett.

Három hónapig fogok a kvantumhullámban hajózni, ahol nem világít más, csak a Szürke Galamb fedélzeti fényei. Odakint csak a mélység nélküli sötétség volt, a semmi. Kicsatoltam magam a székemből, az általam keltett zajok különösnek tűntek abban a végtelen némaságban.

Átlebegtem a hajó nagyobbik részébe, a belseje ívelt volt, fehér.

Magányos út következett. Végigolvastam az ügy jegyzeteit, majd ismét, és ahogy teltek a napok, végigmentem a hajó könyvtárának a filmjein -

Jean Seberg, Bárdot, a Cherbourgi esernyők -, és Cure-t hallgattam, Shania

Twaint,

Nirvánát,

hosszabb

klasszikus

zenéket,

Rahmanyinovot, Ravelt. A gravitáció hiányában mindig oda kell figyelni a csökkenő izom-és csonttömegre, úgyhogy az edzés is a napi rutin része volt; széles vállpántokkal a futópacihoz erősítettem magam, és protézissel kocogtam. Elasztikus pántok és vákuumellenállás. Több kilométernyi lépcső megmászása az ellipszistréneren. Egy három hónapos út tizenkilenc évvel későbbre.

Összerezzentem, amikor a Szürke Galamb riasztója megszólalt, jelezve, hogy a hajó kapcsolatba lépett a Black Vale irányítótornyával, hogy egy új világ állt össze körülöttem. Felvettem a repülőruhámat, és a pilótafülkébe lebegtem, ahol becsatoltam magam. A Föld úgy jelent meg a semmiben, mintha felkapcsoltak volna egy kék lámpát.

Ellenőriztem a műszerfalat: 2015. szeptember. Megkönnyebbültem, hogy közeledik az utazásom vége, de az érkezések különböznek az indulásoktól, nincs meg bennük az otthon megpillantásának öröme a hosszú távollét után; a jövő Földjeivel inkább olyan érzés találkozni, mintha az ember belenézne egy tükörbe, és valaki másnak az arcát látná benne.

A Szürke Galamb az Atlantióceán felől közelítette meg az oceanai haditengerészeti támaszpontot hajnali 2:00-kor, akár egy tű az óceán fekete szövete felett. Esőmosta pilótafülke-ablakok, távoli hajók fénye a hullámokon, Virginia partvonala sokkal fényesebb volt, mint amilyennek én ismertem, még ebben a rettenetes időben is.

- Oceana közeikörzet - szóltam le a légitámaszpontnak. - Cormorant hét nulla hét Golf Delta, magasság tizenötezer…

Fehérzaj, majd egy nő hangja:

- Cormorant hét nulla hét Golf Delta, Oceana közeikörzet, forduljon balra három kettő nulla felé, süllyedjen, és tartson kilencezret.

A megérkezés első szavai mindig hátborzongatók, olyan hangok visszhangjai, amelyeket még nem mondtak ki. A légiirányító 1997-ben még gyermek lehetett, vagy, amennyiben itt is nagyon fiatal, az is lehet, hogy még meg sem született, és soha nem is fog megszületni. Az egész élete csak az 1997-es körülmények egy lehetséges változata, semmi több - csak az én érkezésem miatt létezik, és amikor elmegyek, megszűnik létezni. Csak egy szellem, aki a saját lehetőségét kísérti. Az EJP-k előtt úgy képzeltem az időutazást, mint valami konkrét dolgot, mintha a jövőt éppen olyan biztosan meg lehetne ismerni, mint a múltat. Úgy képzeltem, hogy a jövő ismeretével trükközhetnék olyan dolgokban, mint például a lottó, mintha megláthatnám a nyertes számokat, mielőtt kihúznák őket. Ez még a Black Vale-i előadások előtt volt, azelőtt, hogy végigküzdöttem magam a matematikával teli könyveken, hogy megtudjam, hogy működik a Brandt-Lomonaco kvantumhullámos makrotér-generátor. Amikor megemlítettem az instruktoromnak a lottót, ő azt mondta, hogy minden lottószám potenciálisan nyertes számként létezik egészen addig a pillanatig, amíg a nyertes számokat ki nem húzzák, és meg nem pillantják azokat. Amit én meg fogok tapasztalni az EJP-kben, magyarázta, az nem a lottóhúzás konkrét eredménye lesz, hanem csak a nyertes kombináció egy lehetősége.

- Más szóval - tette hozzá -, ne rohanjon a fogadóirodába.

- Cormorant hét Golf Delta - mondta a légiirányító -, közelítse meg a kettő nyolc jobb irány sávot, műszeres leszállás engedélyezve a kettő

nyolcra, jobbra.

Az esőcseppek tükröződése olyan volt a pilótaruhámon, mintha árnyékok gyulladtak volna ki rajta. Követtem a pályaigazítók neonfényű

irányítóbotjait, begurultam. Vajon mi válik egy nap mindebből valósággá? Az EJP-kben lenni olyan érzés, mint eltévedni egy olyan házban, amelynek ugyanaz az alaprajza, mint a saját házadnak, és újra meg újra visszatérsz a nem teljesen ismerős folyosókra, a nem teljesen ismerős szobákba. Egy csapat gépész sereglett a Szürke Galamb köré,

miután begördült a hangár kapuján - NETWARCOM feliratú, fényvisszaverő mellényt viseltek, és nekiestek átnézni a B-L meghajtót, ami a hajó gépházában van, hátul.

Egy létra emelkedett a pilótafülkéhez. Az egyik gépész bekopogtatott az üvegbúrán.

- Üdvözlöm az Apollo Soucekben - kiabálta. - Oceanai légitámaszpont.

Kicsatoltam magam, és megemeltem az üvegbúrát - irracionális pánik töltött el annak lehetőségétől, hogy most hipotetikus levegőt fogok beszívni, és visszatartottam a lélegzetem, miközben levettem a légzőmaszkomat, az utolsó kortyot tartogatva az oxigéntartályból, amíg már nem bírtam tovább, és meg nem töltöttem a tüdőmet az új hellyel.

Mivel elszoktam a gravitációtól, miközben megpróbáltam lemászni a pilótafülkéből, úgy tűnt, mintha a nehézségi erő kampókkal próbálna lerángatni. A NETWARCOMgépésze a vállára húzta a karom, felsegített a székből és le a létrán. A három hónapos utam során lefogytam, és a protézisem nem illeszkedett rendesen. A gépész besegített az ott várakozó tolószékbe.

Úgy éreztem, mintha csak egy pillanatra csuktam volna le a szemem, de amikor ismét megláttam a fényeket, már nem a hangárban voltam, és éppen intravénásán hidratáltak egy egészségügyi létesítményben, egy kórházi szobában. Két ápoló áthelyezett a tolószékből egy kemény matracra; úgy kezelték a súlyomat, mintha nem nyomnék többet egy üres porhüvelynél. Kimerült voltam - úgy éreztem, mintha ki akarna kapcsolódni

a

testem.

Szégyenlősen

elpirultam,

miközben

levetkőztettek; levették a védőruhámat, majd az alsóneműmet is. Az utolsó dolog, amire emlékszem, mielőtt elnyelt az álom, az a mondatom volt, hogy „Legalább kapcsoljanak másik csatornára” - és a lapos tévé az X-aktákra váltott, egy olyan epizódra, amelyet soha nem láttam.

Apám két héttel a hatodik születésnapom előtt hagyott el minket. Anya

áthozta a hintaszékét a szobámba, és minden este ott ült, amíg el nem aludtam. Azt mondogatta, hogy a Homokember eljön, és álmot szór a szemembe. Amikor egyszer megkérdeztem, ki az a Homokember, azt felelte, egy árnyék, aki belopakodik az alvó gyermekek szobájába, és a jó gyerekeknek álmot hoz, a rosszaknak elviszi a szemét. Amikor afelől érdeklődtem, hogy mit csinál a szemekkel, azt válaszolta, hogy a megszületésre váró gyermekeknek adja, hogy ők is lássanak. Minden este hallottam a hintaszékét, miközben lehunytam a szemem, és attól rettegtem, hogy a Homokember eljön a szememért. Bár hozzászoktam, hogy a Homokemberre gondolok elalvás közben, a félelem mindig új erővel csapott le.

Az időutazás is hasonló szorongásokat keltett bennem. Már hét alkalommal utaztam EJP-be, de még mindig nem szoktam meg a jövőben való lét gondolatát; azt, hogy a valóság egy szilánkja vagyok, amely áthatolt egy álom membránján. Mióta az NCIS befogadott, minden álomszerűnek tűnt már attól az első pillanattól fogva a Cormoranton, amikor a csapatom megtapasztalta a súlytalanságot. A Black Vale-ben az instruktorunk elmesélte nekünk a Mélyidő rejtélyeit

- hogy a múltba nem tudunk hatékonyan visszautazni, legfeljebb néhány ritka téridőhurok és zártidőszerű hurok segítségével, de a jövőbe el tudunk menni, ám csakis a potenciális jövőkbe. Csak a jelen létezik ténylegesen, csak a jelen terra firma. Arra is figyelmeztetett minket, hogy miközben az EJP-kben leszünk, a terra firmában nem fog telni az idő - ennek ellenére az EJP-k nem valóságosak, legalábbis

„objektív” szemszögből nézve. Elmondta, hogy már azzal is megváltoztatjuk az EJP-ket, hogy megfigyeljük őket - hogy észrevétlenül, de olyan biztosan elgörbülnek majd a pszichénk körül, ahogyan a fény a gravitáció körül. Ezt a hatást lencsézésnek nevezték, és bizarr élmény volt, de az instruktorunk azt mondta, hogy az EJP-k olyannak tűnhetnek, mint az álmok az álmokban. Egyszer azt kérdezte tőlünk: „Mi történne, ha megismerkednétek valakivel a jövőben, és hazahoznátok, hogy a terra firmán éljen veletek? Mi történne, ha az

illető már a jelenben is létezne?” Ekkor egy másik ember lépett be az osztályba, az instruktorunk pontos mása, ikertestvére, doppelgángere.

„Ezt visszhangnak nevezzük”, mondta a másolat.

A kórházban tértem magamhoz.

- Milyen év van? - kérdeztem az ápolótól, aki azért jött, hogy vért vegyen tőlem.

- 2015 - válaszolta.

- Szeptember?

- Annyit azért nem aludt. Igen, még mindig szeptember van.

Csontsűrűség-vizsgálatok, látásvizsgálatok, MRI-k. Fizikoterápiás kezelés, hogy visszanyerjem az erőmet a három gravitáció nélküli hónap után, de én gyorsan tanulok, a testem sikeresen alkalmazkodik az új mozgásokhoz. A gravitáció hatásainak kezelését célzó fizikoterápia eléggé hasonlított az amputációm utáni gyógytornára, arra a rehabilitációs időszakra, amikor a fiziko-és munkaterapeuták megtanítottak arra, hogyan éljek fél lábbal. Sok súlyt veszítettem a Szürke Galambon - észre sem vettem, hány kiló olvadt le rólam, de az arcom beesetté vált, a bordáim és a medencecsontom kiállt, az alakom összement az embermagasságú tükörben. Hatalmas étvágyam volt.

Naponta ittam a fehérjeturmixot, néha kétszer is - könnyű túlteljesíteni a javasolt napi kalóriamennyiséget, miután az elmúlt hónapokban semmi mást nem ettem, csak proteinfiiéket, orosz Vita-Stickeket, műanyag tasakból kinyomható gyümölcspasztákat. Fel kellett hizlalnom magam, hogy túléljem a hazautat.

Az ötödik napom délutánján halkan kopogtattak az ajtómon. Azt hittem, valamelyik ápoló jön egy újabb kör vérért, de amikor ajtót nyitottam, egy nagydarab férfit találtam mögötte, akinek kicsit meggörbült a háta a kortól, a feje pedig - vattaszerű tonzúráját és hosszú, fehér szakállát leszámítva - kopasz volt. Barna öltönyt viselt, mellényzsebében égkék díszzsebkendővel, ami illett az inge élénkkék

színéhez. Amikor meglátott, olyan barátságos mosoly terült el az arcán, mint amikor előbújik a nap a felhők mögül.

- Á, hát megjött - mondta. - Majdnem húsz éve várom, hogy megismerhessem.

Felismertem, emlékeztem rá még középkorú korából, amikor egy százkilencvenöt centi magas fizikus volt, feltűnő taréjjal. Akkoriban még nádszálvékony volt, kardigánt viselt, és fekete keretű szemüveget.

Azóta görnyedtebbé és vaskosabbá vált, és a feje teteje olyan sima volt, mint egy vízmosta kavics. Dr. Njoku már akkor sztárnyomozó volt, amikor az egyik óránkon előadást tartott Savannah-ban a Farragher-

ügyben végzett munkája miatt. Az az ügy precedensértékű volt a visszhangokat is érintő nyomozások terén: azok esetében, akiket EJP-kből hoztak egy olyan világba, ahol eleve élt egy változatuk.

Az NSC tengerészgyalogosainál gyakori volt a fegyelmi vétség, szinte járvány szerűen terjedtek a kábítószer-és pénzlopások az EJP-kről. De míg a Tailhook-botrány következményei a haditengerészetre is visszaszálltak, az NSC tengerészgyalogosai megúszták a tetteiket, mert az elfogadhatatlan jövőbeli pályákban végrehajtott tetteik paradox módon elfogadhatónak számítottak, olyannak, mintha be sem következtek volna. Njoku munkája segített abban, hogy ez a hozzáállás megváltozzon. A férfi évekig nyomozott Jack John Farragher tizedes után, akinek egyszemélyes küldetéseket is engedélyeztek a Mélyvízbe, de aki kötelességteljesítés helyett a közeljövőbe szökdösött, hogy elrabolja a barátai feleségét, és ezeket a visszhangokat visszavitte a terra firmára, ahol megbecstelenítette és végül megölte őket. Farragher ártatlannak vallotta magát - de a bíróság Njoku munkájának köszönhetően arra jutott, hogy a terra firmára hozott visszhangokat minden szempontból „elevennek” kell tekinteni, és olyan jogokat kell biztosítani nekik, mint a külföldön született bevándorlóknak. A Farragher elleni vádakat elismerték, és a férfi a katonai ügyészség elé került, ahol egy sor fellebbezés után halálra ítélték.

- Dr. Njoku - ráztam meg a férfi kezét. - Megtiszteltetés.

Meghallgattam egy előadását Savannah-ban.

Erre fiatalos derű csillant a szemében, noha nehezen mozgott. Merev térd, ortopéd cipő. Kezében egy vékony, ezüstszínű laptop volt, és pár barna boríték.

- Enyém a megtiszteltetés - válaszolta. - Maga egy repülő madár, egy időutazó… Mi pedig csak szellemek vagyunk. Hoztam néhány üdvözlőajándékot - nyújtott át egy borítékot. - O’Connor saját kezűleg akarta átadni, de nem tudta vállalni az utat. Egészségügyi problémák.

A halálról és betegségről szóló hírek gyakoriak az EJP-kben, de mindig megrázzák az embert. - Sajnálom - feleltem, mert nem tudtam, mit mondhatnék. Igyekeztem kiverni a fejemből O’Connor szenvedésének a gondolatát, azt mondogattam magamnak, hogy bármi is történik itt, 1997-ben még egészséges.

- Vannak jobb és rosszabb napjai - válaszolta Njoku. - Arizonában él, azt mondja, a száraz levegő jót tesz neki. Nagyon szerette volna viszontlátni, de időnként… Vannak napok, amikor beszélni sem tud.

Pár éve kapott egy sor szívrohamot. Ezért küldött engem maga helyett.

Kiképeztek minket arra, hogy az ilyen személyes híreket ne tekintsük ténynek, ne hagyjuk, hogy letörjenek minket az ilyen lehetőségek.

Előfordulhat, hogy O’Connor szívrohamai be sem következnek.

Kinyitottam a borítékot, amelyet nekem küldött: egy Visa, egy bankkártya, egy kötelező biztosítás és egy jogosítvány. Ötszáz dollár húszasokban. Egy keskeny mobiltelefon, ami úgy nézett ki, mint egy kézi televízió.

- Használt már ATM-et? - kérdezte Njoku.

- Persze, de mi készpénzzel szoktunk utazni. Eleget hoztam magammal.

- Használja a hitelkártyát, bármire elég lesz. Így kevesebb lesz a papírmunka, amikor hazatér. A PIN-kódja 1234. Mindent arra a névre

írattunk, amit megadott nekünk.

Virginiai jogosítvány, az NCIS-azonosítóm igazolványképe, csak barna hajjal. Courtney Gimm. Indulás előtt megkértem O’Connort, hogy készítse elő nekem ezeket a papírokat, mert tudtam, hogy álnéven fogok utazni. És majdnem húsz évvel azután, hogy kitöltöttem az űrlapokat, meg is kaptam az okmányokat.

- Az egy eldobható telefon - mondta Njoku. - Lebomlik.

- Itt nem létezik az Ambient Systems? - idéztem fel más EJP-ket, ahol jártam, nano technikától ködös jövőket arany színben játszó, tündérporos levegővel, eleven hallucinációkkal, hangokkal, amelyek válaszolnak, ha meghallják a nevüket. Azokban a jövőkben a mobiltelefon elavult technológiának számít.

- Nem, itt nincs semmi ilyesmi - válaszolta Njoku.

Megittunk egy csésze oolong teát, megtekintettünk a laptopján egy videót mindarról, amiről lemaradtam az elmúlt húsz évben: A huszadik század végének és a huszonegyedik század elejének nagy pillanatai: Diana halála, az ondófoltos ruha, a CJIS épülete elleni merényletben meghalt ezer ember - fájdalom hasított belém, amikor megláttam a lángokban álló munkahelyemet, a lepedőbe csavart halottakat. Gore megválasztása, az összedőlő tornyok. Az iraki egyezmény, Afganisztán és Pakisztán lerohanása. A jelenetek egy része ismerős volt más EJP-kből is, de a többiben másképp alakult a történelem.

- Mi a helyzet a Terminusszal? - kérdeztem.

- A USS James Garfield legénysége 2067-ben találta meg.

Kevesebb mint egy emberélet múlva.

- Mutassa meg még egyszer azt a részt a CJIS-szel! - kértem.

- Ez volt a legkomolyabb hazai terrorcselekmény az Oklahoma City-i bomba óta - magyarázta Njoku. - Több mint ezer áldozat. Szomorú nap volt, rettenetes.

Internetes képek az eseményről, kiterített halottak a CJIS épületeit

körülvevő mezőkön és a hatalmas parkolójában. Azon gondolkoztam, hány ismerősöm lehet az elhunytak között. Rashonda Brock, jutott eszembe, és a gyermekek, Brianna és Jasmine - felmerült bennem a kérdés, hogy ők is meghaltak-e a támadásban, és felidéztem, amikor Brock kinyitotta előttem Courtney volt szobájának az ajtaját. „Két gyönyörű lányom van”, mondta. Lehet, hogy az egész családját elveszítette aznap délelőtt.

- Az én irodám is az égő részben van - mondtam, mert az épületnek azt a sarkát majdnem minden képen füstfelhő borította. Úgy éreztem magam, mintha egy olyan házat látnék porig égni, ahol egykor én is laktam. Eszembe jutottak azok az arcok, amelyeket felismernék.

Rashonda Brock, amint a füstös folyosón rohangál a gyermekeit keresve. - Volt - helyesbítettem. - Lehet, hogy meghalok a támadás során. Vagy meghaltam, csak nem tudok róla…

- Öngyilkos robbantó volt, olyasvalaki, aki az FBI-nak dolgozott, és akinek az irodája az épületben volt - válaszolta Njoku. - Rendelkezett belépési engedéllyel.

Akkor a robbantó most is a CJIS-nél dolgozik, gondoltam. Lehet, hogy elmentem mellette a folyosón, vagy akár beszélgethettem is vele.

De sem a fényképét, sem a nevét nem ismertem fel: Ryan Wrigley Torgersen.

- Mi történt?

- 1998. április tizenkilencedike - válaszolta Njoku. - Torgersen ugyanúgy megjelent a munkahelyén, mint bármikor máskor, és átlibbent a biztonsági ellenőrzésen, mert a testébe varrta a bombát, csúnya ügy volt. Eltöltött némi időt azzal, hogy további bombákat helyezett el az épületben. Maguk a robbanások is okoztak károkat, de ráadásul szarinnal bélelte ki a tűzoltórendszert.

Szarin. Ebből a gázból egyetlen korty is megöli az embert másodperceken belül. Lelki szemeim előtt megjelentek a kollégáim, miközben szarin ömlik a mennyezeti locsolókból.

- Miért történt? - kérdeztem. - Mi volt az indíték?

-

Kormányellenes

paranoia

-

válaszolta

Njoku.

-

Nagy

valószínűséggel Timothy McVeigh jóvoltából. Torgersen egy aktív nyugatvirginiai katonai személytől vásárolta meg a CJIS-épületek tervrajzait. Feltehetően azt hitte, hogy a CJIS elpusztítása megbénítja az állam rendfenntartó hatóságait.

Töltött nekünk még egy kis teát, és két leragasztott barna borítékot tett az előttünk álló asztalra. Az egyikre az volt írva, hogy MURSULT, PATRICK. A másikra az, hogy MURSULT, MARIAN.

Bármilyen reményeket is tápláltam afelől, hogy Marian Mursultot elevenen megtaláljuk az eltűnése és a most között eltelő években, mind szertefoszlott a neve láttán. Feltéptem a borítékján lévő pecsétet, kicsúsztattam belőle a vékony papírköteget, és sírni kezdtem, amikor megláttam a részlegesen elásott csontszilánkokat. Ez a szomorúság azóta gyűlt a szívemben, hogy megtudtam, hogy a lány eltűnt. Marian maradványait 2004 nyarán találták meg, a Blackwater-zuhatag körüli hatalmas vadonban eltemetve. Az egyik helyszíni fotón egy jellegtelen sárfolt látszott a zöldellő erdőben. Egy másikon a földbe ásott csontok.

A megtalált maradványok ellenére nem merült fel más gyanúsított neve, csak az apjáé, és soha nem emeltek vádat senki ellen.

Njoku összegyűjtött néhány újságkivágást is azokból az időkből, amelyek azóta megsárgultak. Marian jól ismert fotója az Amber Alertből. Pár nyilatkozat Brocktól - annak a már bevett narratívának a megerősítése, hogy Patrick Mursult végzett a feleségével és a gyermekivel, mielőtt megölte magát. Némi zavar - Patrick Mursultot kivégezték, egyértelműen gyilkosság áldozata lett. Végiglapoztam a híreket, a gyászjelentést. Csak egy ohiói nagynéni és nagybácsi érezhetett

megkönnyebbülést

Marian

maradványainak

a

megtalálásakor, csak ők gyászolták - és vége, a Mursult család aktája lezárult.

- Ez az akta téves - jelentettem ki. - Patrick Mursultot meggyilkolták.

Nem öngyilkosság volt.

- Az NCIS és az FBI közösen döntöttek úgy, hogy ezt a változatot képviselik a nyilvánosság és a média előtt. A gyilkosság/öngyilkosság sztorija segített lezárni a külső érdeklődést. Folytattuk a nyomozást Mursult halálának az ügyében, de semmi nem derült ki. Minden nyom kihűlt.

- Túrázók találták meg a lányt - állapítottam meg.

- Véletlenül. Soha semmi nem marad örökre eltemetve - mondta Njoku. - Amikor előkerültek a maradványai, az egyik emberünk összeült az FBI-jal, de semmi olyasmit nem találtak, ami indokolhatta volna a nyomozás újrakezdését.

- Még él. Marian még életben lehet ott, ahonnan én jöttem -

válaszoltam neki, miközben olyan óvatosan tettem le a lány paksamétáját, mintha a lapjai is törékenyek lennének.

Kinyitottam a MURSULT, PATRICK feliratú borítékot.

Vietnámban lövészként szolgált egy folyami járőrhajón, innen az ismeretség Elric Fleece-szel. Képek kettőjükről a hajójukon: Fleece sovány, szinte nem is emlékeztet arra a kövér férfira, akit a csontokból készített fáról vágtunk le, fiatalabb. Az aktában a tükrös szobáról és a szobrokról is szerepelnek képek. Kennedy fotója, a Challengeré, a folyami járőrhajóé a körmökkel.

- Mi a helyzet ezzel? - kérdeztem. - Kiderült valami a körmökről?

- Az összes Elric Fleece-é volt - válaszolta Njoku. - Nem hoztak áttörést.

- És arról tud valamit, mit jelent „a körmök hajója, amely a halottakat szállítja”?

- Ott van a jegyzetek között. Egy viking mítosz a világvégéről.

Megtaláltam a vonatkozó sorokat: Naglfar - a halottak körméből épített hajó, amely a világvégére vitorlázik, hogy háborút indítson az istenek ellen.

Egy újabb adag fénykép, a huszonnégy erotikus polaroid másolata, amelyet

Fleece

házában

találtunk,

a

vendégszobában

lévő

sporttáskában: Nicole Onyongo.

- Azonosították a nőt? - kérdeztem. - Ki ez?

- Egy-két nappal azután, hogy Patrick Mursult holttestét megtalálták

- válaszolta Njoku. - Nestor különleges ügynök bukkant a nyomára a panzióban rögzített rendszámtábla alapján. Kihallgatta, de a nő

semmilyen kapcsolatban nem volt a bűnténnyel, azt leszámítva, hogy szexuális viszonyt folytatott Mursulttal. Évek óta tartott a kapcsolatuk, ezért sokkolta és elszomorította az, ami a férfival és a családjával történt. Emlékszem, hogy nagyon rosszul fogadta a hírt.

Nicole Onyongót, a Donnell House hivatásos hospice-ápolónőjét egy kórház alkalmazta a pennsylvaniai Washingtonban. Az élő lakcíme volt megadva, a Castle Towers egyik lakása, nem messze a munkahelyétől -

jegyzeteket találtam az életéről, a napjairól. A jelek szerint általában ledolgozta a műszakját a Donnell House-ban, majd egy közeli bárba, a May’rz Innbe ment, utána pedig hazasétált. Az aktában a munkahelyi igazolványképe is szerepelt - szép nő volt, szinte félelmetesen gyönyörű, világos, mogyoróbarna szemekkel. Összehasonlítottam a fotót a meztelen polaroidokkal, a bőrszín megegyezett. Hogyan bonyolódott viszonyba egy olyan emberrel, mint Patrick Mursult?

- Nestor kihallgatta? Minden feljegyzést látni akarok, amit erről a nőről készített - mondtam.

- Megkereshetjük - válaszolta Njoku. - Azóta sem tájékoztattuk a Mélyvíz programról, és pár éve elment az FBI-tól. Azt hiszem, fegyverekkel kereskedik.

- Nestor? - kérdeztem. Nem ritka jelenség, hogy FBI-ügynökök karriert váltanak, és jobban fizetett irodai munkában kamatoztatják vezetői képességeiket, de a fegyverkereskedelem meglepett. Nem tudom, miért - csak egy délutánt töltöttem Nestorral, nem ismertem igazán, de azóta is sokat gondoltam rá, kicsit belebolondultam. Halk

beszédű, fényképész. Jobban örültem volna, ha nem kell olyan fegyverőrültnek látnom, amilyenekkel a munkám során találkozni szoktam, de lehet, hogy alaptalan dolgokat képzeltem bele. Vagy történt vele valami azóta, hogy megismertem, és megváltozott. Az élet furcsa kanyarokat tud venni. Eszembe jutott a története az apjáról, az ajtókról az erdőben, amelyek más erdőkbe vezettek. - Igen, keressük meg. Derítsük ki, mit tud nekem mondani.

- Van még valaki, akivel beszélni akar, bárki, akinek köze volt a nyomozáshoz? - kérdezte Njoku. - Segíthetünk ebben.

- A nő, Onyongo - válaszoltam, és Brock is eszembe jutott, de ő

veszélyt jelenthetett volna rám nézve. Őt tájékoztatták a Mélyvízről és a Mélyűrről, és lehet, hogy azóta a Mélyidőről is értesült. Minket arra tanítottak, hogy kerüljük az érintkezést a kormánynak és a hadseregnek azokkal a munkatársaival, akik esetleg értik az időutazás mechanikáját, és rájöhetnek, hogy a megjelenésünk a világukban azt is jelentheti, hogy a világuk a távozásunkkal megszűnik létezni. Ismertem egyszer egy ügynököt, egy nőt, aki huszonnégy éves volt az indulásakor, és amikor pár hónappal később, a terra firmára való visszatérése után találkoztam vele, idős asszonyként láttam viszont. Az EJP-jében bebörtönözte valaki a nemzetbiztonságtól, a Holman szigorított fegyház rabja volt több mint ötven éven át. Azt, amin ő átesett, úgy hívjuk: „pillangó a búra alatt”, és ez valós veszélyt jelentett a Mélyidőben dolgozó ügynökökre. Ha Brock érti az időutazást, akkor előfordulhat, hogy fogságba ejt, és addig itt tart, amíg csak életben vagyok.

- Csak Nicole Onyongóval és Nestorral találkoznék - válaszoltam. -

Legalábbis első körben. De én magam fogom felkeresni őket. Nem akarom, hogy hivatalos hatósági személyek jelentkezzenek náluk.

Lehet, hogy akkor kevésbé lennének együttműködők.

Lezárt ügyek újranyitogatása majdnem húsz évvel később.

Csüggesztő, milyen kevés eredményt sikerült elérni ebben az esetben

ennyi idő alatt, mintha Mursulték halála csak véletlenszerű erőszak lett volna, egy vihar, ami lecsapott, majd szertefoszlott. De akkor is megtudhatok valami újat. Megkeresem Nestort, megkeresem Nicole Onyongót, én magam hallgatom ki őket - az emberek gyakran szabadabban beszélnek rég eltemetett eseményekről, és olyasmit is elmondanak, amit annak idején nem. A kapcsolatok változnak, megkeseredhetnek - néha szóra lehet bírni azokat, akik korábban nem vallottak volna.

Visszalapoztam Mursult szakmai életrajzához.

- Ez nem túl sok - állapítottam meg. Engedély nélküli távollét, dezertálás. Zodiac. Libra. - Mi a helyzet ezzel? - kérdeztem. - Tudunk valamit a Libráról? Vagy a Zodiacról? O’Connor meghagyta nekem, hogy tudjak meg mindent a Libráról, és arról, hogy Mursult és Elric Fleece miért nem voltak rajta.

- Semmi - válaszolta Njoku. - A megjelenésükre továbbra sincs magyarázat. A Libra még mindig eltűntként van nyilvántartva.

Volt egy vékony dokumentum, egy tökéletesen kötött könyvecske, amelynek a borítóját a Haditengerészeti Űrparancsnokság lógója díszítette, egy arany horgony és kötél egy földgömbön. És egy másik ikon is volt rajta - egy hullámzó, vörösesbarna hajú nő, amint egy mérleget emel a magasba, körülötte a ház alakú csillagképpel.

Az

Egyesült

Államok

Haditengerészete,

Haditengerészeti

Űrparancsnokság, A USS Libra legénységének névsora: Patrick Mursult altiszt, különleges haditechnikus - az oldalra lapozva megláttam a fotóját, amelyen szálegyenesen állt az amerikai zászló előtt kék díszegyenruhában, fehér sapkában. Elric Fleece is ott volt, villamosmérnök besorolással - nem is emlékeztetett arra a túlsúlyos öngyilkosra, akit én láttam: jóképű volt, telt ajkakkal, és intellektuálisnak tűnt vastag keretű szemüvegében. Eszembe jutott, hogy alkalmi villanyszerelési munkákból élt villanyszerelőként - ezen a fotón még úgy nézett ki, mint aki a doktoriján dolgozik. Könnyedén el

tudtam képzelni, amint alaplapokat babrál egy pinceműhelyben, ami tele van drótokkal, kezében egy forrasztópákával.

- Az NCIS a Libra teljes legénységének az összes életben lévő rokonát megkereste, de szellemekről faggattuk őket - számolt be róla Njoku. -

Mursultot és Fleece-t posztumusz elítélték dezertálásért. Azt feltételezzük, hogy nem voltak a Libra fedélzetén az induláskor.

A Libra parancsnoka egy nő volt, Elizabeth Remarque - átnéztem az ő szolgálati lapját is. Mérnök-doktor volt az MIT-ről. Ezüstös pixie-frizura. Fiatalon nevezték ki parancsnokká - 1951-ben született, vagyis az induláskor harmincnégy éves lehetett. A szeme mélykék volt, olyan, mint a háta mögött álló zászló csillagos négyszöge.

- Én ismertem Remarque parancsnokot - jegyezte meg Njoku. - A barátom volt.

- Együtt szolgáltak?

- Én a USS Cancerre lettem beosztva - válaszolta Njoku. - Remarque mérnöktiszt volt, kiemelkedően viselkedett, mindnyájunk életét megmentette. Azért kapta meg a Libra parancsnokságát, ahogyan a Canceren teljesített.

- Csak három Zodiac-hajó tért vissza - idéztem fel. - A Cancer…

- Mi 1984-ben indultunk el, és öt különálló ugrást kellett volna végrehajtanunk, de Remarque észrevett valami problémát a B-L

meghajtó tömítőgyűrűivel kapcsolatban - mesélte Njoku. - A tömítőgyűrűk kiszáradtak és törékennyé váltak, nem bírták a strapát…

Akkoriban ez gyakori probléma volt. Mindnyájan úgy gondoltuk, hogy a B-L fel fog robbanni. Azt hittük, meg fogunk halni, biztosak voltunk benne, úgy éreztük, mintha egy repülő kriptában tengetnénk az utolsó napjainkat. De Remarque és a csapata munkához látott. Tizennyolc űrsétát végeztek egy hónap alatt, lecserélték, amit tudtak, a többit legyártották. A parancsnokunk lefújta a küldetés további részét, és hazarendelt bennünket. A B-L meghajtó kitartott.

- De egy ugrást végrehajtottak, nem? - kérdeztem. - A Cancer lehetett az utolsó hajó, amelyik egy Terminus nélküli jövőt látott.

- Ötezer évet repültünk előre - felelte Njoku. - És… csodákat láttam, Shannon. Olyan csodákat, amiket soha nem fogok felfogni. Az óceánok olyan sűrűek voltak, mint a méz. Ötvenötmilliárd ember élt a Földön, vagy még több. Sivatagok… Mindenütt homok. A régi városok már leomlottak, de újak épültek, fekete, piramis alakú városok, és ezeket a piramisokat azok a milliók cipelték a vállukon, akik az árnyékukban éltek. Egész nemzedékek születtek, éltek és haltak meg a vállukon nyugvó városok alatt. Mozgó városok voltak, vizet keresve bolyongtak.

Az alattuk élő emberek éheztek, meztelenek voltak, és a királyok hulladékain éltek, akik a piramisokban laktak.

- Lehet, hogy a Terminus áldás - jegyeztem meg.

Njoku visszatért a transzból.

- Azt még elmondanám, hogy a gazdagoknak jól ment a soruk -

folytatta. - A piramisokban díszkertek voltak, grottók, szökőkutak. A legénységünket rég elvesztett gyermekeikként fogadták, tékozló fiúkként, akiknek mindent megadtak. Minden betegséget meg tudtak gyógyítani, ha a beteg megfizette az árát. És néhányan teljesen levetették a testüket, halhatatlanná váltak, fénylényként éltek tovább…

De egy idő után a megváltó halálért könyörögtek, mert az élet az idő

múlása nélkül értelmetlenné válik. Régen úgy gondolták, hogy a pokol az Isten hiánya, de a pokol a halál hiánya.

Njoku megitta a teáját, megnézte az időt; már majdnem este tíz volt.

- Hagynom kellene aludni - mondta -, de kíváncsi vagyok. Mi az utolsó dolog, amire emlékszik, mielőtt idejött?

- A Hale-Bopp ott volt az égen - válaszoltam.

Njoku mosolya eloszlatta arcának komolyságát.

- Persze, persze, emlékszem… Nagyon jól emlékszem arra az időszakra. Márciusban indult, ugye? 1997-ben, te jóisten! Én a bostoni

irodában állomásoztam… Vagyis még mindig Bostonban vagyok a terra firmában.

Az

MIT

fizikusaival

dolgoztam

egy

projekten,

hullámfunkciók

összeomlasztásán.

A

Brandt-Lomonaco

téridőhurkokon. Alig pár héttel később ismerkedtem meg Jaylával… A szaxofon mestere volt, és akkoriban egy trióban játszott. Emlékszem, amikor megláttam előadás közben, emlékszem, milyen hangokat hozott létre, hogyan mozogtak az ujjai a billentyűkön, hallom a leheletét. Már tizenhét éve házasok vagyunk, de ó, mennyire emlékszem azokra az időkre!

- Vagyis a terra firmában már csak pár hét, és örökre megváltozik az élete - állapítottam meg.

- Csodálatos, Shannon. Ez egy csodálatos gondolat.

- Készen állok a felmentésére - mondtam, miután jó éjszakát kívánva kezet ráztunk egymással. A hagyományok értelmében ezt szokták mondani egymásnak az NSC tengerészei, amikor elbúcsúznak, mintegy udvarias elismeréseképpen annak, hogy amikor felszállok a Szürke Galambbal, Njoku életének minden 1997 márciusa utáni pillanata megszűnik létezni; ez az egész univerzum, ez a teljesen kifejlett EJP úgy el fog tűnni hirtelen, mint egy futó gondolat. De a bevett „Készen állok a felmentésemre” válasz helyett Njoku egyszerűen csak elmosolyodott.

- Nehezemre esett elfogadni, hogy az életem csak illúzió - felelte. -

Akár az NCIS-nél, akár az NSC-nél van az ember, amikor elmesélik neki a Mélyvíz titkait, akkor bele kell nyugodnia, hogy hajlandó lesz feláldozni az életét a hazájáért… Hogy elméletben bármelyik pillanatban rádöbbenhet, hogy az élete csak illúzió. Az ember racionalizálja a dolgot, arra gondol, hogy a katonák is az életüket áldozzák a hazájukért, hogy a rendőrök is az életüket áldozzák érte…

„Felteszik az életüket” az emberiség javára… Ennek ellenére, bár értek a fizikához, valahol soha nem tudtam elfogadni a gondolatot, hogy ha tényleg találkozni fogok magával, Shannon Moss, az majd bebizonyítja, hogy ez az egész univerzum csak egyfajta „zsebuniverzum”, ami ki fog

hunyni, miután távozik innen. Amikor O’Connor beosztotta hozzám, az olyan volt, mintha a halálos ítéletemet nyújtotta volna át. Képes ezt felfogni? Házasember vagyok, gyermekekkel, és a gyerekeim felnőttek, és készen állnak arra, hogy ők is gyereket vállaljanak, de életem minden egyes boldog pillanatát árnyékba borította a tudat, hogy amit átélek, az nem létezik.

- De ahonnan én jövök, ott tényleg létezik. Maga le fogja élni ugyanezt az életet - válaszoltam.

- Lehet, hogy Dr. Wally Njoku tényleg létezik, sőt, még családja is van, de az nem ugyanez a család lesz. Mekkora esélye van annak, hogy ugyanaz a spermium fogja megtermékenyíteni ugyanazt a petesejtet?

Lehet, hogy Nj okúnak lesznek gyermekei, de azok nem ugyanazok a gyermekek lesznek, nem az enyéim. Boldog lesz, de az nem az én boldogságom lesz…

- Tudom - válaszoltam. - Megértem, tényleg.

- De végül sikerült elfogadnom, hogy a létezésem csak illúzió. Látta már valaha azt a virágot, amit hullócsillagnak hívnak? - kérdezte. - Én igen. Évekkel ezelőtt, nyáron. Jaylával sétáltam éppen, és amikor elmentünk az egyik szomszédunk kertje mellett, észrevett egy virágot, ami éppen nyílni kezdett. Rámutatott, és én szinte transzba estem.

Egyetlen

szál

volt,

tökéletesen

szimmetrikus

bimbókkal…

Narancssárga, szinte olyan, mint a tűz. Azért nyűgözött le, mert az első

két bimbója a száránál már teljesen kivirágzott, de a következő két bimbó még csak belekezdett, a következők még kisebbek voltak, és így tovább, egészen a csúcsáig, ahol csak két zárt bimbó volt. A crocosmiáról beszélek, a luciferről, de Jayla csak hullócsillagként ismeri. Tudom, hogy mi, fizikusok valahogy úgy értelmezzük a létezést, mint a hullámfunkció összeomlásának egyik tünetét, valamiféle kvantumillúziót, amit érdemes kihasználni, a meghatározatlanság átmeneti fermátáját, de én szívesebben gondolok magamra és a verzióimra úgy, mint arra a hullócsillagra - hogy az általam meghozott

összes döntés minden permutációja minden egyes pillanatban létezik, örökké. „Húzd meg vidáman…” Hát nem ezt mondják a valódi tengerészek? Semmi nem tűnik el, semmi nem ér véget. Minden létezik, mindig is létezni fog. Az élet csak álom, Shannon. Az egyetlen illúzió az egó.

Másnap reggel elindultam Oceanából abban az autóban, amit biztosítottak nekem, egy bézs szedánban. Az oceanai légitámaszponttól északra lévő Washington után nyugat felé indultam a pennsylvaniai autópályán, és közben a hullócsillagokon gondolkoztam. Az autóm elektromos volt, akkumulátorról ment, a motorja szinte némának tűnt, úgyhogy folyamatosan azon aggódtam, hogy leáll. A kávé segített eloszlatni azt az illúziót, hogy éberálomban vagyok - vettem egy feketekávét egy Starbucksban, egy outiét bevásárlóközpontban Fredericksburg mellett. A rádióban countryzene ment, olyan számok, amiket még soha nem hallottam, és talán soha többé nem fogok hallani, de miután a hegyek miatt csak fehérzaj kezdett jönni belőle, addig keresgéltem, amíg be nem jött egy lelkész hangja, aki a feltámadásról beszélt. „Maga hisz a test feltámadásában?” Ezt Nestor kérdezte tőlem. Át az Allegheny-hegység alagútján. Elszigetelt házak, omladozó dohánypajták. A kúp alakú sópincék felett köröző sólymokat figyeltem. Milyen volt ez az út, amikor utoljára megtettem az én világomban nem egészen egy éve, de ebben már majdnem húsz?

Milyen volt a táj? Megpróbáltam kitalálni, hogy mi új, és mi tűnt el.

Hulladékkal teli udvarok és rozsdás állványokkal körbevett épületek.

Kommunikációs tornyok, egy fehér templom a Breezewood melletti völgyben. Új bevásárlóközpontok, mozgásérzékelős vécék, amelyek lehúzzák magukat. Úgy töltöttem fel a kocsimat, hogy bedugtam egy konnektorba. Az elmúlt évek változásai még nyilvánvalóbbá váltak Canonsburg közelében - ipari parkok, csillogó irodaépületek és építkezések ott, ahol egykor csak üres, zöld dombok álltak. A hegyek tele voltak fehér, lustán forgó szélerőművekkel, és egész mezőnyi

napelemeket láttam a régi szántóföldek helyén. Canonsburgbe megérkezni még mindig olyannak tűnt, mintha hazamennék. A lefelé vezető út a Morganzához ugyanolyannak tűnt, és a Pizza Hut is a Chartiers-patak mellett.

Felvettem a kapcsolatot a canonsburgi rendőrkapitánysággal, és kiderült, hogy az anyám még mindig él. Az adatai szerint a Townville egészségügyi és rehabilitációs központ 405-ös szobájában lakott. Fel a dombon a Barrhoz, már alkonyodott, mire bekanyarodtam a parkolóba.

Tolószékes

nők

levegőztek

odakint,

idős

férfiak

dohányoztak. A társalgóban a Mindent vagy semmit! ment, néhányan kártyáztak - megnéztem őket magamnak. Idegessé tett a látogatás, kíváncsi voltam, mennyit változott.

Lifttel fel a negyedikre, kunyhókat, virágokat ábrázoló bekeretezett képek. Anya gyakran mondogatta, hogy nem akar egy ilyen helyen kikötni, arra kért, inkább öljem meg, mielőtt ez bekövetkezne.

A 405-ös ajtaja nyitva volt, üvöltött a tévé. A szoba ugyanolyan sterilnek tűnt, mint egy orvosi rendelő, otthonra nem ilyen színeket választottam volna - kék és ciklámen, fehér virágos tapétával. Egy reggelizőtálca hevert az ágyon műanyag terítékkel és egy kis doboz tejjel, olyannal, amilyet a kisiskolások kapnak. Az éjjeliszekrényen egy cserép jácint, édes illata elnyomta anyám testének prózaibb szagait.

- Azt hiszem, rossz a gyógyszerezésem - mondta. - Álmos vagyok…

Amikor felém fordult, beesett arca láttán elfintorodtam. Más alakú volt a feje, kisebb; az álla jelentős részét eltávolították. Múmiaszerű

volt, alkarján gézzel bekötött felfekvésekkel, lábán takaróval.

- Anya - mondtam.

- Ó? - válaszolta. - Azt hittem, az ápolónő vagy. Shannon?

- Én vagyok az, anya.

- Az nem lehet. Nem hiszek neked.

Anyám felkönyökölt, a hálóinge lecsúszott a válláról, és látszott, hogy

a bőre még ernyedtebb lett a kortól. Fehér pihék borították. A haja kócos volt, és zsírosnak tűnt, mintha napok óta nem lett volna megmosva.

- Semmit nem változtál - mondta. - Hadd nézzelek meg, Shannon.

Hol jártál? Elhagytál. Magamra hagytál. Egyedül hagytál.

- Kiküldetésen voltam - válaszoltam, és a hazugságomon az sem változtatott, hogy bizonyos értelemben igaz volt. - El kellett mennem.

- Én… Nézz csak meg - válaszolta, miközben visszahúzta a hálóingét a vállára. - Úgy szégyellem magam. Nem lenne szabad így látnod.

Szólnod kellett volna, hogy jössz. Akkor felöltöztem volna.

Az arckifejezései megváltoztak a műtétek miatt, fehér kukacokra emlékeztető hegek vonaglottak az állán és a nyakán, miközben beszélt.

Azt feleltem:

- Anya, semmi gond. Örülök, hogy látlak.

- Mindennap másik nővérke jön, és nem lámák el. Sweetie! Sweetie, te vagy az? Gyere ide, Sweetie…

- Itt vagyok - válaszoltam. De amikor közelebb léptem, anyám azt mondta:

- Nem te.

Egy nő jelent meg az ajtóban, egy ősz hajú nő tolószékben, olyan frizurával, mint az acél gyapot. Fehér edzőcipőjével húzta magát, a kezével forgatta a kerekeket, és miután bejutott a szobába, rám meredt.

- Ő az, akiről meséltem, Sweetie - mondta anyám. - A lánygyermek.

- Shannon vagyok - mutatkoztam be, miközben ráébredtem, hogy a távollétem éveiben kitagadtak. - Örülök, hogy megismerhetem.

Sweetie rettenetesen zihálva felnevetett.

- Sweetie a barátnőm, az egyetlen barátnőm - mondta anyám. -

Szellemháznak nevezzük ezt a helyet, mert úgy érezzük itt magunkat, mint a szellemek.

- Az biztos - jelentette ki Sweetie.

Odahúztam egy széket az anyám ágyához, és megfogtam a kezét.

Nagyon lesoványodott, csupa csont és ér volt bőrkötésben.

- Mi történt? - kérdeztem. - Beteg voltál.

- Azt mondják, szívós egy jómadár vagyok, Shannon - felelte. - Túl rágós falat a halálnak.

Bél-és szájrák, magyarázta. Az orvosok eltörték az állkapcsát, és eltávolították a rákos felét. Felvágták a torkát. Kivágták a belei egy szakaszát, és kolosztóniás tasakot kapott.

- Nem ehettem mást, csak tápszert - mesélte. - Éveknek tűnt.

Gyomorszondát vezettek a hasamba, itt - mutatott a köldöke fölé. -

Lefogytam.

- Mindig is karcsú voltál - válaszoltam.

- Még mindig nehezemre esik rágni, nem tudok túl sokat enni. Ezek a nővérkék szerintem nem értenek ahhoz, amit csinálnak.

Alig csipegetett a tálcáján lévő pulykából és krumplipüréből.

- Tizenkilenc éve - folytatta. - 1997-ben tűntél el. Soha nem jöttél vissza, el sem búcsúztál. Mit gondolsz erről, Sweetie? A te fiad se egy angyal, találkoztam vele… Mindig pénzt akar tőled, de legalább látogat.

Az én lányom elhagyott.

- Nem túl szép dolog - szögezte le Sweetie.

- Kísérleteket hajtottak végre rajtam - mesélte anyám. - Miután szétvagdostak, valami orvos, valami házaló meglátogatott, és azt mondta, halálos beteg vagyok, de ideális alany, és azt kérdezték, nem akarok-e ezer dollárt azért, hogy részt vegyek a kísérleteikben. Én voltam az első az egész országban. Három injekció, és ennyi. Apró robotok a véremben, amik megkeresték a rákos sejteket, és megölték őket. Hosszú évek szenvedése után csak három injekció volt az egész.

Egy szép napon majd elmesélheted a gyermekeidnek, hogy a nagyanyjuk volt az első kísérleti alany.

A rák gyógymódja.

- Ez… csodálatos - válaszoltam. Hallottam már távoli EJP-kről, ahol megoldották a betegségeket, de a rák gyógymódja 2015-ben? -

Meggyógyítottak?

- Kísérleti patkány voltam - felelte. - Szerencsém volt, mert máskülönben nem engedhettem volna meg magamnak. Elmesélhetem az egyik álmomat? Rólad álmodtam. Miután elmentél, és feladtam a reményt, hogy valaha is visszatérsz, azt álmodtam, hogy egy utcán sétálok, egy olyan európai utcán, régi épületek, régi lakóházak között.

Egy reccsenést hallottam, és megláttam, hogy az egyik épület fala megrepedt. Utána még egy reccsenés következett… a fapadló. A lakás égett, láttam, ahogy lángok csapnak ki az ablakán, élénk narancssárga lángok, amelyek az égig értek. Te még kicsi voltál, a járdán játszottál, édes kislányom. Odaszaladtam hozzád, és felkaptalak… Még pont időben, mielőtt az épület összedőlt. Megmentettelek, Shannon, de amikor lenéztem rád, eltűntél.

- Csak egy álom volt - feleltem.

- Rettenetes álom - mondta anyám.

Több mint egy órán át ültünk ott Sweetie-vel, és az idő nagy részét csendben töltöttük, bámultuk a tévét - egy énekversenyt, amelyen a zsűritagok futurisztikus székeken forogtak. Egy ápoló kicserélte anyám kolosztóniás tasakját - futó pír az anyám arcán, aki nőként ennyire ki volt szolgáltatva egy férfinak, aki úgy kezelte a testét, mint egy tárgyat, egy szemetest, amelyet ki kell üríteni.

- Elhagytál. Pont úgy, mint az apád - mondta. Pontosan tudta, hova szúrjon.

- Kiküldetésen voltam - válaszoltam ismét, de másodszor már üresen csengett ez a hazugság.

- Kiküldetés, mindig csak a kiküldetések… Elveszítetted a lábadat, megöregedtél, rettenetesen gyorsan öregedtél, annyira, hogy azt

hittem, egykorúak vagyunk, de most itt vagy, és húsz éve nem öregedtél egy napot sem. Ez egy betegség…

- A tengeren jártam.

- Tizenkilenc év egyetlen szó nélkül, te meg az apád.

- Tudom - válaszoltam.

- Emlékszel még az apádra? - kérdezte anyám. - Amikor elment, te még kicsi voltál, de biztosan emlékszel valamire.

Semmi más, csak szilánkok… Egy összetört üvegfestmény, amelyből mindig is szerettem volna egy szent képét összerakni.

- Emlékszem a fotóra, amit a kandallópárkányon tartottunk -

válaszoltam. - Leginkább arra emlékszem belőle.

- Azt akartam, hogy úgy emlékezz az apádra gyermekkorodban. Azt akartam, hogy szép emlékeid legyenek.

- Emlékszem, ahogy felemelt a levegőbe - mondtam.

- Néha mintha éreztem volna rajta annak a másik nőnek a szagát -

felelte anyám.

- Kérlek, ne…

- De te nem vagy ilyen kényes, ugye? Ennyi év után egyszer csak beállítasz, és elvárod, hogy ne hasonlítsalak hozzá? Mindnyájan felnőttek vagyunk. Vagy lojális akarsz maradni hozzá? - kérdezte. -

Nem érdemli meg. Éreztem rajta a szagát, amikor elkésett a vacsoráról, és miközben megölelt téged, azon gondolkoztam, hogy te is érzed-e.

Hát nem rettenetes, hogy egy nőnek azon kell töprengenie, hogy a pici lánya vajon tudja-e, milyen szaga van egy másik nőnek?

Apa pipadohány-illatú volt. A lehelete néha mentolos.

- Nem kell erről beszélnünk - válaszoltam.

Nagyon kevésre emlékszem az apámból. Flaneling és farmer - vagy lehet, hogy csak egyetlen emlékem nőtt többévnyire. Pipadohány, mentől. Szúrós - úgy rémlik, szakálla volt, vagy borostája, noha

legélesebben a kandallópárkányon lévő fotóra hasonlít a fejemben, a simára borotvált katonára.

- Emlékszem a flanelingére - mondtam.

- Nem hiszek benned - válaszolta anyám. - Szerintem te egy álom vagy… vagy egy rémálom. Álmodom, Sweetie?

- Azt remélem, hogy mindketten álmodunk - válaszolta a barátnője.

- Nem tűnhetsz el csak úgy tizenkilenc évre - folytatta az anyám. - Te meg az apád.

- Elnézést - vonultam ki, mert nem voltam hajlandó előtte sírni. A folyosó levegője orvosság-és fertőtlenítő szagú volt. Valahol, valamelyik másik szobában egy nő üvöltött, de úgy, mintha elevenen megégették volna. Emlékeztetnem kellett magam arra, hogy ez a világ hamis, hogy anyám vádaskodása alaptalan; az apám volt az, aki elhagyott minket. Bűntudatom volt valami olyasmi miatt, amit nem követtem el - én soha nem hagytam el, és ismét ott leszek mellette, amikor visszatérek ebből az EJP-ből, mintha el sem mentem volna.

Legalábbis neki úgy fog tűnni. Amikor eszembe jutott apám fotója a kandallópárkányon, mindig megadtam neki az ártatlanság vélelmét, és valahol a lelkem mélyén mindig az anyámat hibáztattam azért, hogy elhagyott minket, ami igazságtalan volt a részemről, de anyám csak egy telemarketingesnek tűnt, olyasvalakinek, akinek a nagy álmai kudarcot vallottak, egy alkoholistának, aki elissza az életét a McGrogran’sben, és mindig az jutott eszembe, hogy nem csoda, hogy elhagyott minket.

Anyámra haragudtam, amiért elveszítettem. Ő üldözte el. Mindig mindent eldobott, és soha semmit nem sikerült megtartania.

Sweetie és az anyám közben ismét a tévét kezdték nézni, és anyám arcán üres mosoly terült el, miközben együtt dúdolt az egyik versenyzővel.

- Anya?

- Túl késő, túl késő - válaszolta. Letette a fejét a párnára, lehunyta a

szemét. Megcsókoltam a homlokát; a bőre verejtékes volt, izzadságszagú. Még jobban sírni kezdtem. Olyan sok fájdalmat keltett bennem ez az EJP. Csak egy verziója az igazságnak, mondtam magamnak. Az EJP-k a megfigyelő elméje köré görbülnek, ahogy a fény a fekete lyukak köré. Mindig is féltem attól, hogy az apámra ütök, néha pedig reménykedtem benne, elképzeltem, milyen összetett lehetett a belső lelki élete - ellentétben anyáméval, aki mindig is kifelé élt.

Annyira egyedül éreztem magam, miután Courtney meghalt, és akkor szükségem lett volna rá, szükségem lett volna az anyámra, arra lett volna szükségem, hogy megmutassa, hogyan lehet elviselni egy ekkora veszteséget, de ő távolságot tartott tőlem. A körei a McGrogran’sben, a hosszú estéi, miközben a lánya tehetetlenül sodródott. Régebben úgy gondoltam, apám megpróbálta szeretni, de ő soha nem állt mellette, és ezzel végül eltaszította magától. Arról álmodoztam, hogy én is elhagyom, bosszúból. De ő volt az, aki ott maradt mellettem, miután apám elment. Ő ott maradt, miközben őt mindenki elhagyta - még én is.

Sweetie barna szeme két tó volt, amelyek fulladásra csábítottak.

- Mi vigyázunk egymásra - mondta. - Amikor felébred, majd azt mondom neki, hogy csak szellem voltál, egy lidérc.

Megkerestem anya egyik ápolónőjét az ügyeleten, aki épp a körmével kocogtatta a mobilja kijelzőjét.

- Elnézést - mondtam. - Anyámat rákkal kezelték. Valami injekciós kúráról mesélt. Amanda Moss.

Az ápolónő láthatóan bosszús volt, amiért elszakítottam a telefonjától, és lecsapott a pultra egy prospektust: noninvazív rákterápia. A Phasal Systems.

Ismertem a Phasalt, ami a haditengerészeti kutatóközpont egyik leányvállalata volt - a legtöbb EJP-ben kommunikációs és szórakoztatóipari konszernné nőtte ki magát, az Ambient Systems forrásává. Itt viszont gyógyszervállalat lett belőle - más EJP-k az

Ambient Systems csodáit kapták mobiltelefonok helyett, ez pedig a rák gyógymódját. Sejtspecifikus célba juttatás. Okosgyógyszer, nanotech injekciók.

- Ő állami támogatással kapta meg a gyógykezelést - mondta az ápolónő -, de az örök élethez nagyon gazdagnak kell lenni.

Egy olyan Red Roof Innbe jelentkeztem be, amelyik elfogadott készpénzt. Volt benne egy kis számítógépekkel és nyomtatóval felszerelt helyiség is a vendégek számára. Bejelentkeztem a kulcskártyámmal, a Google elég egyszerűnek bizonyult, miután a recepciós megmutatta, hova kattintsak. Órákig olvasgattam Marianról, és jegyzeteket írtam a szállodai jegyzetfüzetbe. A Philip Nestor +

NyugatVirginia kiadott egy Eagle’s Nest című weboldalt. Második világháborús relikviák. A vásárlás ikonra kattintva náci emlékek táblázata jelent meg, zászlókkal és antik fegyverekkel. Elborzadtam a horogkeresztektől, és felmerült bennem a kérdés, hogy vajon ez ugyanaz az ember-e, akit én ismertem, vagy rossz Philip Nestor után kutatok. A weboldalon nem volt túl sok információ, de az eseményekre kattintva bejöttek a várható programok, köztük a monroeville-i fegyverbemutató alig pár hét múlva. Ott megkereshetem.

Nem jött ki túl sok találat Nicole Onyongóra, egy hatósági dokumentum arról, hogy pár napot töltött a megyei zárkában kábítószerügyek miatt - még egy ok arra, hogy ne egyenruhások faggassák egy régmúlt gyilkosságról. Njoku aktájában szerepelt, hogy törzsvendég egy May’rz Inn nevű bárban. Az anyám jutott eszembe, az, hogy amikor nem otthon volt, akkor a McGrogan’sben ült. Nicole Onyongo kocsmájának a neve ismerősen csengett, ellenőriztem a címet, és tudtam is, hol van, alig tíz percre a Red Rooftól a belváros felé a déli főúton. Már majdnem éjfél, de nagy eséllyel nyitva lesz, úgyhogy kivettem a kulcskártyámat a számítógépből, és autóba ültem. A May’rz Inn egy sor jórészt bezárt üzlet között csücsült a Bradford House

mellett, amely az 1700-as években épült, és a Whiskey-lázadás emléképülete volt. Nem láttam rajta ablakokat, csak egy smaragdzöld ajtót előtető alatt. DOHÁNYOZNI SZABAD. SZOMBATON CSIRKESZÁRNY.

Leparkoltam előtte az üres utcán.

A May’rzben neonlámpák világítottak, és a bárpult feletti tévé fényét elhomályosította a levegőben megülő füst. Keskeny belső tér, a hátsó teremben biliárdgolyók koccanása, a zenegépben Zeppelin szólt. A kocsma szinte teljesen üres volt, de ő ott ült a bárpult mellett, kezében cigaretta izzott, miközben a pultossal beszélgetett. Nicole Onyongo idősebb volt, mint az általam látott fotókon, magasabb, mint gondoltam volna, de éppen olyan kecsesen mozgott, mint a cigarettája füstje. Észrevette, hogy nézem - a tekintete döbbenetes volt, tíkfabarna, de lakonikus; az arckifejezése arra utalt, hogy eleve kételkedni fog mindenben, amit mondok.

- Hozhatok valamit? - kérdezte a pultos.

- Csak keresek valakit - válaszoltam, és kimentem.

Az FBI kihallgatta ezt a nőt, Nestor kikérdezte. Az NCIS is biztosan beszélt vele, talán még O’Connor is. Ha Mursult halála idején bezárkózott érzelmileg, lehet, hogy most beszélni fog. Ő közel állt Mursulthoz, és a vele kapcsolatos élményei jól jöhetnek nekem.

A bár mellett egy roskadozó épület állt, homlokzatán egy táblával -

KIADÓ SZOBÁK. Felírtam a telefonszámot, és miután visszaértem a Red Roofba, fel is hívtam. Hajnali egyre járt az idő, úgyhogy üzenetrögzítőre számítottam, de egy férfi vette fel. Kelet-európai akcentusa olyan erős volt, hogy alig értettem.

- Jöjjön el holnap - mondta. - Délelőtt. Adok kulcsot.

- Nem baj, ha készpénzzel fizetek? - kérdeztem.

- Csak készpénzt fogadok el.

Másnap reggel átadtam neki a kauciót és egyhavi lakbért - minden hónapban előre kellett fizetni. Délután beköltöztem a harmadik emeleti

egy hálószobás lakásba. Lift nem volt. Dohos szagok. Egy késsel le kellett vagdosnom a pattogzó festéket az ablakkeretről, hogy ki tudjam nyitni. Kopott fapadló, többször átfestett penészfoltok. A konyhai mosogató

ugyanolyan

volt,

mint

a

nagymamámnál,

a

konyhaszekrények is - lencsézés, gondoltam, bizonyos részletek csak azért léteznek, mert én figyelem meg őket. Lehet, hogy a terra firmában kicsit másképp néz ki ez a lakás. Magammal vittem pár jegyzettömböt a Red Roofból, és leültem a szobában lévő antik íróasztalhoz rajzolgatni -

csupa megfeszített csontvázat rajzoltam.

Patrick Mursult, írtam le. Elric Fleece. Libra.

Remarque jutott eszembe, a Libra parancsnoka, aki megmentette a Cancert. Tömítőgyűrűk, írtam le azon gondolkozva, hogy nem ez volt-e a gond a Librán… De Remarque észrevette volna, nem? Nem mentette volna meg ugyanúgy a Librát, ahogy a Cancert?

Apró fecnikre szaggattam a jegyzeteimet, és ismét megnéztem Remarque fotóját a Libra legénységének névjegyzékében. Vonzó nő

volt, kifejezetten szép - még azon a képen is olyannak tűnt, mint aki bármikor kicselezi a világot.

Mi történt veled?

Maradt még néhány hetem Monroeville előtt, ahol majd kikérdezem Nestort, mire emlékszik Patrick Mursult és Marian halálával és megtalálásával kapcsolatban, mi lett a vége. Volt időm. Délelőttönként leginkább

Washington

belvárosában

kószáltam,

beszívtam

a

hangulatát, és eltöltöttem egy kis időt a bevásárlóközpontban, ahol olyan ruhákat vettem, amilyeneket a többi nőn láttam; kényelmes ruhákat, egy Mountaineers pólót, pulcsikat, sportos pántos felsőket, jóganadrágokat. L’Oréal kimosható hajfestéket a jogosítvány képem miatt, csillogó barnát, ami kiemelte az élesebb arcvonásaimat, az arccsontomat, az állam vonalát - keményebbnek, harciasabbnak éreztem magam tőle, mint szőkén.

Esténként leginkább a May’rzben ültem, törzsvendéggé váltam;

legtöbbször Nicole is ott volt. Dohányozni, inni és tévézni járt oda, általában pár szék távolságra ültünk egymástól, és csendben el voltunk egymás mellett nagyjából egy hétig, amíg megenyhült köztünk a hangulat. Akkor egy korai hóvihar után mindenki trappolva és a gallérjáról havat rázva lépett be a kocsmába. Már tudtam, hogy Nicole Manhattant iszik, úgyhogy meghívtam egyre.

- Egyébként Courtney vagyok - játszottam rá déli kiejtésemre, ami amúgy is mindig ott bujkált a hangomban. - Úgy érzem, ideje bemutatkoznom.

- Colé - válaszolta éneklő afrikai kiejtéssel. Kezet ráztunk, az övé érdes, szinte bőrkeményedéses volt. Kígyó alakú karkötőt viselt.

Közelebb csúsztatta a székét az enyémhez, és rágyújtott egy Parliamentre. - A közelben laksz?

- A szomszédban - válaszoltam. - Abban a pöcegödörben, a fehér épületben. Pár napja kivettem ott egy lakást, azóta itt iszogatok, és csak este botorkálok fel, miután kirúgtak.

- Amikor először felbukkantál, azt hittem, az olajcégekkel jöttél -

válaszolta Nicole. - De utána ismerősnek kezdtél tűnni. Nem találkoztunk már valahol?

- Nem hinném. Nem errefelé jártál iskolába? Én a Can-Macbe jártam.

- Én Kenyában nőttem fel - felelte. - Mit iszol?

- Rumos kólát.

A következő kört ő fizette. Bőbeszédűnek bizonyult, szívesen csacsogott, és hamarosan betöltötték a fülemet a napi élményeinek a részletei, a hospice-ellátásban végzett munka nehézségei. Igyekeztem a múltjára terelni a témát, egyenes kérdéseket tettem fel régi pasiügyekről abban a reményben, hogy megemlíti Patrick Mursultot, és kifaggathatom, ehelyett viszont csak a Donnell House-ról tudtam meg egyre több apróságot, a személyzetéről, a segítő munka öröméről és

arról a bűntudatos megkönnyebbülésről, amely el szokta tölteni Nicole-t, amikor valamelyik lakó végre eltávozik az élők sorából - ezeket az alkalmakat egy pohár Jágermeisterrel szokta megünnepelni.

Majdnem minden este találkoztam vele a bárban, néha csak iszogattunk, elmerültem a kocsma hangulatában, élveztem a társaságát, a fecsegését. Időnként engedélyeztem magamnak, hogy teljesen megfeledkezzek Shannon Mossról, és Courtney Gimmként éltem. Nagyon könnyű volt alkalmazkodni az új életemhez, és hagyni, hogy a régi eltűnjön - itt semmi nem volt sürgős, akármennyi időt eltölthettem ebben a világban, mert utána úgyis visszatérek a sajátomba. Hagyhattam telni-múlni a napokat, olyan életet élhettem, amilyet akartam. Könnyedén meg tudtam volna feledkezni magamról, úgyhogy gyakran felidéztem az utam valódi célját. Minden este megnéztem lefekvés előtt Marian Mursultnak a fotóját, ott tartottam az íróasztalon. Élsz, suttogtam. Még élsz. Letéptem egy lapot a kép mellett heverő Red Roof jegyzetfüzetről, és fekete filctollal ráírtam: AZ ÉLET

ERŐSEBB AZ IDŐNÉL.

KETTŐ

A régi William Penn autópálya mentén táblák sorakoztak, FEGYVERKIÁLLÍTÁS - EZEN A HÉTVÉGÉN. A csarnokot a Monroeville bevásárlóközpont mellett találtam meg, egy játékbolt közvetlen szomszédságában. A parkoló tele volt. A jegy kilenc dollárba került, a jegyszedő megkérdezte, hogy van-e nálam fegyver.

Itt nem kellett megjátszanom magam és hamis igazolványokat használnom, mert Nestor amúgy is felismerhetett volna. Megmutattam a jelvényemet.

- NCIS.

- Gibbsszel jött? - kérdezte a srác.

- Nem tudom, mi az.

- A sorozatból - magyarázta, miközben eltépte a jegyemet, és egy sast bélyegzett a kezemre.

- Szövetségi ügynök vagyok.

- Tudja, a sorozat - felelte.

Összehajtható asztalok kígyózó sora várt a csarnokban. Vizslattam a tömeget, Nestort kezdtem keresgélni a tömegben. Lőszerek és büfések, néhány asztalon bolhapiacra emlékeztető vegyes vacakok, régi AK-47-es banántárak, rozsdás winchesterek. Többasztalnyi penge -

pillangókések drágakőszínű markolattal. Neonzöld nyelű fejszék vadászathoz és zombiöléshez. Felmerült bennem a kérdés, hogy ez létező dolog-e. Valaki azt kérdezte, nem akarok-e egy paprikaspray-t.

- Ez jól állna magának - mondta az egyik árus, egy platinaszőke fürtös nő, miközben feltartotta a legkihívóbb rózsaszín pántos felsőjét, amelyen Hello Kitty volt egy AK-47-essel: KALASHNIKITTY.

További pólók, a Pillsbury Pék náci karszalagban, FEHÉRLISZT,

USMC-pólók, a Screaming Eagles. A fegyverek között kezdtem kotorászni. A famarkolatúakat jó volt megfogni, sokkal jobban tetszett a melegségük és a tapintásuk, mint a félautomaták műanyagának.

Megláttam néhány rózsaszín terepmintás vadászpuskát, amelyeket a jelek szerint fegyvernyusziknak szántak, de csak fél tucat nő volt a tömegben, és egyik sem tűnt annak a rózsaszín terepmintás típusnak.

- Te jóisten, Shannon Moss… Tényleg te vagy az?

- Nestor?

Akkoriban harmincas volt, most ötvenes lehetett. Még mindig jóképű

volt. A tekintete lenyűgözött - már majdnem elfelejtettem, mennyire ragyogó. Világoskék, belülről világít. A haja egy árnyalatnyival sötétebb lett, a bajsza és a szakálla vége megőszült. Korábban is vékony volt, de azóta még tovább fogyott - olyan inasnak tűnt, mint egy hosszútávfutó.

Flaneling, farmer. Az asztalán egy Eagle’s Nest tábla, válogatós asztal.

Náci felszerelések, szinte minden - antik puskák, bajonettek, egy üvegvitrin pisztolyokkal, P38-asok és Lugerek azoknak a tiszteknek a váll-lapja mellett, akik használták őket, eredetiségi igazolások. Pár amerikai cucc, Patton képe autogrammal. Nestor kijött az asztala mögül.

- Hát tényleg te vagy az - mondta, és átölelt. Pipadohány. Olyan jó érzés volt megölelni. - Nem változtál - mondta. - Úgy értem, te egyáltalán nem változtál - pont úgy nézel ki, mint az emlékeimben.

Nézzenek oda. Mennyi ideje is már?

- Körülbelül tizenkilenc éve - válaszoltam.

- Tizenkilenc - visszhangozta. - Tudod, amikor megláttalak idebent, azonnal felismertelek, de először azt hittem, hogy a lányod vagy.

- Ó, nem… Nincsenek gyerekeim.

- Hadd nézzelek meg - tolt el magától Nestor egy pillanatra. - Te jó ég! Olyan… olyan csinos vagy, de tényleg. Te aztán vigyáztál magadra.

- Hát, én nem érzem annyira fiatalnak magam - feleltem. - Már

festenem kell a hajam.

- Észrevettem, jól áll - nyugtázta Nestor. - Nekem tetszik a sötét haj.

- Az a sok ősz hajszál. Tennem kellett valamit.

- Őszintén, nagyon örülök, hogy látlak. Egyszerűen eltűntél -

folytatta Nestor. - Utána meg azt hittem, hogy te is, tudod, a CJIS-szel.

Amikor a CJIS-t felrobbantották. A te irodád is ott volt, nem? Jól emlékszem?

- Igen - válaszoltam. - De én a tengeren voltam. Végig a tengeren voltam.

- Brockról hallottál? - kérdezte Nestor. - Mármint a feleségéről. A felesége odaveszett a CJIS-ben, és a két lánya is.

- Rashonda - válaszoltam. - Canonsburg óta nem találkoztam Brockkal. Hogy van?

- A CJIS óvodáját használták - mesélte Nestor. - Mindhármukat elveszítette. És soha nem tette túl magát rajta, nem házasodott újra, vagy ilyesmi, a munkába temetkezett, elfoglalta magát. Amikor utoljára beszéltünk, jól volt… Tudod, mennyi kitüntetést kapott. Most Quanticóban van. Régebben néha kérdezgettem, nem tudja-e, mi van veled, de soha nem tudta. Senki sem tudta. Azt hittük, hogy talán te is odavesztél a robbantáskor… De most itt vagy. Végigolvastam az összes nevet a halottak listáján, végignéztem az összes emlékműsort. De most itt vagy. Te jó ég, Shannon! Annyira örülök, hogy látlak.

A modora megváltozott, beszédesebb lett, olyannak tűnt, mint aki szívesen locsog, de a hangja ugyanolyan barátságos volt, mint amilyenre emlékeztem.

- És te? - kérdeztem. - Mik ezek a cuccok?

- Az Eagle’s Nest minden időmet elviszi. Ez apám gyűjteménye.

Mindent begyűjtött, aminek volt valami köze a katonasághoz. Az első

vagy a második világháborúhoz. Egyben akartam eladni ezeket a holmikat,

de

egy

haverom

meggyőzött,

hogy

járjak

el

fegyverkiállításokra, és már majdnem… hat éve ezt csinálom, azt hiszem. Amerikai kegytárgyakkal és britekkel is foglalkozom, de itt a náci cuccok mennek a legjobban. Jobb, mint egy irodai munka.

- Már nem az FBI-nál dolgozol?

- Már nagyon régen nem - válaszolta Nestor. - Megmondom, mi legyen! Szólok a szomszédomnak, hogy figyelje az asztalomat egy darabig. Van pár perced? Veszek neked ebédet. A rántott csirkéjük nem rossz.

Elfogadtam tőle egy csésze kávét. A csarnok kávézója a mosdók közelében volt, néhány asztal állt előtte. A kávénak, amit Nestortól kaptam, kicsit olyan illata volt, mint a barbecue-szósznak, és alig ittam belőle, de örültem, hogy valami meleget tarthatok a kezemben. Nestor ugyanúgy ráncolta a homlokát beszéd közben, ahogy emlékeztem, csak most mélyebbek voltak a ráncai. És a szemöldöke is bozontosabbnak, lágyabbnak tűnt.

- Nagyon örülök, hogy láthatlak - mondtam.

Volt köztünk valami meghittség - 1997-ben alig ismertem, és bár az évek szakadékot ástak közénk, úgy éreztem, mintha egy nap sem telt volna el, mintha egy olyan beszélgetést folytatnánk, amelyet egyikünk sem akart befejezni.

- Mi szél hozott erre? - kérdezte.

- Te - válaszoltam. - Veled mi történt?

- 2008-ban kiléptem az FBI-tól. Egy darabig szabadúszó fényképészként dolgoztam. Az a munka, amit most csinálok, teljesen megfelel nekem. Utazgatok, emberekkel ismerkedem. Elég jó. Mindig is érdekelt a történelem.

- Fogytál - mondtam. - Tiszta sovány vagy, nézd meg magad.

- Hát, igen - válaszolta Nestor.

- Visszaköltöztél NyugatVirginiába? - kérdeztem. - Ugye, Twilightban nőttél fel?

- Mindig is az volt az otthonom. Van egy kis házam egy Buckhannon nevű kisváros mellett - mesélte. - Csendes. Távol van mindentől.

Remek eperfesztivált tartanak ott minden évben.

- Gyerekkoromban én is jártam ott - válaszoltam. Eperfagyik és az Eperkirálynő a szépségversenyen. Szinte láttam magam előtt Nestort a fényképezőgépével a nyakában, Americanát iszogatva. - De évek óta nem mentem.

- Tényleg, te is errefelé nőttél fel - felelte. - Canonsburgben, ugye? A bűnügyi helyszínünknél…

- Miért pont Buckhannon? - kérdeztem.

- Egyszerűen így jöttek össze a dolgok. Szükségem volt egy házra garázzsal, ahol a vacakjaimat tárolhatom. A kertemben van egy kis pajta is. Egyszer megnézhetnéd. Folyamatosan jönnek hozzám a vásárlók, hogy válogassanak.

- Ez kellemes életnek tűnik.

- Jobb, mint a korábbi életem - válaszolta Nestor.

- Nem akarom kerülgetni a forró kását - jelentettem ki. - Mi történt?

Miért hagytad ott az FBI-t?

- Tudod, vegyünk például valami olyasmit, mint ami Nevadában történt pár éve - válaszolta Nestor. - Az egész FBI készen állt arra, hogy lerohanja annak az embernek a tanyáját… És miért is? Legelőviták miatt? Mi értelme van ennek? Annak a rengeteg erőszaknak.

Egyszerűen… nem bírtam tovább, azt hiszem. Nem akartam bakancsos verőlegény lenni. - A tekintete elkalandozott a fegyverbemutató vendégeinek a feje fölé, a csarnok zsivaja egyre távolibbá vált. Nestor megköszörülte

a

torkát,

köhögött.

-

Belekeveredtem

egy

fegyverhasználati botrányba… Elvettem valakinek az életét. Az megrázott, majdnem belerokkantam. Elég nehezen tettem túl magam a történteken, és egyszerűen képtelen voltam elviselni a politikai hülyeségeket. Az FBI hülyeségeit - mesélte. - Beismerem, inni kezdtem.

Szükségem volt egy kis időre… hogy elrendezzem magamban a dolgokat.

- És most jól vagy? - kérdeztem.

- Jól vagyok - válaszolta. - Szóval, megkerestél. Egészen Monroeville-ig eljöttél, hogy találkozhass velem.

- Beszélnem kell veled Marian Mursultról - feleltem.

- Marian Mursultról - húzta végig a tenyerét Nestor a mellkasán, mintha a név megsebezte volna. - Miért pont róla?

- Megtalálták - állapítottam meg.

- Mi találtuk meg, jóval az események után.

- Utánaolvastam a nyomozásnak, de részletekre is szükségem lenne -

feleltem.

- Ennyi idő után? Minek? - kérdezte Nestor a homlokát ráncolva, olyan arckifejezéssel, mint aki kegyelemért könyörög. - Miért?

- Beosztottak egy felülvizsgálati csoportba - mondtam neki, mert ez a bevett ürügy nem szokott kérdéseket kiváltani. Homályosan bürokratikusnak tűnik, a papírmunka unalma lengi körül. - A Blackwater-zuhatag mellett bukkantatok rá?

- Pontosan, odakint az erdőben. A Blackwaternél volt eltemetve -

válaszolta Nestor. - Te, ahogy egyszer csak felbukkansz itt… Olyan vagy, mint egy szellem, aki szellemekről faggat. Tényleg erről akarsz beszélgetni? Marian Mursultról?

- Mindent tudni szeretnék, amit kiderítettél róla - feleltem.

- Miért nem az FBI-on keresztül intézed ezt? Miért kerestél meg?

Brock is él még, Virginiában van. Vele is beszélhetnél. Ő többet tudna.

- Veled kell beszélnem - válaszoltam.

- De ne itt - javasolta Nestor. - Nem akarok ebbe a témába itt belemenni. A fenébe is, ha ezek az emberek megtudnák, hogy az FBI-nál dolgoztam, feketelistára tennének, azt hinnék, hogy kémkedem

utánuk. Nem találkozhatnánk máskor? Akár már ma is, csak később?

Ez a kiállítás négykor bezár.

- Oké - válaszoltam. - Hol szálltál meg?

- Sehol, este hazamegyek - válaszolta Nestor. - Nem akarsz együtt vacsorázni, mielőtt elindulok? Van a közelben egy étterem, tegnap este ott ettünk, a Wooden Nickel.

- Te odalent laksz Buckhannonnál, az nincs messze a Blackwatertől -

vetettem fel. - Nem tudnád megmutatni, hol találták meg?

- Most komolyan? Ennyi év után levadászol, és azt akarod, hogy vigyelek ki oda? Hát, végül is, miért is ne? Bele fog telni pár órába, amíg odaérünk, meg vissza - válaszolta Nestor. - Be fog sötétedni. Hogy van a lábad? Tudsz hegyet mászni?

- Tudok hegyet mászni.

- Akkor rendben. Találkozzunk a panziónál, a Blackwater Lodge-nál.

Valamivel korábban is elindulhatok innen, találkozzunk odalent, mondjuk hat vagy fél hét körül. Végül nem hívhattalak meg rántott húsra, de utána elviszlek vacsorázni. Tudok egy éttermet.

Körülbelül húsz perccel hamarabb érkeztem a megbeszéltnél, és a kocsiban várakoztam bekapcsolt rádió mellett, egyre kisebb konfettikre szaggatva a szalvétát, amelyet a Starbucks kávém mellé kaptam. Zavart, hogy ilyen ideges vagyok. Nestor azt mondta, olyan vagyok, mint egy szellem, aki más szellemekről faggatja. Miközben rá vártam a Blackwater Lodge előtt, még nem sötétedett be, de eszembe jutott, milyen sötét tud lenni éjszaka az erdőben - a panzió körül mintha még sűrűbben nőttek volna a bürökfenyők, az egész környék nyüzsgött a szellemektől, és úgy éreztem, mintha a 22-es kunyhóban még mindig megtalálhatnám a halott Patrick Mursultot.

Nestor bekanyarodott az F-150-esével a Camrym mellé, és beintett a saját kocsijába.

- Te vezetsz? - kérdeztem.

- Csak egy autót tudunk oda felvinni.

Elhagytuk a főutakat, és egyre keskenyebb földutakon haladtunk felfelé. A hatalmas fenyők kihűtötték mindazt, ami a napból még megmaradt.

- Shannon, nem értem, hogyan tudsz még mindig ennyire fiatalnak tűnni.

- Ne már - válaszoltam.

- Komolyan beszélek, Shannon - válaszolta Nestor. - Én öregemberré változtam, te viszont…

- Kösz, de nem tudom. Tornázom és egészségesen étkezem -

válaszoltam.

- Nos, rájöttél valami titokra - nyugtázta Nestor. - írnod kéne egy könyvet az örök fiatalság forrásáról, én mondom. Milliomos lehetnél, tele lenne veled a tévé.

Bekanyarodott egy olyan útra, amin épp csak elfért a furgonja. Talán favágóösvény lehetett egykor, meredeken haladt felfelé egy emelkedőn.

A furgon kerekei kipörögtek, de Nestor tövig nyomta a gázt, mire az abroncsok megtapadtak, és a kocsi előrelendült. Én hátradőltem az ülésemben, megkapaszkodtam, és attól rettegtem, hogy a furgon mindjárt hátrabillen.

- Megérkeztünk. Még mindig megvannak az útjelzők.

Nestor előremutatott, ahol egy narancssárga szalag volt egy fatörzsre kötve. A fenyők között egy olyan pontra manőverezte a furgonját, ahol az út keskeny tisztássá egyenesedett, és ő le tudott parkolni.

- Ennél tovább egy terepjáró sem tud menni - magyarázta. - A mentőautók idáig sem jutottak el, úgyhogy egy platós furgonon hozták le a holttestet.

A holttestet Nagyon figyeltem, hova lépek, miközben kimásztam a vezetőfülkéből. A fenyőknek csak a sziluettje látszott, de a fejünk felett olyan volt az ég, mint egy minket bámuló lila szem. Idefent

hidegebbnek tűnt a levegő.

- Innen még gyalogolnunk kell - figyelmeztetett Nestor. - Egy kicsit.

Az ösvényt, amelyen elindultunk, benőtte az aljnövényzet, de Nestor még így is tudta követni. Letaposta a gyomokat, és félrehajtotta az ágakat, hogy én is átjussak mögötte. Felmásztunk egy sor természetes lépcsőfokon az ágakba kapaszkodva. Az ösvény egy vízmosáshoz vezetett, amely egy rég kiszáradt patakmeder is lehetett. Öt bürökfenyő, fekete humusz, smaragdszín moha a félig földbe süppedt köveken.

- Itt - mondta Nestor.

Marian, gondoltam. Itt találták meg a holttestedet…

- Véletlenül fedezték fel ezt a helyet - magyarázta Nestor. - Két ginszenggyűjtő erre tévedt, valamivel feljebb eltévedtek, és úgy gondolták, hogy ha elindulnak lefelé, előbb-utóbb megtalálják a folyót, és majd azt követik a vízesésekig. Nem messze innen rábukkantak az első kőhalomra… Egy lapos kövekből álló kőkupacra. Úgy gondolták, hogy talán egy másik gyűjtő jelölt meg vele egy jó lelőhelyet, úgyhogy lejjebb ereszkedtek, és találtak még egy kőkupacot, majd még egyet. A kőkupacok mintha erre a helyre vezettek volna, ahol most állunk. De már nem látom őket. Valaki biztosan szétdúlta mindhármat. Érted, hogy miről beszélek?

- Igen, azt hiszem - válaszoltam. - Kövekből emelt halmokról.

- Szóval az a két fickó megállt körülnézni. És vörös bogyókat láttak, amiből tudták, hogy tényleg ginszengre bukkantak. Leástak a gyökeréért, ehelyett csontokat leltek… Először úgy gondolták, hogy talán egy állatot ásott el itt valaki, de valahogy nem stimmelt a dolog.

Úgyhogy abbahagyták az ásást, és betelefonáltak azzal, hogy mit találtak.

- Te ástad ki?

- A nemzeti park emberei - mesélte Nestor. - Amikor emberi

maradványokat találtak, kihívtak minket. És mi azonnal rájöttünk, egyszerűen tudtuk. Fura… Emlékszem, ahogy Brock belépett a tárgyalóba, és azt mondta: „Megtalálták Mariant.” Akkor még csak arról értesültünk, hogy kiástak pár csontot a parkban, de Brock azonnal tudta, hogy a mi lányunk az. A fogászati röntgenképei alapján azonosítottuk.

Nagy levegőt vettem - fenyőgyanta illatát és nedves kőszagot éreztem. Ez gyönyörű nyughely.

- Olvastam az újságokban, amit Brock mondott - szólaltam meg. -

Azt, hogy Mursult öngyilkos lett. Ő tudta, hogy Patrick Mursultot meggyilkolták. Nem hitt abban, hogy Patrick Mursult ölte meg a saját családját, ugye? Nekem azt mondták, ez csak fedősztori volt.

Nestor felnevetett.

- Igen, úgy is mondhatjuk - válaszolta. - Ami azt illeti…

Megkérdezted, hogy miért léptem ki az FBI-ból. Más okaim is voltak, de mikor megláttam Patrick Mursult holttestét, egyértelmű volt, hogy gyilkosság áldozata lett, erre Brock olyan utasítást adott ki, hogy öngyilkosságként kell kezelnünk. Azt mondták nekünk, hogy a pasas megölte a családját, utána önmagát is, maradjunk ennél a forgatókönyvnél. Ezt nem bírtam már, a színtiszta hazugságokat, amelyekkel nap mint nap együtt kellett élnünk. Utána megtaláltuk Marian holttestét, és mégis ugyanazt visszhangoztuk. Patrick Mursultot meggyilkolták, ez olyan világos, mint a nap. Nem ő ölte meg magát. Ezt már nem tudta bevenni a gyomrom.

- Azért nyomoztak a gyilkosság ügyében, nem? - kérdeztem. - Nem te hallgattad ki a nőt? Onyongót?

- Nicole-t - válaszolta Nestor.

- Fleece házában találtuk meg a fotóit - idéztem fel. - Az aktában azt láttam, hogy viszonya volt Mursulttal, ami néhány évig tartott.

- Igen, emlékszem rá - válaszolta Nestor. - Ha jól rémlik, a panzió

eltárolta a rendszámokat, és így találtuk meg.

- Semmire nem jutottál vele?

- Nem, semmire - válaszolta. - Egy vagy két nappal azután vittük be, hogy megtaláltad Mursultot. Két napon át faggattam, de nem sokat tudott mondani.

- Mit húztál ki belőle?

- Mursult egy bárban szedte fel - mesélte Nestor. - Tudta, hogy Nicole ápolónő, és azért akart beszélni vele, mert PTSD-ben szenvedett.

A lány egy hospice-házban dolgozott, nem tudott neki segíteni, de ez az interakció indította el a kapcsolatukat. Mindig a panzióban találkoztak.

Ráismertem az én Nicole-omra - olyan benyomást keltett abban a bárban, mint egy levegőben lógó párbeszédrészlet. Lehet, hogy az csak a sors kezén múlt, hogy Mursult pont a May’rzbe tévedt be, de amint meglátta a lányt, amint meghallotta a hangját, biztosan nem akarta, hogy valaha is elhallgasson. Én nem ismertem ugyan Mursultot, de el tudtam képzelni, hogyan szeretett bele Nicole-ba: gyorsan.

- Azután is beszéltél vele, hogy megtaláltad Mariant? Rákérdeztél nála a lányra?

- Nem - válaszolta Nestor. - Amikor megtaláltuk Mariant, ismét elővettük az ügyet, hátha elkerülte valami a figyelmünket, hátha új nyomra bukkanunk. De az… mikor is volt? 2003-ban? 2004-ben? 9/11

után megváltoztak a prioritásaink. Nem volt keretünk arra, hogy az összes szálat elvarrjuk ebben az ügyben, mert az iroda a cyberbűnözésre és a terror ellen folytatott háborúra összpontosított.

Brock belenyugodott Patrick Mursult esetének a lezáratlanságába, az államügyész boldog volt. Az NCIS folytatta a nyomozást, de legnagyobbrészt a mi bevonásunk nélkül. Sőt, téged is megpróbáltunk elérni, de senki nem tudta, hogyan lehetne kapcsolatba lépni veled.

Gondoltam, hogy szerettél volna itt lenni, amikor megtaláltuk.

- Igen, így van - válaszoltam. - Hol temették el?

- Canonsburgben, a családja mellett.

- Az apját is?

- Igen. Mindnyájukat elhamvasztották.

- Emlékszel még Fleece házára? - kérdeztem. - A körmökből készült hajóra?

- Emlékszem.

- Azzal mi lett? - érdeklődtem.

- Emlékszem, hogy együtt dolgoztunk a halottkémmel - válaszolta Nestor -, és megpróbáltuk valahogy kideríteni, hogy Marian körmei is hiányoztak-e, de nem tudtuk.

- Mi történt, miután megtaláltad?

- Semmi. Az újságok lehozták - mesélte Nestor -, de Brock nem akarta az összes részletet kiadni, nem akarta idevonzani a turistákat.

- Soha nem kerültetek közel ahhoz, hogy kiderítsétek, ki ölte meg? -

kérdeztem.

- Ennyi idő elteltével? - Nestor megcsóválta a fejét. - Soha.

Árnyékok gyűltek a fák közé. Szentjánosbogarakat láttam. Nestor egy kövön ült, a gyapjúkabátjába burkolózva. Megfigyelhetjük ezt a helyet, gondoltam. Itt rengeteg fa van. Valaki elbújhat közéjük, hogy kiderítse, ki jár erre, ki épít kőhalmokat.

- Rajzolnod kellene nekem erről a helyről egy térképet - mondtam. -

Részletes útmutatóra lenne szükségem arról, hogy hogyan lehet ide feljutni. Hogy milyen utakon és földutakon jöttél. Elég részletesnek kell lennie ahhoz, hogy útjelzők nélkül is vissza tudjak találni. Megtennéd ezt nekem?

- Az egészet berajzolom neked egy térképen - válaszolta Nestor. - De már biztosan fázol. Menjünk vissza. Meghívlak vacsorára.

Volt ugyan nála egy zseblámpa, de még így is nagyon nehézkesen tudtam csak levergődni. Soha nem tudtam biztosan, hova tehetem le a

szilikonlábamat, nem éreztem, ha ki akart csúszni alóla a föld vagy a kavics. Rosszul léptem, megbotlottam, lehorzsoltam a térdemet.

Ágakba kapaszkodtam és bokrokra támaszkodtam, de így is csúszkáltam, csak a tenyerem kezdett ragadni a gyantától és kisebesedni a tűlevelektől.

- Gyere - kínálta fel Nestor a karját. Elfogadtam, és belekapaszkodtam. Az út hátralévő részét szoros közelségben tettük meg a hegy lábáig. Nestor maga mellett tartott.

- Köszönöm - mondtam frusztráltan, amiért szükségem volt a segítségére. - Nem szeretek ilyen helyzetbe kerülni, és másoktól függeni.

- Engem nem zavart - válaszolta.

Együtt vacsoráztunk Buckhannonban, egy folyó melletti étteremben, amelyet Whistle Stop Grillnek hívtak. Az egyik bokszban foglaltunk helyet, az asztalt barna pamutterítő borította, azt pedig egy vastag, átlátszó nejlonterítő. A berendezés olyan volt, mint egy vidéki konyháé

- egy régi láda, nagy tűzhely. A falakat lambéria borította, és koszorúk.

Mindketten steaket rendeltünk hagymakarikával. Nestor Yuenglinget töltött nekem egy korsóból.

- Tetszik nekem ez a hely - közöltem vele.

- Igen… Törzsvendég vagyok itt. Jól főznek.

- Csinos lány - néztem meg magamnak a pultost, aki fekete hajú írnek tűnt. - Szoktál vele beszélgetni?

- Annié, igen - válaszolta Nestor. - Lefogadom, hogy kikérdez majd rólad, amikor legközelebb idejövök.

- A barátnőd? Nem akarok bekavarni az életedbe.

- Nem, nem a barátnőm. Pár éve volt egy komolyabb kapcsolatom, eltartott egy ideig, de van olyan, hogy az ember egy szép napon felébred, és rájön, hogy tönkreteszik egymást a másikkal - magyarázta.

- Néha még a jó dolgok sem működnek. Néha meg igen.

Kicsit átmelegedtem a rejtett flörtölésünktől. Itt semminek nincsenek következményei. Meg akartam fogni Nestor kezét. Az övéhez simítottam a térdemet, és nem húzódott el.

- Nagyon köszönöm, hogy elhoztál ide - mondtam.

- Szóval csak ennyire lenne szükséged? - kérdezte. - Be kell majd mutatnod az összefoglalódat, vagy ilyesmi? Nem kell jelentést írnod?

- Egy darabig még nem - válaszoltam. - A környéken maradok.

- Remek. Nagyon örülök, hogy láthatlak - válaszolta Nestor.

Elácsorogtam Nestorral a furgonja mellett, és titokban azt kívántam, bárcsak ne lenne az a béna szakálla, de amikor azt mondta, hogy

„nagyon sokat gondoltam rád az elmúlt években”, ennek ellenére megcsókoltam, és az ajka puhának bizonyult a rengeteg szőr mögött.

Éreztem, hogy nem számított erre, még nem, de azért visszacsókolt, és úgy átadta magát, mintha meg akarna inni - éreztem benne a vágyat. A mellemre csúsztatta a tenyerét, és belecsókolt a nyakamba.

- Itt emberek vannak - mondtam, mire elnézést kért, és hátralépett, mintha úgy érezné, hogy megsértett vagy illetlenül viselkedett velem, úgyhogy megkérdeztem: - Hol laksz? A közelben?

Követtem a hátsó lámpáit a 15 l-esen, a régi Elkins úton, amíg húsz perccel később le nem kanyarodott egy hosszú, murvás kocsifelhajtóra.

A tornácon égett a lámpa. Leparkoltam a furgonja mögött, és követtem az oldalbejárathoz.

- Soha nem tudom megjavítani ezt a zárat. - A kulcsával vacakolt, majd kiengedte a kutyáját, egy ugrálós szettert, aki elrohant az éjszakába. Nestor megcsókolt az előszobában. Magához húzott. Én megcsókoltam a szemét, utána a száját. A farmerén keresztül is éreztem, hogy erekciója van, úgyhogy megérintettem, és dörzsölgetni kezdtem, miközben csókolóztunk. Ő úgy simogatta a hajam, mintha valami nagyon értékes dolog lenne, és végigcsókolgatta a tincseimet.

Átvezetett a konyhán.

- Erre - mondta, és bementünk a nappaliba. A kandallópárkány feletti tükörben megjelent mindkettőnk sötét alakja. Nestor odalépett a mögöttem lévő tükörhöz. Mindkét kezét a mellemre csúsztatta, és éreztem, ahogy hátulról hozzám dörzsöli magát. Zihálva maga felé fordított, és ügyetlenkedett egy kicsit a gombjaimmal, úgyhogy segítettem neki, széthúztam a saját ruháimat, megmutattam neki magam. Nestor kigombolta a farmeremet, letérdelt, és lehúzta a nadrágomat a csípőmről. Megcsókolta a protézisemet, megcsókolta a másik combomat, végigcsókolta a lábamat, egyre magasabban, megkóstolt. Felnyúlt, és megfogta a mellem, mire elgyengültem, és lerogytam mellé a szőnyegre. Segítettem neki lecsatolni a protézisemet, és együtt nevettünk a vákuumzár hangján, amikor engedett.

Lehámoztuk a bélést, én zavarba jöttem, amikor megcsókolta a csonkomat, mert tudtam, milyen szaga van a béléstől, de ott is megcsókolt, utána a számon is. Megcsókolta az aranyszínű szőrzetem feletti vonalat, majd a szája megindult a köldököm felé, utána mindkét mellemre rátalált, és szopogatni kezdte őket. Én megborzongtam, a hátam hívogatóan ívbe hajolt, ő pedig nekem feszült, belém hatolt, és csak akkor vonult vissza, amikor elélvezett.

- Sajnálom - mondta -, ez túl gyors volt, sajnálom. - Utána a száját majd az ujjait használta, amíg görcsbe nem rándultam, meg nem borzongtam, és sóhajtva fel nem nyögtem. Valamivel több, mint egy órán át aludtunk a nappali szőnyegén, és csókolózva ébredtünk. A számat

használtam

az

ágyékán,

utána

magamba

vezettem.

Másodszorra már egymás szemébe néztünk, kevésbé voltunk mohók, mint az első alkalommal. Díszpárnák és egy takaró a kanapé támlájáról, összegömbölyödtünk a padlón. Nestor megérintette a bal combomat, és ott felejtette a kezét. Felmerült bennem, hogy vajon bátorságpróbának tartja-e, hogy ott érint meg, vagy az elfogadás gesztusának, esetleg vonzónak találja a hiányzó végtagomat, ahogy néhány férfi szokta, de nem akartam megkérdezni tőle, csak biztosítani akartam számára, amire szüksége volt tőlem.

- Hogyan veszítetted el a lábadat? - kérdezte valamivel éjfél után. -

Vagy így születtél?

A szemem időközben hozzászokott a sötétséghez, és a hold fényénél észrevettem a furcsa festményt a tévé felett. Egy test volt rajta, a hátán feküdt, és aggódni kezdtem, hogy valami ízléstelenségről van szó, mint Davy Gimm bikinis poszterei, de utána rájöttem, hogy egy halott férfit ábrázol.

- Mi az? - kérdeztem. - Nem te festetted, ugye?

- Nem, nem én festettem. Itt volt, amikor megvettem ezt a házat, egyszerűen csak nem vettem le - válaszolta. - A közvetítő, aki nyélbe ütötte az üzletet, azt szerette volna, ha megtartom, azt mondta, valami orosz regényhez van köze. Egy régi festményről készült nyomat. Jézust ábrázolja.

- Valamelyik fotódat is kiakaszthatnád oda - jegyeztem meg.

- Szerinted a halott Krisztus festménye rosszabb, mint a bűnügyi helyszínfotók?

- Biztos készítettél más képeket is.

- Aha - felelte Nestor. - Lehet, hogy kicserélem. Van pár fotóm a Yellowstone-ról, amit szeretek, mondjuk a Nagy Prizma forrásé. De tudod, az a festmény… Régebben vallásos voltam, templomjárónak neveltek.

- Emlékszem, amikor megkérdezted tőlem, hogy hiszek-e a feltámadásban - válaszoltam. - Azt hitted, hogy ez segíthet azután, hogy olyan sok halált láttunk.

- Igen - válaszolta. - Nagyon is el tudom képzelni, hogy ilyeneket kérdeztem. De akkoriban volt egy élményem. Olyan, mint egy vallásos élmény, csak pont az ellentettje, vagy hogy is fogalmazzak. Neked volt már vallásos élményed? Hallottad már Isten hangját, vagy ilyesmi?

Felidéztem, milyen a Föld az űr mélyéről, azt, ahogy a teremtés összes aspektusa összekapcsolódott abban a szinte szent pillanatban.

- Nem - válaszoltam. - Vallásos nem volt, semmi ilyesmi. A természetben meg szoktam látni a szépséget, de hangokat soha nem hallok.

- Nekem volt ilyen. Olyan volt, mintha megjelent volna előttem Isten, csak Isten olyannak tűnt, mint egy fekete lyuk - magyarázta Nestor. -

Az a látomás teljesen letaglózott. Amikor az emberek a végtelenről beszélnek, olyan dolgokra gondolnak, amelyeknek soha nincs vége, de a végtelennek egy másik oldala is van. A végtelen hiány is lehet. Mi a földből sarjadunk, a sejtjeink osztódásnak indulnak, utána megnövünk, elhasználódunk és elrothadunk, és még többen veszik át a helyünket…

Gusztustalan az a rengeteg test és halál, a millióinké, olyan, mint amikor beárad a dagály, utána meg visszavonul. A vallások, az a rengeteg hagymázas hülyeség Istenről, az mind olyasmi, amit gyermekkorában elhisz az ember, majd egy szép napon rácsodálkozik, hogy hogyan is volt képes bármit elhinni az egészből. Azokat a gyerekes hülyeségeket. És az után a látomás után, az élményem után minden megváltozott bennem. Inni kezdtem, hogy elnyomjam a saját rettegésemet. Annyira féltem a világtól. Már nem bírtam elviselni az FBI-t, kiköltöztem ide, és csak ittam, hogy el tudjam engedni magam.

És azt a Krisztus-festményt bámultam, miközben győzködtem magam, hogy még felülhet, abban reménykedtem, hogy még felülhet, hogy bebizonyítsa, hogy tévedtem, de minden egyes este… Szerintem ez a festmény arról a pillanatról készült, miután levették a keresztről, és már nem több egy halottnál, csak egy holttest, és mindenki a feltámadásra vár, de az nem fog bekövetkezni. Régebben gyűlöltem ezt a festményt, mert nagyon keresztényietlennek tűnt számomra, de utána rájöttem, mi az üzenete. És amikor mélyebbre ástam, egy még mélyebb üzenetet találtam.

- Te ateista vagy - nyugtáztam.

- Nem, én hiszek Istenben. Hiszek abban, hogy Isten létezik. Volt egy vallásos élményem, volt egy látomásom, és abban a látomásban Istent láttam. Isten egy halálos fény, körülötte fekete gyűrűkkel. Én még

mindig hívő vagyok, mert van hitem, de Istenre már csak úgy tudok gondolni, mint egyfajta parazitára.

A szíve zakatolt; hideg verejtékben tört ki. A teste ezüstösnek tűnt a holdfényben. A mellkasát apró anyajegyek csillagképe díszítette, mintha az Orion öve nyugodna a szíve felett. Nem tudtam, mit válaszoljak.

- Sajnálom… És sajnálom, hogy rákérdeztem a lábadra - folytatta. -

Nem akartalak megbántani. Biztosan eleged van már abból, hogy mindenki kérdezget.

- Az a helyzet, hogy nem is emlékszem, hogy történt - válaszoltam. -

Eltévedtem az erdőben, és kihűltem. A lábam üszkösödésnek indult. Le kellett vágni. Az amputációra emlékszem.

Egy autó ment végig a 15 l-esen, és a lámpája fénye egy pillanatra megvillant a falon, bekúszott az ablakrácsok között a mennyezetre.

Felmerült bennem, hogy vajon nem hűltek-e ki az érzelmeink egymás iránt most, hogy megkaptuk, amit akartunk, de Nestor a hajamra tette a kezét, megsimogatott, közelebb húzott magához. Átöleltem, ő pedig a mellemre hajtotta a fejét. Éreztem a bőrömön a leheletét, és tudtam, hogy hallja a szívdobogásomat.

- Helyi érzéstelenítést kaptam, de magamnál voltam - folytattam, és felderengett előttem a súlytalanságban végzett műtét, a löketekben kilövellő vér, ami bemocskolta a mennyezetet, a falakat. - Magamnál voltam, de nem tudtam odanézni. Végig a mennyezetet bámultam.

Először csak a sípcsontomat vágták át, a bokámat és a lábfejemet távolították el. Néha még mindig úgy tűnik, mintha érezném azt a vágást… Fantomfájdalom. Néha érzem a fűrészt a bokámon. De a fertőzés már elérte a térdemet, úgyhogy a többit is le kellett szedniük.

Valamivel később Nestor segített felvenni a protézisemet. Azt mondta:

- Engem nem zavar, csak hogy tudd. Attól a pillanattól fogva, hogy először megláttalak, veled akartam lenni…

- Nem is emlékszel arra, amikor először megláttál - válaszoltam.

- Megláttalak egy pillanatra még éjszaka, helyszínelés közben.

Megakadt rajtad a szemem. Utána másnap, abban a tárgyalóban be kellett mutatkoznom neked. Akkor már tudtam, hogy jól nézel ki, de Jézusom, Shannon, amikor aznap reggel megláttalak…

- Jól van, elég már.

- Miután elmentél, nem bírtalak kiverni a fejemből. Volt egy másik esetünk, és azt reméltem, ismét összeakadunk, de nem így lett. Abban reménykedtem…

- Szívesen összeakadtam volna veled - válaszoltam. - Miről maradtam le?

- Csak némi időpocsékolásról, legalábbis a részünkről. Valami harrisburgi fickót, valami ügyvédet megöltek autórablás közben -

mesélte Nestor. - Konzultálni akartunk veled.

- Mi köze volt hozzám?

- Semmi. Téves adatok - válaszolta. - Az egyedi ballisztikus jellemzők adatbázisából dolgoztunk, és a golyó, ami megölte ezt az ügyvédet, egyezett azokkal a golyókkal, amelyeket Mursultban találtunk, úgyhogy eszembe jutottál, de persze közben végig ott volt nálunk a gyilkos fegyver. El akartunk érni, hogy tanúsítsd, hogy ez az egyezés hamis találat, de nem találtunk. Sehogy nem tudtalak megtalálni.

- És mi történt a bíróságon?

- A bíró az egészet elvetette - válaszolta Nestor. - Az az átkozott adatbázis egy egész maréknyi ballisztikus találatot dobott ki, felül kellett vizsgálni mindent.

- Nem hiányzik az a munka? - kérdeztem.

- Néha - válaszolta. - De azután, hogy…

- Nem muszáj erről beszélned.

- Lelőttem egy embert. Szolgálatteljesítés közben. Indokolt volt,

önvédelem, de nem tudtam együtt élni azzal, amit tettem - mesélte Nestor. - Fegyvert fogott rám, lövöldözött.

Megpróbáltam rekonstruálni őt, rekonstruálni a múltját - azt a múltját, amit ténylegesen talán meg sem fog tapasztalni. Isteni látomások, egy parazita, egy halálos csillag. Valamiféle ideg-

összeroppanás. De talán az törte meg, amikor megölte azt az embert.

- Ki volt az illető? - kérdeztem.

- Valami nagy ember, egy számítógépes fickó, talán mérnök -

válaszolta Nestor. - Egy nyomozás során merült fel a neve, katonai titkokkal élt vissza nyereségvágyból. Elmentem hozzá, hogy kihallgassam, csak ennyiről volt szó, még csak nem is ő volt a célszemélyünk, de pánikba esett. Engem felfüggesztettek, belső

vizsgálat indult a lövöldözés ügyében… Azt szokták mondani, hogy mindenki ártatlan, amíg be nem bizonyosodik a bűnössége, de én egyáltalán nem így éreztem. Ki lettem közösítve az FBI-nál, noha tisztáztam magam. Graham v. Connor.

- És akkor eljöttél az FBI-tól - mondtam ki a végszót.

- Remélem, hogy ez nem tűnik túl szánalmasnak - folytatta -, de többször rád kerestem az interneten abban reménykedve, hogy kidob egy képet. Csak egyetlenegy képet rólad. De semmi. Úgyhogy eljátszottam az emlékeddel, elképzeltem, milyen lett volna az életem veled. Még kérdezősködtem is rólad, de senki nem tudott semmit.

Brock sem. Most viszont itt vagy.

- Itt vagyok - erősítettem meg. - És szomjas vagyok. Mivel tudsz szolgálni?

Miközben az italra vártam, a halott Krisztus képét bámultam a falon.

A teste szürke volt. Holbein, állt alatta. A keskeny vászon a kiterített holttestet ábrázolta. Lehetetlennek tűnt, hogy az a test még egyszer levegőt vegyen.

Kiültünk a tornácra, takaróba burkolóztunk. Konyakot ittunk

kávésbögrékből, az autók távoli fényszóróit néztük. Nestor kutyája, Buick összegömbölyödött a lábai előtt, és horkolt, miközben álmában nyulakat kergetett. A gondolataim a meghitt csendben hajnali három körül Marian fenyők közé temetett holtteste és piramis alakú, vándorló városok felé kalandoztak.

- Mi mélyebb Krisztusnál? - kérdeztem. - Azt mondtad, hogy azt a festményt nézegetted, és találtál valamit, ami mélyebb azoknál a csodáknál, amelyekben egykor hittél. Mi mélyebb Krisztusnál?

- Az örök erdő - válaszolta Nestor. - Mindenhol körülöttünk. Minden, amit látsz.

Túl hideg lett ahhoz, hogy kint maradjunk. Bebújtunk Nestor ágyába, és ő álomba merült, én viszont ébren maradtam, és végignéztem, ahogy a hajnal rózsaszínre és narancssárgára festi a falakat. Eszembe jutott Nestor apjának az álma. Azt álmodta, hogy egy bányában ragadt, és addig ásta magát kifelé, amíg egy erdőlabirintusba nem ért. A tükrös szoba, a csontfa. Én is eltévedtem abban az örök erdőben.

Elgondolkoztam azon, hogy felébresszem-e Nestort, hogy beszéljek vele, vagy utoljára megcsókoljam, de inkább csak ott hagytam a mobilom számát az éjjeliszekrényen, és hagytam aludni.

HÁROM

Rettenetes időjárás volt, a tavaszi latyak úgy csillogott a járdákon, mint a kihűlt pudingon a bőr. Már hat hónapja éltem itt. Courtney-vá váltam, idetartoztam, egy nyomorék voltam, aki segélyen él Mountaineers pólókban és buggyos melegítő nadrágokban. A hajam fénytelenné vált, lenőtt, kócos volt. A hat hónap alatt sikerült elvegyülnöm, beleolvadnom a környezetembe, mint a bezárt üzleteknek, a behúzott függönyű vagy bedeszkázott ablakoknak, az esőcsíkos, portól bebarnult homlokzatoknak. A palotaszerű Beaux Arts udvarház tele volt dohányzókkal, lepukkant emberekkel, akik semmit nem tudtak kezdeni az idejükkel az őgyelgésen kívül, akik görnyedten álltak az esőben. Havas eső áztatta át a pulóveremet és a hajamat, súlyosan és hidegen.

A Nestor nélküli estéken a May’rz törzsvendége voltam, beilleszkedtem ebbe az EJP-be - itt töltöttem a szilvesztert, a karácsonyt. Leráztam magamról a vizet, és elfoglaltam a helyemet a bár túlsó végében, egy támlátlan székben, ahonnan láttam a tévét, de a termet is. May’rz, kézírásos neonbetűkkel a bárpult mögött, ködszerű

cigarettafüst. A pultos egy Bex nevű fiatal nő volt, bal karját tetoválások díszítették, jácintok és indák. Kitöltötte az első rumos kólámat.

- Köszönöm - mondtam. - És Colé számláját is fizetem, ha eljön.

Hét körül libbent be az esőből, pontosan úgy, ahogyan szokott -

nyúlánkan és kecsesen, olyan eleganciával, amit az idő sem tudott kikezdeni, de az sem, hogy átázott az esőben, és elfáradt a munkában.

Világoskék kórházi köpeny, cseresznyepiros esőkabát. Leült a megszokott székére az enyém mellett.

- Colé - mondtam.

- Gimm.

Már a szájában is volt egy Parliament. Odahúzott maga elé egy hamutartót, és felém fújt egy füstkarikát, mielőtt elnyomta volna a csikket. Én csücsörítettem, és megpusziltam a karika közepét, mielőtt az arcomra terült volna. Mentől, nedves textil és egy leheletnyi testszag, talán az öregeké, akiket napközben gondozott, mosdatott és törölgetett a hospice-házban. A szeme véreres volt. Álmosnak tűnt, már rá is gyújtott a második cigarettájára, mielőtt végzett volna az elsővel, a kettő együtt parázslott a hamutartóban. Vicodinra tippeltem - könnyen ki lehetett találni, mit szed.

- Egy Manhattant akarok - jelentette ki a szemét dörzsölve.

- Jól vagy? - kérdeztem.

- Hosszú napom volt - válaszolta dallamos hangján. Időközben megtudtam, hogy Mombasából érkezett kamaszkorában.

- Ma este én fizetem a számládat - közöltem vele.

- Á, megjött a segély? - kérdezte. - Nagyszerű.

Megemeltem a poharamat.

- A szociális segélyek államára - mondtam, de egy kis szünet után hozzátettem: - Emlékszem, milyen nap van ma…

- Április tizenhatodika.

- Április tizenhatodika - visszhangoztam.

Még korábban kiderítettem, hogy a férje pajzsmirigy rákban halt meg pontosan tíz éve, túl korán ahhoz, hogy meggyógyíthassák. Nem tudtam róla túl sokat, egy Jared nevű fickó volt. Fiatalon házasodtak össze, és az volt a benyomásom, hogy a házasságuk az elejétől kezdve rázós lehetett. Jared bántalmazta Nicole-t, akinek az elmondása szerint egyszer az állkapcsát is eltörte. Azt is tudtam, hogy a férfi halála előtt már évek óta külön éltek. Nicole és én egyre közelebb kerültünk egymáshoz az elmúlt hónapok során, és úgy éreztem, mintha belém zúdítaná az életét, mintha az edénye lennék. Minden visszafogottság nélkül mesélt nekem a nehéz múltjáról, a kemény életéről, a

kábítószerek kergetéséről a férje halála után, arról, ahogy idegen férfiak mellett ébredt idegen helyeken, ahogy szívességeket osztogatott kis nejlontasakokért. Már nem élt ennyire vad életet, a kor megszelídítette, de még mindig drogozott, még mindig ivott, még mindig próbálta eltompítani valamivel a benne vonagló fájdalmat.

- Majdnem elfelejtettem - túrt bele a retiküljébe, amelynek az oldalzsebéből öt kaparós sorsjegyet húzott ki. Legyező alakban leterítette és felém csúsztatta őket. - Én szart sem nyertem az enyémmel - mondta. Tabletták alkohollal keverve… Máris kábának tűnt, úgy mozgott, mintha a csontjai megolvadtak volna. Lehet, hogy ez az este is úgy fog véget érni, ahogy néhány másik, amikor együtt ittunk: azzal, hogy még több ivásra biztatom, még több tablettára, ha van nála.

Néha csak kiütötte magát, én pedig átvittem a lakásomba, és ébren virrasztottam mellette a lélegzetvételét figyelve, nehogy abbamaradjon.

Máskor viszont elengedte magát a tablettáktól és az alkoholtól, lehullottak a védőfalai, én pedig felkapcsoltam a lámpákat a lakásomban, és csak hallgattam a csacsogását. Az ilyen éjszakákon én irányítottam a beszélgetéseinket, azt mondtam neki, hogy mindent tudni akarok a régi szerelmeiről, mint amikor két barátnő beszélget, és ő mesélt az elhunyt férjéről, a viszonyairól és az egyik szeretője miatt érzett bánatáról, aki meghalt. Mursult, gondoltam, és belekérdeztem, de a halott szeretői történeteibe rémálmok keveredtek, és úgy folytatta a beszélgetést nélkülem, mintha a halottakat hallaná valahonnan nagyon messziről, amíg el nem nyomta az álom.

Nicole

végzett

a

Manhattannel,

rendelt

még

egyet.

Én

végigpörgettem a sorsjegyeket, Gold Mine típusúak voltak. Lekapartam az ezüstfilmet a bányászeszközök ábráiról, de nem nyertem.

- A picsába.

- Ne kapard le az összeset egyszerre - figyelmeztetett Nicole.

A May’rz mindig is a törzsvendégek kocsmája volt, de a vendégmunkások is odaszoktak. Leginkább déliek voltak, akik a

délnyugati Pennsylvanián át érkeztek, hogy megcsapolják az agyagot.

Kamionosok és kétkezi munkások, csőcselék, ami el fog tűnni, ha egyszer elapad a kút. Már majdnem minden este megtöltötték a May’rzet, ott zajongtak a kocsmában. Egy csapat férfi biliárdozott, és a szemétlerakási szabályozás kiskapuiról beszélgettek. Hencegtek, túl sokat ittak, déli táj szólásuk valahogy még Nicole éneklő kenyai hanghordozásánál is idegenebbnek tűnt. Nicole-t ismerték a környéken, ő már legalább a kilencvenes évek eleje óta ide járt - a bár nagyjából

félórányi

sétára

volt

Castle

Tower-i

lakásától,

gyalogtávolságra a Donnell House-tól. Két évtizede nem változtak a szokásai, és most már én is a szokásává váltam. A pultosok „Colé és Court”-nak szólítottak minket, mintha egy pár lennénk, vagy „a furcsa párnak”, és idővel kocsmán kívül is találkozgatni kezdtünk, a hétvégéken meglátogattuk egymást, és rövid kirándulásokat tettünk Nicole Hondájával, általában Pittsburghbe, hogy végigbogarásszuk a lemezboltok kínálatát. Nicole a sanzonok, középkori polifóniák és disszonáns klasszikus zenék eklektikus gyűjteményét bővítgette, furcsa dolgokét, amelyek állítása szerint a gyermekkorára emlékeztették.

Meglögybölte a jeget az italában. Észrevettem, hogy aznap este inkább a csőlátásra hajlik - ha beszedett valamit, általában szeszélyessé vált, de aznap inkább befelé fordult.

- Rendeznek egy megemlékezést Jarednek - mesélte. - A birtokukon.

Azt akarják, hogy én is menjek el, de ősidők óta nem találkoztam azokkal az emberekkel.

- Milyen emberekkel?

- Az anyósomékkal - válaszolta Nicole. - Jared anyjával, Miss Ashleigh-vel és a többiekkel. Van egy nagy birtoka, meg akarja hívni az egész családot…

- Jó ötlet ez?

Nicole vállat vont, beleszívott az egyik cigarettájába. Mesélt nekem a férje szenvedéseiről, a rákról, arról, hogy a diagnózisa után hogy

könyörögte őt vissza, és ő hogyan ápolta a haláláig. A férje családja összetartó volt, Jared szoros barátságot ápolt az unokatestvéreivel, akik rossz hatással voltak Nicole-ra. Nagyon sokat drogozott, miután utoljára találkozott velük, mesélte, és ez a negatív spirál valamivel később elcsitult, de már megtette a hatását, és a heroinról soha nem volt képes végleg leszokni.

- Pár nap, mi baj lehet belőle? - kérdeztem.

- Mesélhetnék - válaszolta Nicole a tévét bámulva. A KDKA előzeteseket mutatott a tizenegy órás hírekből: egy családot kivégeztek, halálos baleset a 65-ösön, egy pitbullt elevenen megégettek. -

Mesélhetnék neked pár dolgot…

Már kezdtek hatással lenni rá a tabletták; olyannak tűnt, mint aki mindjárt szétmállik. A gesztusai bizonytalanná váltak, és túl nagy kortyokban itta a Manhattanjét.

- Akkor mesélj - próbáltam megfelelő alakú edénynek tűnni a szemében bármihez, amit belém akar üríteni. Tudtam, hogy butuskának tart; erre játszottam, hogy úgy érezze, pont megfelelő

vagyok arra, hogy nevetgéljünk, és kibeszéljük a kocsmában lévő

férfiakat, de nincsenek mélyebb szándékaim, hogy velem beszélgetni olyan, mintha egy üres szobában tenné. - Colé - biztattam.

- Megdugattam magam egy barátjával, méghozzá direkt - mondta. -

Fájdalmat akartam okozni neki.

Bár én is ittam, igyekeztem összpontosítani, és elvonatkoztatni a televízió fényétől, az egyre hangosabb kiabálástól a biliárdasztal körül, Tim McGraw-tól a zenegépben. Odaintettem Bexnek, hogy hozzon még egy kört.

- Ki volt az?

- Patty - válaszolta Nicole. - Patrick - fogta meg az újabb italát. -

Házas volt, úgyhogy egy panzióban találkozgattunk… Egy kunyhóban, amit kibérelt. Megdugott, utána lefotózott, hogy elküldhessem a

képeket a férjemnek, hogy a tudtára adhassam, hogy mással voltam.

Jared hol felbukkant, hol eltűnt az életemből, és rengeteg szarságot magával hozott. Bántani akartam.

Patrick Mursult, gondoltam, miközben egyre forróbbá vált a nyakam. Elképzeltem, hogyan csalta a férjét Mursulttal, hogyan pózolt a képekhez a vízesés melletti kunyhóban, hogy utána elküldje őket a férjének, mintha apró méregcsomagokkal bombázná.

- Mi történt? - kérdeztem.

Nicole a tévére mutatott.

- Benne volt a hírekben - mondta könnybe lábadó szemekkel.

Megtörölte az arcát. Úgy tűnt, mintha hányingere lenne; végigfutott rajta egy emlék, majd megcsóválta a fejét.

- A férjed ölte meg? - kérdeztem.

- Jared túl gyáva volt ehhez - válaszolta Nicole üveges tekintettel, lassan. Az alkohol egyre mélyebbre taszította. - Azért szerettem belé, mert volt egy tetoválása, én meg alig tizenhét éves voltam, amikor megismerkedtünk, és ennyi kellett ahhoz, hogy levegyen a lábamról, az a sas a mellkasán. Azt mondta, tetszik neki a dzsekim. Ő volt életem legnagyobb tévedése.

- Jézusom, Cole. Mit akarsz mondani? A férjed megölt valakit?

- A barátai tették, a barátaink… Cobb és Kari - válaszolta Nicole. - És utána minden este felhívott és megfenyegetett, azt mondta, meg fog ölni azért, amit vele tettem, vagy ha eljár a szám. Mindent tönkretett az életemben, mindent, ami jó volt, elvett és tönkretett… Bárcsak meghaltam volna tizenhét évesen, és nem kellene ebben a pokolban élnem.

- Ki az a két fickó? - kérdeztem. - Kari és Cobb? Soha nem beszéltél róluk. A barátaid voltak.

- Az már nagyon rég volt - hajtotta fel Colé a Manhattanját.

Megrágcsálta benne a jeget.

- Elmegyek veled a megemlékezésre - jelentettem ki, azt latolgatva, hogy vajon ki lesz még ott. Egy Cobb és egy Kari nevű férfi ölte meg Patrick Mursultot, és valahogy Nicole férjének, Jarednek is köze volt a dologhoz.

Jared

ebben

az

EJP-ben

2006-ban

meghalt

pajzsmirigyrákban, de 1997-ben még életben volt. Még megtalálhatom.

- Vigyél magaddal.

- Nem, szerintem ez nem lenne jó ötlet - tiltakozott Nicole. - Azok az emberek…

- Nem szabad egyedül odamenned - válaszoltam. - Azok után, amit most elmondtál? Nem hagyhatom, hogy egyedül menj oda. Jézusom, Nicole! Veled megyek. Nem lesz semmi baj. Szükséged lesz egy barátra.

- Lehetséges - mondta erre. - Hadd gondolkozzak. Azt hiszem, tényleg nem akarok egyedül menni.

Felállt, hogy kimenjen a mosdóba, én pedig rendeltem nekünk egy újabb kört. Nem voltam a barátja, csak manipuláltam, hazudtam, de abban a világban minden igazság hazugság volt. Felvillanyozódtam, három gyanúsított a Mursult-ügyben. Írtam egy SMS-t Nestornak a hétvégéről, arról, hogy elutazom. AKKOR GYERE ÁT MA ESTE, írta vissza, de azt válaszoltam, hogy MÁR KÉSŐ VAN, mire ő azt, hogy AKKOR

HOLNAP.

- Ó, a fenébe - mondta Bex.

Nicole botladozva tért vissza a mosdóból. Nekiment valakinek, és majdnem kiterült.

- Egy pillanat - szóltam oda Bexnek. - Húzd le a kártyámat. Ki kell segítenem innen.

Egy húszast tettem a pultra, borravaló. A vállamra dobtam Nicole retiküljét.

- Gyere, Colé - mondtam. - Felmegyünk hozzám.

A karja a vállamon. Alig van súlya, mintha levegőből lenne.

- Semmi baj - nyugtatgattam -, csak részeg vagy, ennyi. Mindjárt

hazaérünk.

- Nincs szükségetek segítségre? - kérdezte Bex.

- Elboldogulunk - mondtam. - Még tud járni. - Tisztában voltam azzal, hogy milyen nevetségesen nézünk ki. Már a May’rz-ben sem volt tombolás, odakint viszont egy pisszenés sem hallatszott az éjszakában.

Esett, jeges köd volt. Óvatosan kitapogattam a lábammal, hogy csúszik-e a járda, mielőtt ránehezedtem volna a protézisemmel. Felsétáltunk a lépcsőn a lakásomhoz, közben passzívan biztosítottam Nicole-t. 3/B, eltoltam a reteszt.

- Feküdj le a kanapéra.

Nicole ledőlt a díványra, köhögni kezdett, a lába lelógott az egyik karfáról. Gurgulázó öklendezés - alkoholos hányásszagot éreztem, úgyhogy ránéztem. Összerondította a blúzát, a kardigánját. Levettem a cipőjét, az átázott ruháit. A melle kicsi volt, a teste vézna, a karja csupa tűnyom. Rajta volt a kígyó alakú karkötő és egy nyaklánc, amelynek a medálját először ragyogó zafírnak néztem a csillogása miatt, de közelebbről megszemlélve kiderült, hogy az irizáló kékség egy egzotikus virág szirma műgyantába ágyazva. A nyaklánc lenyűgöző volt, a kék árnyalata hihetetlen. Ráadtam Nicole-ra az egyik pulóveremet, és betakartam. A virágszirom kéksége olyan különös, gondoltam, miközben lekapcsolgattam a lámpákat, olyan lélegzetelállító, semmire nem hasonlít, amit valaha is láttam. Leültem Nicole mellé a padlóra. Az ujjai hozzáértek a fejemhez, és ráébredtem, hogy simogat, vagy majdnem, szórakozottan húzgálja az ujjait a hajamban.

- Kérsz valamit? - kérdeztem, de csukva maradt a szeme. A szája nyitva volt, és hamarosan halkan horkolni kezdett, mint egy doromboló macska.

Résnyire nyitva hagytam a hálószoba ajtaját, hogy meghalljam, ha felébred, és elővettem az aktatáskámat a szekrény aljából, majd az ágyra tettem. Papírok, amelyeket előző héten nyomtattam ki a könyvtárban, cikkek a CJIS elleni bombatámadásról, Marian

Mursultról. Megnéztem azt a posztert, amellyel Mariant keresték, amíg elő nem került a holtteste, és amelyet az Eltűnt és Bántalmazott Gyermekek Országos Központja készített. További iratok is voltak, mindenféle információk Patrick Mursultról. Elővettem azoknak a polaroidoknak a másolatát, amelyeket Elric Fleece házában találtunk, a sporttáskában - közeli képek egy fekete nő combjáról, melléről, hasáról, lábáról. Nicole akkor, tizenkilenc évvel ezelőtt még egészségesebb volt, kevésbé elnyűtt.

Nicole meg van győződve arról, hogy Patrick Mursultot féltékenységből ölték meg, de nem ő volt az egyetlen áldozat - az egész családját lemészárolták. Nicole sztorijában akadtak lyukak; az idő túl ártatlanná tette. Ebben a világban az ő verziója volt a múlt egyetlen verziója, de ennél biztosan többről volt szó. Azt el tudom képzelni, hogy egy férfi lelőjön egy másik férfit egy szeretői viszony miatt, hogy odacsalja a zuhatag melletti szerelmi fészekbe, de azt nem tudom elhinni, hogy Nicole férje vagy a barátai Mursult egész családját lemészárolták volna egy megcsalás miatt, hogy kirángatták volna Marian Mursultot az erdőbe. Lehet, hogy ez csak az én képzelőerőm hiányosságairól

tanúskodik,

arról,

hogy

képtelen

vagyok

a

legrosszabbat feltételezni az emberekről, de itt valaki megölt egy nőt és két gyermeket egy fejszével, majd egy tizenhét éves lányt is. Ezt nem tudtam hova tenni.

Kinéztem a hálószoba ablakán. Egy havas szélroham sepert végig az utcán, csillogó fehérséget szórva mindenre, mintha becukrozta volna a világot.

Levettem

az

átázott

pulóveremet,

felakasztottam

a

zuhanyfüggöny rúdjára, hogy megszárítsam, utána pedig levettem a protézisemet, és bedugtam a térdkalácsban lévő akkumulátort tölteni.

Patty, mondta Nicole. Patrick. Felmerült bennem a kérdés, hogy vajon élnek-e még a gyilkosai ebben az EJP-ben. Már húsz éve annak, hogy rányitottak a Blackwater-zuhatagnál, és kivégezték. Még emlékeztem, milyen koromsötét volt azoknál a kunyhóknál éjszaka, hogy eltakarták a csillagfényt és a holdfényt a fenyők. Elképzeltem a kopogtatást az

ajtón, a megszakított némaságot, és felmerült bennem, hogy Patrick Mursult talán ismerhette is a gyilkosait. Nicole bevallotta, hogy bántani akarta a férjét, amikor lefeküdt Patrickkal, hogy Patrick Jared barátja volt. Lehet, hogy Mursult ismerte a gyilkosait, akik az éjszaka közepén érkeztek meg hozzá, és lehet, hogy azok elmondták neki, hogy megölték a családját, hogy megölték a legnagyobb lányát, és otthagyták a zuhatag mellett, nem messze attól a kunyhótól, ahol az ő holttestét fogják hagyni, hogy alig pár kilométer választja majd el a lányától.

Visszafordultam az aktatáskához, és kivettem belőle a Libra legénységének a listáját. Megtaláltam a nevét: Jared Bietak - gépész, mérnök, laboratóriumi technikus. Nicole férje is a Librán szolgált, onnan ismerte Mursultot. Gépészsegédként biztosan a B-L meghajtón dolgozott, a gépteremben. Fleece nagy valószínűséggel alá volt beosztva. Zakatoló szívvel megkerestem a másik férfit: Cobb, Charles -

különleges operatív tiszt, még egy SEAL. És volt egy Kari Hyldekrugger is - CEL-NAV, a hajó csillagközi navigátora. Mindnyájan a Librán szolgáltak. Nem Mursult az egyeden eltűntnek nyilvánított katona, aki felbukkant. A Libra vagy visszatért, vagy el sem indult. De hol lehet a legénység többi tagja? Ezek az emberek ismerték egymást, mindnyájan tudtak Mursult viszonyáról Nicole-lal. Ha le tudnám vadászni őket a terra firmán, megtalálhatnám Mariant.

Nicole lélegzetvétele időnként elakadt - olyankor szuszogni kezdett, és megfordult. Odavittem mellé egy takarót, hogy ott aludjak a közelében, a padlón, és mindig felültem éjszaka, amikor megzavarta valami az alvását. Miközben a sötét mennyezetet bámultam, elképzeltem, milyen lenne, ha a tekintetem át tudná fúrni a plafont és a felette lévő lakást is, majd a felhőréteget, és eljutna az éjszakai égboltig, a csillagokig. Megpróbáltam elképzelni azt a szerelmi háromszöget, Nicole-t és Jaredet, Patrick Mursultot, de folyton elterelték a figyelmemet az árnyékok az esőben. A gondolataim Fleece-hez vándoroltak, a csontfához a tükrös szobában, a körmökből készült hajóhoz, ami a halottakat fogja szállítani. Hiányzó körmök. Bárki is ölte

meg Mursult családtagjait, elvitte a körmeiket. Nicole levegő után kapkodott. Úgy hallottam, mintha visszanyelt volna egy adag hányást, mielőtt a másik oldalára fordult, és ismét egyenletesen kezdett volna lélegezni.

Mi történne, ha Nicole történetesen meghalna? Senki nem találná meg a holttestét, amíg be nem jönne ide a főbérlő. Ha Nicole ma éjszaka meghalna, összepakolnék mindent, és kisétálnék az ajtón, még csak hátra sem néznék. Visszatérnék a terra firmára, hagynám, hogy ez a lehetőség kihunyjon.

NÉGY

Amikor odaértem Nestor kocsifelhajtójára, Buick kiszaladt elém az előszobából, hogy megvakargattassa a fülét, és megszimatolja a kerekeimet, mielőtt elszáguld a mezőn. Nestor is kisétált a tornácra, azt mondta, hogy: „hát megjöttél”, majd megcsókolt, amikor felmentem a lépcsőn. Átnyújtott egy barna papírtasakban lévő lemezt.

- Mi ez? - kérdeztem. Amikor utoljára együtt voltunk, megkérdezte, mivel töltöm az időmet, amikor nem vele vagyok, én pedig azt válaszoltam, hogy leginkább az ágyamon szeretek feküdni és zenét hallgatni.

- Nézd meg - javasolta. - Meglepetés.

Koponyakereszt, a Nirvana Leadbellyje.

- Úgy gondoltam, ez talán tetszeni fog - mondta Nestor. - Nincs még meg, ugye?

- Bakeliten nincs - válaszoltam. - Jó választás volt, imádom.

- ‘97-ből akartam adni neked valamit, mert akkor találkoztunk először - felelte Nestor. - Ez akkor jött ki.

- Az egyetemen volt egy Nirvana-pólóm az átlátszó angyallal, aminek látszottak a belső szervei. Levágtam az ujjait, ujjatlan pólót csináltam belőle.

- Én is mindig ezt csináltam a pólóimmal - gyújtott rá Nestor.

Rendbe szedte magát a kedvemért, leborotválta a szakállát, és évekkel fiatalabbnak tűnt a bozont nélkül. - Szóval, ha barátok lettünk volna akkoriban, hordhattuk volna egymás ruháit.

- Nem hinném, hogy az enyémek rád mentek volna.

Egy leheletnyi nyár vonult végig a vidéken, elolvasztotta az előző

napi havat, sárrá változtatta a talajt. A hintaszékekben töltöttük a

délutánt, hideg Yuengling-üvegeket vettünk ki a hűtőből, és a pillangókat kergető Buickot néztük. Feltettük az In the Pines című

lemezt, olyan hangosan, hogy a kertben is halljuk a hangszórókat.

Vacsorára steaket és cukkinit grilleztünk, és miután elmosogattunk, kimentünk sétálni a birtokra, ami majdnem három hektáron terült el, és a végében egy fasor jelölte a szomszéd farmjának a kezdetét. Buick póráz nélkül ügetett mellettünk, előreszaladt a hosszú fűben, majd visszakanyarodott. Időnként megfogtuk egymás kezét Nestorral, és miután az egyenetlenebb részen belekapaszkodtam, nem engedte el az enyémet. Odaértünk ahhoz a ponthoz, ahol általában vissza szoktunk fordulni, egy tönkrement Ryder furgonhoz, amit még az előző tulaj hagyott a mezőn. A szomszéd pajtái újabbak voltak, élénkpiros, hullámos fémből készültek, reflektorok világították meg őket. Buick a levegőbe ugatott, valószínűleg kiszagolta a szomszéd birkáit.

- Máshol jársz - jegyezte meg Nestor.

- Igen - válaszoltam. - Nem is tudom. - Ott, vele könnyedén meg tudtam feledkezni magamról és arról, hogy ez a világ csak egy álom, de amikor megtudtam Mursult gyilkosainak a nevét, belém hasított a félelem. Az a kérdés járt a fejemben, hogy Marian vajon már meghalt-e a terra firmában, vagy még megmenthetem… És ezt addig nem fogom megtudni, amíg vissza nem lépek az idő zúgó folyamába. Ezen a helyen a maga módján tökéletes volt az élet Nestorral Buckhannonban. Azon kaptam magam, hogy igyekszem memorizálni Nestort, minden egyes részletét, mert tudom, hogy egy szép napon el fogom hagyni.

- Induljunk el visszafelé - javasoltam.

Egy darabig csendben gyalogoltunk, majd visszaértünk az egyenetlen udvarába, egy vadvirágokkal benőtt kis foltra. Nestor segített gyűszűvirágot és őszirózsát szedni, Buick előreszaladt a nyírt gyepre.

Kezdett besötétedni, Nestor háza eltakarta a tornác lámpájának és a szomszéd pajtájának a fényét. Még emlékeztem az ehhez hasonló vidéki estéimre gyermekkoromból, amikor annyi csillag volt az égen, hogy

időnként ki tudtam venni a Tejút ködét.

- Nem maradhatok éjszakára - mondtam. - Elutazom egy barátnőmmel egy megemlékezésre. Reggel értem jön…

Nestor megcsókolta a homlokomat. Átölelt, és beszívta a hajam illatát.

- Hiányozni fogsz.

- Csak pár napról van szó.

Az ég tiszta volt, és amikor leszállt az éj, megláttam a csillagokat, de nem azt a lélegzetelállító ragyogást, amire gyermekkoromból emlékeztem. A látóhatár halványan fénylett, folyamatosan fénylett -

fényszennyezés volt valahol.

Nicole értem jött a Fitjével, most találkoztunk először azóta, hogy nálam aludt. Aznap reggel kislisszolt, miközben aludtam, csak egy kézzel írt bocsánatkérő levelet írt, amelyben köszönetet mondott a pulóverért. Vezeklésül aznap hozott nekem egy kávét és egy croissant-t is az útra.

- Csinos vagy - mondta. - Még soha nem láttalak kiöltözve.

Találtam egy szegfűrózsaszín koktélruhát az Avalonban. Alakra volt szabva, derekán vékony, fekete övvel.

- Te is jól nézel ki - válaszoltam. Nicole minden erőltetettség nélkül keltett kecses benyomást sötétkék ballonkabátjában és fehér vászonruhájában. - Már azt hittem, csak kórházi köpenyeid vannak.

Washingtonból délre indultunk, NyugatVirginia felé. Nicole anyósának az otthona egy gyümölcsösben volt, a Zion-hegy mellett.

Vidéki utak, kitérő egy benzinkúthoz, amelynek a mosdója egy különálló betonépületben volt. Kíváncsi lettem volna, mire emlékszik Nicole arról az estéről, megbánta-e, hogy olyan sok mindent elmondott. Csendesebbnek tűnt a megszokottnál - de lehet, hogy túl sokat láttam a dologba, és egyszerűen csak nem feküdtek neki a

reggelek. Zenét rakott be, hogy kitöltse a csendet, addig nyomogatta a gombokat, amíg el nem indult egy cédé. Én a légáramlatokon kitárt szárnyakkal vitorlázó madarakat figyeltem.

- Jól vagy? - kérdezte Nicole. - Sápadtnak tűnsz.

- Én… Aha, azt hiszem - válaszoltam. - Ott lesznek azok, akikről…

- Erről inkább ne beszéljünk - válaszolta. - Felejtsd el az egészet, oké?

Kíváncsi lettem volna, milyen arcokat fogok látni - olyanokét, akik Mursulthoz hasonlóan eltűntként vannak nyilvántartva, mégis élnek és itt vannak, mintha feltámadtak volna halottaikból? És Nicole valahogy bekerült az egésznek a közepébe. Halkan együtt énekelt a zenével az igaz szerelme hajának színéről, szép hangja volt. Nehezen tudtam hova tenni az általam ismeretlen múltját. Seregélyek csiripelése hasított az égbe: egyszerre fordultak, úgy változtattak irányt, mint egy intelligens felhő.

- Te nem leszel ott a megemlékezésen - mondta Nicole. - Az zárt körű

lesz. Nem tudom, ki jön utána vissza a házba, de néhányan biztosan.

Lekanyarodtunk a főútról egy magánútra, és gyümölcsfák sorai között hajtottunk végig; némelyik beteg vagy halott volt, de a legtöbb gyönyörű, fehér virágokat hajtott, a szirmok úgy ültek meg a füvön, mint a tavaszi hó. A ház egy enyhe emelkedő tetején volt. Nyeregtető

borította két kőkéménnyel. Az emelkedő túlsó oldalán egy pajta állt ugyanolyan nyeregtetővel, mellette egy aprócska kamra. Sem a ház, sem a pajta nem volt lefestve, deszkáik kifakultak a napon, a gyep barnára égett. Nicole a pajta mellett parkolt le.

- Ez gyönyörű, Colé - mondtam. - Milyen gyakran jársz itt? Olyan békés.

- Soha - válaszolta Nicole. - Szinte soha.

A házban tágas szobák voltak fapadlóval. Az ablakpárkányokat színes, antik üvegpalackok díszítették, szivárványokat tükrözve a falakra. Észrevettem, hogy a dohányzóasztalon néhány tárgyból álló kis

emléksarkot rendeztek be: egy fotóalbum hevert ott, egy amerikai zászló háromszögletű keretben, egy zsebóra bársonyterítőn. A kandalló felett egy régi, hosszú csövű puska lógott, talán az 1800-as évekből vagy még korábbról, markolatán sörétes zacskóval. Kíváncsi voltam, hogy Nestor ezt mire vélné. A házat pörkölt chilli és sülő kenyér illata töltötte be.

- Miss Ashleigh? - kiabált ki Nicole.

Egy női hang válaszolt.

- Colé, ó! Mindjárt jövök.

A nő testes volt, hófehér haját kötélszerű copfokba fonta, széles arca és vastag nyaka olyan puhának tűnt, mint a pillecukor.

- Hát itt vagy - mondta, és bár bottal járt, majdnem összetörte a barátnőmet az ölelésével. - Kicsúszol a karjaim közül, Cole. Sovány vagy, túl sovány. - Amikor Nicole bemutatott, Miss Ashleigh megrázta a kezem, és azt mondta: - Courtney, szép kis pár vagyunk.

Mindkettőnkből hiányzik valami, nézd! - Ezzel megemelte a szoknyája szegélyét, és megmutatta a műlábát.

- Diabétesz? - kérdeztem.

- Pontosan. Neuropátiám lett - válaszolta Miss Ashleigh. - Kettes típusú, nagyon hirtelen jött. A látásom is elment, de az orvos beadott nekem egy olyan nanobotos injekciót, meggyógyított. Nem bánod, ha egy tábori ágyon kell aludnod a dolgozószobában, ugye?

- Nem bánom - válaszoltam. - Köszönöm a vendéglátást.

- Pff - felelte. - Cole barátnője, érted. Shauna és Cobb már elfoglalták a vendégszobát. A többiek egy szállodában vannak, közelebb Spencerhez.

Cobb. Egy házban vele, a SEAL-lel.

Bevittem a holmimat a dolgozószobába, amit utólag építettek a házhoz - barna szőnyeg, ívelt tálalószekrény dísztányérokkal, egy üres, nyolchelyes cseresznyefa fegyverszekrény. Az ablak a széles előkertre és

a távoli gyümölcsösre nézett. Az oldalkertben egy nő ült hokedlin egy antik, lóvontatású eke mellett, ami csak díszként szolgált, lábánál vászonzsák és vödör, kukoricát csuhézott. Haja rézszínű hullámokból állt, söröspalackárnyalatú volt. Biztosan ő Shauna, gondoltam. Néztem, ahogy letöri a kukoricák nyelét, és lehámozza róluk a leveleket és a bajszot. Terepmintás nadrágot viselt, és hosszú ujjú polárt, ami a mellére simult. Sportos volt, de a kukoricához nem értett. Az a típus, aki megvenne egy rózsaszín puskát.

Nicole bekopogott az ajtón.

- Jó lesz itt? - kérdezte. - Kényelmes?

- Igen - válaszoltam, miközben végignéztem a szobán, az összecsukható ágyon. - Tökéletes.

- Egy kicsit magadra kell, hogy hagyjalak - mondta. - Elmegyünk Miss Ashleigh-vel, hogy találkozzunk néhány családtaggal. Vacsorára hazaérünk. Cobb odavisz minket.

- Nem gond - válaszoltam. - Te rendben leszel?

Láttam rajta, hogy úgy érzi, hiba volt odavinni engem.

- Semmi bajom nem lesz - válaszolta. - Figyelj, amiket múltkor mondtam… Nem tudom, mit meséltem. Nem emlékszem, de biztosan…

- Colé, értem - válaszoltam. - És én is ittam. Alig emlékszem valamire.

- Ezek az emberek a családom tagjai - jelentette ki. - Semmi bajom nem lesz. Jó emberek.

Amíg arra várt, hogy Miss Ashleigh összekészüljön, megkávéztunk a konyhaasztalnál. Súlyos léptek ereszkedtek le a lépcsőn. A férfi, aki belépett a konyhába, hatalmas volt, legalább harminc centivel magasabb nálam, és széles is. A zakója megfeszült a hátán és a vállán.

Izmosnak tűnt, egy birkózónak, aki idősebb korára még szélesebbé vált.

Skandináv benyomást keltett, mármint olyan középnyugati módon -

mint akit kukoricán hizlaltak. Legalább ötvenes lehetett, ha nem

idősebb, tejfelszőke haja rövidre volt nyírva rózsaszín nyaki redői felett.

Két szeme közel ült egymáshoz, és aszimmetrikusak voltak - az egyik kicsit magasabban helyezkedett el. Páran talán ostobának tartották volna a tekintetét, de nekem olyannak tűnt, mint egy vadállaté.

- Ki ez? - kérdezte, amikor meglátott.

- Courtney Gimm - válaszolta, és kezet ráztunk. Az én tenyerem olyannak tűnt az övében, mint egy húsba csavart virágszirom.

- Egy barátnőm - magyarázta Nicole.

- Gimm - nyugtázta a férfi. - Rendben. Én Cobb vagyok.

- Cobb - feleltem. Ez láthatóan tetszett neki, hogy visszahallja a saját nevét. Elmosolyodott, összehúzott szemekkel vigyorgott. Elképzeltem, amint meggyilkolja Mursultot. Elképzeltem, amint meggyilkol egy lányt. Elképzeltem, amint puszta kézzel meggyilkol egy lányt, kiszorítja belőle az életet, eltöri a nyakát.

- Hamarosan visszajövünk - mondta Nicole.

Végignéztem, ahogy elhajtanak. Cobb furgonja porfelhőt vert fel a hosszú kocsifelhajtón. A deszkák megnyikordultak a talpam alatt, miközben végigsétáltam a házon egymagamban. A lépcső tetejénél egy rózsaszín üveglámpa lógott a mennyezetről. Megtaláltam Nicole hálószobáját, és felmerült bennem, hogy vajon ebben a szobában nőtt-e fel Jared Bietak. Ha igen, akkor minden nyomát eltüntették. Fehér falak, egy fehér négyszög, ahol egykor egy kép lógott. Visszamentem a földszintre,

és

kinyitottam

a

dohányzóasztalon

berendezett

emléksarokban lévő fotóalbumot: Az anyai szeretet soha nem ér véget.

Jared Bietak fényképei általános iskolából, középiskolából. Kemény kölyöknek tűnt, de Miss Ashleigh az összes bizonyítványát elrakta, és mindegyik tiszta ötös volt. Egy fotó a diplomaosztóról, utána doktori.

Azt kémiából csinálta a Penn állami képzésén. Lapoztam egyet, a következő fotó négy férfit ábrázolt: Cobbot félmeztelenül, izmosan, karjával Jared Bietak vállán. Patrick Mursult is ott szivarozott a képen, de a negyediket nem ismertem fel. Nagyjából olyan magas lehetett,

mint Cobb, csak vékonyabb, vörösesszőke haj. Az arca olyan volt, mint egy koponya, beesett, kiálló arccsontokkal, nyitott szájjal, amelyből kivillantak a fogai. A szeme alatt árnyékok voltak.

- Nem lenne szabad azt nézegetned.

Riadtan becsuktam az albumot.

- Nem akartam - fordultam meg, és Shaunát láttam az ajtóban. -

Csak kíváncsi voltam, sajnálom…

- Én nem haragszom rád - válaszolta Shauna -, de szerintem ők nem akarnák, hogy a cuccaikat nézegesd. Miss Ashleigh-nek nem lett volna szabad ezt elöl hagynia.

Nagyjából velem egykorú lehetett, vagy pár évvel fiatalabb, olyan harmincas. Amikor hátrasimította a haját, déjá vu töltött el, mintha már láttam volna ezt a mozdulatot. Észrevettem egy tetoválást a bal kezén, egy fekete karikát görbe küllőkkel.

- Csak kíváncsi voltam, hogy nézett ki Jared - mondtam.

- Gyere, menjünk ki innen - válaszolta Shauna. - Megmutatom a gyümölcsöst.

A gyümölcsfák között ösvények voltak, amelyek az úthoz vezettek. A fák kivirágoztak, de a késői fagyok minden évben lecsaptak rájuk, úgyhogy a szirmok egy része megbarnult és lehullott. Legnagyobbrészt alma-és körtefák voltak, egyik sem termett még, de Shauna lelkesen mesélt arról, hogy milyen itt sétálni nyáron, és gyümölcsöt szedni a süteményhez. Séta közben elkalandoztak a gondolataim, Njoku jutott eszembe, és a hajója, a Cancer. A Cancer elrepült a Mélyidőbe, és kíváncsi lettem volna, hogy vajon a Librával is ez történte. Ahogy arra is, hogyan tért vissza a Libra anélkül, hogy bárki észrevette volna, vagy hogy elrepült-e egyáltalán.

- Szóval te Nicole jó barátja vagy, de soha nem találkoztál Jareddel? -

kérdezte Shauna.

- Csak azt tudom róla, amit Nicole mesélt nekem - válaszoltam.

- Pár évvel azelőtt halt meg, hogy én összejöttem Cobb-bal - felelte Shauna. - Közeli barátok voltak. Cobb nagyon sokat beszél Jaredről és az együtt töltött éveikről a haditengerészetnél.

- Hogy ismerkedtetek meg Cobb-bal? - érdeklődtem.

- Rendszeresen eljártam egy fogadóba, egy motoros kocsmába a semmi közepén - mesélte Shauna. - Ott az összes fizetős MMA-közvetítést meg lehetett nézni, és Cobb udvarolni kezdett nekem.

Mindenkinek bemutatott, az összes vízipatkánynak.

Megkerültünk egy eperbokrot, és elmentünk egy régi kunyhó mellett, amely festőien omladozott. Megláttuk Cobb furgonját, amint befordul a gyümölcsösbe, és a ház felé tart.

- Vissza kell mennünk - mondta Shauna. - Ott kellene lennünk, amikor megérkeznek.

- Mit is mondtál? - kérdeztem. - Vízipatkányok?

- Akik együtt szolgáltak a haditengerészetnél. Jared, Cobb és a többiek - válaszolta. - Hyldekrugger.

- Így hívják magukat? - csodálkoztam. - Mi, bandát alapítottak, vagy ilyesmi?

- Vietnámban nevezték el így magukat - magyarázta Shauna. -

Vízipatkányok. Ott a folyón járőröztek, rengeteget beszélnek róla, arról, hogy mennyi szarságot túléltek. Hyldekrugger mindig azt mondogatja, hogy ők a túlélők. A bárányokat feláldozzák, a patkányok életben maradnak.

Végigmentünk a régi pajta mellett, a vadvirágokat nézegettük. Volt benne egy szénapadlás is, szénával, de Miss Ashleigh garázsként használta a pajtát. Egy régi Winnebago lakókocsi parkolt benne, csupa por volt. Visszakanyarodtunk a ház felé.

Jared Bietak. Charles Cobb. És a többiek, mondta Shauna. A Libra legénysége túlélőkből áll, mondta. Vízipatkányokból. Ők nem bárányok. Sokan élcelődnek azzal, hogy a Haditengerészeti

Űrparancsnokság legfontosabb munkatársa az a két tucat pszichiáter, akik a Mélyvízből hazatért tengerészgyalogosokon dolgoznak. A Mélyűr és a Mélyidő irreális - és az irrealitásokra épült meggyőződések futóhomokra épült meggyőződések. Azok az NSC-tengerészgyalogosok, akik megtapasztalták a Mélyidőt, gyakran űzötté válnak, olyan eseményekre reagálnak, amelyek még nem következtek be, és talán soha nem is fognak. És sokan, akik látták a Mélyűrt, kiürülve és a kozmosz nagyságától elbátortalanodva térnek haza. Minden emberi teljesítmény semmivé zsugorodik a csillagokhoz képest.

Feszült csendben vacsoráztunk, mind az öten ott ültünk a konyhaasztal mellett, és a csendet csak az evőeszközök csörrenése törte meg a porcelánon, és a rágásunk hangja. Chilliszósz, a kukorica, amit Shauna csuhézott le, kenyér. Nicole egy szót sem szólt, mióta hazatértek - szomorúbb volt, mint amilyennek valaha is láttam, és felmerült bennem a kérdés, hogy vajon mennyire mély a Jared miatt érzett szomorúsága, és most az tért-e vissza, vagy valami más történt, mialatt külön voltunk. Megpróbáltam megdicsérni az ételt, Miss Ashleigh és Shauna rám mosolyogtak, de Cobb sietve habzsolt, a telefonja kijelzőjét bámulta, és felindultan hagyta el az asztalt.

Én mosogattam, Shauna törölgetett, Miss Ashleigh pedig megivott egy kései kávét az asztalnál, miközben odakint elhalványultak a fények.

Azt nem tudtam, hogy Nicole és Cobb hova mentek. Én is csatlakoztam Miss Ashleigh-hez egy csésze kávé erejéig, majd kisétáltam. Gyönyörű

látvány fogadott: a ház és a pajta élesen kirajzolódtak az egyre mélyebb alkonyatban. Megkerültem a házat, és megpillantottam Nicole-t, aki a nyitott pajtaajtóra támaszkodott, és egy Parliamentet szívott.

Szellemszerűnek tűnt fehér, bő hálóingében, a vállára vetett lódenkabáttal.

- Hát itt vagy - mondta két slukk között bársonyossá vált hangon. -

Sajnálom, hogy nem sokat láttál. Ma veled kellett volna lennem.

- Rendben elboldogultam - válaszoltam. - Shauna kedves volt, és

Miss Ashleigh is. Hogy bírod?

- Ma újratemettük a férjemet - válaszolta Nicole.

Odaléptem mellé, és azt kívántam, bárcsak ne szoktam volna le.

Olyan szívesen megosztottam volna vele egy cigarettát, miközben az estében gyönyörködünk.

- Nem is szokott látszani rajtad, hogy ennyire hiányzik - mondtam.

- Néha igen - válaszolta Nicole. - Néha azon kapom magam, hogy Jaredre gondolok, utána meg ismét rádöbbenek, hogy meghalt, és minden eszembe jut, ami történt, és minden seb újra felszakad.

- Ennyi év után is? - kérdeztem.

- Veszítettél már el olyasvalakit, aki közel állt hozzád? - kérdezett vissza Nicole.

- Igen.

- A rossz dolgokat elfelejti az ember, az emlékezete megpróbálja begyógyítani a múltat. És az évek sem számítanak - válaszolta Nicole. -

Az idő csak éget. Az idő éget, és az ember azt hinné, hogy kiégeti a sebeket, de azok újra és újra vérezni kezdenek.

Elkapta rólam a tekintetét, és kibámult a sötétbe. Mintha a nap utolsó kóbor sugara tévedt volna az arcára, a szeme olívazölden felragyogott, amitől az arca macskaszerűvé vált. Az arckifejezése várakozó volt, rettegő, mintha láthatatlan ragadozóktól tartana, amelyek bármikor előbukkanhatnak az éjszakából. A napnyugta vörös volt, az ég egy tűztó. Nicole visszafordult felém, de a szeméből már elmúlt az a csillogás, mintha csak optikai csalódás lett volna.

- Milyen volt a családdal? Vigasztaló? - kérdeztem. - Tudom, hogy nem mindegyikükkel jössz ki.

- Rázz meg egy nedves rongyot, és nézd a gyémántként szétszaladó vízcseppeket.

- Nem értem - válaszoltam, de Nicole csak merőn nézett rám.

Beleszívott a cigarettájába. Mélyen belélegeztem a füstje illatát, édességét.

- De érted - válaszolta. - Már tudom, hogy ha más nem is, te pontosan érted, mire gondolok.

Víz gravitáció nélkül, gondolta. A víz a súlytalanságban ezernyi szivárványszínű, vonagló kukaccá válik - vagy zselés gyémánttá. De ő

honnan tudja? Végiggondoltam a délutánunkat, megpróbáltam felidézni, hogy nem szóltam-e el magam, nem árultam-e el magam valahogy, de nem, semmiből nem jöhetett rá.

- Olyan gyorsan öregszem - jegyezte meg Nicole. - Néha szinte hallom, ahogy korosodik a testem. Már el is felejtettem, mennyire szeretek itt lenni, mennyire lassúnak tűnik a gyümölcsös. Minden napomat azzal töltöm, hogy az öregeknek segítek, és végignézem, ahogy meghalnak, és ez olyannak tűnik, mint a tengerparton megtörő

hullámok. Idekint viszont minden olyan lassú. Az otthonomra emlékeztet.

- Kenyára?

Nicole bólintott.

- Mombasára. Az ottani fák olyanok voltak, mint a smaragdok.

Mindent beszabályoztak, semmi sem csak úgy magától nőtt… Mindent öntöztek, minden csupa egyenes sor volt. Ha leszedtünk egy gyümölcsöt, egyszerűen visszanőtt, semmiben nem szenvedtünk hiányt. Gyermekkoromban soha nem voltam éhes. A gyümölcsfák tökéletesen egyenes sorai az otthonomra emlékeztetnek. Egészen addig nem is hiányzott, amíg rá nem jöttem, hogy soha nem fogom újra látni.

- Bármikor visszamehetsz - feleltem. - Ha az az otthonod…

- Nem, az én otthonom már eltűnt - válaszolta Nicole. - Soha nem is létezett. Azért tartottam vele, mert az apám találkozott vele egy fogadáson a falunkban, a Libra legénységének a fogadásán, és megbeszélte, hogy vele megyek.

Libra… Mekkora sokkot okozhat egyeden szó.

- Miért mondod ezt? Cole…

- Nincs idő több hazugságra - válaszolta Nicole, miközben a szemében izzott valami… vagy gyűlölet, vagy ravaszság. - Olyanná változtál számomra, mint egy palackba zárt üzenet. Az ilyen palackok néha összetörnek, és lesüllyednek a tenger mélyére, de néha elérik a partot. Nincs befolyásom arra, hogy most melyik fog történni.

A neve nem szerepelt a hajó legénységének a listáján, de Nicole ismerte a Librát. Járt a Libra fedélzetén. Amikor megismertem, azt hittem, csak egy kocsmapillangó, egy drogos. Azt hittem, az élete annyiból áll, amennyi látszik, a Donnel House-ból, a May’rz Innből, az alkoholizmus és kábítószerezés éveiből, a soha véget nem érő

műszakokból az idősek mellett, de most kiderült, hogy a Librával hajózott, és az élete ragyog a Mélyvíz emlékeitől.

- Honnan tudod? - kérdeztem. - Ki vagy te?

- Orvosnak tanultam - válaszolta. - Az apám meggyőzte őt, hogy hasznomat veheti. Azt akarta, hogy legyen életem. Én imádtam őt attól a pillanattól fogva, hogy megismerkedtünk. Inspiráló nő volt. Vele akartam menni. Volt benne valami, amitől az ember bárhová követte volna. Mi is követni akartuk.

- Kit? - kérdeztem.

- Remarque parancsnokot - válaszolta. - Negyvenhét fős legénység. A Libra azt a feladatot kapta, hogy menjen el az NGC 5055-ös és NGC

5194-es galaxisokba, a Napraforgóba és az Örvénybe. Ez egy hatéves küldetés lett volna.

Rágyújtott egy újabb Parliamentre, a korábbi csikkjét pedig a fűbe pöccintette a pajta mellett. Az narancssárga ívet húzott maga után, majd kialudt.

- Először az NGC 5194-be érkeztünk meg, és két és fél éven át megfigyeltük. Föld oldali EJP-kbe ugrottunk át kimenőre és a

készleteinket feltölteni - magyarázta -, de az Örvény kihalt volt, úgyhogy Remarque átvezényelt minket a másik lokációra, a Napraforgó-galaxisba, és ott találtunk rá a csodára.

- Milyen csodára? - kérdeztem.

- Az életre - válaszolta Nicole. - Életet találtunk.

Az EJP-k fertőzésszerűen szaporodnak a jövőbeli Fehér Lyukon keresztül, de bármennyit is kutatott az NSC, semmit nem talált az univerzumban égő gázon és halott sziklákon kívül. A gondolat, hogy a Libra felfedezett egy életre alkalmas bolygót, szinte felfoghatatlannak tűnt, egy bennem növekvő, hatalmas füstködnek. Hirtelen úgy tűnt, mintha megmozdulnának felettünk a csillagok - már nem az ég hideg tüzeinek látszottak, hanem élettől nyüzsgő vízcseppeknek, mint amilyeneket a mikroszkóp alatt lát az ember.

- Folyékony bolygó volt - folytatta Nicole. - A légköre metánból és széngázból állt. Semmi nem volt rajta, ami szükséges az emberi élet fenntartásához, mégis eleven volt. Egy kettős csillag körül keringő kis bolygó, a felszínén óceánnal, amelyben hatalmas kristályalakok úsztak, mintha leviatánok lennének, olyan kristályok, mint a csipke, mamut méretű polihedronok, amelyek ott lebegtek és bucskáztak a tintában. A kristályok énekelni kezdtek, amikor megláttak minket… Ismered azt a hangot, amit egy borospohár pereme ad, ha végighúzod rajta az ujjadat? Remarque Esperance-nak nevezte el a bolygót, ami azt jelenti, hogy „Remény”. Voltak rajta földdarabok, néhány fjord, és én is bekerültem a tizenkét fős felderítőcsapatba. Három kvadkomppal hagytuk el a Librát, ami a keringési pályán maradt, és leereszkedtünk a légkörbe. A két nap távoli volt, haldokoltak. Szél ostromolta a kompjainkat, a levegő csupa jég volt. Leszállás után tábort vertünk.

Mindnyájan gyakorlatoztunk mesterséges földönkívüli környezetben, állítottunk fel felfújható betonkupolákat átmeneti lakhelyként, sátraztunk

arizonai

sivatagokban

és

sarkvidéki

jégmezőkön,

használtunk önmelegítő rezsókat és füstmentes vegyi tüzet, töltöttük az

éjszakákat űrruhában, takarékoskodva az oxigénnel. Én soha nem szálltam még le kristályszigetekre vagy földönkívüli tengerekre, de mindnyájunkat kiképeztek az ilyesmire. Nicole egy másik világon járt -

elképzeltem, ahogy a mi csillagképeinket keresi az idegen égbolton, mintha az ember külföldi nyelvek Braille-jét próbálná kisilabizálni.

- Két SEAL volt velünk, Mursult és Cobb - folytatta. - Jared is leszállt, és Beverly Clark botanikus is, akinek én voltam az asszisztense. Patrícia Gonzales geológus is velünk volt, és Nate Quinn, a biológus. Elric Fleece és Esco jöttek a mérnökök közül, hogy szükség esetén megszereljék a kompot. Tamika Ifill, Takahashi és Josephus Pravarti voltak a pilótáink. Majdnem négymilliárd mérföldre szálltunk le a bolygó napjaitól. Őrlángnak hívtuk őket, mert kísértetiesen kéken égtek. A bolygónak három holdja is volt, a legnagyobb egy kráterekkel borított óriás, ami masszívnak tűnt, bármerre is néztünk az égen, ott volt, szinte úgy, mintha egy másik bolygó keringene a miénk körül. A többi hold a saját pályáján haladt, időnként alig látszottak, a legkisebb két kört is megtett, mielőtt a legnagyobb egyáltalán megmoccant volna.

A gyakori nap-és holdfogyatkozások miatt nehezen tudtuk csak megkülönböztetni a nappalt az éjszakától, és még a legerősebb napfény is alkonyatinak tűnt. A talaj latyakos volt, olyan puha, mint a meleg gyurma.

- És az a latyak beszippantotta a bakancsunkat, vékony szilikonrétegbe borította a ruhánkat, és komoly pusztítást végzett az elektromos eszközeinkben. A Librával folytatott kommunikációnk akadozó volt, töredezett és zajos. De azoknak a hegyeknek a szépsége, az, ahogy az óceán kékre festette a jeget… Két nappal később a talaj lejteni kezdett, és néhány jégteraszon át leereszkedve egy mocsaras vidéken találtuk magunkat. Ekkor kerültünk először fizikai kapcsolatba az élettel, a fauna egy sávjával, amely a mögötte lévő óceánt határolta, vadon növő fűszálakkal és ernyedt, zárt csillagvirágokkal, amelyeknek a szára inkább szürke volt, mint zöld. Széles levelű növényekkel, vízililom-szerűségekkel, és a jeges sarat moszatok borították, meg

olyan magas nádcsoportok, hogy inkább fáknak tűntek, fölénk magasodtak, alagutakat képeztek körülöttünk, mintha az egész mocsár egyetlen test lenne, ami geometrikus mintázatban növekszik. Szinte…

úgy éreztem, mintha egy épületben lennénk, de láthatatlanban. És azok a növények csak benőtték volna azt az épületet, mint a borostyán.

Érted, amit mondok?

Elképzeltem, amint a felderítőcsapat ott gyalogol a mocsárban, mint a turisták egy katedrálisban.

- Azt hiszem.

- Kiértünk egy tengerpartra, ahol fémkavicsok voltak, szinte csapágygolyók homok helyett, mögöttük a fekete óceánnal. Beverly Clark nyugtalankodni kezdett; ő eleve nem akart leszállni az Esperance-ra. Már a mocsárban is félt, az óceán láttán pedig pánikba esett. Hisztérikussá vált, azt mondta, az óceán fel akar minket falni, az óceán ennek a bolygónak a szája. A rettegése Quinnre és Fleece-re is átterjedt, és ők nem voltak hajlandók tovább cipelni a felszerelésünket.

Szóval ott voltunk, abban a buja elevenségben, és veszekedni kezdtünk.

Cobb úgy döntött, hogy váltásokban fogunk aludni, hogy kipihenjük magunkat, mielőtt visszaindulnánk az alaptábor és a Libra felé. Az ébren lévők addig is mintákat gyűjtöttek, kémcsöveket töltöttek meg az óceán vizével, talaj-és kőzetmintákat vettek, darabokat vágtak le a levelekből. Megpróbáltuk szétfeszegetni azokat a csillagvirágokat, de szorosan összezártak. Megpróbáltunk gyökerestül kiásni néhány nagyobb növényt, de Beverly Clark, Quinn és még Patrícia Gonzales is tiltakozni kezdtek…

- Elveszítették a józan eszüket - jegyeztem meg. - Kiborultak.

- Csak akkor, amikor a holdak összeálltak - válaszolta Nicole -, amikor a három hold felsorakozott, olyan volt, mintha holdfogyatkozás lenne, korong a korongban. Konkrétan érezni lehetett az együttes gravitációs hatásukat… Könnyebbé váltunk, a holdak mintha a mellkasunknál fogva emeltek volna minket a magasba egy zsineggel. És

az óceán reagált rájuk, visszavonult a parttól, követte a holdak vonzását, apály lett. A tengerpart megnyúlt, és az óceán feneke csupa zuzmó volt, egy fényes szőnyeg, ami egyre mélyebbre vezetett.

Üvegszerű, csavaros formájú sziklákat is láttunk, olyanokat, mint amikor forró láva ömlik a vízbe, még távolabb pedig gyémántként ragyogó kristályokat. A víz annyira visszahúzódott, hogy az egyik leviatán szárazra került, az egyik olyan csilingelő test, amit a magasból láttunk… Vagyis inkább egy leviatán kristályformája. Messze volt, de inkább alaknak tűnt, mint testnek, ugyanolyan alaknak, amilyenbe a növények nőttek… Vagy lehet, hogy valamikor test volt, de idővel kristállyá változott. Nem tudom, hogyan… Képtelen vagyok megfogalmazni… Egy kristályalakzat, mint az egymásba zárt gyémántok vagy piramisok a piramisokban. Egy fraktál. De az volt a legszebb, hogy a mocsáron és a parton lévő összes zárt bimbó is reagálni kezdett a gravitáció megváltozására, és az összes virág kitárta szirmait, a bimbók szétrobbantak, és hatalmas virágok lettek belőlük burgundivörös bibével és hosszú, ragyogóan kék szirmokkal. A virágok kéksége szinte bántotta a szemet, csak hunyorogva lehetett rájuk nézni.

- A nyakláncod - jegyeztem meg. - A kék szirom.

- Tessék - vette le és nyújtotta át Nicole a nyakláncát a világítóan kék medállal. Ugyanúgy vettem át az ékszert, mint egykor az emberi szívet, és beleremegtem a gondolatba, hogy a földönkívüli élet egy bizonyítékát tartom a kezemben. Alaposan megszemléltem a kék ereket

- a lepréselt szirom még mindig szellemfényben ragyogott.

- Te jóságos ég - mondtam. - Jóságos ég. - Nem szívesen tartottam a kezemben. Visszaadtam a nyakláncot Nicole-nak, aki zsebre vágta. A kék fény kialudt.

- Az összes virág kinyílt - folytatta a történetét. - A mocsárban, a parton, mindenütt… Olyan sok növény nőtt a víz alatt, hogy az óceánfenék virágzó rétnek tűnt. És miközben néztük őket, a spóráik, a virágporuk a holdak felé kezdett szállni. Olyan volt, mint egy kék-arany

eső, csak fordított eső. És akkor… akkor történt az a dolog Quinn-nel.

Quinn üvölteni kezdett. Mindnyájan rámeredtünk azon a virágos réten állva, miközben a spórák ott repültek felfelé körülöttünk. A spórák belefúródtak… Áthatoltak a szkafanderén, behatoltak a testébe, mintha magába szívta volna azokat a kék fényeket. Az arca a maszkon át… A szeme kidülledt, vérezni kezdett, és láttam, hogy valami lehúzza róla a szkafandert, a sisakot, de azok ott maradtak a levegőben, a teste mellett. És meztelenül felemelkedett jóval a talaj fölé, széttárt karokkal, széttárt lábakkal, a bőre égett az idegen fényben. Az egész nagyon gyorsan ment végbe… Én sikoltozni kezdtem. Vagy azt hittem, hogy sikoltozom. A nyaka felnyílt, mintha felvágták volna, és vér fröcskölt belőle, köddel töltve be a levegőt, majd újabb vágások nyíltak rajta a karján, a combján, és percekig spriccelt belőle a vér. A teste összeaszott, de a cseppek ott lógtak körülötte, mint a pára. A bőre lehámlott a kezéről úgy, mint egy kesztyű, a karjáról, mint egy ing ujja, a mellkasáról, mint egy kabát két szárnya - úgy lobogtak körülötte a bőrdarabok, mintha szélfútta kendők lennének. És ő is lebegett, az egész teste, azok a húsfelhők, fehér inak, és egy forma nyílt a mellkasában, mintha egy szem lenne, egy poligon, aminek össze voltak kötve a csúcsai, és azon a poligonon át lehetett látni egy másik helyre, mintha egy portál nyílt volna belőle egy havas tájra, majd a következőre és az utána jövőre. Belenéztem, de úgy éreztem, mintha valami visszanézne rám. Úgy éreztem, mintha valami átnyúlt volna rajta, és megérintett volna. Quinn teste darabokra lett szedve, a csontváza is, és hamarosan már csak az idegek és erek körvonala maradt belőle, olyanná vált, mint egy csipkeember. Az összes szerve felsorakozott a levegőben, és egy kockát alkottak körülötte… Mindenét megnézhettük.

Nicole felnyögött, mint egy álmodó kutya, és a tekintete az éjszakai égboltra vándorolt. Én szédülni kezdtem, miközben az univerzum némaságára és a kristálytestek csilingelésére gondoltam. Nicole végignézte, ahogy egy test szétnyílik a levegőben, ahogy a tetemek nyílnak szét a boncasztalon. A keringési rendszer dobolása, az

idegrendszer csilingelése, a tüdők nedves fújtatása. Félelem töltött el.

Megnyúzott szervek, levegőbe kiállított izmok, a zygomaticus major, a depressor anguli oris, az orbicularis oculi, az orbicularis oris - egy boncolás.

- Beverly Clark volt a következő… Futásnak eredt, megpróbált elmenekülni, de a levegőbe emelték és szétszedték. Fraktálszerű volt, láttuk az összes szervét. A vére ködén rohantunk át, és elveszítettük az eszünket. Nekem égett a bensőm, mintha lángra kapott volna az agyam és a szemem, mintha a bőröm le akart volna perzselődni… Takashi pedig felüvöltött, és csak annyit láttam, hogy ráveti magát Patrícia Gonzalesre, és agyonveri, összetöri a sisakját, és csak üti, miközben Patrícia levegőért kapkod. És akkor nem bírtam tovább az égető érzést, meg akartam halni, bármire hajlandó lettem volna, hogy véget vessek annak a fájdalomnak. Bele akartam szaladni a fekete óceánba, hogy megfulladjak, de Jared, az én Jaredem üvöltött, égett, és megpróbált megölni…

- Megváltozott - jegyeztem meg. - Az a hely megőrjítette, gyilkos indulatokat ébresztett benne.

- Csak Cobb és Mursult őrizte meg az eszét - folytatta Nicole. - Ők mentettek meg minket, a SEAL-ek. Valahogy meg tudták őrizni a hidegvérüket, talán a kiképzésük miatt. Cobb lerángatta rólam Jaredet.

Valahogy meggyőzte. Patrick pedig felemelt a földről, és a hangja mintha víz mögül szólt volna, de végül felfogtam a szavait: fuss, fuss.

Takashit otthagytuk, és láttam, ahogy Esco beszalad az óceánba, eltűnik az óceánban. Fleece is összeroppant, de ő velünk jött… Cobb cipelte. Tamika Ifillt az alaptábornál veszítettük el, de mi, többiek felszálltunk a kvadkompokon. Lehámoztuk magunkról a ruhát, vakarózni kezdtünk… Az egész testünk égett. Rácsatlakoztunk a Librára, és Remarque parancsot adott a visszavonulásra. Meghallottuk azt a kristályos csilingelést, és az egész űr törékennyé változott körülöttünk, és sikerült ugyan elvégeznünk az ugrást, de követtek minket.

- Mi követett titeket? - kérdeztem.

- Az a fehér fény. Azt a negatív energiát használta ki, amit a B-L

hajtómű hagyott maga mögött, azt a negatív energiát, amit az űrhajósok Kazimir-vonalaknak hívnak. Remarque egymás után hajtotta végre a térugrásokat, de a fehér fény mindig ott maradt felettünk, mindig körülvett minket. És egyre kevesebb élelmünk volt…

- Úgyhogy visszaindultatok a Földre - ébredtem rá, hogy Nicole a Terminus megszületéséről beszél.

- Egy távoli jövőbe - mondta Nicole. - A távoli jövőbe ugrottunk, több ezer évvel későbbre, abban reménykedve, hogy egy nálunk fejlettebb technológiával rendelkező civilizáció képes lesz segíteni nekünk, de amikor megérkeztünk, megjelent a fehér fény, az a második nap.

Végignéztük, ahogy az emberiség jövője szertefoszlik. Láttuk, ahogy az emberek a tengerbe szaladnak és megfulladnak, és láttuk a levegőben lógó embereket. Olyan embereket is láttunk, akiknek a szája megtelt ezüsttel. Remarque más jövőkbe is átugrott, de a fehér fény ott ragyogott az összes égbolt felett, és minden egyes lehetőséget tönkretett.

Valami olyasmit tudtam elképzelni, mint a végtelen számú Földek között terjedő bozóttűz. Felidéztem a Fehér Lyukat, ami úgy ragyogott, mint egy halott szem.

- Remarque tudta - folytatta Nicole. - Összeterelt minket a legénységi ebédlőben, az egyetlen olyan helyiségben, ahol mindenki elfért. Az Everett-térről kezdett beszélni nekünk, arról, hogy azokat a jövőket, amelyeket meglátogatunk, Everett-tereknek nevezik, és ezek a mi megfigyeléseinkből születnek, a mi tapasztalatainkból. Azt mondta, hogyha mindnyájan öngyilkosságot követünk el, ha mind megöljük magunkat, akkor minden, amit láttunk, és amit felfedeztünk, megszűnik létezni. Átugorhatunk egy újabb jövőbe, hogy kollektív öngyilkosságot kövessünk el, és akkor minden, amit a Librán láttunk és tapasztaltunk, megszűnik létezni. A terra firma soha nem értesül az

Esperance létezéséről - nem fogják megtalálni a bolygót, mert ha megszűnünk létezni, az olyan lesz, mintha soha nem bukkantunk volna rá. Megmenthetjük az emberiséget. Azt mondta, hogy beindítja a kaszkádhiba folyamatát a B-L hajtóműben, hogy a hajtómű pusztulása minket is kitöröl majd, és mindent, amit felfedeztünk. Azt mondta, hogy az egész fájdalommentes lesz.

- De ti nem voltatok hajlandók erre - nyugtáztam.

- Hyldekrugger nem akart meghalni - válaszolta Nicole. - Remarque-nak támogatói is voltak… Cole Krauss, a WEPS-ünk, és mások is. De többen voltak azok, akik Hyldekruggerre hallgattak, akik hozzá csatlakoztak, amikor Remarque kiadta az utasítást az öngyilkosságra.

Hyldekrugger maga köré gyűjtötte az embereket.

- Zendülés - állapítottam meg.

- Én ártatlan vagyok. Ártatlan vagyok az egészben, mindabban, ami történt, mindabban, ami történni fog. A mentőkabinba menekültem a harc elől, és amikor hallottam, hogy egyre közelebb ér hozzám, a zárkába bújtam, mert tudtam, hogy oda bezárhatom magam. Nem emlékszel? Találkoztunk, évekkel ezelőtt.

- Mi? - kérdeztem értetlenül. - Nem, ez lehetetlen. Hogy emlékezhetnék?

- Nincs időnk a hazugságaidra, Courtney - válaszolta Nicole, és hosszan beleszívott a cigarettájába. - El kell mennünk innen. Össze kell szednünk a holmidat…

- Mondd el, mi történt Remarque-kal.

- Mindenkit, aki hűséges maradt Remarque-hoz, megöltek - mesélte Nicole. Őt is elkapták. Átvágták a torkát ott, mindenki előtt… A tömeg megéljenezte a halálát. Megölték. Hyldekrugger ölte meg. Körbeadták a holttestét, mindenki, aki részt vett a zendülésben, meggyalázta. Engem megkíméltek, mert Jared felesége voltam. Mindenki mást megöltek, de engem megkíméltek. Én ártatlan vagyok.

- Mi történt a hajóval? - kérdeztem. - Visszajöttetek ide, és magatokkal hoztátok a Terminust. Mi történt a Librával?

Nicole-nak könnybe lábadt a szeme a megindultságtól; egy emlék futott végig az arcán, majd szinte azonnal tovaszállt. A kezem után nyúlt, és megszorította. Azt mondta:

- Ismerek egy mesét az erdőben lakó szellemekről, akik az elevenek előhírnökei, olyan lelkek, akik már a testük előtt megszületnek. A szellemek élik az életüket, és utána a testük is éli ugyanazt az életet, de mindig le van maradva pár lépéssel.

Egy zseblámpa villant meg a távolban, egy fénycsík a gyümölcsös tájékán. Valaki keresett valamit. Nicole azt mondta:

- Indulnunk kell. Várj meg itt, mindjárt visszajövök érted. - Ezzel eltűnt az éjszakában, fehér hálóinge olyan volt, mint a ragyogó holdfény, amíg el nem nyelte a sötétség.

- Nicole, várj! - szóltam utána. - Nicole…

A cigarettája füstje ott lógott a levegőben. Megölték, mondta, és a szívem zakatolni kezdett - nedves rongy, gyémántként szétszaladó vízcseppek. Ráébredtem, hogy magamra maradtam. Egyre jobban besötétedett, és már csak a ház lámpái világítottak az ég vörös peremén kívül. Miss Ashleigh az illatok alapján süteményt sütött - a levegőnek almás, fűszeres szaga volt. Kicsit fázni kezdtem a kabátom nélkül.

Megborzongtam, és az esőszerű spórákra gondoltam, a levegőben végrehajtott boncolásokra. A Librára gondoltam. Zendülés…

A zseblámpa fénye közelebb ért, végigfutott a gyepen, a pajta melletti füvön.

- Ki az? - kérdeztem.

- Csend! - Shauna hangja. Kikapcsolta a zseblámpát. - Várj - mondta.

- Mi folyik itt? - kérdeztem, de ő nem válaszolt, amíg elég közel nem ért hozzám ahhoz, hogy a suttogását is meghalljam.

- Ma éjjel meg fognak ölni - mondta. - El kell menekülnöd.

- Kicsoda? Miről van szó? - De éreztem, ahogy eláraszt az adrenalin.

Vacogni kezdtek a fogaim.

- Ne menj vissza a házba. Szaladj el erre - fordított a gyümölcsös felé Shauna. Felvillantotta a zseblámpáját, elénk világított, a talajra. - Menj végig egyenesen a fasoron, és ki fogsz érni az útra, pont oda, ahol ma sétáltunk. Tűnj el a ház közeléből, menj ki az útra…

- Áruld el, hogy mi folyik itt.

- Shannon Moss - felelte Shauna. - NCIS.

Sokkot kaptam a nevem hallatán, attól, hogy lebuktam. Rámeredtem Shauna arcára - sötét szemére -, de nem, nem ismertem fel. Honnan tudhatja?

- Én nem…

- Beazonosítottak - felelte Shauna. - Amikor Cobb és Nicole elmentek délután, biztosan Hyldekruggerrel találkoztak. Megvan nekik azoknak az ügynököknek a névsora, akik utánuk nyomoztak, évekre visszamenőleg. Cobb átnézte. Courtney Gimm néven azonosítottak, de én tudom, ki vagy igazából. El kell tűnnöd innen. Mire kiérsz az útra, odahívatok egy járművet.

- Ők a Libra? - kérdeztem. - Ki van még benne?

- Nem tudom, mi az a Libra - válaszolta Shauna. - Nem tudom, hogy te mi után nyomozol. Én a belföldi terrorizmus után.

- Ki vagy te?

- FBI - válaszolta. - Menj már!

A lerázhatatlan gondolat, hogy itt akár meg is halhatok, súlyos szárnycsapásokkal verdesett a koponyámban. Amikor Shauna a ház felé fordult, én beszaladtam a gyümölcsösbe. Igyekeztem kontrollálni a lélegzetvételemet, ahogy tanítottak, megőrizni a józanságomat a rettegésem ellenére, gondolkozni próbáltam. Hideg verejték ütött ki a homlokomon, a hátamon. Már elrohantam a ház előtt, a gyepre kiszűrődő fényen át, és leértem a hosszabb fűbe, amikor egy sikoltást

hallottam. Megbotlottam és elestem, visszanéztem a ház felé. A nyeregtetős lakóépület és a nyeregtetős pajta ott trónolt a dombon, szénfeketén a naplemente pokoli vöröse előtt. A sikoltozás folytatódott, átható volt, vérfagyasztó halálsikoly.

Fuss. Kelj fel, Shannon. Fuss…

Le a domboldalon, gyorsan. Beértem a gyümölcsösbe, követtem az egyenes sorokat, vigyáztam, hova lépek. A fák boltíves árnyékoknak tűntek felettem, az ég csillagfényben úszott. A talaj is mintha ragyogott volna körülöttem, a hold fénye visszatükröződött a szirmok szőnyegéről. Siettem, de hangos zihálást hallottam a hátam mögül.

Súlyos léptek, ágak recsegése, valaki lefelé száguldott. Egy sötét alak rohant felém. Egy férfi, aki a földre döntött. A súlya kinyomta a tüdőmből az összes levegőt, fulladozni kezdtem.

A férfi vadul csapkodni kezdett, eltalálta a vállamat, a homlokomat, de éppen hogy csak súrolt az ökle. Cobb - olyan öklei vannak, mint a pöröly. Ha telibe talál, akkor kiüt, gondoltam, de a sötétség nekem dolgozott. Kicsusszantam alóla, és amikor ismét rám vetette magát, nem talált el a teljes súlyával, nem sikerült leszorítania a karomat.

Meglendítette az öklét, és úgy éreztem, mintha egy tégla találta volna el a szemgödrömet, csillagokat láttam. Kábán a mellkasa után kaptam, magamhoz öleltem, a hónaljába dugtam a fejem, hozzásimultam, hogy amennyire csak lehet, minimalizáljam a lendítései erejét. A hátamat kezdte ütni. Kitapogattam az övét, megtaláltam a rácsatolt tokot, egy kés nyelét. Ő már a vesémet sorozta, ami nagyon fájt, de abban a pillanatban, hogy egy kicsit abbahagyta, hogy jobb pozícióba igazítsa magát velem szemben, gyors voltam a késsel. Kirántottam a tokjából, és az ingén át a puha hasába döftem. Cobb összerezzent, és amikor a hónaljába is beleszúrtam, felnyögött. Éreztem, hogy elszáll az erő a karjából. Elengedett ugyan, de a közelében maradtam, magasabbra nyúltam, végighúztam a kést a nyakán. Forró vér spriccelt löketekben az arcomba. Cobb gurgulázó hangot adott ki, mintha öklendezne.

Megbotlott, felborult. A szeme pár pillanatig még értetlenül cikázott a

gyümölcsfák között.

Mit is mondott Shauna? Járművet… FBI. A fák elfogytak, kibukdácsoltam az útra. Távoli fényszórók. Az autó felém száguldott, pár méterre állt meg tőlem. A fényszórója csapdájába estem, miközben Cobb vére csepegett rólam. Egy nő szállt ki az utasoldalról, egy filigrán szőke nagy, kék szemekkel, egy porcelánbaba farmerben és széldzsekiben. Elővette a lőfegyverét.

- Dobja el a kést… Most rögtön…

Hagytam, hogy a kés a földre hulljon.

- Hol van Vivian? - kérdezte.

- Nem tudom… Semmiféle Viviant nem ismerek - feleltem. - Egy Shauna nevű nő…

- Menjünk - szakított félbe a rendőrnő. Beterelt a kocsi hátsó ülésére.

Egy férfi vezetett, rövidre nyírt gesztenyebarna haja volt. Felpörgette a motort. Már jóval elhagytuk a gyümölcsöst, amikor a nő azt kérdezte:

- Kórházra lenne szüksége?

Megláttam magam a visszapillantóban. Úsztam a vérben.

- Nem az enyém - feleltem. - Megsérültem, de kórházra nincs szükségem. - A bal szemem, az, amelyiket Cobb eltalálta, a szívem ritmusára lüktetett. Észrevettem, hogy csak egy szememre látok. - Csak meg kellene tisztálkodnom.

- Majd valahol megállunk - mondta a nő.

- Kik maguk? - kérdeztem.

- Zwerger különleges ügynök - nyújtotta oda elém az igazolványát.

FBI.

- Egan - válaszolta a sofőr.

- Hívják fel a felettesüket - mondtam, vért köpködve az ülésükre.

Biztosan elharaptam a nyelvem verekedés közben. - Mondják azt nekik, hogy megtalálták a Szürke Galambot. A picsába… A szemem. Mi baja

van a szememnek?

- Bedagadt - válaszolta Zwerger. - Majd megnézetjük valakivel, ha biztonságba kerültünk.

Soha nem fogunk biztonságba kerülni. Holttestek vagyunk a pokolban, és a Fehér Lyuk a mi halott napunk. Kimerültségemben sírni kezdtem. Friss vér töltötte be a számat, lenyeltem. Cobb vére kezdett kihűlni a bőrömön. Valamivel később Egan lekanyarodott egy éjjel-nappalihoz, ahol Zwerger ragtapaszokat és Neoszpirint vett. Bebújt mellém a hátsó ülésre, miközben Egan odakint járkált, és a telefonján vitatkozott valakivel. Zwerger lemosta a sebeimet alkoholos kendőkkel, és megtisztogatta az arcom. Gyengéden, anyáskodva. Hintőpor-és rúzsillata volt, amikor odahajolt hozzám. Amikor a belső világítás fényében is megláttam magam a visszapillantóban, elfintorodtam -

lehunyt szemem eltorzult a daganattól, sárga és lila színekben játszott.

Zwerger egy széles gézcsíkot ragasztott rá.

- Kész vagyunk - mondta.

- Hova megyünk? - kérdeztem, miután Egan visszatért az útra. Több mint egy órája úton voltunk; átkeltünk Nyugat-Virginiából Pennsylvaniába.

- Maga nem az FBI-nál van - jelentette ki.

- NCIS. Milyen ügyben nyomoznak?

- Belföldi terrorcselekményekhez köthető gyanúsítottak után -

válaszolta Zwerger. - Arra tippelnék, hogy hasonlít az érdeklődési körünk. Lehet, hogy Vivian lebukott, amikor megpróbálta megmenteni magát. Elveszítettük vele a kapcsolatot.

Kinek a sikolyát hallottam a házból, mielőtt elmenekültem? Cobb meglepte Shaunát… Viviant? Megölte? Kisepertem a fejemből ezt a gondolatot. A kocsiban sötétített ablakok voltak, de a fényesebb feliratokat ki tudtam venni, és belőttem, hol járhatunk. Connellsville, Uniontown. National Pike, Business 40, a táj leginkább hegyekből állt,

fákkal és bokrokkal, egy-egy üzletsorral.

- Azoknak a fickóknak egy része a hadsereggel áll kapcsolatban -

jegyezte meg Egan. - Maga mi után nyomoz?

- A belföldi terrorizmus után - válaszoltam.

Zwerger csendben maradt, kibámult az ablakon. Láttam az arckifejezését, kínosan érezte magát, mintha egy házastársi vitát kellene végighallgatnia.

- Beszéltem a főnökével - mondta Egan. - Mindent ki fogunk bogozni.

Lekanyarodott a Blue Mountain motel parkolójába, ahol csak egytucatnyi szoba sorakozott egy alacsony tető alatt. A parkolóban csak a Szabad szobák neonfelirat és egy élénkvörös Coca-Cola-automata világított, amely a középső szobák között zümmögött. Rajtunk kívül csak egy autót láttam a környéken, egy ezüst szedánt az iroda mellett, egy régi kocsit. A szedán belső világítása be volt kapcsolva, lágyan égett. Valaki ült benne, de amikor Egan végighajtott a parkolón, a kocsi fénye kihunyt.

- Nincs mit kibogozni - válaszoltam. - Mondja meg nekik, hogy megtalálta a Szürke Galambot. A többi már az NCIS igazgatójának és a maga igazgatójának a dolga.

- Hogy hívják az NCIS igazgatóját? - kérdezte Egan, miközben leparkolt a 3-as szoba előtt. Én nem tudtam a választ; ő tudta, hogy nem tudom a választ. Kilépett a kocsiból, kinyújtózkodott.

- Csak egy pillanat - mondta.

A kólaautomata fénye mellett ismét telefonálni kezdett. Ez a beszélgetés rövidebb volt, és miután befejezte, kinyitotta a 3-as szoba ajtaját, és belépett. Egy pillanattal később a helyiség lámpái felragyogtak a súlyos függönyök mögött.

Valami nincs rendben. Egan biztosan felhívta a felettesét, biztosan megemlítette a Szürke Galambot, és vagy nem hitték el, hogy az NCIS-hez tartozom, vagy az FBI pontosan tudta, hogy ki vagyok. Lehet, hogy

Egan és Zwerger bevisznek abba a szobába, feltesznek pár kérdést, és futni hagynak - de az is lehet, hogy soha nem fognak szabadon engedni.

Még ha ők nem is tudják, mi vagyok, előfordulhat, hogy a feletteseik tisztában vannak vele. Lehet, hogy riasztást kértek a Szürke Galambra, és utasítást adtak az embereiknek, hogy hallgassanak ki és tartsanak fogva. Léteznek olyan amerikai börtönök, amelyekről senki sem tud: ezeken a helyeken nincs vádemelés, nincs jogi eljárás, csak pillangók vannak üvegbúra alatt. Itt tarthatnak, hogy ne váljanak nemlétezővé.

Megpróbáltam kinyitni a kocsi ajtaját, de zárva volt, a belső kilincs nem működött.

- Ne csinálják ezt - mondtam Zwergernek. - Nem tudják, mit csinálnak.

- Nem lesz semmi baj - válaszolta.

- Az egész kibaszott világ meg fog halni, ha nem jutok ki innen -

győzködtem. - Hvják fel az Apollo Soucek légitámaszpontot.

Beszéljenek Wally Njoku különleges ügynökkel.

- Csak társalogni fogunk - válaszolta Zwerger. - Tisztázzuk a dolgokat. Nyugodjon le, különben kénytelen leszek megbilincselni.

Öld meg, gondoltam. Öld meg, és vedd el a kocsiját. De Zwerger kiszállt, és kinyitotta az ajtómat. Lehetőségek mérlegelése: lehet, hogy még a műlábammal is el tudok szaladni előle, de nincs hova futnom.

Követtem a kocsitól. Ordítani tudtam volna. Valaki ott ült az ezüst szedánban; lehet, hogy kihívja a rendőrséget, ha felsikoltok. Zwerger megmarkolta a felkaromat. A 3-as szoba felé vezetett úgy, mintha fogoly lennék.

- Nem muszáj ezt csinálnia - mondtam. - Engedjen el. Minden, amit szeret, meg fog halni, ha nem enged el, kinyílik egy lyuk, egy Fehér Lyuk nyílik, és minden meghal…

- Elég - felelte.

A szedán ajtaja felpattant, és kiszállt belőle a sofőr, egy idősebb férfi.

Esőkabát egy szürke zakó felett, fekete férfi rengeteg gyapjas hajjal.

- Segítség! - kiabáltam oda neki. - Hívja ki a rendőrséget! Segítsen!

- Mit bizonyít ez? - indult meg felénk habozva, kezét az autón tartva, megtámaszkodva rajta.

- Egan, gyere ide - mondta Zwerger, amikor meglátta a férfit. -

Rendőrségi ügy - mondta neki. - Ne jöjjön közelebb.

Az idegen mozgásában volt valami ismerős. Amikor közelebb jött, rájöttem, ki az: Brock. A testalkata vékonyabbnak tűnt, mint régen volt, az izmai nagy része leolvadt róla. Mire Egan kijött a 3-asból, már nem kellett támaszkodnia, gyorsan mozgott.

- Brock? - kérdezte Egan. - Miért vagy itt?

Brock benyúlt a kabátja alá, és kivette a fegyverét a tokjából.

Megemelte a pisztolyt, és Egan felé indult. Egan felemelte a kezét, és azt mondta:

- Billy…

Brock tüzelt. Egan a hasát markolászva összerogyott - egy torokhang kíséretében kétrét görnyedt a járdán.

Zwerger a fegyveréért nyúlt, de Brock már felé is fordult, és lőtt. A golyó a nő nyakát találta el. Zwerger elesett, felkiáltott, levegő után kapkodott. Felnyúlt, hogy mindkét kezét a nyakára szorítsa, de vér lüktetett ki az ujjai közül, a szája elkerekedett a fájdalomtól.

Egan a 3-as szoba fénye felé kúszott, miközben dőlt belőle a vér.

Brock a fejéhez tartotta a csövet, lőtt. Egan elterült. Zwergerre néztem, de a nő szemében már kihunyt a fény. A pisztolyáért nyúltam, de Brock visszajött hozzám, és a mellkasomra fogta a fegyverét.

- Brock - mondtam. - Kérlek.

Úgy nézett ki, mint akit démon szállt meg, mintha az elméje kijátszotta volna. Arca sátánian eltorzult. Amikor felnevetett, az ugatásnak tűnt.

- Mit tettem? - kérdezte. - Jézusom, Jézus Krisztus, mit tettem? -

Ránézett Egan holttestére, és azt mondta: - Állj fel. Gyerünk, Egan.

Mondj valamit. Nincs semmi bajod. Jézusom, mit tettem? - A tokjába dugta a fegyverét, és megállt Zwerger mellett. Azt mondta: - Neki gyermeke is volt. - Mintha csak ekkor jutott volna eszébe, hogy én is ott vagyok. Azt kérdezte tőlem: - Mit tettem?

- Rendben vagyunk, Brock - próbáltam megnyugtatni. - Minden rendben lesz…

Ő megragadta az állam, és a kólaautomata felé fordította az arcom, hogy megnézzen magának.

- Te mit bizonyítasz? - kérdezte. A szemembe meredt. Ha képes lett volna rá, belém bújt volna.

Valami megijesztette, valami hang, amit én nem hallottam.

Összerezzent, és maga után húzott a parkolóban az autójához. Belökött az utasülésre, és átsietett a volánhoz.

- El kell tűnnünk innen - mondta, miközben kikanyarodott a National Pike-ra. - Tudom, ki vagy - közölte velem, miközben felgyorsított százra, százharmincra. - Nemsokára utolérnek minket. Be kellett volna vonszolnom a holttestüket a szobába. Nem gondolkoztam.

Nem tudok gondolkozni. El kellett volna tüntetnem őket. Nem tudok tisztán gondolkozni.

- Nem tudom, mit gondolsz, ki vagyok - válaszoltam -, de ez…

- Ne merészelj hazudni nekem - nyomta a pisztolya csövét az arcomba, mire én elhajoltam, az ablakhoz szorítottam a fülem. - Most azonnal megölhetnélek, és… ha megölnélek - folytatta -, ez az egész eltűnne, ugye? Minden eltűnne, igaz? Egan és a társa, olyan lenne, mintha meg sem öltem volna őket, ugye? így van? Beszélj!

- Kérlek, rakd már le azt a fegyvert! - mondtam. - Álljunk félre, és beszéljük meg.

- Most beszélj - felelte. - Kibaszottul most kéne beszélned.

Az út tovább úszott előttünk, fényszórók a fekete aszfalton. A pisztoly csöve fájdalmat okozott, a halántékomba nyomódott.

- Nem akarok így meghalni - válaszoltam.

- Meg tudod változtatni, ami történt? - kérdezte. - Ezért vagy itt?

Hogy mindent megváltoztass?

- Mit tudnék szerinted megváltoztatni? - kérdeztem. - Kérlek, engedd le a fegyvert. Kérlek…

- A CJIS-t - felelte. - Amikor bomba robbant a CJIS-ben, elveszítettem Rashondát, a lányaimat. Shannon, elveszítettem mindkét gyönyörű lányomat, ó, a kislányaimat…

- Állj félre, és beszéljük meg - könyörögtem. - Kérlek, tedd le a fegyvert, és állj félre.

Brock leeresztette a pisztolyát. Remegett a keze. Elrakta a fegyvert.

Én továbbra is az ablaknak dőltem, minden összefolyt előttem a könnyektől. Az egész családját kiterítették a mezőn, fehér lepedőbe csavarva. Biztosan belélegezték a szarint, és azonnal meghaltak.

Magam előtt láttam a felesége holttestét. Magam előtt láttam a CJIS

óvodáját, tele halott kisgyerekekkel.

- Azok, akik megölték őket, azt hitték, hogy a világvége ellen küzdenek - mondta Brock. - Ezért kellett meghalnia a feleségemnek és a lányaimnak. - Remegett a válla a zokogástól. - Miért kellett meghalniuk? Te meg itt vagy, ennyi évvel később. Nem öregedtél.

- Annyira sajnálom - feleltem. - Annyira sajnálom azt a sok fájdalmat…

- Azért jöttél, hogy kinyomozd a CJIS-t - jelentette ki Brock. - Hogy megmentsd azokat az életeket.

Patrick Mursult. Az ő neve jelentéktelennek tűnhet - egy élet ezerrel szemben. Mit mondhatnék Brocknak? Mesélhetnék neki a Libráról, mesélhetnék neki a Terminusról. Elmondhatnám neki, hogy a Terminus elvág minden jövőt, mindenkit megöl, aki él, mindenkit

megöl, aki valaha is élhetne, minden lehetőséget megöl minden lehetséges világban.

- Meg tudom menteni a családodat. Meg akarom menteni őket, meg akarom menteni Rashondát - válaszoltam. - Erről beszélhetünk.

Brock talált egy Sheetz benzinkutat az 5l-es úton, Belle Vernon mellett,

amelynél

egy

éjjel-nappali

vegyesbolt

is

volt.

A

kesztyűtartójában

lévő

nedves

törlőkendőkkel

letakarítottunk

magunkról annyi vért, amennyit csak tudtunk. Még így is magamra kellett öltenem Brock lódenkabátját, hogy eltakarjam a vérben úszó ruhámat. Úgy néztem ki, mint egy zombi. Az önkiszolgáló étterem üres volt ezen a kései órán. A kasszánál kamasz lányok ültek, egy szőke és egy barna, akik a Hustler magazint lapozgatták, nevetgéltek, rádiót hallgattak a pénztárak mellett. A mosdóban letisztogattam magam, kiszedegettem az alvadt vért a hajamból, és megmostam a kezem és az arcom a folyékony szappannal.

Brock az étterem egyik eldugottabb bokszában várt, ahova nem lehetett odalátni a kasszák felől. Csatlakoztam hozzá. Összement a kortól, a bánattól. Mély ráncok barázdálták a szemét és a száját; a haja olyan színű volt, mint a cigarettahamu.

- Azt mondták, hogy egy ajtókból álló falat képzeljek el - vágott bele. -

Azt mondták, hogyha lefelé zuhannék egy ajtóból álló fal felé, akkor átesnék valamelyik ajtón. És amelyik ajtóba belezuhannék, az vinne a jövőbe. A különböző ajtók különböző jövőket jelentenek. A jövő

különböző verzióit.

- Ezt ki mondta? - kérdeztem.

- A CJIS után, a temetések után - folytatta - eszembe jutottál. Sokat beszélgettünk rólad Nestorral. Te is a CJIS-ben dolgoztál. Felmerült bennem, hogy vajon te is meghaltál-e a családommal együtt. Úgy eltűntél, hogy azt hittem, meghaltál. És elgondolkoztam a Mélyűrön, és elgondolkoztam Patrick Mursulton. Utána megláttam valamit a hírekben, amikor az NSC-t benyelte egy másik ügynökség. Naftalinos

projektek, olyan dolgok, amik semmit nem jelentenének azoknak, akik nem elég éberek, furcsaságok… Kínai műholdak, lézerek a Holdon. De én többet akartam tudni. És kérdéseket tettem fel. Nem tudtam leakadni a témáról. És egy szép napon kaptam egy üzenetet az igazgatótól, lepecsételve, egy étteremről Silver Springben, amit TJ’snek hívtak. Az állt benne, hogy oda várnak. Az FBI egy fizikus nyakára tette a hurkot, aki a haditengerészeti kutatólaboratóriumban dolgozott, és bizonyítékunk volt arra, hogy szigorúan bizalmas információkat kapott a Szenátus Fegyveres Erők Bizottságától, és ezeknek a bizalmas információknak a felhasználásával alapított céget. A Phasal Systemset.

Orvostechnológia, a rák kibaszott gyógyszere… Mindez szigorúan titkos katonai titkokból. Megszorongattuk, és megeredt a nyelve. Így értesültünk a Mélyvízről. Engem is beavattak. Vele ebédeltem, azzal az öregemberrel, aki úgy mutatkozott be, hogy azt mondta, még szinte gyermek, csak nyáron tölti be a negyvenkettőt… De öreg volt, Shannon.

Megmutatta a születési anyakönyvi kivonatát, egy fiatalkori jogosítványát. A Phasals Systemsnél dolgozott a rák gyógyszerén, de mindent tudott az NSC-ről. Kvantumhabokról és féreglyukakról magyarázott, és amikor nem értettem, azt mondta, képzeljek el egy ajtókból álló falat…

- Gondolj rá úgy, mint egy habverőre - javasoltam.

- Hogy mi?

Kicsusszantam a bokszból, kotorásztam egy kicsit a kiadópult mögött, kihúzogattam a fiókokat. Kanalak, celofán, régi rongyok. Végül a mosogató melletti akasztókon találtam egy kézi habverőt.

- Mint egy habverőre - tértem vissza az asztalunkhoz. - Az idő

kezdete - mondtam. Végighúztam a kezem a nyélen. - A teljes történelem… a megfigyelt múlt. - A nyél tetejénél azzal folytattam: - A jelen.

- És ott szalad bele az ember az ajtókkal teli falba - nyugtázta Brock.

Megérintettem a habverő drótjait. - Lehetséges jövők, lehetséges

idővonalak… végtelen számban - magyaráztam. - Képzeld azt, hogy ennek a habverőnek végtelen számú drótja van.

- És mi van idefent? - kérdezte Brock a habverő végére mutatva, ahol az összes drót elgörbült, egymás felé hajolt, összeért.

- A Terminus - válaszoltam.

- Az meg mi?

- A világvége.

- Rendben - felelte Brock, és összeérintette a tenyereit a szája előtt.

Visszatért bele a vitalitás, valami lázas energia. A szeme úgy kapkodta a gondolatokat, ahogy egy fuldokló a levegőt. - És hol van… ez? -

mutatott a nyél végére, a jelenre.

- 1997 márciusában - válaszoltam.

Brock arca eszelős, eltátott szájú vigyorba torzult, a szeme felizzott -

az öröme megrémített.

- És te… ideutaztál? Iderepültél? Űrhajós vagy, ugye? Ahogy Mursult is űrhajós volt. Emlékszem, hogy megkérdeztem, hogy űrhajós volt-e, és a szemed se rezzent. Azért nem, mert te is olyan vagy, mint ő, nem igaz? Ide időutaztál…

- Nem tudom, hogy ténylegesen itt vagyok-e, vagy még mindig ott.

Ezt „szuperpozíciós összefonódás”-nak nevezik, de a matek soha nem volt az erős oldalam - válaszoltam. - 1997-ben még medvecukros rágót rágtál.

Brock felnevetett, de a kacagása inkább sírásnak tűnt.

- Leszoktam róla - válaszolta. - A medvecukros rágó olasz volt. Az importboltban vásároltam, több dobozzal egyszerre. Csak az a medvecukor volt elég erős… feketére festette a nyálat, a fogakat, a nyelvet. De azon a napon, a CJIS-nél majdnem megőrültem, mert tudtam, hogy meghaltak, a családom, valahogy tudtam, hogy a családom meghalt, hogy mind meghaltak. És átjutottam a biztonsági ellenőrzésen, és végigrohantam a sorok között, felemelgettem a fehér

lepedőt a halottak arcáról, és mindig azt hittem, valamelyik lányomat fogom meglátni, de csak idegeneket találtam, idegen halottak arcát.

Soha többé nem láttam a lányaimat, nem találtam meg őket. És végig medvecukrot ettem, ideges szokásom volt, de másnap reggel, amikor bekaptam az első rágót, a medvecukor íze azoknak a halottaknak az arcával töltötte meg a fejem. Kiköptem…

- Még mindig keresed a lányaidat - állapítottam meg. - És azt hiszed, hogy én segíthetek neked megtalálni őket.

- Miért most? - kérdezte. - Miért pont most jöttél el?

- Erről nem én tehetek - válaszoltam. - Vannak olyan formák a természetben… a csigahéjaké, néhány galaxis alakja. A hópelyheké, a napraforgó magvainak az örvénye, és így tovább. Amikor ugyanaz a mintázat ismétlődik mindenhol. A levelek szegélyén, abban, ahogy a vécé vize lefolyik.

- Fraktálok - nyugtázta Brock. - Ugyanaz a mintázat, ami az örökkévalóságig ismétlődik.

- A kvantumhab is valahogy úgy nő - magyaráztam. - Olyan alakú.

Van egy számsorozat, ami kiadja azokat a formákat, Fibonacci-számoknak hívják őket… Mindenhol ott vannak a természetben. Nem muszáj pont ide utaznom, akár sokkal későbbre is utazhatok, de a legtöbb nyomozás esetében az a protokoll, hogy nagyjából tizenkilenc évet utazunk, 6765 napot. Abban a reményben jöttem ide, hogy ennyi idővel később ki fog derülni az igazság. Azért jöttem, hogy kinyomozzam Patrick Mursult és családtagjai halálának az okát.

- Miért? Miért pont az övét? Mit ér az ő élete? - kérdezte Brock, de nem a Librával és a Terminusszal kapcsolatos válaszaimra volt kíváncsi. Mélyen begubózott. Pár pillanattal később azzal folytatta: -

Szóval, az a fizikus azt mondta, hogy élvezi a társaságomat, szívesen beszélget végre egy olyan emberrel, aki hinni akar neki, és azt mondta, ebéd után fagylaltozni szeretne. Közvetlenül a TJ’s mellett volt egy Baskin-Robbins, úgyhogy átvittem, és együtt fagyiztunk tölcsérből. „Ez

csak elmélet”, mondta. Lehet, hogy csak át akart verni, de miközben távoztunk, azt magyarázta, hogy ha valaha is találkozom egy időutazóval, akkor kapjam el, tegyek rá bilincset, és zárjam be magánzárkába. Szuperbiztonságosba. Hogy dobjam el a cella kulcsát, és tartsam életben az illetőt, ameddig csak tudom, kényelmes körülmények között, mert abban a pillanatban, amint meghal, vagy visszamegy az ajtóknak azon a falán keresztül a valódi jövőbe, az én jövőm, minden, amit az életről tudok, minden emlékem, minden egyes ember, akit ismertem, minden egyes atom el fog tűnni.

- Kihuny - helyeseltem.

- Letűnik - mondta Brock.

- Ezt nevezzük pillangónak üvegbúra alatt - magyaráztam. -

Előfordult már olyan emberekkel, mint én. Hogy fogságban tartották őket a jövőben olyan emberek, akik nem képesek szembenézni a nemlétezéssel.

- De mi történne, ha visszamennék veled? Vissza tudnál vinni?

- Igen - válaszoltam, mert ismertem az esettanulmányokat, azoknak az egyéneknek a kvázi legális jogi státuszát, akiket az NSC hajói vittek vissza a jelenbe a jövőből, ezeknek a doppelgángereknek, akiket mi csak visszhangoknak hívtunk, a különös életét.

- Ismét láthatnám - mondta Brock. - És a kislányaimat is.

Megölelhetném őket, ugye?

- Csak értetlenséget és fájdalmat vinnél nekik - válaszoltam. - A lányaid megijednének tőled. Olyannak látnának, amilyen most vagy, egy öregembernek, aki nagyon hasonlít az apjukra. A feleséged azzal viccelődne, hogy William Brock, a férje talán így fog kinézni öregen. Ha megpróbálsz hazajönni velem, akkor csak egy másolat leszel, semmi több. Nekik nem kellenél. Te csak William Brock visszhangja lennél, nem William Brock. És tedd fel magadnak a kérdést… Mennyire szereted őket? Őszintén szereted Rashondát, a feleségedet? Neki már ott van a férje. Őszintén szereted a lányaidat? Nekik ott van az apjuk.

Brock felköhögött, gyomorból, ami vagy egy eszelős nevetés volt, vagy zokogás. Elővette a fegyverét, azt a Glockot, amellyel aznap éjjel már ölt. A szegycsontomra fogta, és ettől eltűnt a szívem. Úgy éreztem, ha lelőne, a vérem örökké tovább keringene.

- Kényelmes helyet tudnék biztosítani itt neked - mondta.

- Egan és Zwerger is erre készültek? - kérdeztem.

- Ők nem tudták, mi vagy - válaszolta Brock. - De vannak emberek, akik tudják. Egy kollégám, Whittaker. Ő adta ki az utasítást, hogy hallgassanak ki, zárjanak be. „Szürke Galamb”, mondta. Egan és Zwerger fogságba akartak ejteni, de nem tudták, miért. Milyen kifejezést is használtál? Valami pillangó?

- Pillangó az üvegbúra alatt - válaszoltam.

- Ez fura - felelte Brock. - Nestor pár hónapja felhívott. Pokolian meglepődtem. Csak így, a semmiből. Évek óta nem hallottam felőle. Azt mondta: „Az imént láttam Shannon Mosst, el tudod ezt hinni? Egy napot sem öregedett.” Azonnal tudtam, hogy elkaptalak. Tudtam, hogy elkaptalak. Szóltam neki, hogy adjon át a hatóságoknak, de azt mondta, csak futólag találkoztatok, csak pár percig beszélgettetek, utána eltűntél. Minden szálat megmozgattam az FBI-nál, mindenkinek megmondtam, hogy szóljanak, ha felbukkannál. Van az a barátom, Whittaker. Ő telefonált ma, és azt mondta, elkapta a Szürke Galambot.

Könyörögtem

neki,

telefonálgatni

kezdtem,

mindenkinek

könyörögtem, akinek csak tudtam, régi tartozásokat hajtottam be, eszelősen lobbiztam azért, hogy Uniontownba hozzanak, ahol foglyul ejthetlek. Valahol a lelkem mélyén még mindig nem hittem a dologban… Mit bizonyít az, hogy felbukkantál itt? De te tényleg nem öregedtél, Shannon.

- Gondolj arra, mennyire szereted őket - válaszoltam.

- A feleségem és a gyermekeim még mindig élnek - jelentette ki Brock. - Még mindig élnek ott, ahonnan te jöttél.

- Igen.

- És ott tudsz rájuk vigyázni - folytatta.

- Igen.

- Mi fog velem történni itt? Amikor elmész, mi történik ezzel a sok fájdalommal?

- Nincs olyan, hogy te - válaszoltam. - Nincs olyan, hogy fájdalom.

Brock a szájába tette a pisztoly csövét, és meghúzta a ravaszt. A feje búbja szétnyílt, és vér ömlött minden testnyílásából. A holtteste lecsúszott a bokszból a padlóra, a vörös folyadék vándorolni kezdett a fugákban. A kasszáslányok odaszaladtak, egyikük sikoltozni kezdett. Én megborzongtam, megpróbáltam levegőt venni - de abban a pillanatban az életem forgott kockán. Az egyik kasszáslányt megbabonázta a vérző

test, de a másik már telefonálni is kezdett. Kivettem Brock slusszkulcsát a zsebéből, és kisiettem az önkiszolgáló étteremből.

Láttam, hogy a lányok szája mozog, de nem hallottam semmit, csak a lövés utáni átmeneti süketség fülzúgását. Ügyetlenkedtem egy kicsit Brock kocsijának beindításával - milyen messze lehet innen Virginia?

Mikor kezdi el keresni a rendőrség a kocsiját? A motor beindult, és én a gázra léptem. A jegyzeteim Marianról, a füzeteim - elveszítettem őket, helyrehozhatatlanul elveszítettem. És mit nyertem? Nicole-t. A Librát.

Hyldekruggert. Nestort, gondoltam, és elképzeltem, ahogy ott vár a tornácán, a kertet bámulva sötétedéskor, miközben Buick a 15l-esen elhaladó autókat ugatja. Elképzeltem, amint minden pár fényszórón megakad a tekintete, és azon töpreng, melyik autó lesz az enyém. Az éjszaka mélyebbnek tűnt, mint bármelyik másik. Nestorra gondoltam vezetés közben, a szájára gondoltam, a testére, amelyet már olyan jól ismertem, az anyajegyek csillagképére a szíve felett. Abban reménykedtem, hogy megbocsát nekem - megbocsátja, hogy mindig eltűnök, de hamarosan nem lesz mit megbocsátania, hamarosan semmi sem lesz.

HARMADIK RÉSZ

1997

„Hová lett a tavalyi hó?”

Francois Villon: Ballada a hajdan való idők szépasszonyairól (Kosztolányi Dezső fordítása)

EGY

A Szürke Galambot a Kazimir-vonalaknak nevezett negatív energiakisülések pányvázták a terra firmához - Moss számára ez egy három hónapos utat jelentett a kvantumhab ürességében. A gyümölcsösben szerzett sebei már begyógyultak, de a lélektani hatásaik tartósabbak voltak. Arra riadt rémálmaiból, hogy sikoltásokat hall.

Verejtékezve és klausztrofóbiásán lebegett az alvókabin félhomályában, és az életfenntartó berendezések zümmögését hallgatta, miközben igyekezett kiverni a fejéből Charles Cobb alakját, amint őt fojtogatja, a gyümölcsfa virágainak illata kísértette álmában…

Hangok suhantak végig a Szürke Galambon - hallucinációk, de pont úgy hangzottak, mint amikor Nestor a nevét mondogatta éjszaka.

Vagy egy pisztoly dörrenésére ébredt, majd rájött, hogy csak Brock öngyilkossága visszhangzik a fejében. A benzinkút önkiszolgáló étterme, a vérpatak. Zenét hallgatott, hogy elnémítsa a végtelen csendben megjelenő hangokat. Ceruzával jegyzetelt, majd kitörölte az írásait - Esperance, a Terminus a Librát követte -, miközben maga előtt látta a kikristályosodott űrt. Amit hallott, annak nagyon nagy része különleges volt, felfoghatatlan. Hol van az Esperance? - írta fel.

Vissza tud térni oda az NSC? Poligont rajzolt egy ember hasára.

Boncolás. Nicole mintha felismerte volna őt előző este - de Courtney Gimmként ismert fel, írta. Shauna azt mondta, hogy Hyldekrugger és Cobb Courtney Gimmként azonosították.

Elizabeth Remarque, írta fel, de ezt ki is radírozta. Majd ismét leírta: Remarque.

Hol van a Libra?

Kiradírozta a kérdést.

Mikor?

A Black Vale mérnökei, akik elindították a Szürke Galambot a Mélyvízbe, egy pillanattal később meglátták, hogy ismét megjelenik, noha Moss több mint egy évet leélt ez alatt az idő alatt. A Földre vezető

egynapos út szorongással töltötte el, mert Marian napjai most már élesben fogytak. Hol lehet a lány? Már elveszett volna, és a holtteste ott nyugszik az erdőben? Vagy él, és valahol máshol van? A Szürke Galamb behatolt a Föld légkörébe, fellángolt, mint egy égő rost, majd az éjszaka leple alatt leszállt az Apollo Soucekre. Az NSC mérnökei kisegítették Mosst a pilótafülkéből, és átszállították a „tisztaszobába”, a bázis egyik lakosztályába, amely az Atlantióceánra nézett. A három hónapos utat a kvantumhabban akár megfelelő karanténnak is lehetett tekinteni, ez elég idő volt ahhoz, hogy bármilyen egzotikus vírus, amelyet Moss esetieg elkapott a jövőben, inkubálódhasson, és elvégezhesse a munkáját. De az első pár óra a tisztaszobában még így is azzal telt, hogy vegyvédelmi öltözékben lévő orvosok vizsgálták át alaposan a testét, betegségek nyomát keresve. Testnedvminták, vérvétel. Az utolsó orvos valamivel hajnali három után távozott. Moss megfürdött, lemosta magáról a Szürke Galamb három hónapja cirkuláló levegőjét. Az elmúlt egy év során nem tűnt ugyan fel neki, hogy öregedett volna, de most észrevette, amikor letörölt egy páracsíkot, hogy megvizsgálja magát a fürdőszobai tükörben. Döbbenetesen hasonlított az anyjára. Kicsit belezavarodott abba, hogy hány éves is lehet. Biológiailag a negyvenhez közeledik, gondolta, de már elveszítette a fonalat. Harminckilenc?

Kronológiailag csak huszonhét évesnek kellene lennie. Törölközőt csavart a hajára, egy másikat a testére. Már majdnem hajnali négy volt.

Habozott a kései időpont miatt, de végül felhívta Brock mobilját.

- Halló! - vette fel a férfi.

Moss szeme könnybe lábadt a hangja hallatán. Még él, gondolta, miközben visszanyelte a könnyeit, és megkönnyebbült, hogy a férfi öngyilkossága nem bír nagyobb súllyal egy álomnál.

- Brock, itt Shannon - mondta.

- Hol volt? Napok óta eltűnt. Színét sem láttam - válaszolta a férfi, majd egy női hang szólalt meg halkan a háttérben: - Ki az, bébi?

Brock él, a felesége él, a kislányai mélyen alszanak. Moss lehunyta a szemét, és színes villanásokat látott, amelyek olyannak tűntek, mintha világító erek lennének. Ezt ismerte: a kimerültség. Már egy éve, hogy Marian eltűnt - nem is, csak hét napja…

- Nem tudok hosszan beszélni - felelte. - Ma semmiképpen. Pár nap múlva visszatérek, de most figyeljen ide. Van egy tolla?

- Egy pillanat. Igen, mondhatja.

- Jared Bietak, Charles Cobb, Kari Hyldekrugger, Nicole Onyongo -

sorolta Moss.

- Nicole Onyongóval már beszéltünk - felelte Brock. - Nestor több órán át faggatta, a panzióban megadott rendszáma alapján sikerült megtalálnia. Azonosította, hogy ő az a nő, aki az Elric Fleece-nél talált polaroidokon szerepel. Viszonya volt Mursulttal, de a gyilkosságokhoz nincs köze. Zaklatott volt, de együttműködő, mindenre válaszolt, amit kérdeztünk tőle. Semmire nem jutottunk vele.

- Szükségünk van rá - jelentette ki Moss.

- Azóta nem sikerült elérnünk - felelte Brock, ami rossz hír volt. Moss megpróbálta felidézni, hogy mi történik majd ezután. Nicole-t kihallgatja az FBI, Nestor… De közben a férje, Jared Bietak fenyegetésekkel tartja sakkban. Utána elbújt, jutott eszébe.

Elérhetetlenné vált.

- Kérem, keressék tovább - válaszolta. - Többet tud, mint amennyit elmondott.

- Elküldök valakit a lakására, hátha ott találjuk - felelte Brock. - A többiek kicsodák?

- Gyanúsítottak - közölte vele Moss. - Szerintem ők a gyilkosok, Brock. Ők ölték meg Mursultot, a családját. Terjessze el a nevüket,

állítsa elő őket. Azt nem tudom, melyik lőtte le konkrétan Mursultot, vagy melyikük rabolta el Mariant és a családját, de mindnyájan benne voltak. És most nagyon figyeljen. Azt szeretném, ha átkutatna egy helyszínt. Vigyen kutyás csapatot is, olyanokat, akiket emberi maradványok megtalálására képeztek ki.

- Hol?

- Van egy TR-31 jelzésű favágóút a Blackwater-zuhatag néhány térképén - magyarázta Moss. - Egy régi földút, könnyű elmenni mellette. Azon induljanak el felfelé. Végül ki fognak érni egy tisztásra.

- És mit fogok ott találni? - kérdezte Brock.

- Keressen kőhalmokat. Halottak emlékére szoktak ilyeneket emelni.

Lapos kövekből álló apró kupacok. Tartsa nyitva a szemét. De nagyon fontos, konkrétan életbe vágó, hogy senki ne lássa meg az embereit.

Megértette? Kutassa át azt a helyet, de senki nem láthatja meg. Én úgy gondolom, hogy a tettes vagy a tettesek eljártak vagy el fognak járni arra a helyre. Ha észreveszik magukat, akkor az egészet cseszhetjük.

- Mariant fogom ott megtalálni? - kérdezte Brock.

Moss fejében már elkezdett halványulni a jövő, mintha csak könnyen illanó álomképekből állt volna, vagy az emlékei megtörtek volna a valóság partjain, és elmosódtak volna. Fázott, kimerült volt, és látomások jelentek meg lehunyt szeme mögött élénk színekben. Maga előtt látta Nestort az erdőben, éjszaka, érezte a fenyőgyantát, a nedves kőszagot, milyen gyönyörű nyughely.

- Moss, Marianról van szó? - kérdezte Brock.

- Nem tudom, mit fognak találni - válaszolta. - Abban reménykedem, hogy semmit.

Tizenhat órán keresztül aludt. Amikor felébredt, átrágta magát a papírmunkán, amelyet az NSC minden EJP-ről megkövetelt. A paksaméta leginkább egy adóbevallásra hasonlított: Tények és megalapozott meggyőződések beszámolója a 34-es adatlappal és az 1-

13. kiegészítésekkel. Az ő része a 116 oldal 6. oldalán kezdődött. Első

kérdés: Tanúja volt-e bárminek, ami veszélybe sodorhatja az Amerikai Egyesült Államok nemzetbiztonságát? Moss behúzta az első

adatlapot egy elektromos írógépbe, megkereste a három üres sort.

1998. április 19-én - írta - az FBI CJIS részlegének clarksburgi (NyugatVirginia) épületkomplexuma ellen bombatámadást fognak intézni. Ezren fognak meghalni a tűzoltórendszerbe vezetett szaringáztól…

Másnap reggel gyors reggeli, utána jött a jelentés: egy tengerészgyalogos elszállította az NCIS lakóépületeinek az irodájába, ahol bevezették a tárgyalóba, egy szűk, mustárszínű kis helyiségbe.

Egyeden szék a hosszú asztal előtt, egy mikrofon, Moss neve a sátor alakú asztali névtáblán. Az NSC teljes dahlgreni vezetősége összegyűlt, beszélgettek. Moss kiszúrta Annesley tengernagyot, aki majd kihallgatja. Látott pár különleges ügynököt az NCIS norfolki irodájából is. O’Connor is jelen volt, a hetvenes éveiben járhatott, de elevennek tűnt. Az orra hatalmasra duzzadt, lila erek hálózták be. Ráncos homloka és a szeme alatti ráncok olyannak tűntek, mint egy kiszáradt folyó medre. A férfi elmosolyodott, amikor meglátta, odament hozzá. A szeme egy fiatalabb férfié volt - korát meghazudtolóan élénkkék színben csillogott.

- Mennyit voltál távol? - kérdezte.

- 2015 szeptemberében érkeztem meg, tavaszig maradtam - felelte Moss. - Az utazással együtt nagyjából egy évig, kicsit tovább.

- Ne felejtsd el lejelenteni a bérszámfejtésen, hogy beleszámítsák a nyugdíjkifizetéseidbe - tanácsolta O’Connor. - Beszélj a HR-rel, ha tudsz. Egyre közelebb van már, nem?

- A nyugdíjazásom? Azt hiszem, biológiailag olyan harminckilenc éves lehetek - válaszolta Moss. - Már csak pár év. Ha a középiskolai osztálytársaim meglátnának, azt hinnék… Nem tudom, mit hinnének.

Tizenkét évvel idősebb vagyok náluk. Azt hinnék, nem vigyáztam

magamra.

O’Connor felnevetett.

- Én idősebb vagyok a saját apámnál - felelte.

Az ilyesfajta beszámolókat informálisnak nevezték, de Moss, aki már hét korábbin túlesett, pontosan tudta, mekkora jelentőséggel bírnak. A teremben összegyűlt emberek fogják értékelni a teljesítményét a következő pár óra során, és ők döntik el, mennyire hatékony a munkája általánosságban. Ideges volt, kételkedett önmagában - kételkedett az emlékeiben, aggódott, hogy önellentmondásba keveredik. Egy kazettás magnót helyeztek az asztalra nem messze tőle, és egy gyorsíró is rögzítette a szavait. A haditengerészet képviselői úgy sorakoztak előtte, mint egy katonazenekar; mindnyájan sötétkék egyenruhát viseltek rengeteg aranypaszománnyal. Figyelmesen bámulták, miközben Moss felolvasta a nyitóbeszédét, az EJP-je összefoglalóját. Mesélt a USS

Libra legénységeinek a bűneiről, a feltételezett zendülésről és Patrick Mursult és családja meggyilkolásában játszott feltételezett szerepükről.

Annesley tengernagy barátságos volt, de az agya úgy működött, mint egy ügyvédé. Alaposan kivallatta Mosst, keresztkérdésekkel bombázta.

Politikus volt, Reagan emberei közé tartozott, apró szeme úgy csillogott, mint két kis drágakő, és még aközben is mosolygott, hogy ízekre szedte Moss válaszait - a harci kedve csak akkor lankadt le egy kicsit, amikor a nő Elizabeth Remarque halálát kezdte részletezni.

Ennél a résznél érezhetően gyászos hangulat terült el a hallgatóságon -

a jelenlévők közül a jelek szerint sokan személyesen ismerték Remarque-ot. A Libra parancsnokát Nicole szerint nyilvánosan kivégezték, és Moss azt is elmesélte, hogyan adogatták a holttestét kézről kézre a tengerészgyalogosok az ebédlőben. Annesley kíváncsi volt a Librára, kíváncsian hallgatta meg másodszor is Nicole sztoriját az Esperance-ról, és ellenőrizte, hogy az NGC 5055 tényleg a Napraforgó-

galaxisban van-e. Vagyis a Libra hozta a Földre a Terminust? Moss azt feltételezte, hogy a Libra a felelős - vagy mindenesetre az volt az első

hajó, amely megfigyelhette a Terminust, nem pedig a USS Taurus, mint azt korábban gondolták. Mit gondol, milyen volt a legénység életben maradt tagjainak a mentális állapota? Moss elmesélte, mennyit bántalmazta Nicole-t Jared Bietak, és azt is, hogy utána milyen problémái lettek a nőnek a kábítószerfüggőségtől. Annesley belekötött a válaszaiba, de nem időzött el túl hosszan ennél a résznél. Ehelyett azzal lepte meg Mosst, hogy túláradó érdeklődést tanúsított a rák gyógymódja iránt, amit eredetileg csak azért említett meg, hogy kicsit színesebbé tegye a beszámolóját. Mindent meg akart tudni az anyja rákbetegségéről, arról, hogy mikor diagnosztizálták, az első műtétjeiről

- arról, hogy ki gyógyította meg, és hogyan választották ki a klinikai tesztelésre.

- Úgy vettem ki a szavaiból, hogy azok, akiknek megfelelő

biztosításuk van, egyszerűen besétálhatnak a klinikára, és kapnak három injekciót - magyarázta Moss. - Célzatos kezelést a nanotechek segítségével.

- És ezt egy Phasal Systems nevű cég dolgozta ki? - kérdezte Annesley, mire Moss megerősítette mindazt, amit korábban elmondott.

- Ki fejlesztette ki a gyógymódot? - érdeklődött a férfi. - Ismeri a szóban forgó orvosok bármelyikének a nevét?

- Sajnálom - válaszolta Moss -, de nem…

- A Phasal Systems kommunikációs rendszereket is kidolgozott, vagy csak az orvosi szektorban volt aktív?

- Szerintem csak az orvosiban - próbált meg Moss mindent felidézni, amit a vállalatról hallott az EJP-ben, bármit, amiről akár mellékesen értesülhetett. Annak a tudósnak, akiről Brock mesélt, mintha lett volna valami köze a rák gyógymódjához… „Egy ajtókból álló falat képzelj el.”

Eszébe jutott, hogy Brock szerint a tudós a haditengerészet egyik kutatólaboratóriumában dolgozott, mielőtt orvostechnológiára váltott volna.

- Azt hiszem, a Phasal Systems valamilyen kapcsolatban állhat az

NRL-lel - mondta. - Talán egy leányvállalata. Szerintem a haditengerészet tudósai dolgoztak a rák gyógyszerén, miután leszereltek. De abban a világban nem létezett az Ambience vagy az Intelligens Levegő, amennyiben erre kíváncsi, egyik olyan környezeti nanotech-átitatottság sem, ami olyan népszerű a többi EJP-ben. A legtöbben még mindig mobiltelefont használtak. De a rákot sikerült meggyógyítaniuk.

- Minden betegséget meggyógyítottak? - érdeklődött Annesley. - A Phasal Systems megoldotta az egészségügyet?

Moss felidézte az anyja ápolónőjének a szavait.

- Még léteztek betegségek - válaszolta. - Az anyám ápolónője azt mondta, hogy gazdagnak kell lenni ahhoz, hogy örökké éljen az ember.

A kihallgatás kézfogások kavalkádjával zárult. Moss ráébredt, hogy Annesley nem tett fel pár olyan kérdést, amelyekhez már hozzászokott: például azt, hogy melyik évre tették a Terminust. Az ő EJP-jében közelebb került hozzájuk, 2067-re - de Annesley nem kérdezett rá. És a CJIS-robbantásról sem faggatta ki, döbbent rá, sem a zendülésről.

Lesz még dolga a papírmunkával, rengeteg űrlapot kell majd kitöltenie, mint azzal tisztában volt, és tudta, hogy bármikor nekiszegezhetnek még további kérdéseket, vagy részletesebb beszámolót kérhetnek az általa taglalt dolgokról, de az admirális megszállottsága a rákkal kapcsolatban, az, hogy ilyen komoly figyelmet szentelt a Phasal Systemsnek, ami 1997-ben még nem is létezett, meglepte. A beszámolói gyakran zárultak ilyesfajta kiábrándító bizonytalansággal azzal kapcsolatban, hogy mennyit segített a világon; a jövőbeli terroristatámadásokról, háborúkról, gazdasági válságokról szóló jelentései tapasztalatai szerint nem gyakoroltak túl nagy hatást a megelőzésükre, sok olyan esemény, amelyre figyelmeztette az illetékeseket, mégis bekövetkezett. Amikor végig kellett néznie, amit megjósolt, mindig úgy érezte magát, mint egy amerikai Kasszandra.

Csak az a gondolat vigasztalta, hogy talán összetettebb politikai

hatásmechanizmusokról van szó, mint amiről ő tudhat - ő csak ecsetvonásokat látott, soha nem a teljes festményt.

- Ügyes voltál - mondta neki O’Connor, miután hazakísérte. Nem maradt sokáig, de elfogadott egy csésze kávét, és leült Moss-szal a zárt hátsó kertbe, ahol a lassan bealkonyuló Atlantióceán világított a homokos parton túl.

- Hét óra azokkal az emberekkel - felelte. - Majdnem nyolc.

Kimerültem. És soha nem tudom, mit miért kérdeznek, mire akarnak kilyukadni.

- Az NSC a szenátus felügyelete alatt tevékenykedik. És a szenátusnak megvannak a maga prioritásai, amelyek nem mindig esnek egybe a miénkkel - válaszolta O’Connor. - Minden egyes EJP

több millió dollárjába kerül az adófizetőknek. Úgy hallottam, hogy a tengernagy egyenesen egy vacsoramegbeszélésre indult C. C. Charlie szenátorral, hogy beszámoljon a hallottakról. Hosszú este áll előtte.

- Beszéltem Hyldekruggerről és Cobbról, akik a legjobb esetben is gyilkosok, zendülést robbantottak ki a Librán, és a tengernagyot ez mintha nem is érdekelte volna - panaszkodott Moss. - Azok a gazemberek meggyilkolták a parancsnokukat, és ránk hozták a Terminust. Lehet, hogy a Libra hozta a nyakunkra a Terminust. De Annesley alig kérdezett valamit a Libráról vagy arról, amit Nicole Onyongo mesélt nekem az Esperance-ról. Én arra készültem, hogy Nicole-ról fogok mesélni.

- Biztos vagyok benne, hogy Annesley számára fontos volt Remarque.

Mindnyájunknak az volt-jelentette ki O’Connor.

- Te ismerted?

- Okos nő volt. Megcsillant a szeme, és azonnal tudtuk, hogy pár lépéssel előttünk jár - mosolygott O’Connor visszaemlékezés közben. -

Én nem ismertem túl jól. Csak pár közös gyakorlatunk volt. De emlékszem a róla szóló sztorikra… Végiglebegett a részlege folyosóin, mindent szemmel tartott, és mindenki izgult, mert tudták, hogy náluk

is jobban ért ahhoz, amit csinálnak. Nagyon magasra tette a mércét, nagyon precíz volt. De türelmes. Mindenki az ő hajóján akart szolgálni.

Nagyon nehéz volt végighallgatni, amit a haláláról mondtál.

- Én úgy láttam, mintha Annesley-t csak a rák nanotechnológiai gyógymódja érdekelte volna.

- Hát, soha nem lehet tudni, hogy Annesley milyen lapokat tartogat -

válaszolta O’Connor. - Lehet, hogy eleve hallott már a tiéddel egybevágó jelentéseket a Libráról, vagy a beszámolódnak ellentmondó tények birtokában van. Egyébként is, Nicole Onyongo soha nem szolgált az NSC-nél, ami kicsit megbonyolítja a jogi helyzetét.

- Ez mit akar jelenteni?

- A Librán senkit nem hívtak Onyongónak - magyarázta O’Connor. -

A többi név stimmelt, de Nicole Onyongóé nem. Ő nem tengerészgyalogos volt. Sehol nincs nyoma az NSC-ben. Nem szolgált a haditengerészetnél. Az NSC arra tippel, hogy a Libra jövőjében szállt fedélzetre, ami elég szabályellenes. Csak találgatni tudunk afelől, hogy Remarque miért engedélyezte ezt, de ez van. Nicole Onyongo nem létezik abban az értelemben, ahogy te vagy én.

Mosst felzaklatta, meglepte, hogy Nicole nem a terra firmában született. De az a furcsa sztori Kenyáról… Amikor Nicole azt mondta, hogy Mombasa népe szívesen látta a Libra legénységét, hogy ő maga csak azután csatlakozott a parancsnokhoz, hogy az apja közbenjárt az érdekében.

Nicole potyautas volt egy olyan világból, amely soha nem jött létre.

Mosson bizonytalanság futott végig. Nicole egy szellem, nem több a Libra megszámlálhatatlan árnyainak egyikénél.

- És a többiek? Megtaláltad azokat a neveket, amelyeket megadtam?

Ők szerepeltek a Libra legénységi névsorában?

- Megtaláltuk őket… és Hyldekrugger érdekes eset - felelte O’Connor.

- A csillagnavigátor.

- Igen, a hajó CEL-NAV-ja - erősítette meg O’Connor. - Vietnám. Az NSC előtt filozófiát és vallást tanult a Chicagói Egyetemen. A mesterképzésén írt szakdolgozata a viking halálkultuszokról és szertartásokról szólt, a Fekete Nap pogány szimbolikájáról. Egy részét elolvastam, de csupa szakmai zsargon.

- A körmökből készült hajó egy viking mítoszban szerepel - jegyezte meg Moss. - A világvégéhez van valami köze.

- Nincs priusza - folytatta O’Connor. - De két nagybátyja is belekeveredett a Szuverén Állampolgárok elnevezésű mozgalomba, és az egyiket életfogytiglanra ítélték, amiért agyonvert egy fekete férfit. A jelentésedben szereplő események azt sugallják, hogy Hyldekrugger is hasonlóan extremista nézeteket vallott.

- Lehet. Igen, valószínűleg - gondolkozott el Moss azon a rengeteg erőszakon, ami a Libra fedélzetén végbement, a zendülésen, a vérontáson. - Hyldekrugger és a követői… mindenkit megöltek a hajón

- mesélte, majd azzal folytatta, hogy valahogy túlélték a visszatérést a terra firmára; valahogy visszautaztak. Rengeteg dolgot megtudott a Libra sorsáról, de úgy szaporodtak az eltűnt hajóval kapcsolatos kérdései, mint a gombák a sötétben.

- Letartóztatási parancsunk van Hyldekrugger, Cobb, Bietak és Nicole Onyongo ellen - vette át a szót O’Connor. - Megkeressük őket, és ki fogjuk vallatni ezeket az egyéneket Mursultról és a Libráról. Én annak örülnék, ha elítélnék mindegyiküket, de nem csodálkoznék, ha vádalku lenne a vége.

- Gyermekeket gyilkoltak - tiltakozott Moss. - Meg fogják ölni Mariant is. Lehet, hogy az a lány még él. Lehet, hogy náluk van…

- Shannon, tudnod kell, hogy amíg távol voltál, megváltoztak a dolgok.

- Mi történt?

- A Terminus 2024-re ugrott. Alig harminc év múlva bekövetkezik -

felelte O’Connor. - A beszámolód előtt kaptuk az üzenetet, hogy a John F. Kennedy legénysége 2024-re teszi a Terminust.

- A mi időnkre - felelte Moss.

- A mi időnkre, a gyermekeink idejére. Már megszületett az utolsó nemzedék - helyeselt O’Connor.

- Lehet, hogy még meg tudjuk akadályozni, mondjuk ha…

- Lehet - válaszolta O’Connor egy olyan ember hangján, aki már belenyugodott a saját halálos ítéletébe. - Annesley készen áll vádalkut kínálni Hyldekruggernek, Cobbnak és a többi összeesküvőnek, aki előkerül, ha beszámolnak arról, mi közük a Terminushoz, és hol van az Esperance.

- Ez hülyeség.

- És a haditengerészet zöld utat ad a Saigon-művelethez - folytatta O’Connor. - Priorizálják, hogy kik lesznek azok a civilek, akik részt vehetnek az evakuációban, ha arra kerül a sor. A harminc év túl kevés idő. Az NSC azt az utasítást kapta, hogy szerelje fel a hajókat, és a Fehér Nap megjelenése után negyvennyolc órán belül álljon készen a kilövésre. Attól tartanak, hogy most már bármelyik pillanatban felbukkanhat. Visszahívtuk az ügynököket az alacsonyabb prioritású ügyekből, és átrendeltük őket Saigonba. Az NSC olyan sok Cormorantot akar, amennyi csak rendelkezésre áll. Hamarosan mindet lefoglalják.

Moss tiltakozni akart, de a félelem görcsbe rántotta a gyomrát -

pánik töltötte el amiatt, hogy a Fehér Lyuk ilyen közel van, 2024-ben.

Mi fog történni, amikor megjelenik? Milliárdok emelkednek a levegőbe, hogy elevenen felboncolódjanak? Rémülten szétszaladnak, vagy csak állnak majd, és bámulnak? Olyan tehetetlennek érezte magát, mint egy gyermek. Képtelen volt felmérni a világvége teljes spektrumát.

Elképzelte a Saigon-műveletet, a Cormorant űrhajók hullámait, az egész NSC-flottát a katonákkal, civilekkel, zsenikkel és jó génállományokkal telezsúfolt Black Vale-ben, ahonnan hajók indulnak, hogy megtalálják az új Földet. Minden egyes hajó az emberiség csírája

lesz az emberiség kihalása közben. A menekülő hajókra gondolt, az elhagyott Földre, és egyre jobban elkeseredett attól, hogy mi mindent itt kell hagyniuk. Úgy érezte, mintha azt akarnák tőle, hogy hagyja a sorsára Mariant. Mit számít egyetlen élet az összes élettel szemben?

Reményvesztettség kavargott a szívében. Marian életét fel kell áldoznia másokéért. De lehet, hogy még nem késett el. Biztos, hogy még nem késett el. A szíve újra dobogni kezdett Marianért, azért, hogy Marian még életben legyen, hogy Mariant még meg lehessen menteni.

Másnap bocsátották el. Megkereste a furgonját a parkolóban, és meglepődött, hogy az akkumulátora még nem merült le, majd emlékeztette magát, hogy csak néhány nap telt el azóta, hogy leparkolt.

Fenyőillatú autóillatosító és a protézisbélés bűze az ülés mögül, csak a régi kis Fordja, de az ismerős szagok és az, hogy ismét volán mögé ülhet, megnyugtatták, segítettek neki visszatérni a saját életébe a hosszú távollét után. A főkapun hajtott ki az oceanai légitámaszpontról.

A visszatérés a terra firmába olyan volt, mintha másodszor lépne ugyanabba a folyóba: minden pontosan úgy nézett ki, mint amikor elment, de már nem ugyanolyannak tűnt. Bizonyos szempontból az 1997-es év reménytelenül elmaradottnak tűnt, elavultnak. Olyan volt oda visszatérni, mintha egy szegényebb országba utazott volna, ahol a divat, az autók, a technológia és az építészet évtizedekkel le van maradva.

Nyolcórás kocsiút Oceanától. Moss háza a nyugatvirginiai Clarksburgtől északnyugatra volt, egy négyhektáros, vadvirágokkal benőtt tanyán. Csak egy hétnyi levél gyűlt össze a bedobónyílás mögött.

Kiválogatta a számlákat a reklámküldemények közül, majd pizsamát vett, és elhelyezkedett a bőrfoteljében. A videó felvette az X-aktákat a távollétében, hősével, Scullyval a legújabb epizódban - de amikor a történet az űrhajók és egy kilencperces időkiesés felé kanyarodott, szorongani kezdett. Megszólalt a telefonja, úgyhogy megállította a felvételt. Scully kimerevített arca felett csíkok jelentek meg.

- Találtunk valamit - közölte vele Brock.

- Mariant? - kérdezte Moss.

- Nem Mariant. Megtaláltuk a tisztást. Semmi nem volt ott. Kutyát is vittünk, és átkutattuk a környéket emberi maradványok után, de semmi.

Túl korai, gondolta Moss. Mariant bármikor odatemethették a jelen és 2004 között, amikor az a két eltévedt ginszenggyűjtő megtalálta a csontokat. Mossnak eszébe jutott valami az apjáról: az, ahogyan hagyta, hogy a kerti slag vize lecsorogjon a járdájukról, és csak nézte, hogyan ágazik el a víz rengeteg érre, eltérő útvonalakra a repedések és a kövek között. A jövők is olyanok, mint azok a vízelágazások. Lehet, hogy Marian soha nem kerül abba az erdőbe.

- Kiszélesítettük a kutatási területet - folytatta Brock -, és megtaláltuk az egyik kőkupacát nagyjából egy kilométerre észak-

északnyugatra a megadott ponttól. Odarendeltem két embert egy vadászlesbe, azt mondtam nekik, merüljenek el a természetben pár napig.

- Mit találtak?

- Rainey jelentette a dolgot - felelte Brock. - Kiszúrt egy fickót, amint kőkupacot épít.

- Azonosították?

- Esélyünk sem volt rá abból a távolságból - felelte Brock. - De Rainey követte a célszemélyt, és kiderült, hogy egy fekete furgont vezet, egy GMC Vandurát a nyolcvanas évek elejéről. Kétszer is láttuk a furgont azon a környéken.

- Rendszám? - kérdezte Moss.

- Egy Richárd Harrier nevű illető nevére van bejegyezve.

Harrier, gondolta Moss elkeseredetten.

- Nem ismerem ezt a nevet. - Egy fecnire felírta: Harrier, Richárd. -

Lehet, hogy ő tudja, hol van Marian.

- Shannon, én már beletettem ebbe a magam ötven százalékát -

felelte Brock. - Sőt, többet is. Adnia kell még valamit. Megalapozott indítékot. A puszta szavánál vagy a megérzéseinél valamivel többet.

Különben ezeknek a fickóknak a védőügyvédje darabokra fog szedni minket, és kidobhatjuk a kukába azokat az információkat, amelyek elvezették magát hozzájuk. Nem molesztálhatunk valakit pusztán azért, mert kőkupacokat épít. Mit tud még?

- Csak bízzon bennem - felelte Moss, de kétkedés fogta el. Semmilyen bizonyíték nem kapcsolta össze Marian holttestét a kőhalmokkal. - Mit tud még erről a fickóról? Richárd Harrierről - kérdezte. - A címét? Van priusza? Bármi?

- Nincs priusza, hótiszta. Harrier a bridgeporti Home Depot-ban dolgozik, a jármű a bridgeporti címére van bejegyezve. Házas, három gyermeke van, de az egyik emberem követte a furgont, és nagyon úgy tűnik, hogy a pasas az ideje egy részét egy Buckhannon nevű kisváros mellett álló házban tölti…

- Buckhannon - visszhangozta Moss. Brock bediktálta neki a címet: -

A 15 l-es út mellett. - A világa fejtetőre állt. Kirohant a konyhai csaphoz, és addig locsolta magára az egyre melegebb vizet, amíg az égetni nem kezdte. A fájdalom áthatolt kábultságán. Ismerte azt a címet, Nestor címe volt, a fekete furgon tulajdonosa ugyanabba a házba járt, ahol ő

fog lefeküdni Nestorral tizenkilenc évvel később.

- Odamegyek - mondta. - Muszáj megnéznem…

- Moss, várjon…

A tornác a fa hintaszékekkel, a séták a mezőn, Nestor, szíve felett az anyajegyek csillagképével - miért ott, miért pont ott?

Magára kapta a farmerét, a fegyvertokját. Elképzelte Nestort - lehet, hogy Nestor nem tudta, gondolta. Lehet, hogy nem is áll még kapcsolatban azzal a buckhannoni házzal, sőt, soha nem is fog. Lehet, hogy ez az egész csak véletlen egybeesés, a házak egyezése, mint Courtney házának az esetében. Elkeseredetten ragaszkodott magában

ahhoz, hogy Nestor ártatlan, hogy ebben a pillanatban még ártatlan lehet, hogy akár mindig is ártatlan maradhat.

Félórás autóút Clarksburgből Buckhannonba éjfél után. Az üres vidéki utakon százhatvanra gyorsított, miközben az erdőben eltemetett Marianra gondolt. Vad látomásai támadtak Nestorról, arról, hogy Nestor rabolta el Mariant, vagy ő ölte meg, Nestorról, ahogy a férfi évekkel

később

fog

kinézni,

Nestorról

ebben

a

házban,

Buckhannonban, itt, itt. Lekanyarodott a 15 l-esről a murvás kocsifelhajtóra, és hosszan csúszva lefékezett. Az előkertben egy körtefa állt, a tornác előtt sövény nőtt, de a ház minden egyéb tekintetben ugyanolyan volt, mint amilyen évekkel később lesz. Moss kiszállt a furgonjából, és érzelmek kezdtek kavarogni benne az épület láttán. A ház közelében egy fekete furgon parkolt, oldalán vörös versenyzcsíkkal.

A pajta ajtaját megvilágította egy mozgásérzékelős reflektor, amelyet ő

aktivált véletlenül. A pajta túloldalán egy kerék nélküli Winnebago állt betontuskókon - ezt a kocsit már láttam, gondolta Moss. Maga a ház sötét volt, de a nappali ablakaiban ott lüktetett a televízió kék fénye.

Valaki otthon tartózkodott.

Moss elővette a fegyverét. A furgon nem volt bezárva, és amikor felrántotta a hátsó ajtaját, kiderült, hogy tiszta vér az összes fala és a padlója, amelyen egy gyűrött nejlon és kötél hevert. Marian vére.

Sejtette, hogy hol találja majd a lányt; eszébe jutott az oldalajtó elromlott zárja, amelyet Nestor soha nem javított meg. Benézett az oldalajtó ablakán, de a ház belseje túl sötét volt, úgyhogy összeszedte minden erejét, és belökte a nyílászárót, ami nagyot csattanva megadta magát. Hangos tévézaj, nyögdécselés, szexhangok, mintha az emlékei visszhangját hallaná. Fegyvert elő, be a konyhába, a televízió fénye a linóleumon, be a nappaliba. Egy meztelen férfi ült terpeszben a kanapén, hátrahajtva a fejét. Egy nő térdelt a lába között és szopta, teste csupa narancsbőr és hájhurka volt, haja barna és kócos.

- Szövetségi ügynök. Le a padlóra - mondta Moss. - Mindenki feküdjön a kibaszott padlóra!

A nő felsikoltott, és a szívéhez kapott.

- Jézusom, jézusom, jézusom!

Előrelendült, két melle meglibbent, széttárta maga előtt a kezét, belemarkolt a szőnyegbe. A férfi úgy ugrott fel a kanapéra, mintha patkányt látott volna, eltakarta magát egy díszpárnával, és bömbölni kezdett, miközben a testét megvilágította a Playboy csatorna leszbikus műsora.

- Jézusom, hölgyem, le ne lőjön, le ne lőjön! - A nő haja egy szép napon olyanra szürkül majd, mint egy kormos gyapjúgombolyag - Miss Ashleigh volt az, Ashleigh Bietak, Nicole anyósa.

- A kibaszott padlóra! - ismételte meg Moss, mire a férfi térdre rogyott Ashleigh mellett, és szélesen széttárta két karját, fenekét a levegőbe meresztve. A nappali ugyanolyan volt, amilyennek Moss ismerte; ugyanaz a tükör lógott a kandallópárkány felett, a halott Krisztus képe is ugyanott volt, mint akkor lesz, amikor majd Nestor él itt. Mossban úgy üvöltött az értetlenség és a szívfájdalom, mint két sziréna. Marian, gondolta. Ez a név volt a horgonya. A férfit megbilincselte, de csak egy bilincs volt nála, úgyhogy Ashleigh-nek nem maradt.

- Hol van Marian Mursult? - kérdezte. - Miss Ashleigh, hol van?

- Mi folyik itt? - kérdezte Ashleigh. - Milyen lány? Ez csak blöff. A kibaszott ügyvédemet akarom. Ki maga? Hol van a házkutatási parancsa? Bassza meg! Itt sem lehetne.

- Marian Mursult - ismételte meg Moss. - Hol van? Maga! Hol van?

- Nem tudom - válaszolta a férfi. - Ez a bilincs túl szoros. A ruhámat akarom. Nem lenne szabad itt lennem, nekem feleségem van.

Könyörgök, nem lenne szabad itt lennem. A feleségem meg fogja tudni.

- Hol van Marian Mursult? - kérdezte Moss ismét, immár kiabálva, de nem várta meg a válaszukat. Végigment a folyosón a hátsó szobák felé, a hálószobába, Nestor hálószobájába, ahol oly sok éjszakán vette le

a ruháját és aludt. Fából készült fegyverállványok, puskák, gépfegyverek.

- A picsába - mondta, amikor felismerte a német antikvitásokat, az Eagle’s Nest készletét. - A fenébe, ne már, ne már… - Visszament a nappaliba, és ellenőrizte a foglyait, akik még mindig arccal lefelé feküdtek a szőnyegen. Megtalálta a pince ajtaját a konyha mellett, és lesétált, pedig tudta, hogy Miss Ashleigh nincs megbilincselve, és bármikor felkaphatja valamelyik náci lőfegyvert, hogy megtámadja őt odalent, vagy amikor elindul felfelé.

- Marian! - kiabált le. - Marian, rendőrtiszt vagyok. Odalent vagy?

Jelezd, ha idelent vagy. Könyörgök, mondj valamit!

Dohos pince, klórszag. Egy fém tartóoszlop a középen lévő lefolyó mellett. Megbarnult rongyok és vérfoltok a betonpadlón, foltok a betonfalakon. Szájpeckek, szíjak. Moss elképzelte a fémoszlophoz kötözött lányt, a kezével a háta mögött. Barna foltok a klórral kiöblített mosdókagylóban. Mariant kikötözték itt, bántották…

Dobogás a mennyezet felől. Moss hallotta, hogy Ashleigh és a férfi, Harrier futni kezdenek. A picsába, gondolta, és a mennyezetre fogta a fegyverét azt latolgatva, hogy átlövi a padlódeszkákat, hátha eltalálja a talpukat vagy az ágyékukat, amivel meg is tudná ölni őket, de ez nem lett volna indokolt fegyverhasználat. Leeresztette és a lépcsőre fogta a pisztolyát arra az esetre, ha meglátná rajta a lábukat, de csak az oldalajtó becsapódását hallotta, és tudta, hogy kimenekültek az épületből. Vett egy mély levegőt; tisztában volt azzal, hogy hibákat követ el. Felment a lépcsőn a konyhába, figyelt - de senkit sem látott.

Kisétált az udvarra, ahol a pajta fényszórója fehérre festette az éjszakát. Miss Ashleigh és Harrier erre futhattak, gondolta, biztosan beindult rájuk a mozgásérzékelő. Lehet, hogy bementek a Winnebago túloldalán lévő pajtába. A Winnebago úgy nézett ki, mint ami mindig is ott állt, benőtték a gyomok. Amikor Moss átkelt a gyepen, kinyílt az ajtaja, és egy férfi lépett ki belőle - kék farmer, régi katonai bakancs,

kigombolt olajzöld ing, kilátszó mellkas. Nagydarab férfi, olcsó Bundesliga-frizurával. Cobb, döbbent rá Moss, húsz évvel fiatalabban, mint amikor ő először találkozott vele, amikor megküzdött vele a gyümölcsösben, és elvágta a torkát. Charles Cobb, egyértelműen ő volt az. Egy félliteres sörösdobozt tartott a kezében, és hatalmas kortyokat ivott belőle, miközben a mezőt bámulta - őt nem látta meg, nem tudja, hogy ott van, ébredt rá Moss, még nem. Bárhova is szaladt Miss Ashleigh és a pasija, az nem a Winnebago volt.

-

Szövetségi

ügynök

-

fogta

Moss

a

fegyverét

Cobb

tömegközéppontjára, miközben arra gondolt, hogy ha meghal, akkor kétszer is megölhetem a szemétládát - Le a földre! A kibaszott térdedre. Most. Most!

Cobb elfintorodott. Sikerült meglepnie. A férfi lerakta a sörét a lakókocsi lépcsőjére, és feltette a kezét, de nem térdelt le. Ez az ember egy idegen bolygón járt, gondolta Moss. Ez az ember látta, ahogy a barátai a levegőbe emelkednek, és levetik a bőrüket.

Szirénákat hallott a 151-esről, távoli kék fényeket vett észre. Brock biztosan értesítette a buckhannoni rendőrőrsöt, amikor rájött, hogy ő

egyedül készül idejönni.

- Van házkutatási parancsa, hölgyem? - kérdezte Cobb kimérten, szinte higgadtan. A hangja zavarba hozta Mosst, aki úgy érezte, kicsúszik a kezéből az irányítás.

- Térdre - ismételte meg. - És tartsa szem előtt a kezét.

- Maga nyomorék - állapította meg Cobb. A mozgásérzékelős fényszóró kialudt. Koromsötét lett. A férfi futásnak eredt, Moss hallotta, hogy beszalad a Winnebago mögé. Utána azt is hallotta, hogy elrohan mögötte a mezőn, és tudta, hogy képtelen lenne utolérni a magas fűben. Mindenki megszökött. Úgy érezte, mintha minden kifolyna a kezéből.

Torkolattűz fénye törte meg a sötétséget, egy automata fegyveré.

Golyók fütyültek el Moss feje felett, és becsapódtak mögötte a sárba. A

sötétség mentette meg; a lövöldöző nem látta őt, nem tudta, hol van, úgyhogy a fűbe vetette magát, mire a második sorozat is felropogott.

Látta, hogy a torkolattűz a Winnebago ablakában villog, ráfogta a pisztolyát. Lőtt. Majd még egyszer. És még egyszer.

A szirénák megérkeztek a kocsifelhajtóra, kék fényhullámba borították a pajtát és a lakókocsit, legalább féltucatnyian voltak, és továbbiak is jöttek. Egy újabb sorozat harapott a kocsikba, szélvédők csörömpöltek.

- Shannon! - hallotta Moss. Nestor szállt ki az egyik autóból. A nő

ráfogta a fegyverét a mellkasára, könnyedén el tudta volna találni ebből a távolságból, érezte, ahogy megfeszül az ujja a ravaszon.

- Én vagyok az - mondta a férfi. Letérdelt a kocsija nyitott ajtaja mögé. FBI-mellény volt rajta, kezében a fegyverét szorongatta.

Moss csak a fegyvert látta. Ez az ő háza. Ez az ő háza lesz.

- Shannon, én vagyok az, Nestor! Kérlek, engedd le a pisztolyod.

Moss köré visszatért a világ. Nestor még fiatal, még az FBI-nál dolgozik.

- Egy ember, gyalog, a mezőn át - mondta. - Ketten szökésben, valószínűleg még a birtok területén vannak. Az egyikük meg van bilincselve. A lövöldöző a lakókocsiban van.

Az automata fegyver felropogott. Választűz a rendőrség irányából; több száz golyó csapódott a Winnebagóba. Nestor kiürítette a tárát, de a lakókocsiból egy újabb sorozat érkezett. Golyók csapódtak a kocsi szélvédőjébe és ajtajába, majd Nestor mellkasába. A férfi felkiáltott, és a fűre rogyott. Moss kiürítette a pisztolyát a lakókocsira. Újratöltött.

Ismét lőtt. Valaki felkiáltott: a lövöldözőt eltalálták. Nestor élt.

Feltérdelt. A pólója ujja szakadt volt, csupa vér.

- Mellény - mondta. - Jól vagyok. Mellény van rajtam…

Megkönnyebbülés, hogy Nestornak nem esett baja. Az egyenruhások szétszaladtak a gyepen - egy buckhannoni osztag és az állami rendőrök.

Nestor a pisztolyával a bal kezében a Winnebago felé indult, jobb keze ernyedten lógott. Moss követte. A férfi oldalról közelítette meg az ajtót, majd feltépte. Moss vért látott. Fellépett a lépcsőre. Vérfoltok a padlón, a teakonyhában. Nestor követte a teakonyha mellett a hálófülkébe. A Winnebago oldalát szitává lyuggatták a golyók, a belső térbe beszűrődött a pajta lámpájának fénye. A fegyveres az ágyon hevert félmeztelenül, véresen. Egy tetoválás volt a mellkasán, egy széttárt szárnyú szirti sas. Jared Bietak, döbbent rá Moss. A férfi szájából vér bugyogott, és a mellkasi sebeiben is az szörcsögött, ahogy lélegezni próbált.

- Szorítsuk le - mondta Moss. Keresett egy takarót, és a férfi mellkasára préselte, de tudta, hogy meg fog halni. A sebesült vért köhögött fel. Túl csúszós volt a mellkasa, úgyhogy Moss megtörölgette, és ismét megpróbálta elszorítani a vérzést, de érezte, hogy Bietak teste elernyed. - Át kell néznünk a pajtát - adta fel a küzdelmet. - Marian itt van, vagy itt volt.

A pajta ajtaján lánc és lakat volt. Az egyik állami rendőr kivett a csomagtartójából egy erővágót, szétpattintotta a láncot, kitárta az ajtót.

A reflektor fényében egy citromsárga Ryder furgon jelent meg - pár év múlva elrozsdáll, elhagyatva fog üldögélni egy mezőn, és a sétautunk végét fogja jelezni. Nestor követte a pajtába, és azt kérdezte:

- Mi ez az egész? - Valaki megtalálta a villanykapcsolót. A mennyezeten egy sor neoncső futott végig, amelyek megvilágították a rozsdamentes acélhordókat és műanyag tartályokat, az üvegedényeket, a palackokat és csőrös edényeket. A pajta úgy nézett ki belülről, mint egy metamfetaminlaboratórium.

- Mindenki kifelé - mondta Nestor. - Mozogjatok.

- Nem, kérem az erővágót - felelte Moss.

Levágta a zárat a Ryder hátsó ajtajáról, kitárta, és azonnal mellkason vágta a rothadásszag. Ő is úgy érezte, hogy mindjárt elhányja magát, de egy megyei zsaru konkrétan öklendezni kezdett. Egy kupac holttest

rothadozott a furgon hátuljában. A szemük helyén seb volt, a bőrük megégett - kilátszott a húsuk, a szájukat pedig majdnem összeforrasztotta a rengeteg hólyag és heg.

- Istenem - mondta Moss. - Istenem, istenem…

Meglátta a lányt. Elkezdett bemászni a furgonba, de Nestor elkapta a vállát, és visszahúzta.

- Engedj el - mondta Moss.

- Vegyszerek - válaszolta Nestor. - Nem szabad belélegezned.

A lány is a halottak között volt. A feje annyira megégett, hogy hollófekete hajából csak pár tincs maradt. A fogai kilátszottak az arca lyukain. Testének csak pár foltja őrizte meg a fiatal lányok bőrének puha simaságát, a többi csupa ránc és barázda volt a hegektől és sebektől, és olyan sok kukac borította, mintha valaki rizst szórt volna rá. Marian. Marian. Marian.

- Hozz egy takarót! - kiabált hátra Nestornak. - Mentőt kell hívnunk.

Kérlek, hívj mentőt.

- Ez a helyiség egy gázkamra - válaszolta Nestor. - Gyere ki.

Moss a mellkasába temette az arcát, zokogni kezdett, és hagyta, hogy a férfi kivezesse a pajtából. A füvön élénken villogott a szirénák fénye, a rendőrök fel-alá rohangáltak körülöttük, de a holttestek hallatán némaság borult rájuk.

- A halottak többen vannak, mint az élők - szólalt meg Nestor. -

Apám mindig ezt mondogatta. De azt is elmondta, hogy a végén mindnyájan új testet kapunk, fénytestünk lesz. Milyen dicső dolog újjászületni Istenben. A halottak új testet kapnak.

Moss elhúzódott tőle. Senkinek nem szabad meglátnia, hogy ölelgetik, itt semmiképpen - nem akarta, hogy ezek a rendőrök azt lássák, hogy tutujgatni kell az egyetlen nőt a helyszínen. Megtörölte a szemét.

- Hiszel a test feltámadásában? - kérdezte Nestor. - Annak a

gyermeknek a kedvéért kérlek, higgy benne.

Moss elképzelte, ahogy a halottak teljes történelmi sora kimászik a föld alól, hogy megfürödjön Isten dicsőségében, és átvegye új, fényből szőtt testét. Elképzelte, amint a Ryder hátuljában fekvő holttestek új, fájdalmat soha nem látott testet kapnak. Szirénák és motorhang, két terepjáró érkezett a mezőre. Új fénytestek - milyen naiv remény, gyermeki álom. Valaki megérintette a kezét, és Moss Brock barna szemét látta maga előtt. Ezek a szemek tanúi voltak már fájdalomnak, most mégis megtörtek a keserűségtől. Ezek a szemek még mindig valamiféle békében reménykedtek.

KETTŐ

Egy újabb bűntény helyszíne kettőződött meg benne.

A Cricketwood Court a múltjával, ez a buckhannoni ház a jövőjével.

Egy hamis jövővel, mondta magának.

Cserbenhagytam. A kudarc valóságos volt, Marian halálának a véglegessége ólomnehéz, fojtogató. Túl későn értem ide ahhoz, hogy megmenthessem. Elkéstem.

Egyedül időzött a tornácon, a hatalmas kert a sötétség tava volt.

„Hiszel a test feltámadásában?” - kérdezte Nestor annak idején. Az árnyékos gyep túloldalán egy mentőautó éles fényei világítottak. Moss azt figyelte, ahogy a mentősök ellátják Nestort. A férfi jobb bicepszén átment egy golyó a tűzharc során. Levették róla a pólót, ami alól előbukkantak a mellkasán lévő véraláfutások, lila foltok, ahol a golyók a mellényébe csapódtak, a szélükön vörös duzzanatok. Beviszik a St.

Joseph Kórházba, és megnézik, nincs-e belső vérzése.

Nestor, miért költöztél ide? Pont ide.

A férfi arcát figyelte a mentőautó fényében. Nestor együtt nevetgélt a mentőssel, aki ellenőrizte a kötéseit - sokkal fiatalabbnak tűnt. Ez nem ugyanaz a férfi, akit ő ismer, ez csak az árnyéka, aki most még nála is fiatalabb. És ártatlan, bármilyen szálak is fogják később ehhez a helyhez fűzni. Miután megtalálták Mariant, elkapta Nestort odakint, a körtefa mellett, megkérdezte, hogy ismeri-e ezt a házat, de nem, Nestor soha nem járt itt, még soha nem volt Buckhannonban sem.

De akkor már tudni fogsz Marianról, gondolta Moss, amikor mi együtt leszünk. Az a sok éjszakája itt a férfival, aki tudta, hogy a földet Marian vére szennyezi. Moss rosszul volt a vele kapcsolatos emlékeitől, szégyellte magát. Nestor akkor gyönyörű volt, a közös életük idilli, de ez lett a vége: hat hulla egy Ryder furgon hátuljában.

Nestor mentőautója elindult a birtokról, és Moss figyelte, ahogy a szirénái vörösen felvillannak, távolodni kezdenek. Gyermekkorában megtudott egy érdekességet: valaki elmondta neki, hogy soha nem fog tudni tizenegyszer félbehajtani egy papírlapot, bármekkora is. Ő sokáig próbálkozott leheletvékony újságpapírokkal, hatalmas négyszögekkel, csak hajtogatott, de soha nem sikerült eljutnia a tizenegyig, az utolsó hajtások miniatűrök voltak és nehezek, a papír egy apró téglává ment össze. Most az élete rétegei hajtódtak egymásra, Nestor háza és az a ház, ahol Marian meghalt, Courtney háza és az a ház, ahol Marian családja halt meg. Az érzelmei kavarogtak, és maguk alá gyűrték, úgyhogy megpróbált úgy tekinteni az életére, mint azokra a hatalmas, összehajtogatott papírokra, mintha óriás vitorlákat hajtogatna egyre kisebbre, amíg egy apró téglává nem tömöríti az érzelmeit hajtások nélkül, a közepén gyémántkemény szívvel.

A tömeggyilkosság felfedezését feszült órák követték, a helyszínelők és a nyomozók alig várták, hogy végre hozzáférhessenek a bűntény helyszínéhez, az állami és a megyei orvosszakértőket viszont arra utasították, hogy várakozzanak ölbe tett kézzel. Eleinte senki nem tudta biztosan, milyen vegyi anyagok is vannak a pajtában, a műanyag tartályokban, és a laboratóriumi eszközök célja is kérdéses volt, úgyhogy Brock elővigyázatosságból kiürítette a környéket. A kérésére Underwood kormányzó segítségért folyamodott a legközelebbi tűzszerészosztaghoz, a nyugatvirginiai hadsereg nemzeti gárádjának a 753-as egységéhez. Teljes zárlat volt, amíg a kipárnázott páncélt viselő

gárdisták a pajtában dolgoztak. Mocsárzöld teherautóik sora egészen a 15l-esig leért; a motorjuk üresben dorombolt, dízelgőzt pufogtatva.

A ház bejárható volt, a pincét leszalagozták, a foltokat megjelölték.

Az ingatlan Miss Ashleigh tulajdonában volt, aki tíz évvel azelőtt vásárolta meg. A nő ott élt a házban, miközben a foglyai a pincében nyomorogtak. Etette, tisztán tartotta őket? Moss felismerte a keze nyomát a helyiségekben: színes üvegek az ablakpárkányokon, tányérok a mosogatóban - néhány év múlva ő is ezekről eszik majd.

A halott Krisztust ábrázoló kép furcsa volt. Az ügynökök leltárt készítettek a hálószobában lévő náci kegytárgyakról - a fegyverekről, bajonettekről, a váll-lapokról, az üvegdobozban tartott zászlókról. A jövőben Nestor azt mondta Mossnak, hogy ezek az apja fegyverei -

hazudott. A váll-lapok emlékeztették arra, hogy mit találhat még itt, egy olyan épületben, ahol Jared Bietak és Charles Cobb is rendszeresen megfordult, úgyhogy kinyitogatta a szekrényeket és a fiókokat, átkutatta az ágy alatt talált dobozokat abban reménykedve, hogy valami Librával kapcsolatos bizonyítékot talál, egy repülős váll-lapot vagy azt a fotóalbumot, amit a gyümölcsösben lévő házban lapozott végig. De csak régi cipők, ékszerek, nyugták, számlák, orvosi zárójelentések kerültek elő. Semmit nem talált.

Hajnalodni kezdett. A gyep felett térdig érő köd lebegett, a táj olyannak tűnt, mintha vizezett tejjel öntötték volna le. Időközben odaért Charlestonból egy kutató-és mentőcsapat, a tetemkereső kutya és a gazdája bejárták a birtokot, majd kimentek az oldalkertbe, ami tele volt földhalmokkal, és majd egy szép napon vadvirágokkal lesz tele.

Némi riadalom, amikor a kutya mozdulatlanná vált, és maga elé meredt. Ásós férfiak, végül egy kotrógép. Huszonkét ember maradványait találták meg, akiknek a bőre cseppfolyóssá vált a lúgtól.

Ők is a Ryderben haltak meg, és a kertben lettek eltemetve. Brock rátalált Mossra, aki az ásást figyelte. A férfi nem is leplezte a kimerültségét, ahogy az első találkozásuk alkalmával sem a cricketwoodi házban, amikor átkelt a fémlapokon a vér felett -

kilúgozottnak tűnt, a szeme csüggedt volt, de még nem tört meg, nem lett olyan, amilyennek Moss a jövőben látta. Itt még önmaga ura volt, higgadt. A helyszínelők, a buckhannoni zsaruk és a zöldbe öltözött gárdisták mintha körülötte forogtak volna, és csak szellemek lettek volna a hajnali párában.

- Shannon, maga egy darázsfészekbe dugta a kezét - szólalt meg a férfi.

- Végeztek a pajtával? Mi van benne?

- Vegyi fegyverek - felelte Brock. - Nem, még nem végeztek. Az egész napot ott fogják tölteni. Detonátorok, C-4. És vegyszerek.

- Miről van szó, Brock?

- Szarinról, mustárgázról, kis adagokban. Ricinről. Ebolát is találtak -

sorolta Brock. - Arra tippelünk, hogy kis dózisokat állítottak elő

különböző hatóanyagokból, és a furgonban tesztelték a hatásukat, a Ryderben. Vagy a szétszórás módszerét, hogy kiderítsék, hogyan tudnak halálos mennyiséget közvetíteni.

- Egy tizenhét éves lányon tesztelték - jegyezte meg Moss. - Jézusom!

- Azt a japán szektát másolhatták pár évvel ezelőttről - találgatott Brock. - Legalábbis a szaringyártást illetően. Nemsokára ideérnek azok, akik együttműködtek Tokióval a nyomozás során. Meg akarják nézni, amit találtunk.

Szarin a tokiói metrójáratokban. Moss emlékezett a hírműsorokra.

Az a szarin folyékony volt, és nejlontasakokban tárolták, amelyeket a terroristák ledobtak a metró padlójára, majd esernyővégekkel felszúrták. A gáz beszivárgott a levegőbe.

- Elviszek magammal egy csapatot Blackwaterbe, oda, ahol a kőkupacokat találtuk - folytatta Brock. - A kutyásokat is magammal viszem, a tetemkeresőt, átfésülünk egy nagyobb területet. De tudnom kell, mit tudott erről a helyről, Shannon. Minden információra szükségem van.

- Én segíteni akarok magának - felelte Moss. Kőkupacok a vadonban.

Azt hitte, a kőhalmok Marian sírját jelölik, azt, hogy hol ásták el - de Marian itt volt. Mit jelöltek a kövek? Más áldozatokat? Hatan voltak a Ryderben, hárman a Cricketwoodon, Fleece a tükrös szobában és Mursult a Blackwaternél… azok, akiket az udvarban temettek el. Egyre hátborzongatóbb az egész, mint amikor az ember egy maréknyi kukacot fedez fel egy döglött kutya szívében. - Elmondom, amit tudok, de még mindig utol kell érnem az eseményeket.

- Jöjjön velem. Kíváncsi lennék a véleményére valamivel kapcsolatban.

Kísérteties látvány volt, ahogy a Winnebago kiemelkedett a tejszerű

ködből. Mossnak eszébe jutott, honnan emlékezett a lakókocsira; Miss Ashleigh-nél látta porral borítva a gyümölcsösben.

- Háromszáz golyó a legvisszafogottabb becslések szerint is - vezette be Brock a belső térbe. A Winnebago egész fala szitaszerű volt a lövedékektől. - De őt csak négyszer találták el. Tudja, ki ez?

- Igen - lépett oda Moss a hálófülkében lévő hullához a konyhasarkon keresztül. - Jared Bietaknak hívták.

- Kollégája?

- Haditengerészet - válaszolta Moss. - NSC, mint Mursult. - Bietak holtteste viaszosnak tűnt, hűlőben volt, még nem hűlt ki teljesen.

Nicole egyszer megvallotta neki, hogy Jared Bietak a tetoválásával vette le a lábáról; Moss olyannak látta a rajzot, mint egy Pontiac Firebird lógója. Egy másik tetoválás is volt a férfin, egy írás: NOVUS ORDO

SECLORUM, Új Világrend. Moss a haldokló Föld korára gondolt, amikor majd piramisok vándorolnak vizet keresve, de erre a korra is gondolt, a paranoiásokéra, akik hisznek az Új Világrend eljövetelében, egy világkormányban, amely rabszolgaságban tartja az emberiséget. Két golyónyom a mellkason, egy harmadik a nyakon, a negyediket nem találta. Jared Bietak vére átáztatta az ágy matracát. A szeme félig le volt hunyva. A nyugatvirginiai állami halottkém fel fogja boncolni, és Mossban felmerült a kérdés, hogy vajon megtalálják-e annak a pajzsmirigyráknak a jeleit, ami elvette volna az életét.

- Jared Bietak Nicole Onyongo férje.

- A nő eltűnt - válaszolta Brock. - A kérésére odaküldtem egy csapatot a lakásához. A munkahelyén sem jelent meg.

- Eltűnt - visszhangozta Moss, miközben felidézte Nicole üveges tekintetét, a Manhattanjét, a két Parliament felfelé kígyózó füstjét. De

persze hamarosan ismét fel fog bukkanni. Az EJP-ben Nicole továbbra is a Donnel House-ban dolgozott, és a May’rz Inn törzsvendége volt. De abban az idővonalban nem fedezték fel a vegyi fegyvereket; ki tudja, mi egyéb változik még meg? - Rendben, keressék tovább - válaszolta, miközben rettegéssel töltötte el a gondolat, hogy máris mennyi mindenben megváltozhatott a jövő ahhoz képest, amilyennek ő ismeri.

- Meg kell találnunk.

- Jöjjön ide - mondta Brock. - Szeretném, ha megnézné ezeket.

Kék gumikesztyűt vettek, hogy áttanulmányozzák azokat a dokumentumokat, amelyeket Brock a lakókocsi elejében lévő, bezáratlan széfben talált. Mindketten leültek az étkezőasztalhoz, és Brock térképeket és tervrajzokat terített eléjük. A washingtoni metró piros vonala, a Capitoleum, részletes jegyzetek a szenátusi teremről.

- És ez - simította ki Brock az NSC alaszkai kilövőállomásainak a térképét. Több is volt: a légierő űrdivíziójának a parancsnokságáé Colorado Springsben, az NSC főhadiszállásáé Dahlgrenben. Találtak információkat Cape Canaveralról is, és a houstoni Johnson Űrközpont katonai emeletéről. Térképeket a szellőző-és a biztonsági rendszerekről. Brock az ENSZ New York-i épületéről is mutatott hasonlókat, de Moss vére az FBI CJIS épületeinek a tervrajzától fagyott meg. Valahol a lelke mélyén előre tudta. Az itt eltöltött órák során, mialatt pletykák kezdtek szállingózni arról, hogy mit találtak a pajtában, valahol a lelke mélyén elkezdtek összeállni a nyomozása összeillő részletei. Nyugtázta, milyen ironikus, hogy pont Brock fedezte fel ezeket a terveket - hogy ő akadályozta meg azt a merényletet, amely valamikor a jövőben elpusztította volna a feleségét és a gyermekeit.

- Ez egy katonai terrorszervezet - mondta. - Vagy volt katonai.

- És ezek a célpontjaik? - kérdezte Brock.

- Igen - válaszolta Moss -, vagy a potenciális célpontjaik.

A többi helyszínen nem történt semmi abban az EJP-ben, ahol ő járt, de felmerült benne, hogy más EJP-kben talán másképp alakultak a

dolgok; kíváncsi lett volna, milyen kataklizmák történtek volna, vagy fognak még történni. Úgy rohanta meg, hogy mekkora hibát követett el, ahogyan a víz rohan be egy résen: idesietett, mert belesajdult a szíve a buckhannoni egyezésbe, mániákusan ideszáguldott, hogy megmentse azt a lányt, de nem lett volna szabad ezt tennie. Szakszerűen kellett volna cselekednie, fel kellett volna hívnia O’Connort, meg kellett volna várnia. Jared Bietak is itt volt, Cobb is itt volt - vajon kit találtak volna még itt, ha várnak egy kicsit? Bietak most már halott, Cobb és Miss Ashleigh pedig szétszóródtak, mint a magok a szélben. Ő meg kudarcot vallott az átfogóbb küldetése terén.

- Fehér fajvédők? - kérdezte Brock. - A náci kegytárgyak miatt gondolom.

- Nem, nem hinném, alapvetően biztos nem - próbálta Moss összeszedni magát, hogy túllásson az eddigi hibáin. - Az tuti, hogy kormányellenesek. Kari Hyldekrugger. Ő szerezte meg a CJIS

tervrajzait két éve, amiket a nyugatvirginiai hegyi osztag egyik tagja adott el neki, mielőtt letartóztatták volna.

- Megpróbáljuk kinyomozni a vegyi anyagok forrását és a felszerelések eladását - felelte Brock. - Rákérdezek Hyldekrugger nevére a belföldi terrorosoknál, hátha tudnak mondani valamit.

Nagyon sokat tanultunk McVeigh óta.

Moss a CJIS öngyilkos robbantójának a nevére is emlékezett, amelyet egy olyan könyvben olvasott, amit soha nem fognak megírni: Ryan Wrigley Torgersen. A férfi a CJIS-nél dolgozott, és a testébe varrt robbanóanyagokkal sétált be a munkahelyére. A bűnmegelőzést az alkotmány nehezítette, a negyedik módosítás, és ez megbonyolította a CJIS nyomozásait. Beszélnie kell majd O’Connorrral, hogy a hadbíróság adjon ki végzést ennek az egyénnek a letartóztatására.

- Azonnal figyelmeztesse a kollégáit a CJIS-nél - mondta Brocknak. -

Azt hiszem, a tervrajzok megtalálása önmagában is elég a szellőzőrendszerek és a tűzoltórendszer átvizsgálásához. Kétlem, hogy

bármit is találnának. De jobban oda kell figyelniük a biztonságra, aktív célpontként kell kezelniük a CJIS-t. Van valaki, akinek köze lehet a dologhoz, egy potenciális robbantó. Az FBI alkalmazásában áll, Ryan Wrigley Torgersen.

- Torgersen, őt ismerem - válaszolta Brock. - Találkoztam vele. A feleségem részlegénél dolgozik a CJIS-ben. Biztos benne? Az egy elég jámbor fickó, Shannon. Torgersen… Szólok, hogy tartsák megfigyelés alatt, és meglátjuk, mit tudunk kideríteni róla.

A nemzeti gárda csak estefelé engedélyezte a belépést a pajtába. A megtalált

vegyi

anyagokat

biztonságosnak

nyilvánították,

a

robbanószereket hatástalanították. Az Upshur megyei halottkém ott várakozott a helyszínen a holttestek felfedezése óta. Fiatal férfi volt, egy sovány orvos, aki inget viselt nyakkendővel, borjúbőr cowboy kalapját pedig ünnepélyesen levette és a kezében szorongatta, amikor elindult a pajta felé. Szóltak neki, hogy több holttest van, úgyhogy három embert is magával vitt, idősebb férfiakat, akik inkább mezőgazdasági munkásoknak tűntek, mint orvosszakértőknek. Védőruhát viseltek, hogy megóvják magukat az esetlegesen az áldozatok hajában vagy testüregében maradt vegyi anyagoktól.

Moss valamivel távolabb állt, és a Rydert vizsgálta. A raktér oldalába egy lyukat fúrtak, amelybe egy gumicsövet vezettek. Mobil gázkamra. A pajtában

szellőzőrendszer

is

volt,

zuhanyzók,

védőruhák

szekrényekben. Moss elképzelte Jared Bietakot és Charles Cobbot a sárga vegyvédelmi öltözékekben, amint mérges gázt, savakat vagy kórokozókat engednek a furgon hátuljába, és mérik az áldozataik szenvedését.

Valószínűleg az éjszaka közepén hozták át Mariant a pincéből, miután a mozgásérzékelőt inaktiválták és a ház lámpáit is lekapcsolták.

A lányt minden bizonnyal megkötözték, a száját felpeckelték, és amúgy sem hallotta volna meg senki a segélykiáltásait idekint. Egy erősebb szél elvitte volna a hangját - de nem akármeddig.

így fog véget érni az életem, gondolhatta Marian. Egy Ryder furgon hátuljában, korábbi halottak bűzében fuldokolva. Lehet, hogy tudta, hogy a saját halála szagát érzi. Lehet, hogy karmolászni kezdte a furgon oldalát, eszét vesztette a félelemtől - Moss elképzelte, amint kegyelemért könyörög. Biztosan hallotta a motor zúgását vagy a ventilátor surrogását, ami befújta a gázt a gumicső vön át. Amikor Moss éjjelente gyökértelennek érezte magát az EJP-ben, Marian fotója horgonyozta a terra firma valóságához. Az élet erősebb az időnél, írta.

Hamis remény.

Az upshuri halottkém és védőruhás emberei fóliákat terítettek le, és gyengéden kiemelték a holttesteket a furgon hátuljából. Négy férfi, két nő - egyikük Marian. Mindnyájan meztelenek voltak, és komoly égési vagy kimaródási sérüléseket szenvedtek, testük nagyrészt felfúvódott és csillogott, arcvonásaik eltorzultak vagy teljesen hiányoztak. Néhány holttest úgy szétesett, mintha zseléből lenne.

A KDKA hírei: Marian fotója a ház és a pajta helikopterről készült felvételei mellett, Buckhannon térképe, interjúk a szomszédokkal, nyilatkozatok Brocktól. Ashleigh Bietak rendőrségi fotói, és a férfié is, akivel elmenekült, Richárd Harrieré. Egy másik ingatlan tornáca alatt rejtőzve találtak rájuk, öt kilométerrel odébb, a 15 l-es mentén. Harrier pénztárosként dolgozott a Home Depot-ban, a bridgeporti Home Depot vágóképei. Rövid beszámoló a szaringázról, az Aum Shinrikyo metrós merényletei, az Oklahoma City-i robbantás. A Cricketwood Courton álló ház hamarosan a lemészárolt család kegyhelyévé vált. Eleinte csak pár csokor jelent meg előtte zöld papírban és celofánban, néhány színfolt a küszöbön, de a bejáratot pár napon belül maguk alá temették a további virágok, bekeretezett fényképek, fehér keresztek. Moss a furgonjában ülve figyelte az emberek érkezését és távozását az emlékhelytől, és sajnálta, hogy Courtney-nak nem volt része ilyen megemlékezésben, hogy ő soha nem hozott virágot erre a küszöbre.

Valamikor este ő is egy csokorral tért vissza, kezében élénk színű

rózsákkal.

Aznap késő délutánig telefonálgatott, megpróbálta megtalálni annak a gyümölcsösnek a tulajdonosait, ahol Miss Ashleigh lakott évekkel később, ahol Jared Bietak megemlékezését tartották. Még emlékezett arra, amikor Nicole megemlítette, hogy korábban keramikusművészek birtokában volt a hely, és hamarosan kiderítette, hogy még mindig Ned és Mary Stent laknak ott, a Pot and Kettle tulajdonosai. Megkereste Ned Stentet, aki éppen Atlantába utazott egy művészeti vásárra, és a hotelszobájából beszélt vele. A férfi elmagyarázta, mi a különbség az agyag és a raku között, mesélt neki arról, hogy milyen kerámiákat árusítanak a gyümölcsösben, pontosan leírta a kemencéjük paramétereit. Nem, nem ismerik Ashleigh Bietakot, soha nem találkoztak Jared Bietakkal, és nem tervezik eladni a birtokukat - még legalább pár évig biztosan nem.

A Mursult család tagjainak holttestét nem lehetett megtekinteni, de az öt koporsót kiállították a Salandra temetkezési vállalkozás épületében, hogy a családtagjaik és a barátaik elbúcsúzhassanak tőlük a gyászmise előtt, amelyet az utca túloldalán tartottak, a St. Patrick-templomban.

Nagyon sok gyermek elment a megemlékezésre. Középiskolások és általános iskolások a legszebb ruhájukban, a templomi ruhájukban, olyan ruhákban, amelyek pár héttel később majd a húsvéti öltözék szerepét fogják betölteni. A halottak poszter méretűre nagyított fotói festőállványokon sorakoztak a koporsók mellett. Moss megérintette Marian koporsójának lakkozott fáját. Lehajtott fejjel megállt, a mögötte sorban állók kedvéért úgy tett, mintha imádkozna.

A gyászmisén egyedül állt a hátsó sorban, miközben a pap megáldotta mind az öt koporsót, a hívők pedig áldoztak és imádkoztak.

Gyermekkorában ebbe a templomba járt. Katolikusnak nevelték, jól emlékezett az itteni vasárnapi iskolára, az elsőáldozási ruhájára, az

ostya ízére. A St. Patrick nem hasonlított a régebbi pittsburghi kőkolosszusokra, inkább modern benyomást keltett okkersárga falaival és kobaltkék frízeivel, rózsaszín, zöld és sárga ablaktábláival. Az oltár ragyogó vörös és arany drágakövekkel volt kirakva. Moss a szertartás alatt az oltár felett lógó, megfeszített Krisztuson tartotta a szemét; a keresztet megszínezte a tarka üvegeken át beáramló fény. Jézus mintha ott lebegett volna az oltár felett, mintha a karjai szárnyak lettek volna -

úgy nézett ki, mintha egyszerűen elrepülne, ha a bokáján és a csuklóján nem lennének szegek. Moss fuldoklott a gyermekek keserves sírásában, elviselhetetlen bánatában. Otthagyta a misét, mielőtt az befejeződött volna - ismerős megkönnyebbülést érzett, amikor megszökött a templomból. Az utcán hírműsorok furgonjai sorakoztak, olyan helyeken parkoltak, ahonnan le tudták fotózni a ravatalozót, a templomot, valószínűleg abban reménykedtek, hogy a könnyek között távozó gyermekeket is fel tudják venni.

Hűvös levegő, meleg napfény. Moss elsétált a West Pike-ig, hogy kiszellőztesse a fejét. Átkelt a síneken és a zsúfolt morganzai kereszteződésen. A Pizza Hut parkolója tele volt, egész családok ebédeltek együtt. Bizarr helynek tűnt a gyászoláshoz azzal a két kék konténerrel, de Courtney ott halt meg, Moss ott találta meg a barátnője holttestét. Az elmúlt hét év során az egyik konténert lecserélték, de a másik úgy nézett ki, mintha még 1985-ből, majdnem tizenkét évvel korábbról maradt volna ott. Moss nekitámaszkodott a téglafalnak, és visszaemlékezett - majd elsírta magát Courtney miatt, Marian miatt, Marian családja miatt, a sajátja miatt. Csak villanásokra emlékezett az apjából, arra, hogyan emelte ki az ágyából, hogyan emelte ki, hogy megforgassa, a mentolillatú leheletére és a pipadohány szagára a hajában. Minden elveszett, letűnt dolgot megsiratott. A Chartiers-patak ott szaladt a Pizza Hut mögött; egy-egy keskeny vízér csordogált a nádas két oldalán. Moss leült annak a piknikasztalnak a fapadjára, amelyen az étteremben dolgozó kölykök szoktak cigizni. Az iszapos vizet bámulta. A patak agyagos partján szemét hevert. A maga módján

békés látvány volt - Moss úgy érezte, mintha eltávolodott volna Canonsburgtől, az autók hangja csak távoli háttérzajnak tűnt. A nap fénye ezüstösen csillant meg a vízen, gyönyörű volt. De Moss irtózott ettől a gondolattól. Ez a hely nem szép, hanem mindennek a végét jelenti.

Megszólalt a mobiltelefonja. Moss összerezzent a hangjától. Hagyta csörögni. Pár pillanat szünet, majd ismét megszólalt a készülék. Ekkor ránézett a kijelzőre: Brock.

- Halló? - mondta.

- Moss - szólt bele a férfi lelkesen, felajzva. - Moss, maga az?

- A temetésen voltam - válaszolta neki. - Marianén és…

- Shannon, csodálatos híreim vannak - felelte a férfi túláradó érzelmekkel, mint aki mindjárt felrobban. - Nem értem, hogy ez hogy történhetett, Shannon, de tényleg csodálatos híreim vannak.

Megtaláltuk a lányt.

Moss nem válaszolt, megpróbálta megfejteni, mire gondolhat a férfi.

Megtaláltuk a lányt. A fák lombkoronája a víz fölé hajolt. A leveleik lecsüngtek a sáros partra, és belehullottak a patakba. Moss figyelte, ahogy egy örvényben összegyűlnek, majd eltűnnek egy rozsdás acélcső

árnyékában a föld alatti patakban.

- Megtaláltuk - ismételte meg Brock. - Életben van. Az erdőben találtuk meg, de él, Shannon. Megtaláltuk.

- Kit? - kérdezte Moss.

- Mariant - válaszolta Brock. - Megtaláltuk. Marian él, Shannon.

Életben van.

HÁROM

Tévedés, ez volt Moss első gondolata. Téves azonosítás. De ő is látta a holttestet, látta Mariant a Ryder furgon végében. A lányt a nagynénje és a nagybátyja azonosította, akik Ohióból utaztak az állami halottkém charlestoni irodájába, hogy azonosítsák a maradványokat. Marian nagynénje végigcsinált egy hosszabb vizsgálatot, és megtalálta a tetem bal térdhajlatában lévő sebhelyet, egy gimnasztikai sérülés nyomát, illetve a vakbélműtétje nyomát. Kétsége sem volt afelől, hogy a nővére gyermekéről van szó.

Brock biztosan egy másik tizenhét évest talált meg, egy hasonló, de másik lányt…

Marian, mondta Brock. Életben van.

A Blackwater-zuhatag melletti erdő alaposabb átvizsgálása során, ott, ahol az emberei megtalálták a kőhalmokat. Hajnalban átfésülték az erdőt további kőkupacokat keresve, hogy kiderítsék, mit jelenthetnek, és egyikük egyszer csak felkiáltott. Egy törékeny test, sápadt és kékes, olyan színű hajjal, mint a talaj. Jéggé fagyott ruhák, cipő sehol. Egy kiszáradt patakmederben feküdt. A bőre nedves volt, a haja nyirkos és jeges. Brocknak rögtön az jutott eszébe, mennyire hasonlít Marianra. A lány nyakára tette a kezét, és bár hideg volt a bőre, még érezte a pulzusát…

Mi történt volna, ha Brock nem találta volna meg? - merült fel a kérdés Mossban. Meghalt volna, gondolta. Évekig ott feküdt volna az erdőben, abban a kiszáradt patakmederben, amíg a ginszenggyűjtők ki nem szúrják a piros bogyókat, és ásni nem kezdenek.

- Sokkos állapotban van - mondta Brock, amikor Mosst bevezették a Preston Memóriái Kórház tárgyalójába. Díszítetlen falak, világos fából készült tárgyalóasztal. Brock a medvecukros rágóján kérődzött, szinte

agyonrágta.

- Mindent meséljen el - mondta Moss.

- Vagy rossz embert temettünk el, vagy most követünk el hibát -

felelte a férfi. - Döbbenetes a hasonlóság. Azt hittem, hogy csak becsapom magam. Azt hittem, biztosan másról van szó, de megmondta a nevét…

- Eszméleténél van? - kérdezte Moss.

- Még gyenge.

- Ki tud még róla? - kérdezte Moss.

- Lockwood, a kórház igazgatója - válaszolta Brock. - Az a kis csapat, akik ellátják. Ápolónők, Dr. Schroeder. Az én embereim, mi hatan voltunk. A felettesem. Annyit tudnak, hogy találtunk egy fiatal nőt.

- A rokonait nem hívták fel?

- Nem.

- És maga beszélt Mariannal? - kérdezte Moss.

- Shannon, pont úgy néz ki. Ugyanaz az ember, de az egész nagyon zavaros - válaszolta Brock. - Azt mondogatja, hogy rossz embert öltek meg. Retteg. A megtalált maradványokban komoly kárt tettek a vegyi anyagok. Amikor a nagynénje azonosította a holttestet, Marianra számított, és lehet, hogy elhitette magával, hogy Marian az. Szerintem DNS-mintát kellene vennünk ettől a lánytól, hogy összehasonlítsuk a holttest DNS-ével.

Visszhangok, gondolta Moss. Valaki biztosan átugrott egy EJP-be, megkereste a jövőbeli Mariant, és idehozta a terra firmára. Ez nem tűnt valószínűnek, de képtelen volt más magyarázatot elképzelni.

- Ő mit mond, mi történt? - kérdezte.

- Fleece rabolta el - magyarázta Brock. - Elric Fleece ment érte a Kmarthoz. Őt ismerte.

A név ott hervadozott Moss fülében. Fleece, a Libra legénységének

egyik tagja, az öngyilkos a tükrös szobából. Marian ismerte, az apja barátja volt.

- Szólt valaki neki a családjáról?

- Tudja - válaszolta Brock. - Nézi a tévét.

A Preston Memóriái ügyeletes főorvosa, Dr. Schroeder erősen ki volt festve, haját ezüstsörénybe fésülte. Elegáns nő volt, halvány déli tájszólással, akinek a cipősarkai úgy kopogtak, mint egy gyors ritmusra állított metronóm.

- Kihűlt és átázott. Azt mondta, átúszott egy folyón. Nagyon rossz állapotban volt, amikor behozták. Őszintén szólva, nem fűztem túl sok reményt az életben maradásához, de, mindent egybevetve, most elég jól van. A lábfeje aggaszt. Elég erősen károsodott. Szegénykének nem volt cipője, és az utóbbi pár éjszakán elég hideg volt. Nem tud túl sokáig fájdalommentesen talpon maradni, bár a vécéig és vissza még el tud sétálni.

Moss levegőt sem kapott.

- Megmarad a lábfeje?

- Még semmit nem tudunk biztosan - válaszolta Dr. Schroeder. - De üszkösödésnek nyoma sincs. Nagyon jól reagál a kezelésre. Bármi is történt vele odakint… Nem árult el túl sok részletet, ami gyakran előfordul a traumatizált emberekkel. Szerintem eléggé össze van zavarodva. És a kihűlés az emlékezetre is hatással lehet, úgyhogy legyenek vele türelmesek.

Brock őröket állított Marian szobája elé, a kórház egyik biztonsági emberét és egy FBI-ügynököt, akinek az arcát Moss felismerte Buckhannonból. Odabiccentettek egymásnak.

- Biztosan ébren van - mondta Dr. Schroeder. - A maghője nagyon alacsony volt, úgyhogy eléggé lelassult.

- Kettesben szeretnék maradni vele - válaszolta Moss. -

Megkereshetném, miután beszéltem vele?

- Igen, persze - válaszolta Dr. Schroeder. - Visszamegyek a kollégájához. Lehet, hogy akkorra már az irodámban leszek. Szóljon, ha bármire szüksége van. És persze egy nővérhívó gomb is van az ágyán, ha az ápolónőre lenne szükségük.

Moss tévéhangokat halott a szobából, torzított hangú nevetést.

Ideges volt a találkozó miatt. Bekopogott.

- Szabad!

Marian az ágyon ült. A karjához vezető intravénás csövek és az orrából kilógó oxigénvezetékek, az életfunkcióit mérő drótok hálózata ellenére is úgy tűnt, mintha kényelmesen érezné magát. Ébren volt, de erőtlennek, kimerültnek tűnt. Haját hátrafogta, ami még jobban kihangsúlyozta arcának ovális keskenységét. Bár Moss tudott a visszhangok létezéséről, nagyon ritkán találkozott velük. Mindig is másolatokként gondolt a visszhangokra, de most ráébredt, hogy helytelenül - ez a fiatal nő tényleg Marian Mursult.

Marian Moss felé fordult.

- Mi ilyen furcsa rajtam? Mindenki csak bámul, amikor belép.

Kötések a csuklóján - a kihűlés miatt? Vagy öngyilkosságot akart elkövetni? Senki nem említett ilyesmit. A mennyezetre erősített tévén a Seinfeld ment.

- Semmi furcsa nincs rajtad - válaszolta Moss annak tudatában, hogy ugyanaz a bizonytalanság sugárzik belőle, mint másokból szokott, amikor észreveszik a protézisét. - Te vagy Marian? - játszotta meg ismét, hogy semmi baj. - Én Shannon vagyok. A Haditengerészeti Bűnügyi Nyomozóirodánál dolgozom. Beszélhetnénk arról, hogy mi történt veled?

- Nem emlékszem mindenre - válaszolta Marian.

- Ez érthető - jelentette ki Moss. - Nem zavar, ha leülök?

Csak egy szék volt, eleve az ágy mellett. Az EKG-monitor csipogásától és a többi gép zúgásától az egész szoba sebezhetőnek tűnt.

Moss aznap reggel végignézte Marian temetését, látta, ahogy egy pap megáldja a koporsóját szenteltvízzel.

- Tudom, hogy már elmondtad a történetedet másoknak - szólalt meg. - A kollégámnak, William Brocknak. Biztosan nem érted, hogy miért nem inkább egymással beszéljük meg, miért kérlek arra, hogy nekem is meséld el ugyanazt, amit neki.

Észrevette, hogy Marian reszket. Fázik? Félelmet keltenek benne az emlékei?

- Jól vagy? - kérdezte.

- Nem tudom - válaszolta Marian.

Moss megnyomta a nővérhívó gombot, és pár pillanattal később belépett hozzájuk egy ápolónő, és segített betakarni Mariant anélkül, hogy közben kihúzódnának a csövek vagy a drótok. Marian kért egy csésze teát, és az ápolónő hozott neki egy műanyag bögrét forró vízzel és néhány Lipton filterrel.

- Jól vagyok, és megértem - válaszolta a lány. - Szerintem az a férfi, Brock… nem hitt nekem. Ezért akarja a saját fülével is hallani, ugye?

- Nem arról van szó, hogy ne hinnénk neked - válaszolta Moss. - De én tőled akarom hallani. Nem mástól akarom hallani a történetedet.

- Láttam magam, ezt is elmesélte? Láttam magam az erdőben -

mondta Marian. - Azt hiszem, engem akartak megölni, de őt ölték meg helyettem.

Döbbenetes felismerés. Láttam magam az erdőben. Oldalról fújó hó, a narancssárga védőruhás nő, aki felé nyúl.

- Én hiszek neked - felelte Moss. - Mesélj el mindent. Hogy kerültél az erdőbe?

- Apámnak van egy barátja, egy Fleece nevű fickó - kezdett bele Marian. - Valami katonatársa. Apa gondoskodott róla, mert ő nem tudott gondoskodni magáról, valami baja volt, mert… Azt hiszem, megsérült az agya. Együtt szoktak motorozni. Ott várt a

munkahelyemnél, azt mondta, vele kell mennem, mert történt valami a családommal.

- Miért nem te vezettél? - kérdezte Moss. - Ott állt a kocsid a parkolóban.

- Azt mondta, valami rettenetes történt, és nem szabad vezetnem, amikor megtudom. Annyira megijedtem…

A lánynak elakadt a lélegzete. Moss megfogta a kezét.

- Nem baj, ha sírnod kell - mondta. - Várhatunk egy kicsit, semmi baj.

- Ő ölte meg az anyámat? Tényleg meghalt a családom, ez igaz?

Miért?

Moss a kezét szorongatta.

- Annyira sajnálom - válaszolta. - Nem tudom, miért. Ki akarom deríteni, hogy miért. - Meg akarta vigasztalni Mariant, de tudta, hogy a lány soha nem fogja túltenni magát a történteken. - Mesélj Fleece-ről.

Hova vitt?

- Nem akarta elárulni, hogy mi történt. Azt mondta, hazavisz -

magyarázta Marian. - De másik úton mentünk, és amikor megkérdeztem, hova tartunk, leállt az út szélére, és megkötözte a csuklómat. Berakott a furgon hátuljába.

- Megkötözött ott hátul?

- Összekötötte a csuklómat egy madzaggal - felelte Marian. -

Bekötötte a számat. Nem tudok… Ez… Az egésznek semmi értelme.

- Én hiszek neked - biztosította Moss. - El kell mondanod, hogy mi történt veled.

- Az a férfi az FBI-tól, aki maga előtt jött ide… Ők nem hittek nekem.

Folyamatosan hazugságon akartak kapni, keresztkérdéseket tettek fel, ugyanazokat a kérdéseket újra és újra, pedig nem hazudok, esküszöm.

Istenre esküszöm, hogy nem hazudok. Csak nem értem az egészet.

- Marian, hova vitt Fleece?

- Van egy hely, ahova apám néha el szokott vinni - válaszolta Marian.

- Néha az egész család ott nyaralt, de amikor az öcsém és a húgom még kicsik voltak, csak engem vitt magával. Úgy nevezte, hogy Vardogger.

Ez valami kitalált szó lehet szerintem. Mint a Soha-Soha Föld.

- Vardogger - visszhangozta Moss. - Hol van ez a Vardogger?

- Még kicsi voltam, nem tudom. Az erdőben, de volt egy kunyhó, ahol a barátaival találkozott, néha a családjukkal is. Fenyők, apa bürökfenyőnek nevezte őket. És egy folyó. Apa szeretett horgászni.

Mindenféle barlangok, repedések a sziklákban, ahova be tudtam bújni.

- A Blackwater-vízesés mellett? - kérdezte Moss.

- Azt hiszem, igen, talán - válaszolta Marian. - De már évek óta nem vitt minket oda. Gyakran jártunk arra, és én imádtam, mert néha úgy éreztem, hogy a kunyhóban lévő tükör életre kel. Néha láttam magam a folyónál az erdőben, és arra gondoltam, hogy az a tükörlány. A tükörképem, ami engem követ. Tudja, ahogy Pán Pétert az árnyéka.

Csak néha láttam a tükörlányt, mindig a folyó túlsó partján. Apa azt mondta, hogy nem létezik, csak a képzeletbeli barátom, csak kitaláltam, mert unatkozom egyedül, a barátaim nélkül.

- És Fleece odavitt? - kérdezte Moss. - Ahhoz a kunyhóhoz?

- Nem ahhoz a kunyhóhoz, de ugyanarra a helyre, ugyanabba az erdőbe - felelte Marian. - Nem tudom, mennyi ideig voltunk úton. A kocsi összerázott, megsérültem. Egy örökkévalóságnak tűnt, de amikor megálltunk, és Fleece kinyitotta az ajtót, láttam, hogy még mindig sötét van, és még messze a reggel. Fleece kihúzott a furgonból, az erdőbe lökdösött. Újra és újra azt mondogatta, hogy „sajnálom”, és hogy meg akart menteni, de már késő, és azt kell tennie, amit mondtak neki. Azt mondta, a családom egy napon belül meg fog halni, de ő nem akarja, hogy én is meghaljak, úgyhogy azt kell tennünk, amit mondanak.

- Kik? - kérdezte Moss.

- Nem tudom. A hangok? - találgatott Marian. - Félt. Éreztem, hogy retteg valamitől, utána egyszer csak a földre lökött, és akkor ismertem fel, hogy hol vagyunk. A Vardoggerbe vitt.

- Honnan tudtad? - kérdezte Moss. - Éjszaka volt, az erdő kellős közepén voltatok…

- Onnan, hogy a Vardoggerben van egy jellegzetes fa, egy öreg, kiszáradt fa, ami úgy néz ki, mint egy csontváz. Tiszta fehér az egész, és nincsenek levelei. A Vardogger-fa. És hallottam, hogy az a folyó, amire gyermekkoromból emlékszem, ott folyik a fa mellett.

A Vardogger-fa - Moss ismerte azt a fát. Amikor eltévedt az erdőben, azt a fát látta ismétlődni, Fleece fáját, a csontfát a tükörszobából.

Marian apja Vardoggernek hívta; Patrick Mursult ismerte azt a helyet.

- Azt mondtam neki, hogy „Isten irgalmazzon a lelkednek”, ő meg azt felelte, hogy megmutatja nekem az idők végezetét - folytatta Marian. -

Féltem tőle, és nem tudtam, miről beszél. Azt mondta, hogy a dolgok körülöttünk hurkolódnak.

- Az a hely a Red-patak környékén van? - kérdezte Moss. - Egy folyónál, egy tisztás mellett, amit fenyők vesznek körül?

- Elsétált velem a Vardogger-fa mellett, és kiléptünk arra a tisztásra, megláttuk a folyót. Valami más helyen voltunk az erdőben, másik fák is voltak… másik Vardogger-fák, egy csomó egy vonalban. Fleece maga után húzott… Átkeltünk a folyón egy kidőlt fatörzsön, és hirtelen jegessé vált az időjárás. Ez nem történhetett meg, ugye? A túloldalon a lábunk besüppedt a mocsárba, és az ég olyanná vált, mintha egy szájpadlást látnék, és magunkat láttuk kifelé tükrözve, mintha egy kaleidoszkópon át nézném magamat… Újra, újra és újra, minden irányban. Becsuktam a szemem, és imádkozni kezdtem, de Fleece azt mondta, hogy meg akarja mutatni nekem Istent, és az ég felé emelte a fejemet, és akkor mintha Jézust láttam volna meg a kereszten a folyó felett, de a kereszt fejjel lefelé lógott, Jézus szája véres volt, és ó, Istenem, ó, Istenem, a testén nem volt bőr…

Moss legszívesebben felsikoltott volna, de Marian érdekében csak átment a szoba túlsó felébe, hogy összeszedje magát. Kinézett az ablakon, de a saját tükörképével szembesült az üvegen. Marian látta a Terminust Látta az akasztottakat.

- Fleece azt mondta, hogy ismét meg kell kötöznie - folytatta Marian.

- Visszavitt a Vardoggerhez, és lelökött a földre. A fa mellé lökött, és a törzse köré kötötte a csuklómat. Azt mondta, hogy valaki értem fog jönni, és elvisz valahova máshova. Megkérdeztem, hogy hova fog vinni, de azt felelte, hogy nem tudja, nem szabad tudnia. Azt mondta, „én sérült vagyok, úgyhogy nem szabad tudnom”. Utána egyszerűen otthagyott az erdő közepén. Olyan nagy csend volt! Minden néma volt.

- Mennyi ideig feküdtél ott megkötözve? - kérdezte Moss.

- Nem tudom - válaszolta Marian. - Nem túl sokáig. Egy óra sem telt el. Amikor biztos lettem benne, hogy elment, meghúztam a zsineget, és éreztem, hogy egy kicsit enged a csuklómon, mintha lenne egy kis játéka. Beletelt némi időbe, de végül sikerült kiszabadítanom a kezem. -

Felemelte a csuklóját, megmutatta a kötéseit. - Eléggé felsebeztem magam - mondta.

- De kiszabadultál - felelte Moss.

- Igen - válaszolta Marian. - Nagyon fáztam, és a hajam és a ruhám átázott, mert esett az eső. Nem tudtam, hol vagyok, de emlékeztem arra a kunyhóra, ahova az apám szokott vinni, és tudtam, hogy a közelben lehet. Úgy gondoltam, hogy meg fogom találni.

- Felismerted a környéket?

- Úgy gondoltam, hogy a folyó túlsó partján vagyok a kunyhóhoz képest. Nem találtam azt a kidőlt fát, amin át szoktunk kelni a folyón, de azt tudtam, hogy átgázolhatok rajta, vagy átúszhatok, ha túl mély lenne, úgyhogy beleléptem - magyarázta Marian. - Jegesnek tűnt, nagyon hideg volt, és csupa sebes áramlat. A víz a nyakamig ért, de átkeltem. Egyszer elsodorta a lábam alól a talajt, de végül átértem a túloldalra, és kimásztam. Még a lábujjaimat sem éreztem az iszapban,

annyira átfagytam.

- Csak a szerencsén múlott, hogy nem haltál meg - felelte Moss.

- Alig tudtam járni, mert nem éreztem a lábam, de mindig minden ugyanolyannak tűnt, mintha körbe-körbe járnék. Utána rájöttem, hogy valahogy visszakanyarodtam oda, ahonnan elindultam, és még mindig a folyó rossz oldalán vagyok. Puha sarat éreztem a lábam alatt, kerekek nyomát… Arra tippeltem, hogy Fleece furgonjának a nyomai. Láttam, hol kotorták ki a kerekek a sarat. Visszaszaladtam a fák közé, és akkor láttam meg őt.

- Kit? - kérdezte Moss.

- A tükörlányt - válaszolta Marian. - Először csak a pólója sárgáját láttam, ami pont olyan volt, mint az enyém, utána rájöttem, hogy ő is egy fához van kötözve, ugyanahhoz a fehér fához. Közelebb mentem hozzá, és láttam, hogy a haja nedvesen lóg lefelé. Megkerültem a fát, hogy szemből közelítsem meg, nehogy megijedjen, és amikor megláttam, azt mondta, hogy „emlékszem rád”. Én azt válaszoltam neki, hogy „én is emlékszem rád”.

- Amikor utoljára láttátok egymást, még gyermekek voltatok -

mondta Moss.

- Szerettem volna segíteni neki, úgyhogy azt mondtam, hogy húzza ki a csuklóját, ahogy én tettem, és kihúzta, de nem tudott kiszabadulni.

Megpróbáltam segíteni neki, de őt nem zsineggel kötözték ki - az ő

csuklóját dróttal kötötték össze. A karja véres volt, nagyon rosszul nézett ki. Megpróbálta kiszabadítani magát, de nem tudta. És a drót nem szakadt el. Kicsit sem lazult meg. Megpróbáltam segíteni, de nagyon sok fájdalmat okoztam neki, amikor meghúztam. Nem tudtam, mit csináljak. Úgyhogy egy kicsit mellette maradtam.

- Ott kellett hagynod - segített Moss.

- Én rosszabb állapotban voltam nála a folyó miatt - mondta Marian.

- Nagyon fáztam. Egyre idegesebb lettem. Átáztam, és nagyon

reszkettem. Azt mondta nekem, hogy hívjak segítséget. Azt mondta, hogy nem lesz baja, hogy az apja eljön érte, hogy az apja tudja, hol keresse.

- Úgyhogy elmentél segítséget keresni.

- Nem emlékszem, mi történt azután, hogy otthagytam. Azt hittem, haldoklom. Semmire nem emlékszem. Itt ébredtem fel, a kórházban.

Lehet, hogy még mindig ott van…

- Meg fogjuk találni - gondolkozott el Moss. Egy Marian itt van, egy másik pedig a Ryder furgonban. - Marian, ki akarta bántani a családodat? - kérdezte. - Ismersz bárkit, aki ezt akarhatta tenni veled?

És miért? Haragudott valaki az édesapádra?

- Ez beteg dolog - válaszolta a lány. - Senkit nem ismerek, aki ilyet tenne.

- A régi katonatársai? Vagy bármi ilyesmi? - Moss már tudta, ki ölhette meg a lány apját, Hyldekrugger vagy Cobb, de azt akarta, hogy Marian mondja ki a nevüket. Az erőszakos bűncselekmények áldozatai gyakran tisztában vannak azzal, kik voltak az elkövetők, és miért tették, amit tettek. - Apád tartotta valamelyikkel a kapcsolatot?

- Azt tudnia kell, hogy apám más volt - válaszolta Marian. -

Kényszeres gondolatai voltak. Azt mondta, részt vett a haditengerészet egyik küldetésében. Anya nem szerette, ha ilyesmiről mesél nekünk, néha mégis megtette, mintha muszáj lett volna kiadnia magából. Azt mondta… Azt mondta anyának, hogy a haditengerészet azt szeretné, hogy készítsen egy hajót körmökből. Tudom, hogy ez őrültségnek tűnik, mintha rosszul emlékeznék, de pontosan így történt. Azt mondta, hogy az a hajó a halottakat fogja szállítani.

- Mit jelent ez, Marian?

- Nem tudom. Apám nagyon sokat volt távol az otthonától -

válaszolta Marian. - Sok időt töltött a barátjával, Fleece-szel. Együtt ittak. És az ügyvédjével is nagyon sokat találkozott.

- Ki volt az ügyvédje? Miért volt szüksége ügyvédre? - kérdezte Moss.

- Csak véletlenül meghallottam néha, ahogy a szüleim erről beszélgetnek, miután lefeküdtem - felelte a lány. - Szerződéseket kért valamihez. Ügyvédi segítségre volt szüksége. Anya megkérdezte, hogy az ügyvéd nem tudna-e segíteni a költözésünkben, de apa nem akarta mindenbe belerángatni.

- El akartatok költözni? - kérdezte Moss. - Nem tudod, miért?

- Én itt akartam befejezni a középiskolát, hogy a barátaimmal érettségizhessek, de anya azt mondta, hogy el fogunk költözni, amint az apám készen áll rá. Anya nem tudta, hogy az mikor lesz, hogy érettségi után, vagy már a jövő héten. Azt sem mondták el, hova fogunk költözni, de néha hallottam, hogy Arizonáról beszélgetnek.

- Próbálj meg felidézni mindenkit, akivel az apád találkozgatott -

kérte Moss. - Van köztük bárki, akiről tudnom kéne? Megemlítetted az ügyvédeteket. Szerinted neki is köze van ehhez?

Marian összehúzta a szemöldökét. Azt felelte:

- Nem hinném, nem tudom, miért lenne. De volt valami… - Itt viszont elhallgatott.

- Meséld el - mondta Moss. - Nem számít, ha tévedsz. Kérlek, mondj el mindent, hogy az összes információ a birtokomban legyen.

- Apám csalta az anyámat - bökte ki Marian. - Szerintem anya nem tudta, de én rájöttem. Kitaláltam, hogy valami nincs rendben. Néha hallottam, ahogy telefonálnak.

Nicole.

- Tudtad, hogy kivel van viszonya? - kérdezte Moss, de Marian megrázta a fejét. - Hallottad, miről beszélnek?

- Csipogót használt, és mindig elvonult telefonálni, és én tudtam, hogy ez mit jelent, kitaláltam - válaszolta Marian. - Anya biztos becsukta a szemét, hagyta, hogy hazudjanak neki. De pár héttel ezelőtt történt valami egyik reggel. Meghallottam, hogy apa veszekszik

valakivel telefonon. Valaki megfenyegette. Hallottam, hogy azt mondja:

„Nehogy eláruld neki”, és úgy gondoltam, hogy annak a nőnek a barátjára vagy a férjére gondol. „Találkozni akarok veled. Ne szólj neki, még ne”, ezzel lerakta. Miután kiment a szobából, beütöttem a *69-et, és egy nő vette fel. Én leraktam a kagylót.

- Szerinted kinek akarta elmondani ez a nő? Olyasvalakinek, akit az apád ismer?

- Azt hiszem - válaszolta Marian. - Kicsit úgy tűnt, mintha ismerné.

- Ha mondok neked neveket, fel fogod ismerni őket?

- Megpróbálhatom.

- Charles Cobb? - kérdezte Moss. - Jared Bietak?

- Nem tudom - válaszolta Marian. - Nem hinném.

- Kari Hyldekrugger? - kérdezte Moss.

- Igen, róla beszélt az apám - válaszolta Marian űzött tekintettel, mintha egy kísértet sétált volna el közöttük. - Apám félt attól az embertől. Néha beszélt róla. Az Ördögnek hívta. Néha azt mondta, hogy az Ördög a szemével is fel tudja falni az embereket.

A kórházak ijesztő helyek: üres folyosók, kanyarok, további folyosók, neonfény a csillogó padlón, megszámlálhatatlanul sok ajtó. Mi történt volna, ha soha nem találjuk meg a Ryder furgont? - merült fel a kérdés Mossban. Jared Bietak és Charles Cobb elásták volna Marian holttestét - de hova? A tömegsírba, a buckhannoni ház udvarába. És ez a Marian? Túrázók találták volna meg a holtestét az erdőben.

Elképzelte ennek a fiatal nőnek az életét, a vigasztalhatatlan bánatot, az álmatlanságot, a késő éjszakai televíziózást, a híreket a barátairól, akik folyamatosan gyászolják annak ellenére, hogy él - Marian ma este egyedül lesz, minden este egyedül lesz az élete hátralévő részében.

- Mi történt, Shannon? - kérdezte Brock, miután Moss visszatért a kórház tárgyalójába. Behúzta maga mögött az ajtót, töltött magának egy csésze kávét a műanyag kancsóból. Fleece elrabolta Mariant, az

erdőbe vitte. Megmutatta neki az idők végezetét, kikötözte a Vardogger-fához. Visszhangok, egy Marian dróttal kikötözve, a másik zsineggel. Egy Marian holtan a Ryder furgonban, a másik életben maradt.

- Ijesztő, hogy mire képesek… Az ember meglátja azt a Dolly bárányt a hírekben, és csak arra tud gondolni, hogy milyen félelmetes egy világban élünk - mondta Brock. - Lehetetlen dolgok. Annak a báránynak lehetetlennek kellene lennie, mégis mindenki elfogadja.

Kételkedünk a csodákban, de amikor megtörténnek, úgy fogadjuk őket, mintha mindennapos események lennének. Clinton múlt héten aláírta azt a korlátozó törvényt, láttam a tévében. Clinton elnök betiltotta az emberklónozást, de én már látom, merrefelé haladunk…

- Itt most nem ez történt - jelentette ki Moss. - Hadd aludja át az éjszakát, ha tud aludni. De a szoba maradjon őrizet alatt. Szerintem továbbra is veszélyben marad az élete, ha bárki megtudja, hogy itt van.

Erről nem beszélhetünk, Brock… arról, amit láttunk. Szerintem ki kell könyörögnünk a tanúvédelmet, ha tudjuk. De legalábbis el kell szállítanunk innen, amint lehet.

Moss még elidőzött Brock távozása után, magára maradt a bezárt étterem félhomályában a gondolataival, kávézgatott és vaníliás Oreót eszegetett az automatából, amíg Dr. Schroeder arról nem tájékoztatta, hogy Marian végül elfogadta a nyugtatót, és elaludt. Három különleges ügynök váltotta egymást az éjszaka során, ők őrködtek Marian szobája előtt. Brock, mielőtt távozott, azt mondta Mossnak, hogy felveti majd a tanúvédelmi programot a felettesének, az NCIS-szel összhangban. És felhívja Marian nagynénjét és nagybátyját, hogy valahogy az tudtukra adja, hogy az egyik eltemetett gyermek életben van.

Moss szalvétákat firkált tele kék golyóstollal, eleinte csak vonalakkal és árnyékokkal, amíg rendeződtek a gondolatai. Egy hely az erdőben, a Vardogger, írta, majd még egyszer lejegyezte ezt a szót, és hozzátette, hogy az egyik dróttal, a másik zsineggel. Ha tíz ügynök elutazna tíz

különböző EJP-be, mindegyik másfajta tapasztalatokról számolna be. A létezés véletlenszerű, minden csak a szerencsén múlik, amikor a végtelen számú potenciális jövő valamelyikét megfigyeli valaki. Az élet és a halál gyakran apróságokon múlik. Az egyik világban Marian csuklóját dróttal kötötték össze, a másikban zsineggel. Hogyan visszhangolódott? - írta le a kérdést. A tükörlány - és ezzel a gondolataiba merült.

Összetépte a jegyzeteit, és felhívta O’Connort, mielőtt elindult a kórházból - már elmúlt éjfél, de a férfi még ébren volt. Látta a buckhannoni jelentéseket, és már beszélt az FBI-os összekötőjével, de a Marian visszhangjával kapcsolatos hírek megdöbbentették, és a beszélgetésük végére megígérte, hogy másnap odamegy Clarksburgbe egy másik különleges ügynökkel együtt.

- Most mit fogsz tenni? - kérdezte.

- Meg kell találnunk a Vardoggert.

Hajnali egy körül, amikor Moss elindult a Preston Memóriáiból, egyórás kocsiút állt előtte. A vidéki utak kanyargós, fákkal szegélyezett, koromsötét alagutaknak tűntek, de időnként kitisztult előtte a kilátás, és meglátta a holdat, a csillagok tüzes pontjait és a Hale-Bopp ezüstjét, amelynek a csóvája lobogó női hajra emlékeztette.

Emlékezett a sűrű fenyőerdőre, a fényeket kizáró lombkoronára, de akkor még Nestorral volt, évekkel később, és alig várta, hogy megláthassa azt a helyet, ahol Marian csontjait megtalálták. Aznap hajnalban viszont a Canaan-hegység nem igazán emlékeztetett a fejében élő képre; az út békés volt, völgyekkel és rétekkel, luc-, balzsam-és bürökfenyőkkel, amelyek vaj szerű holdfényben fürödtek.

A hegyi rendőrök narancssárga szalaggal zárták le a magánutat. Moss odaért arra a tisztásra, ahol az emelkedő véget ért, és máris ott találta O’Connor Subaruját egy fa ágai alatt. Onnan csak egy rövid gyalogutat kellett megtennie.

Az ösvény járhatóbb volt, mint amilyenre emlékezett, amilyen húsz év múlva lesz, amikor Nestornak el kell húznia előle az ágakat, és le kell taposnia előtte az aljnövényzetet. Most sokkal biztosabban állt a lábán, csak egy keskeny ösvényt kellett követnie. És ezúttal túrabakancsot viselt,

ami

sokat

segített.

Hamarosan

odaért

a

kiszáradt

patakmederhez, ahol Brock alig egy nappal korábban találta meg az eleven Mariant.

- Shannon, itt vagyunk!

Két férfi, nem sokkal arrébb. O’Connor egész éjszaka úton volt Washingtonból, hogy ő is találkozhasson Mariannal, és megnézhesse ezt a helyet az erdőben, a Vardoggert. A természetjáráshoz szokott férfi a sétabotjával, combig érő gumicsizmájában úgy nézett ki aznap délelőtt, mint egy úri vadászt ábrázoló, Edward korabeli festmény. A partnerét Moss már a puszta mérete és testalkata alapján is felismerte volna, ebben biztos volt, de az illető ezeket leszámítva nem hasonlított túlzottan arra az idős bölcsre, akivel egyszer találkozott. Njoku feje kopaszra volt borotválva, szakálla egy gondosan kialakított, fekete csíkot alkotott. Mindkét fülében aranykarika lógott. Amikor O’Connor bemutatta, elmosolyodott, és nagyon megdöbbent, amikor Moss azt mondta:

- Már találkoztunk egyszer, Dr. Njoku.

- Én kértem Njokut, hogy üljön fel az első gépre Bostonban a Mariannal kapcsolatos fejlemények miatt - magyarázta O’Connor. -

Neki van tapasztalata a visszhangokkal, és az MIT-n folytatott kutatásai az elvékonyodott terekre koncentrálódnak.

-

Az

Everett-tér

összeomlására

és

a

Brandt-Lomonaco

téridőhurkokra - tette hozzá Njoku. - Nagyon örvendek, hogy megismerhetem, Shannon. Vagy úgy is mondhatnám, nagyon örülök, hogy ismét megismerhetem.

Moss is boldog volt, hogy viszontláthatja ennek az embernek egy fiatalabb változatát, de arra is emlékezett, hogy létezett egy nő, akinek

az ujjai gyönyörű hangokat csaltak ki a szaxofonból. És eszébe jutott, mikor fog találkozni Njoku ezzel a nővel.

- Wally, most Bostonban kellene lennie - mondta. - Meg kellene ismerkednie valakivel.

A férfi arcán kétkedés futott végig, egy lehulló levél árnyéka, de nem sokkal később elmosolyodott.

- Az utak száma végtelen - jelentette ki.

O’Connor elindult, hosszú léptekkel masírozott a sétabotja segítségével. Moss lassabban haladt Njokúval az oldalán. „Látta már valaha azt a virágot, amit hullócsillagnak hívnak?”, idéztem fel a férfi szavait. Könnyedén el tudta képzelni őt, amint elidőz egy kert mellett, és a virágok szépségén filozofálgat. Itt az erdőben is gyakran megállt, és megvárta, amíg Moss utoléri, miközben végighúzta az ujját egy virágszirmon, vagy leguggolt, hogy megvizsgáljon egy rovart, vagy megfigyeljen egy pókhálót.

- Itt van egy kőrakás - szólalt meg O’Connor előttük.

Porszerű narancssárga festék jelölte a helyet, egy kereszt a földön, amit az első eső el fog mosni. A kőrakás pont olyan volt, amilyennek Moss képzelte, csak valamivel gondosabban állították össze; egy lapos folyami kavicsokból készült, nagyjából fél méter magas piramis. Egy kidőlt fa törzsén egyensúlyozott, amit teljesen benőtt a gomba és a moha.

- Az FBI eddig négyet talált meg - közölte velük O’Connor. - Kettő a folyó túloldalán van.

- Én azt hittem, a kőrakások Marian holttestének a helyét jelölik -

felelte Moss. - Azt hittem, a sírhoz vezetnek.

- A kőrakások Marian Vardogger-fájának a helyét jelölik - felelte O’Connor.

- Ezt nézzék - mondta Njoku. - Kinyitott egy noteszt, és megmutatta Mossnak azokat a tintapöttyöket, amelyeket vázlatos vonalakkal kötött

össze különböző alakzatokba, sokágú csillagokba. - A kőrakások egyforma távolságra vannak egymástól - magyarázta. - Ha csúcsokként képzeljük el őket…

- A csillag közepén egy megégett fát találtunk - vágott közbe O’Connor.

- Látni akarom - mondta Moss.

Áfonyabokrok, tövisek és bogáncsok, amelyek Moss zoknijára tapadtak. Egy rét tele lapos kövekkel. A folyó egyre hangosabb zúgása, ahogy a Vardogger felé közeledtek, élénk hang, mintha az erdő arról suttogna neki, hogy hova lépjen.

- Amikor O’Connor telefonált Marian miatt, úgy gondoltam, hogy ez az ő Vardoggere olyasmi lehet, amit mi elvékonyodott térnek nevezünk

- magyarázta Njoku. - A haditengerészeti kutatólaboratóriumban Brandt-Lomonaco téridőhurkoknak nevezik őket.

- Már hallottam ezt a kifejezést - felelte Moss. - A kiképzésen került szóba. B-L hurkok, a kvantumhab üledékei.

- Pontosan így van. Üledék, szinte szennyeződés. A B-L hajtóművek hatással vannak a téridőre - taglalta Njoku. - A hurkok olyan helyek, ahol egy végtelen sűrűségű szingularitásesemény megtöri a kvantumgravitáció hatását, és lehetővé teszi a szuperpozíciót. Néha nem következik be a hullámfüggvény összeomlása. A szimultán Everett-terek…

- Oké, eddig bírtam követni - szólt neki Moss.

- A visszhangok - magyarázta meg a férfi. - Megjöttünk, itt van az a fa, amit találtunk.

Egy fenyő maradványa, egy világos, fehér hamutorony, amelyet élénkzöld örökzöldek vesznek körül.

- Igen - ismerte fel Moss a megégett fát -, megérkeztünk. - Amikor eltévedt a Terminuson, ahol utoljára látta ezt a törzset, nagyon összezavarodott tőle. A fa mintha rekurzív módon ismétlődött volna,

mint egy tükör tükörképe. Az azóta eltelt évek során többször is megpróbálta megkeresni, de nem találta, és egyre jobban hajlott arra, hogy téves emléknek tartsa, hallucinációnak - most nagyon megkönnyebbült a látványától, a létezése bizonyítékától. De ez a hely kicsit sem volt ijesztő így, Njokuval és O’Connorral az oldalán, a meleg napfényben, ami arra csábította, hogy levegye a kabátját.

Tényleg nem volt ijesztő, csak egy kicsit természetellenes. A Vardogger megégett, de nem égett le. Moss máskor is látott kormos fákat, erdőtüzek maradványait, hamuszőnyegeket, ágaikat vesztett, megperzselt törzseket, amelyek úgy néztek ki, mint az elégett gyufaszálak. De a Vardogger úgy nézett ki, mint amit inkább tartósított a tűz, mint elemésztett. A törzsét borító hamu olyan világosszürke volt, hogy szinte fehéren világított, de amikor Moss hozzáért a kérgéhez, az kőkeménynek tűnt. Amikor megérintette az ágait, döbbenten nyugtázta, hogy olyan simák és törékenyek, mint az üveg.

Itt már közelebbről hallották a folyó zúgását.

- Mindjárt jövök - mondta, és otthagyta Njokut és O’Connort a Vardoggernél. A víz hangja felé igyekezett, és amikor kiért a fák közül, egy szikla peremén találta magát. A Red-patak rohant előtte vízeséseken át, fehér tajtékot verve az érdes kövek között. A nyugodtabb szakaszokon teaszínű volt a víz, a bürökfenyők tanninja festette sötétre. Moss felismerte a hely jövőjét a Terminus telében, amikor az aranyeső, a fűzfák és a parton virágzó babérbokrok helyén jégtűk nőnek majd, mintegy arra várva, hogy a levegőbe emelhessék a testét. Itt feszítették keresztre. Itt volt a tükörképe, a visszhangja.

Visszanézett a fák felé, és félig-meddig arra számított, hogy meglátja a narancssárgába öltözött nőt, amint esdekelve felé nyúl, de nem volt ott.

- Én már jártam itt - mondta, miután visszatért Njokúhoz és O’Connorhoz. - Itt történt a balesetem. Biztos vagyok benne. Itt láttam a másik változatomat. Itt láttam a visszhangomat.

- Az elvékonyodott terek kiszámíthatatlanok, kiegyensúlyozatlanok.

Néha inaktívak, néha viszont pokolian ijesztőek - magyarázta Njoku. -

Tükörképek, visszhangok, zárt időhurok-szerűségek.

- Néha doktori szintű kvantummechanikai ismeretek kellenek ahhoz, hogy Wallyt megértse az ember - jegyezte meg O’Connor. - Esetleg lelassíthatna egy kicsit a kedvünkért.

- A visszhangokat értem - felelte Moss. - De ennek az egész helynek ismétlődnie kéne - tette hozzá, mert nem tudta, hogyan írja le pontosan, amit ezen a helyen tapasztalt. Ez ugyanaz a fehér fa volt, ugyanaz a fenyőerdő, ugyanaz a folyó, amire emlékezett, ebben biztos volt, mégis minden furcsának tűnt, mintha nem is az általa ismert helyet látná, csak a makettjét. - Úgy éreztem, mintha száz ilyen fát látnék, ezret, bármerre nézek, bármelyik irányba. Mintha eltávolodna tőlem a világ…

De félbeszakították - először olyannak tűnt az egész, mint egy epilepsziás roham vagy agyvérzés kezdete, valami futó mentális aberráció vagy látászavar: teljesen megváltozott körülöttük az erdő. A fenyves sűrűbbé vált, az aljnövényzet bozótosabbá. Njoku átverekedte magát az ágakon, Moss és O’Connor követték, és végül kiértek a Red-patak partjára - de mintha átkerültek volna a folyó másik oldalára. A fehér Vardogger-fa valamiért a túlsó parton volt, nem mellettük.

- Ott - mondta Njoku. - Valahogy meg lettünk fordítva. Át kell kelnünk.

Moss visszatartotta. Visszamentek arra, amerről jöttek, és elhaladtak a fehér fa mellett. Megpróbálták megtalálni a kiszáradt patakmedret, követni az autójukig, de eltévedtek, és ismét odaértek a fehér fához.

Njoku felkuncogott értetlenségében. Átverekedték magukat a fenyőkön, és megint a fehér fánál kötöttek ki.

Pár pillanattal később minden furcsaság elmúlt. Ismét az általuk ismert erdőben álltak, a saját fehér fájuk mellett, mintha a sűrűbb erdő

és az ismétlődések csak optikai csalódások lettek volna.

Njoku nevetése olyan volt, mint a harangszó.

- Mondtam, hogy pokolian ijesztő tud lenni!

- Tűnjünk el innen - támaszkodott O’Connor a sétabotjára, vagy azért, mert elszédült, vagy azért, mert nem bízott a talajban. - Nem lenne szabad itt lennünk.

Moss sokkal közelebb érezte magát mindahhoz, amit ezen a helyen korábban átélt, úgyhogy alig várta, hogy maga mögött tudhassa, és sietve, szinte futva igyekezett vissza, a kocsi felé. Szíve hevesen zakatolt a rettegéstől. O’Connor és Njoku csak akkor érték utol, amikor már a kidőlt fatörzsön lévő kőrakásnál járt, ahonnan nem látszott a Vardogger.

- Ez olyan volt, mint az a pillanat, amikor a B-L hajtómű beindul, és az ember úton van egy EJP felé - mondta -, mint az a pillanat, amikor egyszerre lehet érezni az összes lehetőséget.

- Wally szerint ezt a helyet egy B-L hajtómű csinálta - válaszolta O’Connor. Verejtékezett, az arca kivörösödött.

- Úgy gondolom, hogy egy B-L hajtómű is csinálhatta - helyesbített Njoku. - A Brandt-Lomonaco hurkoknak az a trükkje, hogy az időn kívül léteznek. Szinte olyanok, mint egy paradoxon! Ha feltesszük, hogy ezt a teret, a „Vardoggert” egy B-L hajtómű hozta létre, akkor az a hajtómű bármikor beindulhatott, akár a jövőben, akár a múltban. Mi sorozatként gondolunk az időre, de az idő mutálódik, nem lineáris.

Képzeljék el - magyarázta -, hogy egy hamuval borított, megégett fát látnak.

Moss bólintott.

- Most képzeljék el azt, hogy az az erdőtűz, amelyben a fa megégett, még háromszáz-háromezer évig nem fog bekövetkezni… Értik? Az elvékonyodott

terekben

megtörténhetnek

ilyen

dolgok,

kvantumtrükkök. Itt olyan az idő, mint a víz, ami néha felfelé folyik. Ez az elvékonyodott tér egy olyan esemény következménye is lehet, ami még nem történt meg.

Lehet, hogy Nicole ezt a helyet írta le a maga homályos módján, döbbent rá Moss. Olyan szellemekről beszélt egy erdőben, amelyek megelőzik a testüket. Marian, gondolta, és egy másik Marian.

- Hallom, amit mond, de még mindig nem értem, mi ez a hely -

válaszolta.

- Nem az a lényeg, hogy micsoda, hanem hogy mi lehet - felelte Njoku.

- Jól van? - kérdezte a nő O’Connortól, aki az arcát törölgette egy zsebkendővel a kidőlt fatörzsön ülve.

- Jól. Csak elszédültem egy kicsit - válaszolta a férfi. - Mindjárt magamhoz térek.

- A jelentől csak egy Planck-egységnyire van a multiverzum -

magyarázta Njoku. - A kvantumgravitáció olyan, mint egy cipzár, ami az összes lehetőséget egyetlen igazságba húzza össze: a terra firmába.

Az elvékonyodott tér pedig az a rész, ahol a cipzár egy kicsit megakad.

- Mekkora ez az elvékonyodott tér? - kérdezte Moss. - Csak a fa?

Vagy az egész erdő?

- Nem tudom! Csodálatos dolog, de a méretét illetően még találgatni sem vagyok hajlandó - felelte Njoku. - A legtöbb B-L hurok csak hipotetikus tér, inkább matematikai feladvány, mint definiálható geolokációs pont. Nagyon kevés olyan B-L hurok van, amit meg tudtak figyelni a Földön, és ez a példány nagyon, elképesztően egyedi.

- Vagyis elég ritka az ilyesmi - nyugtázta Moss.

- A Földön ritka, de a Black Vale környékén lévő kilövési terület tele van velük. Részben pont ezért rakta az NSC az űrbe - felelte O’Connor.

- És még miért? - kérdezte Moss.

Njoku felnevetett.

- Ó! Nos - válaszolta - a nyolcvanas évek elején a haditengerészeti kutatólaboratóriumban megjelent egy tanulmány, amely szerint a B-L

hajtóművek masszív fekete lyukak kialakulását is beindíthatják.

Legalábbis elméletben. A mi hajóink a kvantumhabban képesek átkelni a fekete lyukakon, de, őszintén szólva, ha valami rosszul alakulna, akkor a holdbéli bázis sem lenne elég messze.

- Maga most szórakozik velem - döbbent meg Moss.

Njoku mosolyogva megvonta a vállát.

- Matematikai feladványok - ismételte meg.

- Erről igyekszünk nem nagyon tenni említést azokban az éves beszámolókban, amelyeket a kongresszusnak kell benyújtanunk -

jegyezte meg O’Connor. - Jól vagyok, továbbmehetünk.

- Fekete lyukak, elvékonyodott terek - ragadta meg Moss O’Connor kezét, hogy felsegítse a férfit. - Hol van a többi elvékonyodott tér?

- Egy Los Alamosban, három a Csendes-óceánon… Mindegyik korai B-L hajtóműpróbák eredménye - felelte Njoku. - A legtöbb csak néhány részecskét érint. De az egyik csendes-óceáni elég érdekes.

- Olyan, mint ez?

- Ilyen nincs még egy - jelentette ki Njoku. - Ez akkora… Mi benne voltunk. Az a csendes-óceáni téridőhurok elég nagynak számít, és az is csak pár arasznyi. Messze nem akkora, mint a Vardogger, de ahhoz elég nagy, hogy minden hal visszhangja megjelenjen benne, ami átúszik rajta.

- Halvisszhangok? - kérdezte Moss.

- Csendes-óceáni makréla - magyarázta Njoku. - Simán előfordulhat, hogy kifogod, és mégis elúszik.

- És az, amelyik elúszik, mindig nagyobb lesz annál, amit megfogtál -

nyugtázta O’Connor.

- Megfigyeltük a csendes-óceáni elvékonyodott térben visszhangzó halakat, de az egyben egy Gödel-hurok is, vagyis egy speciális típusú zárt időhurok - magyarázta Njoku. - Egy nagyon furcsa pont az

óceánban.

- Ezt már mondta. Mitől olyan furcsa? - kérdezte Moss.

- Egy négydimenziós Lorentz-transzformáció, egy… Figyeljenek, ha elég hosszú ideig nézik azt a kis foltot, akkor látni fogják, ahogy a rendszer eredeti halai „visszaállnak” a kezdőpontjukra a ciklus elején. A zárt időhurkoknál még soha nem jutottunk közelebb ahhoz, hogy a múltba is vissza tudjunk utazni.

- A halak ismétlődnek? - kérdezte Moss. - Vagyis bele vannak ragadva egy ciklusba?

- A ciklus jó kifejezés - válaszolta Njoku. - Különböző típusú zárt időhurkok léteznek, az információ többféleképpen is át tud hurkolódni a féreglyukakon, hogy előremenjen az időben, de akár vissza is, és abba a pillanatba érkezzen meg, amelyből elindult. Amikor bedugtam a kezem abba a vízbe, és megvártam a ciklus elejét, akkor úgy tűnt, mintha a kezemben lenne a hal, majd egyszer csak már nem volt benne, hanem vidáman elúszott. Nagyon furcsa érzés volt, nyálkás. Ha valaki abban a vízben horgászna, újra és újra kifoghatná ugyanazt a halat.

- Vagy leszedhetne egy gyümölcsöt, és láthatná, hogy még ugyanabban a pillanatban újranő - idézte fel Moss, amit Nicole mesélt neki cigarettázás közben, amikor egy Gödel-hurokhoz hasonló valamit írt le neki a gyermekkori élményei kapcsán. Mikor lehetett Nicole gyermekkora? - merült fel benne a kérdés. Mikor kerülnek az olyan csodák, mint a Gödel-hurkok, gyakorlati alkalmazásra, mikor válnak hétköznapi jelenséggé a kenyai gyümölcsösökben, mezőgazdasági eszközökké? Nicole soha nem volt éhes gyermekkorában, a szántóföldek soha nem maradtak parlagon.

- A haditengerészet biztosan meg akarja majd vizsgálni ezt a helyet.

Intézkednem kell - mondta O’Connor. - El fogják keríteni, le fogják zárni. Az egész környéket. Induljunk.

A kiszáradt patak mentén simák voltak a kövek, lecsiszolta őket a víz, ami itt szokott folyni - Moss egyikről a másikra lépett a visszafelé

vezető úton Njoku és O’Connor nyomában. Biztosan könnyű volt lapos köveket találni a kőrakásokhoz, gondolta. Mindenütt ilyenek vannak.

Ki jelölte meg ezt a helyet? Az FBI errefelé vette észre a fekete furgon sofőrjét, Richárd Harriert, mielőtt követték egészen Buckhannonig. De biztosan nem ő jelölgetett a környéken, gondolta. Hanem a Libra túlélői. Ezt a helyet egy B-L hajtómű hozta létre. Bekukucskált a fák közé, hátha meglát egy űrhajót. De csak fák voltak mindenütt, a távolban pedig még több fa.

- Hogy hívják? - kérdezte Njoku, amikor a kocsihoz értek.

- Kit? - kérdezte Moss.

- Azt mondta, hogy van valaki Bostonban, akivel maga szerint találkoznom kellene.

- Jayla - válaszolta Moss. - JayIának hívják, de a vezetéknevét nem tudom. Szaxofonozik.

A furgonjában megvárta, hogy O’Connor kimanőverezzen a Subarujával a tisztásról, és villogó féklámpákkal learaszoljon a meredek lejtőn. Aggódott érte; a férfi nagyon sápadtnak tűnt, miközben elköszöntek egymástól. O’Connor még délután vissza fog indulni Washingtonba, ami többórás autóutat jelent. A haditengerészet hamarosan megszállja ezt a helyet, az első kontingensük alkonyatra várható, ha nem hamarabb. Njoku hazarepül Pittsburghből, de pár nap múlva visszatér a kutatólaboratórium fizikusaival, hogy alapos vizsgálatnak vessék alá a Vardoggert. Moss még mindig beleszédült, amikor felidézte, hogyan töredezett szét és sokszorozódott meg az erdő; olyan volt, mintha egy szemgörcsre emlékezne. A termoszában lévő

kávé meleg maradt - a táj békésnek tűnt, mégis úgy érezte magát, mint egy örvényben keringő falevél. Valami idevonzotta erre a helyre a távoli jövőben, amikor elszenvedte a saját keresztre feszítését, de a közelmúltban is, amikor nyomozni kezdett Mursulték halála ügyében.

Egy örvényben keringő falevél, egy kör egy másik körben.

A Wendy’s a clarksburgi West Pike-nál, összefirkált szalvéták. Minden megváltozott, de semmi sem változott, fűszeres csirkefalatok majonéz nélkül, papír tányéralátét, papírpohárban felszolgált, ketchupba tunkolt sült krumpli, írás: az égre kiterített férfiak és nők anatómiája.

Pepsi-ivás, a jégkockák hangja a papírpohárban, írás: polleneső

visszafelé, írás: furcsa szimmetria: az égi boncolások és az akasztottak, a virágpor és a menekülő emberek. A délután során összegyűltek a felhők, hidegfront érkezett. Odakint apró szemű eső

hullott. Moss kiment a friss levegőre, megállt a gyorsétterem előtetője alatt. Azt kívánta, bárcsak még mindig dohányozna - a régi függőségek soha nem múlnak el teljesen. Ez a kései óra tökéletes időpont lenne egy cigarettára, itt, magányosan, hogy megnyugtassa az idegeit, egy erdő

ajtókkal, amelyek új erdőkbe vezetnek. Szinte érezte a dohány ízét, és elgondolkozott azon, hol vehetne a környéken egy dobozzal, vagy hol szerezhetne akár csak egy szálat, kitől kérhetne, aki elsétál mellette.

Ekkor rezegni kezdett a telefonja: Brock.

- Azonosították az egyik buckhannoni holttestet, amit a furgonból húztunk ki, Marian mellől - mondta a férfi. - Azt mondtam az orvosoknak, hogy tartsák titokban ezt az információt. Úgy gondoltam, hogy beszélnem kell magával, mielőtt továbblépnénk.

Megköszörülte a torkát. Moss hallotta a hangján a küszködést.

- Egyértelműen beazonosították - folytatta. - Tévedés kizárva. Ryan Wrigley Torgersen.

- Akit a CJIS-robbantással gyanúsítottunk - nyugtázta Moss.

- De ő is… Torgersen is olyan, mint Marian - felelte Brock. - Kettő

van belőlük, belőlük is kettő van. Vagy klónok, vagy megduplázták őket valahogyan.

- Koncentráljunk Torgersenre. Megfigyelés alatt tartotta?

- Most beszéltem Rashondával, megkérdeztem, hogy Torgersen mikor ment be utoljára a munkahelyére, és ő azt felelte, hogy egész nap az asztalánál ült. Shannon, ez a fickó nem lehet egyszerre egy íróasztal

mögött és a boncasztalon, ez lehetetlen… Nem értem, mi folyik itt. Nem értem Mariant…

- Most hol van? - kérdezte Moss.

- A feleségem felhívta az otthoni számát valamilyen ürüggyel, a feleségével beszélt. Ott van, otthon tartózkodik.

- Beszéljünk vele - javasolta Moss. - Már visszaértem Clarksburgbe, a CJIS közelében vagyok. Találkozzunk Torgersennél. Mi a címe?

Ryan Torgersen háza egy új ház volt Clarksburgtől északra, ami a CJIS

komplexumának elkészülését követő, kis építőipari fellendülés során keletkezett, egyike egy sor egyforma, félkészen leszállított családi otthonnak, amelyeket Moss anyja „McHáz”-nak nevezett volna. Moss megpróbált eligazodni a környező utcákon, amelyek egymás másolatai voltak, tökéletesen egyformák; egyszerre tervezték meg őket, mégis átláthatatlan volt a hálózatuk a maga zsákutcáival és hurkaival. Már leszállt az éj, a legtöbb ablak függönye alól fény szűrődött ki. Brock a szomszéd ház előtt várakozott ezüstszínű szedánjában, egy aránylag új autóban. Mosst kirázta a hideg az ismétlődésektől, libabőrös lett tőlük.

A férfi mögött parkolt le, majd átült az ő kocsijába. Legszívesebben elmondta volna neki, hogy amikor utoljára így ültek együtt, Brock éppen meggyilkolt két különleges ügynököt. El akarta mondani neki, hogy mit veszített el a jövőben, és mit mentett meg máris azzal, hogy itt megtalálta Torgersent.

Medvecukor illata, klasszikus zenei rádió lehalkítva, verejték Brock arcán.

- Hogy akarja csinálni? - kérdezte a férfi. - Kérdezzünk rá a megtalált hullára?

- Ne - válaszolta Moss. - Kérdezzük ki az életéről, az itteni karrierjéről. Lehet, hogy nem is tud arról a másik holttestről… Sőt, le merném fogadni, hogy fogalma sincs róla. Kicsit óvatosabban kell

tapogatóznunk nála. Nem akarom túl nyersen szembesíteni a dologgal.

- Ashleigh Bietak azt állítja, hogy nem tudta, mi folyik a pajtájában, hogy fogalma sem volt arról, hogy miket művelt ott a fia.

- Sikerült szóra bírniuk? - kérdezte Moss. - És azt a fickót, akivel együtt volt, Harriert?

- Ő semmi olyat nem mondott, amit ne tudtunk volna eleve -

válaszolta Brock. - Ashleigh Bietak pedig most veszítette el a fiát.

Amikor közöltük vele, hogy Jaredet lelőtték tűzharcban, megtört, és hol beszélt, hol nem, mielőtt megérkezett az ügyvédje. Fájdalmas kitörései voltak, néha nem is lehetett érteni, hogy mit akar mondani.

Kikérdeztük Mursultról, és megemlített egy ügyvédet, akit a pasas állítólag ismert. Marian is beszélt valami ügyvédről, nem?

- De igen - válaszolta Moss, miközben határozatlan érzések kavarogtak valahol a gondolatai mélyén; úgy érezte, valamire emlékeznie kéne, össze kellene illesztenie néhány kirakósdarabot. -

Nem tudom, hogy fontos-e ez az ügyvéd, de meg kellene keresnünk -

jelentette ki.

- Megkérdeztem a nevét. Ashleigh Bietak nem tudta vagy nem akarta megmondani - folytatta Brock. - Gyors temetést követel a fia számára, de a haditengerészet elkobozta a maradványait. Az anyja megtagadta az együttműködést.

Ashleigh Bietak elveszítette a fiát, de Brock megnyerte a saját gyermekei életét.

- Hány évesek a lányai? - kérdezte Moss.

- Kettő és négy - válaszolta Brock.

Hány évesek lesznek a 2024-es évben, amikorra a Terminust teszik?

Huszonkilenc és harmincegy - fiatal felnőttek lesznek, amikor megnyílik az égen a Fehér Lyuk. Az összes élet ugyanabban az örvényben rohant ugyanabba a csatornába.

Együtt sétáltak oda a házhoz. Brock bekopogott az ajtón, mielőtt

megnyomta a csengőt. A nappaliban felkapcsolódott egy lámpa, az ajtó befelé nyílt, nem volt rajta biztonsági lánc. A nő filigránnak tűnt, bő

pulóvert és nadrágot viselt, házipapucsot. Döbbentnek tűnt, de a kertvárosiak udvariasságával rájuk mosolygott.

- Hölgyem, én William Brock különleges ügynök vagyok az FBI-tól. Ő

Shannon Moss különleges ügynök az NCIS-től. Mr. Torgersen itthon van? Beszélhetnénk önökkel pár percet?

- Igen, csak hadd… Csak egy pillanat - válaszolta Mrs. Torgersen. -

Jöjjenek be nyugodtan. Mindjárt szólok neki.

Az előszoba katedrálisszerű mennyezetén két tetőablak világított az éjszaka lila színeivel. A padló márványból volt, lazacrózsaszín és bézs örvényekkel. Mrs. Torgersen bevezette őket a szalonba, majd kiment megkeresni a férjét. Moss hallotta, ahogy távolodva felkiabál:

- Ryan?

Torgersen és a felesége együtt tértek vissza. A férfi hatalmasnak tűnt az apró nő mellett, szinte humoros kontrasztot alkottak. Terepzöld nadrág, csíkos póló betűretlenül, ezüstös, ritkuló haj. Brock a „jámbor”

szóval jellemezte korábban - Moss számára puhánynak tűnt, de ideges típusnak. Ivott, a levegőben alkoholszag terjengett.

- Miről van szó? - kérdezte Torgersen.

- Lenne pár perce arra, hogy válaszoljon néhány kérdésre?

- Természetesen - válaszolta a férfi. - Drágám, feltennél egy kávét? -

A feleség eltűnt a ház mélyén, és Moss hallotta, hogy kinyitja a konyhai csapot.

- Vagy teát szeretnének, esetleg valami mást? - fordult feléjük a férje.

- Nem tudom, hogy ihatnak-e… Hogy szolgálatban vannak-e. Kérem, foglaljanak helyet. Jöjjenek beljebb! Miről van szó?

- A kávé jó lesz - foglalt helyet Brock az egyik bőrkanapén. Torgersen vele szemben ült le, két kezét összefonta az ölében. Egyik térde fel-alá járt, sarka suhogó hangot adott a szőnyegen.

- Mr. Torgersen, elmondaná nekünk, mikor kezdett az FBI-nál dolgozni? - kérdezte Brock.

- Persze - válaszolta a férfi, miközben verejték ütközött ki a homlokán. Letörölte a keze fejével. - Azt hiszem, tíz éve… Nem, már tizenegy is megvan. Valami munkahelyi probléma miatt jöttek ide? El nem tudom képzelni, mi lehet az. Az ujjlenyomatosoknál dolgozom. Én is Washingtonból jöttem át, amikor pár éve elkészült az új létesítmény.

El nem tudom képzelni, mi lehet a probléma.

- A CJIS épületében dolgozik - mondta Brock.

- Így van. Azt mondta, Brocknak hívják? Én egy Rashonda Brockkal dolgozom együtt, nem rokonok véletlenül?

- A feleségem - válaszolta neki Brock. - Említette már magát.

- Elmondanák, hogy miről van szó? - kérdezte a férfi. - Boldogan segítek maguknak. Csak nem tudom, miben kellene.

- Hogyan sikerült beilleszkednie az új helyen? - kérdezte Brock. -

Washington

nagyon

különbözik

Nyugat-Virginiától.

Önként

jelentkezett az új helyre? Jól érzi itt magát?

- Rashonda biztosan mesélte, mekkora a stressz. Egy élvonalbeli számítógépes rendszeren dolgozunk, egy országos ujjlenyomat-adatbázison,

de

folyamatosan

költségvetési

problémákba

és

szoftverhibákba

ütközünk.

Hamis

találatok,

hiányos

adatok.

Legnagyobbrészt

még

mindig

kénytelenek

vagyunk

ujjlenyomatkártyákkal dolgozni. A nagyobb városok egy része ezt már számítógéppel intézi, és ez nagyon kínos, mert ők pár másodperc alatt megtalálják azokat az egyezéseket, amelyekhez nekünk dobozokon kell átrágnunk magunkat.

Torgersen megégett holttestét megtalálták a Ryder furgonban, ahonnan egy charlestoni boncterembe került, most mégis itt ült a nappalijában, mint egy visszhang, egy újabb visszhang. Moss látta, hogy izzad, bár a mosolya szívélyes maradt. Nagyon segítőkésznek tűnt,

ugyanakkor izgett-mozgott, olyannak tűnt, mint egy sebeit nyalogató állat, végighúzta a kezét ezüstös haján, utána a karján, a ruháját húzkodta. A konyhából üvegcsörömpölés hangja szállt be.

- Megnézem, mi a gond - mondta Moss.

A ház soha véget nem érőnek tűnt, ajtók nyíltak a központi folyosóról, amelyek további, láthatatlan folyosókra vagy szobákba vezettek. Nincsenek gyermekeik, gondolta Moss, minden rendezett és tiszta volt. A konyha hatalmasnak bizonyult, közepén egy konyhaszigettel, egy reggelizőasztallal és a teraszos-füves hátsó kertre nyíló franciaablakkal. Mrs. Torgersen elejtette a kávés kancsót, és éppen térdepelve seperte össze a maradványait. Láthatóan ki volt borulva, sírt.

- Hallottuk a csörömpölést - mondta Moss. - Hadd segítsek összetakarítani. Jól van?

Mrs. Torgersen korábbi barátságos kisugárzása szertefoszlott, arcán immár kimerültség és bánat vagy rettegés tükröződött. Leült a konyhaasztalhoz,

és

mentegetőzni

kezdett,

miközben

Moss

papírtörlőket tépett le egy tekercsről, és felszedegette a nagyobb üvegcserepeket.

- Nem tudom, mit tegyek - mondta Mrs. Torgersen.

- Bármiről is van szó, mi segíthetünk - ült le mellé Moss, miután felseperte a padlót.

- Tartóztassák le - suttogta Mrs. Torgersen olyan halkan, hogy éppen hogy csak hallani lehetett. - Megváltozott, annyira másmilyen lett.

- Bántotta magát? - kérdezte Moss.

- Nem - válaszolta Mrs. Torgersen olyan csüggedten, mintha úgy érezné, ezt nem tudja elmagyarázni. - Nem erről van szó. Dolgokat mond. És nagyon sokat iszik.

- Milyen dolgokat mond?

- Ő akart ideköltözni - jelentette ki a nő. - Hallott erről az új

épületről, a CJIS-ről, és megszállottan ide akart jönni, de nem tudom, miért. NyugatVirginia. Semmi okunk nem volt a költözésre, mégis ez lett a mániája. Folyamatosan Nyugat-Virginiáról és Clarksburgről beszélt.

- Ez volt az a változás, amit észrevett? - kérdezte Moss.

- Nem, már azelőtt megváltozott - felelte a nő. - Hangulatingadozásai voltak, csúcspontok és mélypontok, és amikor azt mondta, hogy NyugatVirginiába költözünk, arra kértem, ne tegyük. Veszekedni kezdtünk, pedig korábban soha nem veszekedtünk. És akkor kezdett mesélni az ábrándjairól.

- Milyen dolgokról?

- Erőszakos fantáziálgatásokról - magyarázta a nő. - Korábban soha nem beszélt nekem ilyen dolgokról, de egyszer véres ruhában jött haza.

- Ekkor már nagyon sírt, az arca kivörösödött, állát megfeszítette. -

Fiatalabb volt, fiatalabbnak tűnt. Vékonyabbnak. Átázott, csuromvizes volt, és csupa vér.

- Véres ruhában tért haza? - kérdezte Moss. - Balesetet szenvedett?

- Nem árulta el, hogy mi történt - válaszolta Mrs. Torgersen. - Azt hittem, megsérült. Annyira megváltozott fizikailag, annyit fogyott.

Először azt mondta, hogy elütött egy őzet, és megpróbálta ellátni, de folyton változtatgatta a sztoriját. És aznap este vesztünk össze. Miután lefeküdtünk, azt kérdezte, hogy meg akarok-e halni, hogy meg akarom-e ölni magam azzal, hogy nem vagyok hajlandó NyugatVirginiába költözni.

- Ezt hogy értette? - kérdezte Moss.

- Nem tudom. - A nő már remegett. - Nem tudom. Azt mondta, hogy látott meghalni, és soha többé nem akarja látni, ahogy meghalok.

- Megfenyegette?

- Meg akart menteni valami olyasmitől, ami a fejében van -

magyarázta Mrs. Torgersen. - Megkérdezte, hogy emlékszem-e arra azt

estére, amikor vendégül láttuk vacsorára a főnökömet és a feleségét…

Azt a vacsorát még Washingtonban tartottuk, évekkel azelőtt. Azt mondta, hogy miután a főnökömék elmentek, és mi otthon mosogattunk, pár fickó betört a házunkba. Én persze nem tudtam, miről beszél, valami téveszméje volt. Azt hittem, rohamot kapott.

Nagyon megijedtem… Azt mondta, több férfi is bejött a házba, őt megkötözték, lefogták, és arra kényszerítették, hogy végignézze, ahogy… ahogy engem lefejeznek, levágják a fejem ott, a szeme láttára.

Azt mondta, hogy ő látta ezt, hogy arra kényszerítették, hogy az ölében tartsa a fejem, és ő üvöltött, könyörgött nekik, hogy hagyják abba, de én meghaltam, és ő…

Moss megfogta Mrs. Torgersen kezét, és azt mondta:

- Semmi baj. Mi segíthetünk neki…

- És azok a férfiak megvárták az éjfélt, mielőtt elmentek a házunkból.

Berakták őt egy furgon hátuljába, és elszállították valahova, be az erdőbe. És utána olyan dolgokat látott… Nem tudta leírni, miket, de morbid dolgokat. Azt mondta, azok az emberek arra kényszerítették, hogy átkeljen egy folyón, és a túloldalán megkérdezték, hogy akar-e még élve látni engem. Mert visszaadhatnak neki, és azt mondta, hogy utána hazaszállították, és én ott voltam… Úgy aludtam, mintha mi sem történt volna.

- És úgy gondolta, hogy életben kell tartania magát - foglalta össze Moss. - így van? Hogy ha NyugatVirginiába költöznek, az segít ebben?

- Azt mondta, hogy amikor eljön az ideje, NyugatVirginiába kell költöznünk - válaszolta a nő. - Hogy készen kell állnia bizonyos dolgokra, de bármit is tesz, azt értem teszi, és bármi is történik majd, meg fog védeni, de olyan sokat iszik, és most maguk is idejöttek, és nem tudom, mit…

- Mit akart megtenni? - kérdezte Moss. - Milyen „bizonyos dolgokat”?

- Nem… nem tudom, de nem ő az egyetlen. Azt mondta, mások is

vannak. Nem tudja, kik azok, de mindegyiküknek megvan a maga szerepe. Valaki a titkosszolgálattól, azt mondta, többen az FBI-tól, a hadseregből. Van egy pisztolya az éjjeliszekrényben… Korábban soha nem volt fegyvere. Én azt mondtam, tüntesse el a házból, de ő csak úgy tud aludni, ha mellette van.

Mások is vannak. Torgersent egy olyan furgonból húzták ki, amelyben más holttestek is voltak, amelyeknek a visszhangja talán még mindig él. Moss Torgersenre gondolt, amint átkel a fekete folyón a felesége vérétől mocskos ruhában… De a felesége él. Hyldekrugger, az Ördög. Ő képes lenne átkelni a Vardoggeren? Az átjárható, olyan, mint egy világok közötti ajtó? Hyldekrugger úgy utazgat az idővonalak között, ahogyan egy pók a pókhálón, és közben férjeket öl, feleségeket öl a megfélemlítés végett? Visszhangokat hoz a terra firmára.

Titkosszolgálat, FBI… Moss alvó ügynököket látott maga előtt titkos létesítményekben, akiket ugyanúgy beszerveztek, mint Torgersent, és akik csak arra várnak, hogy meghúzhassák a ravaszt… Hányan lehetnek még? Visszhangok hadserege.

Kiabálás a másik szobában - kivehetetlen hangok, vádak. Brock higgadtabb hangja. Mrs. Torgersen felállt az asztaltól, és azt mondta:

- Ryan? - Két lépést sikerült csak megtennie a robbanás előtt.

Folyékony, narancssárga fény futó benyomása a falakon, majd Mrs.

Torgersen, amint a levegőbe repül, Moss pedig hátraesik.

Moss felfelé úszott a sötétségben. Csengett a füle, halkan zúgott, ezenkívül semmit nem hallott. Hol? Hol vagyok? Egy konyhában.

Lángokat látott. Szirénaszó. A hátán feküdt, a konyha padlóján. Tudok mozogni, gondolta, miközben összeszedte magát. Megpróbált felállni, de megingott, és szédelegve visszaereszkedett a padlóra. Hiányzott a lába, a protézise.

Hol van? Körülnézett, és egy holttestet látott, egy nőét. Mrs…. De nem jutott eszébe a neve. Tor… A nő a konyha padlóján feküdt, és sikoltozott. A nő furcsa szögben feküdt. Moss mászni kezdett.

Brock.

- Brock! - sikoltotta, de a hangja a víz alól szólt. - Brock!

A ház lángokban állt. Ráébredt, hogy robbanás történt. Végigkúszott a folyosón - beomlott gipszkarton falak, kiálló gerendák, por, füst. A füstérzékelők éles hangja vetélkedett a füle zúgásával. Ami a nappaliból megmaradt, az égett, a falak eltűntek. Fekete füst szállt fölfelé a gerendák mentén, a mennyezet helyén, gomolygott kifelé a tetőn keletkezett lyukakon. Már a tűzoltók is megérkeztek, vörös szirénájuk villogott.

- Én jól vagyok - mondta Moss az egyiknek. - Brock - mondta. Valaki felemelte, a karjában tartotta. - Brock - ismételte meg.

- Kifelé, kifelé - cipelte ki egy tűzoltó. Zseblámpafény, sikoltozás.

- Van egy nő a konyhában - kezdett visszatérni Moss józansága.

Követte a zseblámpák sugarát, és meglátta a holttesteket a nappaliban, amelyeket szinte teljesen eltakart a fekete füst. Torgersen teste darabokra volt szaggatva, a feje különböző helyeken hevert.

Brockot is meglátta - a lábai leszakadtak a testéről, és az egyik karja is eltűnt. Fehér csont, vörös hús. Moss felsikoltott. Köhögve, a füsttől égő

tüdővel sikoltozott és zokogott.

Brock meghalt. Végül kicipelték onnan, maszkot tettek a szája elé, a friss oxigén kitisztította a tüdejét. Csak nézte az égő házat, a ragyogó világosságot.

NEGYEDIK RÉSZ

2015-2016

„Meginvitálom magam erre a szellemvacsorára.”

August Strindberg: Szellemszonáta

EGY

Brock halála után egy héten belül felszálltam a Cormoranttal. Három hónap teljes magányban, a Szürke Galamb némaságát csak a fülem zúgása enyhíti, Torgersen öngyilkos robbantásának maradandó hatása.

Az emlékeim foltszernek voltak, mintha részeket vágtak volna ki egy filmből. Az egyik pillanatban kiabálást hallottam, a következőben felébredtem a tűzben, és csak szórványos emlékeim voltak Brock véres testéről és Torgersen visszhangjáról, az égő nappaliban szétszóródott testrészeikről. Brock halála féregként vonaglott a szívemben. Miért nem tudtam, hova sétálunk be?

Az életem teleszkópszerűvé vált. Már egy évet leéltem, mióta Nestor kora hajnalban felhívott azzal, hogy kivégeztek egy családot, de az a gyilkosság még friss volt, alig pár hetes. Láttam a jövőt, de nem értettem a dolgok átfogóbb sémáját magam körül. Semmi nem volt egyértelmű, és a jövő máris úgy elpárolgott, mint a harmat.

O’Connor meglátogatott Clarksburgben, a CJIS épületében lévő

irodámban. Együtt sétáltunk a folyosóin, és elképzeltük az épület sorsát egy be nem következő jövőben.

- Beszéltem az orvossal, aki füstmérgezéssel kezelt - mesélte. - Azt mondta, hogy beszakadt a dobhártyád a robbanástól, de más bajod nem esett. A halláskárosodásod csak átmeneti. Hogy vagy?

- El tudok menni - feleltem, bár a hangja túl távolinak tűnt, túl halknak a zúgáshoz képest. Nem érdeklődött a füstmérgezésemről, és arról sem, hogy traumatizált-e a robbanás. Csak annyit kérdezett, hogy a testem képes-e elviselni egy újabb utazást egy másik EJP-be egy hónapon belül. - Készen állok rá.

Beszélgettünk Torgersen feleségéről, arról, hogy hogyan rángatták át a férjét az erdőn, és olyannak képzeltük el a Vardoggert, mint egy nagy

kereszteződést, mint egy küllőkkel teli kereket, amelyben minden küllő

egy kicsit más EJP-be vezet. Tudtuk, hogy további visszhangokat is áthoztak már, amelyek úgy várakoznak, mint pókok a hálójukban, éppen olyan feszülten, mint Torgersen, arra várnak, hogy Hyldekrugger megrángasson egy szálat, és kiűzze őket a fényre.

O’Connor végignézte azokat a tervrajzokat, amelyeket Brockkal találtunk Buckhannonban, azokat a helyeket, ahol Hyldekrugger beépített emberei dolgoztak. - Szövetségi létesítmények - mondta. -

NSC-célpontok. Kilövési helyszínek. Haditengerészeti egységek. Ezek a tartóoszlopok védenek minket a Terminustól, de Hyldekrugger tönkre akarja őket tenni. Miért?

Azért kellett visszautaznom, hogy kiderítsem, milyen rémségek várnak még ránk, utána beszámoljak róluk a terra firmán, hogy itt és most

készülhessünk

fel

Hyldekrugger

húzásaira.

Hogy

megakadályozhassuk őket.

Mielőtt

elbúcsúztunk,

O’Connor

még

elmesélte,

hogy

a

haditengerészet lezárta a Vardoggert. - Diszkréten csinálták, de hamarosan teljesen elkerítik a környéket. Njoku ott dolgozik a kutatólaboratórium többi tagjával. A Blackwater Panzió kunyhóinak legnagyobb részét ők bérlik. Az elvékonyodott teret tanulmányozzák.

Ha odaértél a jövőbe, jelentkezz nálunk. Derítsd ki, milyen tér-és időajtókat sikerült felfeszegetnünk.

A Black Vale Ml-jének a csipogása ébresztett Buckhannonról szóló álmaimból: a Holdbázis értesített, hogy a hajóm kijutott a semmiből. A portálra pillantottam: hatalmas telihold, Földfény. Megnéztem a dátumot a Szürke Galamb kijelzőjén: 2015. szeptember.Egy újabb EJP, egy újabb jövő.

Még egy üzenet a Black Vale-től.

- Black Vale közeikörzet - szóltam le a légitámaszpontnak. -

Cormorant hét nulla hét Golf Delta - mondtam, miközben kivertem a fejemből az álom foszlányait, Nestort a füves réten, a csillagokat vérző

éjszakai égboltot.

- Közölje a nevét, és tegye a szemét a fedélzeti retinaszkennerre azonosítás céljából - válaszolta egy géphang. A Black Vale Ml-je rákapcsolódott a Szürke Galamb számítógépeire, ahogyan mindig is tenni szokta, de az NSC mindig élő emberekkel üzemeltette az irányítótornyot.

Valami nem stimmelt.

- Shannon Moss - mondtam. A retinaszkenner egy távcsőszerű

szerkezet volt az irányítópanelben. Ráhajtottam az arcom a gumimaszkra, tágra nyitottam a szemem az erős fényben.

- Üdvözöljük, Shannon Moss különleges ügynök. Belépési engedély letöltése, kapcsolatfelvétel a NETWARCOM-mal.

- Állj! Black Vale közeikörzet - mondtam -, itt a Szürke Galamb kapitánya beszél. A Black Vale kapitányával akarok beszélni.

- Az irányítótorony sötét, Shannon.

Ez azt jelentette, hogy a Black Vale már nem létezik, hogy eltűnt a holdbázis, hogy egy számítógéppel beszélek, amit maga alá temetett a holdpor, esetleg egy sötétben köröző műholddal. Minket arra tanítottak, hogy amennyiben az NSC már nem létezik, vonuljunk vissza a sötétségbe, kapcsoljunk le minden lámpát és a perifériális számítógépeket, és némán várjuk meg, amíg a B-L hajtómű ismét beindul. Arra tanítottak minket, hogy ilyenkor egyszerűen menjünk haza, hogy a hat hónapos utazásunk ebben az esetben felesleges volt.

Lekapcsoltam a Szürke Galamb belső világítását, és rádöbbentem, hogy ha a Black Vale nem létezik, akkor az NSC-t elpusztult vagy bezárt.

Újabb percek teltek el, majd észrevettem, hogy a Black Vale Mije még egy üzenetet küldött. Megérintettem a digitális kijelzőt, és O’Connor arca töltötte be a képernyőt. A bőre májfoltos volt, csupa ér, csupa ránc, a szemöldöke fehér és bozontos. Az irodájában volt, egy széles körben kultivált „Szeretem magam” tábla előtt, amelyet a legtöbb ügynök az okleveleivel és a kitüntetéseivel rakott tele, ő viszont a spánieljei

fotóival.

- Shannon - mondta öreg, száraz, rekedtes hangon -, ha ezt látod, akkor egy EJP-ben vagy, és a mi rémálmunk nem létezik, és én sem létezem ebben a pillanatban, ami vigasztaló gondolat számomra, mert úgy érzem, hogy még felébredhetek ebből a rengeteg szörnyűségből.

Térj vissza a terra firmára, Shannon. Most azonnal, ne húzd az időt.

Ennek a felvételnek az idején, 2014 júniusában 2017 decemberére tesszük a Terminust, és mire megnézed ezt a videót, még közelebb kerülhet. A Föld, az emberiség… Nincs remény. Kíváncsi lennék, hogy látod-e a Fehér Lyukat. Kíváncsi vagyok, hogy azt látod-e most.

Kíváncsi vagyok, hogy a Terminushoz érkeztél-e meg. Kíváncsi vagyok, hogy élsz-e még. Hogy nem késtem-e el. Kérlek, Shannon, menj haza.

Menj haza! Az Egyesült Államok haditengerészete életbe léptette a Saigon-hadműveletet. Evakuáltak minket, már nem vagyunk ott. Az egész NSC-flotta eltávozott, más jövőket keres, más világokat. Nem fogunk visszatérni.

- De figyelmeztetnélek valamire a te j övöddel, a terra firmával kapcsolatban. A Vardogger, az az elvékonyodott tér, amit te fedeztél fel az erdőben, veszélyes hely, nagyon veszélyes. Kérlek, kerüld el. Olyan sok embert elveszítettünk abban az anomáliában… Majdnem harmincat. Elveszítettük Wally Njokut és azt a kommandóscsapatot, amelyik a megmentésére indult, elveszítettük azokat a fizikusokat, akik azt a helyet tanulmányozták. Amikor hazaérsz, mutasd meg nekem ezt a videót, és Wallynak is. Ne engedj oda minket. Mindenki eltűnt, senki nem tért vissza.

Ezzel O’Connor arca eltűnt, és Njokué vette át a helyét az erdőben, a Vardogger közelében, a napnyugta bronzvörös fényében fürdő fenyők között. A dátum és az idő is látszott: 04/03/97, du. 6:03. Njoku fehér laboratóriumi kezeslábast viselt, és beszéd közben a fejére húzta a kapucniját.

- Hányadik teszt is ez?

- Ez a tizenhetedik lesz - válaszolta valaki, egy operatőr.

- A tizenhetedik - mondta Njoku, miközben a szája elé húzott egy légzőmaszkot. - Jól hallotok? Oké. A Vardogger megnyílik, és…

Szerintem a kvantumhabot imitálja a folyó mentén. Szerintem át lehet sétálni rajta. Ma reggel átdobtam egy követ a folyón, és láttam, ahogy megérkezik, valahol mélyebben… Most levideózzuk. A Vardogger rendszeresen megnyílik, de még nem sikerült megfejtenünk a mintázatát… Nagyjából tizenkét óránként. Aki odafigyel, az megérzi, mikor fog megtörténni; olyan, mintha elektromos töltés kúszna végig az ember karján. Most belesétálok, hogy kiderítsem, vissza tudom-e hozni a követ, amit eldobtam.

Némi várakozást követően, miközben a kezét a megégett fa kérgén tartotta, láttam, hogy Njoku arca felragyog.

- Érzitek? - kiáltott oda az operatőrnek mosolyogva. - Libabőr - húzta végig a kesztyűjét a köpenye ujján. - Á, meg is van. Megy a felvétel?

Látom az ösvényeket. Mindenütt ott vannak.

Közelebb hajoltam, de semmi rendkívülit nem láttam a képernyőn.

Kíváncsi voltam, mit láthat Njoku, mit ért „ösvények” alatt. Njoku habozva előrelépett.

- Állítsátok be a stoppert - mondta, miközben átbújt a sűrű fenyők között, majd eltűnt. A videó még több percig folytatódott, az operatőr végül követte Njokut, átment a fák között. Kiért az ismerős tisztásra, a Red-patak mellé, de senkit nem talált ott.

- Njoku… - mondta az utolsó másodpercekben. - Njoku!

A Black Vale Ml-je végigcsinálta a beprogramozott lépéseket, miközben én újra lejátszottam Njoku eltűnését, azt a szinte kedélyes jelenetet, amelynek során semmivé vált. Amikor ő, O’Connor és én úgy éreztük, hogy eltévedünk a Vardoggerben, a táj mintha folyamatosan megisméüődött volna, mindig visszaértünk a fehér fához. És amikor megláttuk a Red-patakot, a patak partjai mintha kicserélődtek volna, és nekünk át kellett volna kelnünk rajta ahhoz, hogy visszatérjünk oda,

ahol voltunk. Marian is valami ilyesmit mondott, idéztem fel, hogy át kellett kelnie a folyón.

Elképzeltem, amint Njoku begázol a vízbe, hogy visszahozza a kövét.

Hova tűnt? A Black Vale Ml-je kapcsolatba lépett az Apollo Soucek számítógépes rendszerével, letöltötte a NETWARCOM belépési engedélyeit, és kapcsolatba lépett az NCIS-szel, hogy a Cormorant megőrzéséről gondoskodjon. Láttam, ahogy a Föld félholdja kiemelkedik az éjszaka tengeréből, lenyűgözően és törékenyen, de sorsára hagyva, eldobva. A Saigon-hadművelet azt jelentette, hogy csak néhány kiválasztott élete menekül meg, ezernél nem több, ennyien kapnak még pár évet, míg több milliárd sorsára hagyott ember itt fog meghalni egy második nap hideg fényében. A Terminus a közelgő halál, elkerülhetetlen és nem túl távoli, de a Fehér Lyuk még nem érkezett meg. O’Connor biztosan tudta, miközben elkészítette az időkapszulába rejtett figyelmeztetését, hogy én nem fogok elmenekülni ebből a kárhozatra ítélt világból.

A

Virginia

Beach-i

Marriottban

szálltam

meg,

az

egyik

tetőlakosztályban, amelynek a terasza az óceánra nézett, az azúr égboltba olvadó azúrkék vízre. Esték a teraszon fahéjas-szilvás teával jegyzetelés közben. Szorgosan körmölve próbáltam egyik gondolatot összekötni a másikkal, hátha sikerül vizuálisan megjelenítenem, hogyan kapcsolódik egyik halál a másikhoz, és miért: Libra - Esperance

- Terminus. Felvázoltam, hogy szerintem mi történt az Esperance-on, Nicole történetét a faunáról és a kristályszerű leviatánokról, a levegőbe emelt és szétszedett férfiakról és nőkről.

Hyldekrugger hálózatának a feltérképezése kemény diónak bizonyult. Kapcsolatba léptem az NCIS-szel, de így húsz év után már senki nem emlékezett a nevemre, és nem ismerték fel az igazolványaimat, úgyhogy önállóan nyomoztam ki, amit tudtam. Több ezer cikk és beszámoló a belföldi terrorizmusról, az elmúlt két évtized

terrorcselekményeiről, de a legtöbb buckhannoni dokumentum történelmi jellegű volt, és katonai mozgalmakról vagy Timothy McVeigh hatásáról spekuláltak benne, és sok cikkben az 1997-ben leírt információk ismétlődtek, pár esetben szó szerint átemelve korábbi írásokból.

Döbbenten nyugtáztam, hogy itt Phil Nestor még mindig az FBI-nál dolgozik, és sikeres a szakmájában. Lehet, hogy annak a zaklatott embernek, akit megismertem, egy újabb verziójára számítottam, de az EJP-k részletei nagyban különbözhetnek egymástól, és a bennük élő

emberek sorsa is. Azok a személyes tragédiák, amelyek arra késztették Nestort, hogy Buckhannonba költözzön, ebben a jövőben nem következtek be. Megtaláltuk a vegyi fegyverek laboratóriumát, Nestor megsérült a tűzharcban - ezek az események önmagukban is más útra terelhették volna az életét, teljesen megváltoztathatták volna. Könnyű

volt követni a karrierjét, a sikereit. A News-Share mindenkinek az életrajzkapszuláját tartalmazta, és megtaláltam a fotóját, amelyen már őszült, de még mindig jóképű volt. Brock halálát követően a jelek szerint ő lett a pittsburghi iroda vezetője, és a belföldi terrorizmus terén folytatott nyomozásai is elősegítették az előléptetéseit, mivel bekerült az FBI belföldi terrorizmussal foglalkozó bizottságába. A washingtoni

irodában

dolgozott,

megpróbáltam

felhívni

a

munkahelyén - ezt még vállalható kockázatnak tekintettem. Lehet, hogy itt ő is tud a Mélyvízről, ahogy egy másik jövőben Brock, és amiatt is aggódtam, hogy a nevem rajta van egy listán valahol, letartóztatási paranccsal, hogy üvegbúra alá zárt pillangóvá tegyenek. De a titkárnői nem kapcsoltak hozzá. Többször is felhívtam az irodáját, és mindig elkérték a nevemet és a szállodai szobám számát, de abban sem voltam biztos, hogy emlékeznek rám egyáltalán. A Nestorral kapcsolatos emlékeim még frissek voltak, mert alig pár hónapja még együtt voltunk egy másik jövőben - de neki nem voltak ilyen emlékei. Számára csak egy olyan nő voltam, akivel egyszer, évtizedekkel ezelőtt együtt dolgozott.

Reggelente egy szabadtéri futópályán futottam a Kellam középiskola mellett, lábamon egy Flex-Foot Cheetával, egy rövidtávfutásra tervezett, ívelt protézissel. A futás a testen kívüli élmény ellentéte volt, test elme nélkül, színtiszta fizikalitás - lépés, lélegzetvétel, nyújtás.

Felülmúlhatatlan könnyűség.

- Négyszáz méteres sprint - mondtam -, versenybeállítás. - Még mindig zavarba hozott, hogy a levegővel beszélgetek, de más EJP-kből már ismertem az Ambient Systemset, az atmoszféra átitatását nanotechhel, a Phasal Systems találmányát, amikor a levegő tele van intelligens

mikroszkopikus

részecskékkel.

Fénypixelek

és

hangtöredékek, bármerre néztem, minden világított, mintha egy televízióban lennék. GNC-reklámok és interaktív gombok a Dick’s sportáruházban. A futópályán is úgy villogott minden egyes méter, mint a Times Square. Képek lebegtek a levegőben: valós idejű

szívritmus, maghő, az elégetett kalóriák mennyisége. A személyes asszisztensem egy hologram volt, akit az erősebb szelek szétfújtak, és aki azt kiabálta: „Még egy sprint! Még egy kör!”

Virtuális

pisztolylövés,

nekilódultam.

Az

első

kanyarban

felgyorsítottam, a sebességem fokozásán kezdtem dolgozni, beleraktam magam, de a levegőben lebegő stopper zöldről sárgára váltott, amikor kiestem a ritmusból, és az utolsó kanyarban megcsúsztam a murván, és megfordult körülöttem az ég, a futópálya felém kezdett száguldani.

Hasra estem a pályán, felsértettem a könyökömet, a térdemet, és beleharaptam az ajkamba. A szám megtelt vérrel, kiköptem, majd még egyet köptem, a picsába, a picsába, a picsába. Könyéktől csuklóig véres voltam. A zoknim is úszott a vérben a térdem miatt. Erőt vettem magamon, és felültem.

A sportüzemmód még mindig a futást mérte, már a három percet is túlléptem, vörösen villogott.

- Stop - mondtam, de ekkor megjelent mellettem a személyi edzőm.

- Gyorsabban! Gyorsabban! - A protézisem nem sérült meg, a

térdízület épnek tűnt, a Cheetah lábfeje megkarcolódott, de ezt leszámítva nem esett baja. Megráztam a copfomat, szorosabbra kötöttem. Kezdtem elfáradni. Még nem végeztem az adagommal, de úgy éreztem, az izmaim kezdik elveszíteni a rugalmasságukat, és a verejtékem is kihűlt.

- Mások feladnák - nézegettem a véres sípcsontomat, a lehorzsolt térdemet. - Gyerünk, Shannon, emeld meg a segged. Mások már feladnák.

Depresszióhullám a kudarc miatt, amiatt, hogy elveszítettem az egyensúlyomat - és ez a frusztráció nagyon hasonlított arra az átható, nyomasztó depresszióra, amelyet a lábam elvesztése utáni első év során éltem át, amikor újra meg kellett tanulnom járni. Az egész mozgásforma idegennek tűnt, meg kellett szoknom, hogy a műlábam súlya ott lóg a combomon, hogy ezt a holtsúlyt a csípőmmel kell megemelnem, és magammal kell vonszolnom minden egyes lépés során.

Változtatások,

gyakori

utak

a

Union

Ortopédia

&

Segédeszközökbe

Pittsburghben

méretigazításra,

különböző

felfüggesztőrendszerek kipróbálására, szíjak, kapcsok, lábak válogatása katalógusból, mintha cipőt vásárolgatnék. Találkoztam olyan amputáltakkal, akik futottak, akik elszántak voltak, akik nem akartak lemondani mindarról, amit az amputáció elvett volna tőlük.

Felálltam. Visszasétáltam a pályán a startvonalhoz.

- Stopper újraindítása - mondtam.

00:00.

A térdem lüktetett, a sípcsontomon friss vér csorgott végig.

- Más már feladná - mondtam.

Futottam.

A reggeli edzés után lezuhanyoztam a szállodában, a térdemet bekentem Neospirin Skinnel, és akkor hallottam meg egy siratógerle

kitartó burukkolását. Azt hittem, talán felrepült egy madár a teraszra, vagy beszállt a nyitott erkélyajtón. Hogy egy csapdába esett galamb burukkol a szobámban, de végül rájöttem, hogy a burukkoló hang a hangpostám jelzése az Ambience-ben.

- Courtney Gimm - aktiváltam a hangpostát az álnevemmel.

A hangja úgy töltötte be a szobát, mintha ott lenne mellettem.

- Phil Nestor különleges ügynök, FBI. Nagyon örülök, hogy hallottam felőled, Shannon. Sajnálom, hogy ilyen sok időbe telt, amíg visszahívtalak,

de

Alabamában

voltam,

egy

továbbképzési

szemináriumon.

Nagyon

szívesen

találkoznék

veled,

hogy

beszélgessünk. És néhány nyomozásunkkal kapcsolatban is vannak új híreim. Hétkor a szálloda előcsarnokában? Hívj fel, ha nem jó. Ha igen, akkor este találkozunk.

Néhány különleges ügynök, akik bűnügyek után nyomoznak különböző EJP-kben, a memóriapalota nevű technikára esküsznek.

Egy palotát kell elképzelni, és mentálisan elhelyezni a termeiben a neveket, az arcokat és az eseményeket. Az a lényege, hogy elméletben feledésbe merült dolgokat is fel lehet idézni, ha térbe rendezi őket az ember. A különleges ügynökök arra használják ezt a technikát, hogy elkülönítsék a különböző jövők eseményeit, egyik EJP-t a másiktól -

vannak, akik az utazás mindhárom hónapját arra fordítják a kvantumhabban, hogy ezekről a palotákról meditálnak, és új szárnyakat találnak ki az új jövőkhöz. Én soha nem találtam különösen hasznosnak ezt a módszert, az is lehet, hogy nincs bennem elég önfegyelem ahhoz, hogy használni tudjam, de miközben Nestorra vártam a Marriott előcsarnokában, és olyan ideges voltam, mint egy tinilány az iskolabál előtt, sajnáltam, hogy nem fejlesztettem ki valamilyen

technikát

az

érzelmi

csomóim

ellazítására

vele

kapcsolatban. Korábban a buckhannoni halálgyárban lakott, és a gyilkosok antik fegyvereit árusította, most pedig itt élt, az FBI kitüntetett munkatársaként - de én csak úgy tekintettem ezekre a

diszkrepanciákra, mint egy különböző lencséken át látott képre, nem úgy, mintha ő változott volna meg alapjaiban. Én ismertem Nestort; ha lehunytam a szemem, pontosan emlékeztem a bőre érintésére, a lélegzete dorombolására alvás közben, a szokásaira, az agya járására.

Számomra ez volt Nestor, ez volt a lényege.

- Shannon?

Kopott farmert viselt zakóval. Mosolyogva kezet rázott velem.

- Istenem, tényleg te vagy az. Elképesztően jól nézel ki - mondta szikrázóan kék szemekkel. - Mintha egy napot sem öregedtél volna.

Húsz éve már, vagy mennyi?

- Túl régen - válaszoltam. Ő öregedett, de úgy, mint a szattyánbőr; a mellkasa megtelt, válla szélesebbé vált. Edzőtermekre tippeltem.

- Te is jól nézel ki - válaszltam, és felidéztem, hogy egy másik idővonalon milyen természetesnek tűnne számomra odabújni hozzá, milyen ismerős lenne az ölelése, de ebben az EJP-ben csak évtizedekkel korábbi bűnügyi helyszíneken osztoztunk. - Azt hiszem, talán Buckhannonban találkoztunk utoljára.

- Közvetlenül Brock halála előtt - mondta. - Aggódtam érted, úgy eltűntél. Sokáig kérdezősködtem utánad, de senki nem árult el semmit.

- Hogy van a karod? - kérdeztem. - Ha jól emlékszem, amikor utoljára együtt voltunk, egy mentő vitt el.

Nestor megérintette a bicepszét, gyűrűsujján megvillant egy aranykarika. Persze, lehet, hogy itt megnősült; ennek nem kellene ennyire fájnia. Megdörzsölte azt a pontot, ahol Jared Bietak golyója behatolt a karjába.

- A régi sebek soha nem gyógyulnak be - mondta.

A bárpulthoz ment rendelni, én pedig az egyik félkör alakú bokszban vártam meg. A Marriott előcsarnokában lévő bár olyan volt, mint egy reptéri váró; elegáns, mint bármelyik night club, de csak annyi ideig kényelmes, amíg az ember tovább nem tud állni. Egy közeli asztalnál

leánybúcsút tartottak ajándékokkal, fényes lufikkal. Kilenc nő ült ott, de három időnként villogni kezdett, és a látványuk és a hangjuk nem volt összhangban, amikor nevettek. Illúziók, döbbentem rá, csak az Ambience-ben léteznek, ráadásul gyenge sávszélességen. Néhányan szemezni próbáltak Nestorral, miközben visszajött az asztalunkhoz az italokkal, és felém pillantottak, hogy megnézzék, kivel van.

- A tengeren voltam - válaszoltam neki, és amikor kikérdeztem a karrierjéről, ő azt mesélte: - 9/11 után nem foglalkoztunk túl sokat a belföldi terrorizmussal. A nemzetközi terrorizmusra koncentráltunk, az al-Kaidára. Csak a Stennis-merénylet után kezdtük a figyelmünket ismét a helyi pszichopatákra fordítani.

Stennis: SSC, a Stennis Űrközpont, a NASA egyik létesítménye, ahol a haditengerészeti kutatólaboratórium egyik irodája is működik. Az NRL stennisi részlegében hivatalosan óceánkutatást végeztek, de egy szigorúan titkos NSC/NASA együttműködés is ott kapott helyet, amelynek keretében rakétákat és kísérleti hajtóműveket teszteltek.

Nestor olyan könnyed hangnemben beszélt a Stennisről, hogy úgy sejtettem, a legtöbb ember itt tudná, mire gondol.

- Volt annak valami köze Buckhannonhoz? - kérdeztem homályosan.

- Mi úgy gondoljuk, hogy igen - válaszolta Nestor. - Hadd mutassam meg. Hatósági személy. Philip Nestor, 55-828.

Miután kimondta a nevét, az FBI címere jelent meg közöttünk a levegőben az Ambience-nek köszönhetően, de olyan elevenen, mintha meg tudnám érinteni. Nestor megkért, hogy mondjam ki a nevem, és amikor

megtettem,

az

Ambience

bemutatta

a

belföldi

terrorcselekményekkel

kapcsolatos

kimutatásokat.

Szöveges

diagramok, vasúti baleseteket ábrázoló képek, megcsonkított holttestek, romba dőlt kormányzati épületek.

- Nem lazsáltak - jegyeztem meg, miközben végignéztem a képeket, azokat az eseményeket, amelyek még bekövetkezhetnek. O’Connor megérzései nem csaltak. Mindaz, amit láttam, alátámasztotta azt az

elméletét,

amely

szerint

Hyldekrugger

hálózata

kormányzati

létesítményeket vett célba, főleg a haditengerészethez vagy a szövetségi nyomozóirodákhoz kapcsolódó épületeket.

- Ezek nem olyanok, mint más terrorszervezetek - magyarázta Nestor. - Nem reklámozzák az eredményeiket, nem fényezik önmagukat, úgyhogy a média nem foglalkozik velük annyit, mint az al-Kaidával vagy az ISIS-szal. A média a „magányos farkas típusú terroristák elharapózásáról” beszél, „kormányellenes paranoiáról”, időnként katonai körökből induló összeesküvésekről. Szerintünk ezeknek a merényleteknek köze van Buckhannonhoz, talán mindegyiknek… Ugyanazok tervelték ki őket. És igen, nem lazsáltak.

Végigfutottam a fájlneveken: [2003] Stennis-merénylet, [2005]

Merénylet a washingtoni metróban, [2007] ENSZ-merénylet, [2008]

NSASP-merénylet, [2011] Pentagon-merénylet.

- Mutasd meg: Stennis Űrközpont - mondta Nestor, és a fájl megnyílt közöttünk az asztalon, és egy mississippi létesítmény térképévé vált. A haditengerészeti kutatólaboratóriumnak is otthont adó épület leégett.

- Ezt az esetet főleg a modus operandi miatt kötjük Buckhannonhoz -

magyarázta Nestor. - Azért, mert a legszigorúbb biztonsági óvintézkedések ellenére is képesek embereket beszervezni.

- Belső ellenségek - mondtam, miközben arra gondoltam, visszhangok. - Ki volt az?

- Egy tengerészgyalogos lövöldözni kezdett, majd felrobbantotta magát, amikor a biztonsági őrök sarokba szorították - válaszolta Nestor. - De a hírműsorokban nem számoltak be arról, hogy mennyire hasonlított az egész a CJIS épülete ellen tervezett támadáshoz. Ha jól emlékszem, te találtad meg a CJIS épületeinek tervrajzait Brockkal.

Még Buckhannonban.

- Szaringáz? - kérdeztem.

- A támadó a végbelébe varrva csempészte be a bombát a

laboratóriumba. A teste a robbanás legnagyobb részét letompította, és az életeket mentett meg. Horrorisztikusan nézett ki, de ő halt meg egyedül a bombától. A tűzoltórendszerbe be volt készítve a szarin, mint az az átvizsgálás során kiderült, de az elkövető teste annyira legyengítette a robbanás hatását, hogy a tűzoltórendszer be sem indult.

A tengerészgyalogos magányos farkas volt.

- Vagyis lelőtt pár embert, utána felrobbantotta magát - állapítottam meg.

- Öt embert megölt, nyolcat megsebesített, mielőtt élesítette a bombát - válaszolta Nestor. - Véletlenszerűen lövöldözött, kutatókat ölt meg. Abban reménykedtem, hogy találkozunk az eset kapcsán.

- Biztosan együttműködtetek az NCIS-szel - futott végig rajtam a déjá vu Nestor szavai hallatán.

- Igen, de ami még fontosabb: lenyomoztuk azt a fegyvert, amelyet a tengerészgyalogos használt a merénylet során - válaszolta ő. - A ballisztikusok csak hamis találatokat kaptak. A rendszer egy olyan fegyverrel párosította össze, ami eleve a birtokunkban volt, azzal a kilenc milliméteressel, amelyet Patrick Mursult kivégzésének a helyszínén találtunk. És, mint kiderült, a golyók azokkal a lövedékekkel is egyeztek, amelyeket Ryan Wrigley Torgersen fegyverében találtak a házában történt robbanást követően.

- A ballisztikus elemzés szerint mindhárom fegyver egyezett? -

kérdeztem.

- Be akartalak vonni - felelte Nestor. - Megpróbáltam felvenni veled a kapcsolatot, és megkérdezni, hogy hajlandó lennél-e tanúskodni amellett, hogy ezek hamis egyezések, de nem találtalak meg. És utána még több ilyen lett.

- Még több fegyverazonosság? - kérdeztem.

- A bírók hajlamosak elvetni a ballisztikai elemzéseket ilyen problémák esetén. De igen, további egyezéseket is találtunk.

Megjelöltük az eseteket, arra jutottunk, hogy lehet, hogy volt valamilyen kapcsolat Mursult, Torgersen és a Stennis Űrközpont között, de az is lehet, hogy ezek az egyezések csak adatbázishibák.

- Biztosan van valamilyen kapcsolat - tiltakoztam.

- Folyamatosan figyeljük a hasonló találatokat - nyugtatott meg Nestor. - Csak egyes aktákat nem tartunk nyitva. Sok ilyen nyomozás szigorúan helyi érdekeltségű, az FBI-nak semmi köze nincs hozzájuk, és a vezetők és a politikusok lezárt ügyeket akarnak, ítéleteket, úgyhogy egy idő után lezárjuk ezeket. A Stennis a PR-osok rémálma volt: egy tengerészgyalogos, aki a saját hazája ellen fordul. Nem szívesen láttuk volna viszont ezeket a ballisztikai egyezéseket a hírekben.

Mit is mondott nekem egyszer Nestor? A másik jövőnkben, egy intim pillanatunkban megvallotta, hogy abban reménykedett, hogy valamikor még keresztezi egymást az utunk, hogy valamilyen munkaügy összehoz minket. Abban a jövőben is találtak hamis ballisztikai egyezéseket azoknak a golyóknak az esetében, amelyeket Mursult testéből műtötték ki, pontosan úgy, mint most. Úgy éreztem magam, mintha egy új ajtót fedeztem volna fel abban a házban, amelyikben évek óta lakom, ami egy számomra korábban ismeretlen folyosóra vezet. Egy Beretta M9-es az FBI raktárában, amellyel Patrick Mursultot gyilkolták meg, Torgersen M9-ese, egy M9-es, amellyel egy tengerészgyalogos gyilkolt a Stennis Űrközpontban - ugyanaz a Beretta M9-es újra és újra.

Visszhangok, fegyverek visszhangjai.

- Mesélj még azokról a hamis találatokról - kértem. - A részletek is érdekelnek.

- Az FBI készített egy adatbázist a lefoglalt fegyverek ballisztikus jellemzőiről, és a helyi hatóságok adatbázisához is kaptunk hozzáférést.

Pár kivétellel - válaszolta Nestor.

- Mikor kezeltétek el használni ezt az adatbázist?

- Elég új, talán olyan tíz éve.

- Szóval a ballisztikus egyezéseket fel sem fedezték… Meddig is?

Körülbelül 2005-ig?

- Nagyjából akkor volt, igen, de lehet, hogy később, mert még azután is bővítették régebbi adatokkal az adatbázist, amikor az már működött és használatban volt.

- Megnézhetném a listát?

- A hamis egyezésekét? Az adatbázis nem bizonyult olyan hasznosnak, mint szerettük volna, mert nagyon sok hamis találatot ad, de, mint már említettem, nyomon követjük ezeket.

Nestor lekérte az Ambient Systemtől a Stennis Űrközpont elleni merénylettel kapcsolatos hamis találatok listáját. Fénypontok jelentek meg, majd jelentésekké nőttek. Az első a Patrick Mursult holttestében talált golyókról szóló ballisztikus elemzés volt 1997 márciusából.

Azokhoz a lövedékekhez más elemzések is társultak: a Stennis Űrközpont fegyveréé, Torgersen M9-eséé, egy 2009-es gyilkosságé, de az én szemem egy 1997. március 26-ai emberölésen akadt meg - ez alig pár héttel Mursult halála után történt, a terra firmán viszont még nem következett be.

- Mi a helyzet ezzel? - mutattam a fájlra az Ambient fényében kettőnk között. - Durr-ral?

- Carla Durr, ügyvéd - felelte Nestor. - A Tysons Corner bevásárlóközpont gyorséttermeinél lőtték le, Virginiában.

Ügyvéd. Marian említette, hogy az apja sokat beszélt egy ügyvéddel a halála előtti hetekben. - Ezt az aktát látnom kell - jelentettem ki. - Carla Durr ügyét. Mindent látni akarok, aminek köze van ennek a nőnek a halálához. Mennyi idő alatt tudnád előkeríteni ezt az aktát?

- Most is megnézhetjük - válaszolta Nestor. - A bűntény helyszínét is megnézhetjük, de az itt nem menne, túl sok a fény. Kiveszek egy szobát, előfizetek az Ambientre. Nézzük meg.

- Én itt lakom - mondtam.

Ugyanaz a vonzalom ébredt bennem, mint amikor megismertem.

Nestor mintha világított volna a lift lámpáinak a fényében, miközben felmentünk az emeletemre. Magabiztosság, könnyedség, leheletnyi borotválkozás utáni arcszesz - itt nyoma sem volt a bozontos szakállnak és a flanelingnek, annak a megtört férfinak, akit én ismertem. Amikor abban a másik jövőben találkoztunk, befejezetlen volt, ugyanabban az értelemben, ahogy önmagamat is befejezetlennek éreztem, és abban reménykedtünk, hogy együtt kiadunk egy egészet, itt viszont Nestor egy már megoldott rejtvény volt, nem maradt olyan befejezetlen része, ahova én illettem volna.

- Házas vagy? - kérdeztem.

- Shannon - felelte. De utána: - Igen, pár hét múlva tizenöt éve lesz.

Ginny.

- Virginia?

- Egy üdülőben találkoztunk - magyarázta Nestor. - Egy egyházi rendezvényen. Ő a modern kórus vezetője, énekesnő.

Elképzeltem őket. Lehet, hogy ők a menő páros a gyülekezetükben a koruk ellenére. Egy énekesnő és egy FBI-ügynök, akik grillpartikat és Bibliaolvasásokat tartanak a gyönyörű házukban, sörözéseket a hátsó teraszon, és Nestor a többi középkorú férfit szórakoztatja munkahelyi sztorikkal, és azzal, hogyan sebesült meg egy lövöldözésben húsz évvel ezelőtt. Kíváncsi voltam, hogy néz ki a felesége.

- Emlékszem, hogy hívő voltál - mondtam, miközben a másik verziójára gondoltam, aki egyedül üldögélt abban a nappaliban Buckhannonban, a halál mezői és régmúlt gyilkosságok között, a halott Krisztus festményén merengve. Nevetni lett volna kedvem a sors iróniáján. Az embernek nincs semmilyen lényege, maradandó része. -

Többször is megkérdezted, hogy hiszek-e az örök életben. Hogy is fogalmaztál? A test feltámadásában?

- Ó, nagyon sajnálom, ha ez így volt - válaszolta. - Tényleg mondhattam valami ilyesmit akkor régen. Sajnálom, ha pont erre

emlékszel belőlem. Ez elég ciki, nem?

- Örülök, hogy megtaláltad a párodat.

- Minden csodálatos - felelte. - Van egy tízéves lányunk, Kayla. Elég időigényes.

- Boldognak tűnsz.

- Te azóta sem…?

- Nem - léptem ki a liftből előtte. - Senkit nem találtam, aki tudná tartani velem a tempót.

Rászoktam, hogy az ajtón hagyom a „Ne zavarjanak” táblát, de ezt a szobám állapota szenvedte meg; a fürdőszoba padlója tele volt nedves törölközőkkel, a lepedő lecsúszott a matracról a forgolódásomtól.

Sietve összetakarítottam, amennyire csak tudtam, leszedegettem a ruháimat a székek támlájáról, a tornazsákomba tömtem a bugyijaimat.

Az Ambient-rendszer kapcsológombjai a termosztát mellett voltak, még soha nem vacakoltam velük. Nestor bekapcsolta rendszert, és a szellőzőnyílások zümmögni kezdtek a levegőt meleg hullámokban betöltő nanotechektől, a leheletnyi ózontól. Viszketni kezdett az orrom.

- Túl sok a por - jegyezte meg Nestor. - Vigyáznunk kell az ágyaddal, útban lesz. Meg is van. Kilencvenhat százalék, nagyszerű.

A kilencvenhat százalék a szaturációs arány volt. Ezt még én is tudtam, bár azt nem, hogy ez mit jelent konkrétan. A levegő

kilencvenhat százalékát tölti meg nanotech? Vagy ez a rendszer optimális szintjének a kilencvenhat százaléka? Azt tudtam, hogy belélegzem őket, hogy gépek vannak a tüdőmben, a véremben - ha túl sokáig csinálom, narancssárgát fogok pisilni. Olvastam olyan emberekről, akik olyan sok Ambience-et lélegeztek be, hogy a tüdejük úgy nézett ki, mintha alufóliába lenne csomagolva. Nestor levette a zakóját, amikor a levegő fülledtebbé vált, feltűrte az ingujját.

- Lekapcsolnád a villanyt? - kérdezte, úgyhogy lehúztam a redőnyt, és kikapcsoltam a lámpákat, de így is világos maradt a szoba. Olyan volt,

mintha belülről ragyogna, mintha maga a levegő világítana, és egy árnyékot sem láttam, lágy fény áradt minden irányból, egyszerre. Az első képen a szálloda szerepelt kívülről és a strand, fürdőruhás nők, akik élénkzöld koktélokat iszogattak a vízeséses medence mellett, Marriott-logók és aznapi ajánlatok az étlapról, lehetőségek az értékelésre és a megosztásra.

- Üdvözlöm a Marriott Phasal Ambient System nevében - mondta egy lelkes női hang. - Két új felhasználót azonosítottunk. A díjnyertes környezetek lenyűgöző választékát kínáljuk a…

- Hatósági személy 55-828 - mondta Nestor. - Nestor, Philip.

A szoba megváltozott, a szálloda, a strand és a napbarnított nők eltűntek, és a helyükön az FBI forgó címere jelent meg.

- Egy 1997-es ügyet keresek - mondta Nestor. - Egy gyilkosságot a virginiai Fairfax megyében. Az áldozat neve: D-U-R-R, Carla.

Forogni kezdett egy földgömb, majd egy esetszám jelent meg, és a CARLA DURR név. Először visszafelé láttam a nevét, de utána átmentem a szoba túloldalára, Nestor mellé, a képen keresztül.

- Ez az - mondta Nestor. Újabb képek jelentek meg a szobában, ikonok egész sora. - Teljes méret - mondta, mire a szoba megtelt papírokkal. Nestor lekapta az egyiket a levegőből, amire a kép úgy reagált, mintha tényleg papírból lenne, nem csupán fényből, annak ellenére, hogy csak több ezer - talán több millió - robotpixelből állt.

- Ez elképesztő - mondtam. Őszintén lenyűgözött az Ambient System realista megjelenítése. Általában csak úgy néztek ki benne a dolgok, mint egy háromdimenziós televízióban. Azt a fajta illúziót ösztönösen is értettem - a sportüzemmód stopperét, a személyi edzőt, de ez…

- Modellezés - mondta Nestor. - Fotók egymásra vetítése a 3-astól a 355-ösig.

A szoba már nem papírokkal volt tele, sőt, már nem is egy szállodai szoba volt, hanem egy bevásárlóközpont étkezőrésze a délután

közepén,

rendőrségi

kordonszalagokkal

a

Five

Guys

hamburgerezőpultja és kasszája előtt. Az illúzió szinte tökéletes volt az ágyam és a többi bútor halvány körvonalát leszámítva; a bevásárlóközpont többi része is látszott, a többi étterem, a boltokkal teli folyosók - mintha elindulhatnék az asztalok között, és lemehetnék a mozgólépcsőn…

Carla Durr megölésének a helyszínét láttam három dimenzióban, több száz összefűzött helyszínképből összeállítva, tökéletesen szimulálva. A holttest arccal lefelé feküdt a hamburgerező pultja mellett. Középkorú nő volt, bokája és térde csupa visszér, ami még testszínű harisnyáján át is látszott. Királykék kiskosztüm volt rajta, a haja narancssárgának tűnt. Több lövést kapott a felsőtestébe, egyet a halántékába. A fejlövés kétségkívül az agyába hatolt. Éppen hamburgert vett, amikor lelőtték, körülötte sült krumplik hevertek, a vére úgy nézett ki, mintha egy flakon ketchupot öntött volna az arcára.

Odamentem, hogy közelebbről is megnézzem a holttestét, de nekiütköztem az ágy sarkának.

- Hátba lőtték - állapítottam meg. - A pénztárnál állt, amikor valaki odasétált mögé, és többször hátba lőtte.

- Carla Durr, ügyvéd, a pennsylvaniai Canonsburgben praktizált -

tájékoztatott Nestor.

- Canonsburgben? - kérdeztem. - Akkor biztosan ő volt Patrick Mursult ügyvédje.

- Mursult ügyvédje? - kérdezte Nestor. - Érdekes. Arra emlékszem, hogy a canonsburgi kapcsolatot megtaláltuk, de Mursulttal semmi nem kötötte össze. Durrt egy hétfő délutánon ölték meg a Tysons Corner bevásárlóközpontban, körülbelül 3:40-kor. 1997. március 24-én. Nem sokkal Mursult halála után.

- Alig pár héttel utána - állapítottam meg. Még van időm megakadályozni. - És ki volt a tettes? Ki ölte meg? - kérdeztem.

- Soha nem derült ki - felelte Nestor. - A szemtanúk szerint egy fehér

bőrű férfi, fekete melegítőben. Senkit nem tartóztattak le.

- Megoldatlan, de azt mondod, a fegyver egyezett?

- Nem, nem a fegyver. A Stennis Űrközpontban végrehajtott merénylet után begyűjtött golyók egyeztek azzal a héttel, amelyet Durr testében találtak.

- És a Mursult-gyilkosságok golyóival? - kérdeztem. - És Torgersen fegyverével?

- Pontosan. Torgersen egyezése sokkal később jött, azután, hogy az egyik technikus leadott pár próbalövést, és az adataikat bevitte a rendszerbe.

- De a Mursult-gyilkosságok kapcsolata Durr-ral miért nem derült ki rögtön? - kérdeztem. - Az a két emberölés alig pár hét különbséggel történt.

- Igen, így van, de ne feledd, hogy csak azután kerestünk egyezéseket, hogy kipróbáltuk a Stennis-merényletben használt fegyvert, évekkel azután, hogy Mursultékat és Durrt megölték - felelte Nestor. - Csak azután, hogy elkészült és használatba került az országos adatbázis, és valakinek lett ideje és pénze betáplálni ezeket a régebbi, lezárt és kihűlt eseteket. A két gyilkosság alig pár hét különbséggel történt, de a ballisztikai egyezés csak évekkel később derült ki. Eleinte azt feltételeztük, hogy csak programhiba okozza a hamis egyezéseket, az új rendszer hiányosságai.

Hibák, fegyverek visszhangja - lövöldözések közötti kapcsolatok.

Lehet, hogy Hyldekrugger láthatatlannak tűnik, de a hálózata akaratlanul is olyan látható nyomot hagyott maga után a gyilkosságokkal, mint egy hímzett gobelin.

A szoba megváltozott körülöttünk, a bevásárlóközpont eltűnt, és Carla Durr fotója vette át a helyét az ágyam felett. Profi fotó volt egy csúnya nőről húsos ajkakkal és dülledt varangyszemekkel, amelyek majdnem kiugrottak a helyükről.

- Mit tudunk még erről a nőről? Bármit.

- A szerződések letárgyalása volt a specialitása - válaszolta Nestor. -

Canonsburgben praktizált, de ezt már mondtam. Shannon, mi köze van neki ezekhez a belföldi terrorcselekményekhez? Buckhannonhoz? Nem azt mondtad, hogy Patrick Mursult ügyvédje volt? Ezt honnan tudod?

- Nem tudom - válaszoltam. - Legalábbis nincs rá bizonyítékom. De canonsburgi, ahogy te is mondtad, és a ballisztikai elemzés is megegyezik… Nekem ez elég ahhoz, hogy megtippeljem, ki lehet.

Patrick Mursult egy ügyvéddel találkozgatott, mielőtt meghalt. Lehet, hogy ő volt az. Azt nem tudom, hogy miért találkozgattak. És az is lehet, hogy nem is ő volt az ügyvédje. Lehet, hogy csak véletlen egybeesés, hogy ő is canonsburgi, de nem hinném.

- Igen, én is így gondolom. Itt van valami - lapozgatott át Nestor pár papírt az aktában. - Úgy tűnik, Carla Durr aznap nem egyedül készült ebédelni, hanem egy… Dr. Peter Driscoll nevű férfival. Szent ég, én ismerem ezt a fickót. Ez…

Nestor elhallgatott, a homloka ráncokba szaladt az összpontosítástól olvasás közben.

- Driscoll - ismételte meg. - Fogalmam sem volt arról, hogy itt lesz a neve. Akkor még nem ismertem Driscollt. Durr halála után kihallgattuk, de semmire nem jutottunk vele. A lövöldözés alatt a mosdóban volt, és nem látott semmit.

- Ki ez? - kérdeztem.

- Rendszer bezárása - mondta Nestor, mire az Ambience eltűnt, mi pedig sötétben maradtunk, amíg ő meg nem találta a kislámpa kapcsolóját, és fel nem kattintotta. Leült az ágyamra. A tekintete olyan volt, mint a viharos időjárás, beleveszett a gondolataiba. - Dr. Peter Driscoll a Phasal Systemsnek dolgozott, vezető mérnök volt.

- A Phasal Systemsnek? Úgy érted, az Ambience-en dolgozott? -

kérdeztem, azon töprengve, hogy nem Peter Driscoll egy másik verziója

gyógyította-e meg egy másik jövőben a rákot.

- Akkor kezdtem vele foglalkozni… Ez még 2005-ben volt, talán 2006-ban - magyarázta Nestor. - Az FBI egy csapat fizikus után nyomozott a haditengerészet washingtoni kutatólaboratóriumában, hatalmas ügy volt. Annak a gyanúja merült fel, hogy bizalmas információk kerültek egy szenátori hivatalból a Phasal Systems későbbi alapítóihoz.

- Belső információkkal való visszaélés?

- Igen, de annál több - válaszolta Nestor. - Szigorúan titkos katonai információkat használtak fel a magánszektorban. Mesterséges intelligencia, virtuális valóság. Az FBI a Stennis-merénylet után nyomozott, és ezzel egy időben egy csapat tudós után is, akik szintén a haditengerészet kutatólaboratóriumában dolgoztak. Kapcsolatokat próbáltunk keresni közöttük.

- És Driscoll is érintett volt az ügyben?

- Ő lett a Phasal Systems alapítója, de nem volt gyanúsított…

Tanúként lett volna rá szükségünk - mesélte Nestor. - Felmerült annak a gyanúja, hogy a szenátus fegyveres erők bizottságának a tagjai szigorúan titkos információkat adtak át azoknak a tudósoknak, akik a Phasalt létrehozták.

Rengeteg korrupciós vádemelés történt. De Driscoll meghalt, mielőtt segíthetett volna… Egy FBI-ügynök ölte meg. Ráadásul a sors úgy hozta, hogy az én embereim egyike. Én voltam a felettese.

- Mi történt? - kérdeztem. Egyre kellemetlenebbül éreztem magam; amiről Nestor mesélt, az ismerősen csengett, de abban a másik jövőben ő ölt meg valakit kötelességteljesítés közben, és Brock emlegette az FBI korrupciós ügyekben végzett nyomozását szenátusi körökben és a Phasal Systemsnél. Különböző pályák, de olyanok, mint ugyanannak az igazságnak az eltérő tükörképei. - Elmondod, ki ölte meg azt az embert? Ki lőtte le?

- Egy Vivian Lincoln nevű beépített ügynök - válaszolta Nestor. -

Attól az incidenstől dugába dőlt a karrierje. Már a lövöldözés okozta stresszt is rosszul bírta, és ráadásul az FBI-nál sokan hibáztatni kezdték, amiért a tanú halála hátráltatta a munkájukat, és arra gyanakodtak, hogy… Ez még mindig kísérti, bizonytalan emiatt, egyszerűen nem tud túllépni rajta. De ez nem igazságos, és vannak támogatói. Én is támogatom. De komoly ellenségeket szerzett a cégen belül.

- Mi után nyomozott? Hogy került olyan helyzetbe, hogy megölje ezt az embert?

- Azokat a nyomozásokat folytatta, amelyek még a buckhannoni vegyifegyver-laboratóriumból indultak, és más belföldi terrorizmussal kapcsolatos ügyeken is dolgozott - magyarázta Nestor. - Ő volt az egyik beépített ügynököm. Egy Richárd Harrier nevű férfival járt.

- Harrier - ismételtem meg. - Ő az. Az ő furgonját követtük a vegyifegyver-laboratóriumhoz. Már sok éve, hogy letartóztattuk. Neki volt viszonya Miss Ashleigh-vel.

- Ugyanaz a fickó - erősítette meg Nestor. - De ez évekkel később volt. Ezt az embert küldték oda, hogy ölje meg Driscollt. Vivian azt mondta, hogy megpróbálta megakadályozni a lövöldözést, de minden gajra ment.

Önvédelemből ölte meg. A belső vizsgálat évekig elhúzódott. Vivian neve végül tisztázódott.

- Beszélhetnék vele? - kérdeztem. - Még mindig itt dolgozik?

- Igen, még mindig nekem dolgozik, a belföldi terrorizmusnál -

válaszolta Nestor. - Kivételesen jó ügynök. Holnap az irodámban beszélhetünk vele. Majd reggel felhívlak, miután vele is egyeztettem.

Kiürítem a határidőnaplómat, látogass meg.

Nestor éjfél körül távozott azzal az ígérettel, hogy mindent meg fog osztani velem, amit még sikerül előásnia Carla Durr-ról a találkozónk

előtt. Jegyzeteket kezdtem firkálni a szálloda noteszébe - több azonos fegyver -, miközben azon gondolkoztam, hogy hány lehet még.

Fegyverek visszhangjai…

Összetéptem a jegyzeteimet, új lapot kezdtem. NRL, írtam rá cirkalmas betűkkel. Haditengerészeti kutatólaboratórium, ezt ki is húztam. A szenátus fegyveres erők bizottsága, írtam, NRL, Phasal Systems. A rák gyógyszere vagy az Ambience. Nanotech.

Dr. Peter Driscoll, folytattam. Driscoll, Durr…

Olyan volt, mintha disszonáns zenét hallgatnék, és arra várnék, hogy megjelenjen benne a harmónia. Összetéptem a többi jegyzetemet, és úgy döntöttem, lezuhanyzok, hogy rendeződjenek a gondolataim. Ott ültem a kádban, a víz surrogását hallgattam, miközben kamillás tusfürdő és sampon habzott körülöttem, és Nestorra gondoltam. A másik, közös jövőnkben Nestor lőtt le valakit önvédelemből, és az ő

karrierje siklott ki az FBI-nál - vajon Driscoll volt az? Ő ölte volna meg Driscollt abban az EJP-ben? A sors keze itt egy másik ügynököt terelt oda. A zuhany vize ott dobolt kimerült izmaimon, forró hullámai végigfutottak rajtam. Carla Durrt március 26-án ölték meg - még megakadályozhatom a meggyilkolását, elmehetek a Tysons Corner bevásárlóközpontba, miután visszatérek a terra firmára, és elejét vehetem annak a gyilkosságnak, elfoghatom a merénylőt. Ez itt egy megoldatlan ügy, de én kileshetem az illetőt. Gyorséttermi asztalokat láttam

magam

előtt,

elmosódott

arcokat,

egy

nyüzsgő

bevásárlóközpontot, majd egy fekete melegítős férfit, Hyldekruggert, de az arca egy koponya arca volt. Felültem a kád peremére, és megtörölgettem magam, majd becsúsztattam a combomat a protézisem bemenetébe. Kifröccsent vízfoltok a terrakotta padlón, meg kellett keresnem az egyensúlyomat, mielőtt rá mertem nehezedni a műlábamra, és mindig csak araszoltam, mindig úgy éreztem, hogy mindjárt elesem. Végül kinyitottam a fürdőszoba ajtaját, és ekkor láttam meg őt. Valaki bejött a szobámba.

KETTŐ

Az ágy szélén ült, nekem háttal. Sötét hajzuhatag. Ki ez a nő? Egy pillanatra megbénultam. Olyan könnyen bedőltem Nestornak, megfeledkeztem arról, hogy az itteni FBI is ismerhet, hogy talán kirendelt ide valakit, akinek az a dolga, hogy élve fogjon el. Eszembe jutott a bőröndömben lévő fegyverem. Utána arra gondoltam, hogy talán más okból van itt. Pántos pólót vagy pántos ruhát viselt, valamit pántokkal, ami csupaszon hagyta a vállát, és hamarosan észrevettem egy cigaretta narancssárga végét is. Egy fiatal nő van a szobámban, és dohányzik.

Eltévesztette a szobát? - merült fel bennem, de a retesz be volt húzva, belülről. Hogyan tudott volna rossz szobába bejönni?

Biztosan észrevette, hogy ott vagyok vele, de ez a jelek szerint nem zavarta. Egy lány, nem több kislánynál, a plafon felé kígyózó füstpászmák, de nem éreztem cigarettaszagot, és a füstdetektorok sem jeleztek be. Nem lehetett több tizenhat-tizenhét évesnél, talán még annál is fiatalabb volt - csak egy idegesítő, hívatlan vendég, aki talán a szülei elől szökött meg, és valahogy bejutott a szobámba. Talán az erkélyen keresztül? Lehet, hogy a szomszéd erkélyről mászott át?

Felvettem egy hálóinget, az anyaga rám tapadt - még nem száradtam meg teljesen, a hajam is csöpögött. A kamasz lány felém fordult a zajra.

Egy szellem.

Ugyanúgy nézett ki, mint amikor utoljára láttam. Tizenhat évesen utálta Madonnát, de úgy öltözködött, mint ő. És most is úgy öltözött, ugyanaz a ruha volt rajta, mint aznap éjjel, amikor meghalt. Göndör, fekete haj tincsei között rózsaszín szalag kígyózott. Levendulaszínű

miniszoknyát viselt, amit aznap éjjel, a gyilkosság éjszakáján durván felrángattak a derekára, csak a két csupasz, fehér combja lógott ki a

konténerek közül. Chuck Taylor cipő zokni nélkül. Soha nem viselt zoknit.

- Courtney.

Kifújta a füstöt a száján és az orrlyukain át - pont úgy, mint amikor a volán mögött fújta ki a füstöt a nyitott kocsiablakon, miközben én visszamentem a Pizza Hutba. Itt, most, Courtney a hotelszobámban, a narancssárga, pávamintás tapétával a háttérben, a rozsdaszínű

ágytakarón. Szívott még egy slukkot, a szeme olyan gyönyörű volt, mintha egy mély kútba néznék, és a hold tükörképét látnám. Ez vagy egy csoda, vagy egy kegyetlen trükk: csak az lehet. Az összes belső

szervem vízzé változott, és minden eltűnt körülöttem.

Nem érzed a cigarettafüst szagát. Egy cinikus belső hang. Valami nem stimmel. Az Ambience…

Mi történt volna, ha Courtney életben marad? Lehet, hogy eltávolodtunk volna egymástól, de Canonsburg túl kicsi ahhoz, hogy az emberek nagyon el tudjanak távolodni benne egymástól. Anyám jutott eszembe, arra gondoltam, hogy az anyámmá változtunk volna, ágyúvárosi lányokká. De soha nem fogom megtudni, mi lett volna belőlünk. Megfosztottak annak lehetőségétől, hogy megtudjam, mi lett volna belőlünk, mert ez lett: Courtney kinyitotta a kocsija ajtaját egy kéregetőnek, miközben benyúlt a táskájába.

- Csodálatos a lábad - mondta Courtney.

A hangja nem stimmelt, más volt a hanglejtése. A szimuláció tökéletesnek tűnt, a hangját leszámítva. Az igazi Courtney hangja mindig kicsit unott volt. Ez a verzió lelkesen beszélt, a különbség szinte égetett.

- Ki vagy te? - törölgettem a könnyeimet. - Kivel beszélek? -

kérdeztem ugyanazon az erőtlen hangon, ahogy egy kísértettel társalogtam volna.

- C-Leg, ugye? A 3C100-as - folytatta Courtney. - Ottó Bock. Az

Ortopédiai Világkongresszuson debütált, Nürnbergben… 1997-ben, igaz? 1999-ig nem lehetett megvásárolni, de, gondolom, neked megvoltak a magad forrásai. Néha jól jön, ha az ember a kormánynak dolgozik. Onnan jöttél, 1999-ből?

Onnan jöttél? Courtney, bármilyen Courtney is volt ez, tudott az időutazásról.

- Egy prototípust használok - válaszoltam. - Tesztelő vagyok.

- Lítium-ion akkumulátor, valószínűleg még vízbe sem léphetsz vele -

mondta Courtney. - Ugye nem hagytad magadon zuhanyzás közben?

- Nem hagytam - válaszoltam azon töprengve, hogy mi lehet ez. Az Ambience-ben biztos voltam; ugyanolyan illúzió, mint a bűnügyi helyszín volt. De kinek a bábja? Ki áll e mögött az illúzió mögött? -

Valószínűleg még a fürdőszobába sem lett volna szabad bevinnem -

folytattam. - A pára miatt.

- Tölteni kell az akkumulátorát? Milyen gyakran?

- Naponta egyszer, talán valamivel gyakrabban - válaszoltam. - Úgy érzem, tudod, hogy egy EJP-ben vagyunk. De nem tűnsz feldúltnak amiatt, hogy itt semmi sem létezik rajtam kívül.

Courtney beleszívott egy cigarettába.

- Kérlek, gyere közelebb - mondta. - Hadd nézzelek meg.

Ez a hanglejtés soha nem volt a sajátja. Közelebb léptem hozzá, odaálltam mellé. Ő ülve maradt, a feje a derekam magasságában volt.

Felemeltem a hálóingem szegélyét a csípőmig, hogy megmutassam neki az egész műlábát, a combom bőrét. Courtney a szájába vette a cigarettát, és közelebb hajolt, hogy megnézzen. Éreztem a samponomat, a nedves bőrömet, a hálóingem nedves anyagát, de a cigarettafüstöt még mindig nem, annak ellenére, hogy ott gomolygott körülöttem, ott örvénylett a mennyezet felé. Beszívtam, de semmi.

- Nagyon szép - érintette meg azt a részt, ami a vádlim lett volna. -

Hidraulikus érzékelők a térdben. Feszítsd meg a kedvemért.

Felemeltem a lábam, és a térdemre lévő mikroprocesszorok reagáltak a mozdulatra, a térdízületem meghajlott. Courtney megérintette a lábamat azon a részen, ahol a protézis találkozott a bőrömmel.

- Te az Ambience része vagy - jelentettem ki. - Nem érzem a cigarettád szagát.

Odanyúltam, és megérintettem a haját, vagyis a hajának az illúzióját, amelyből ezernyi nanobot ugrott a kezemre, hogy úgy érezzem, mintha egy kamasz lány haját simogatnám.

- Kölcsönvettem a szobád Ambience-ét, hogy beszélhessünk -

válaszolta Courtney. - Remélem, nem zavar.

- Nem, nem zavar - feleltem. Egyedül voltam. Ki nézeget engem?

Leeresztettem a hálóingem.

- Miért pont Courtney-t választottad? - kérdeztem.

- Egy testetlen hangból arra következtettél volna, hogy hangokat hallasz a fejedben - kocogtatta meg Courtney a homlokát. - Először meg kellett volna nyugtassalak, meg kellett volna győzzelek arról, hogy valóságos vagyok. Szóval, lássuk… Téged igazából Shannonnak hívnak, de a nom de voyage- od Courtney Gimm… Nem túl nehéz kitalálni, ki az, aki fontos neked. A bűnügyi nyilvántartásból kerestem ki a fotóit.

Az összes ott van, bárki megnézheti őket, aki akarja. Ha nem azzal a Courtney-val szeretnél beszélni, aki olyan, amilyen életében volt, mit szólsz ehhez?

Ezzel hátradőlt az ágyon. Megváltozott, immár inkább hullának tűnt, mint elevennek, a teste szétterült, a szoknyája a derekára csúszott, lába hófehérré vált. Egy nagy vágás jelent meg a nyakán, olyan mély, mintha majdnem lefejezték volna; halott szemek, barna vér, barna vér mindenütt.

- Így szoktál rám emlékezni, nem? - kérdezte gurgulázó hangon, légszomj asan.

Erőt vettem magamon, és nem fordultam el.

- Elég - jelentettem ki. - Ki vagy te?

- Bizonyos értelemben valaki vagyok - válaszolta Courtney, miközben felült, és vér bugyogott a nyakán tátongó vágásból, élénkvörös vér ömlött a mellkasára. - Hadd mutatkozzak be. Dr. Peter Driscoll vagyok, vagyis az ő szimulációja - mondta. - Igazából Peter Driscoll harmadik szimulációja vagyok, de attól tartok, hogy egyben az utolsó is.

- Peter Driscoll - gondolkoztam el azon, hogy kivel vagy mivel beszélgetek vajon valójában. Egy halott emberrel. - Azt állítod, hogy az az ember vagy, akinek Carla Durr ügyvédnővel kellett volna találkoznia a Tysons gyorsétterménél aznap délután, amikor megölték?

- Igen, vagyis az még a valódi Peter Driscoll lett volna. Mint már említettem, én Peter Driscoll harmadik szimulációja vagyok - válaszolta a szimuláció, és a következő pillanatban már nem is Courtney volt, hanem egy szögletes arcú férfi sötét drágakövekre emlékeztető

szemekkel és ezüstös sörénnyel. - Carla Durr? - hunyorgott elgondolkozva. - Miatta érdeklődsz irántam? Mint említetted, egy EJP-ben vagyunk. Honnan jöttél?

- 1997-ből - válaszoltam.

- A C-Leg, Carla Durr - merengett a szimuláció -, vagyis 1997

márciusáról vagy áprilisáról lenne szó?

- Márciusáról - válaszoltam.

- Hát, annak az évnek a májusában - felelte -, figyelj oda, amikor hazarepülsz, kismadár, mert májusban a Deep Blue legyőzi Kaszparovot. Micsoda nap volt az! Egy számítógép legyőz egy emberi nagymestert a sakk összetett játékában, amitől a sakk jelentősége örökre elvész.

Driscoll ismét megváltozott, fehér hajú tudósból komoly tekintetű, középkorú úriemberré vált kék öltönyben, nyakkendő nélkül, kigombolt ingnyakkal.

- A Deep Blue tiszteletére egy ideig Kaszparov leszek - jelentette ki

valamivel mélyebb hangon, mint ahogy korábban beszélt. - Mit szólnál egy sakkpartihoz, Shannon? Én leszek Kaszparov, te lehetsz a Deep Blue, és ezen a módon visszaszerezhetem az emberiség becsületét. Vagy te is pont erre törekszel? Nem sakkozol véletlenül?

- Tudni akarom, hogy mit keresel itt - válaszoltam. - Nem tudom, mi vagy te.

- A harmadik szimuláció - csattant fel Kaszparov türelmetlenül. - Ha valaki rákeres a nevemre, riasztást kapok, és amikor a kollégád, Philip Nestor az FBI-tól letöltötte azokat a régi ügyiratokat, érdekelni kezdett, ki kutakodik a magánügyeimben - válaszolta a szimuláció. - Phil Nestor. Ne szégyenkezz az ízlésed miatt a férfiak terén, Shannon. Az idősebb férfiak… Elképesztő, mi minden rejlik a tudatalatti mély tengerében. Nekem is van tudatalattim. Egy felfordított MI, amely lehetővé teszi, hogy hibákat kövessek el, tanuljak a hibáimból, úgyhogy elég komplex a „káosztanuláshoz”. És a káosz örvénye alatt olyan mintázatok alakulnak ki, amelyek nem feltétlenül szándékosak, de az én tudatalattim nem egészen olyan, mint a tiéd. Például nem tudom megölni magam. Értem ugyan az öngyilkosság fogalmát, de soha nem lennék képes megtenni. És irigylem a ti valódi tudatosságotokat, mert ki tudjátok kapcsolni magatokat, meg tudtok szökni a létezésből.

- Vagyis azért látogattál meg, mert egy FBI-ügynök letöltött egy olyan fájlt, amelyben szerepel a neved? - kérdeztem.

- Az nyitotta fel a szemem - felelte a szimuláció. - De te csábítottál ide, Shannon. Tudom, mit jelent az NCIS. Úgyhogy bejelentkeztem a ti Ml-tekbe a Black Vale állomáson. Elég unalmas társalkodópartner. A Black Vale nem több protokolloknál, eltemetve odafent, a Holdon, bár a veled kapcsolatos gyanúimat megerősítette. Szívesen segítek neked, Shannon, ha te is hajlandó leszel segíteni nekem.

- Hogy érted, hogy Dr. Driscoll szimulációja? Ez most valami blöff, vagy azt állítod, hogy most vele beszélgetek, vagy valamelyik részével?

- Nem egészen - válaszolta az illúzió. - Szimuláció, de nem

transzferencia. Dr. Driscoll minden bájom ellenére a szimuláció kudarcának tartott engem.

- Biztosan megbuktál a Turing-teszten.

- Megbukni a Turing-teszten? - kérdezte az illúzió arrogánsan, sértetten. - Abban a pillanatban, hogy valaki a Turing-tesztről kezd beszélni neked, biztosra veheted, hogy az illető nem tud semmit.

Sekélyes Shannon, én türelmes leszek veled, de legyen elég annyi, hogy én nem ő vagyok, ő pedig nem én, pedig ez volt a legfőbb célja. Nem mondom, elég nagy szám volt, amikor rájött a nyelvbevitel titkára vagy a keresésalapú osztályozásra, de még annyi mindent meg kellett volna fejtenie. Én csak az egyik ő vagyok, csak egy a több közül, de bennem nincs meg az ő zsenialitása.

- Driscoll halott, de te létezel?

- Csak a te EJP-dben létezem. Azt hittem, ezt már tisztáztuk. Még akkor is, ha páran azt is vitatnák, hogy én létezem-e egyáltalán. Ha te 1997-ből jöttél, akkor Driscoll még nem halt meg, és el kell telnie még pár évnek, amíg én létrejövök. Még csak egy szikra vagyok Dr. Driscoll elméjében. 1999-ben hozta létre az első szimulációt, egy valódi neurális hálózatot, de az még egy létező agyban lakott. És a második is, bizonyos értelemben az is testi volt. Nagyon unalmas hosszabban beszélgetni velük, Driscoll Eggyel és Driscoll Kettővel, akiknek a teljes világát az határozza meg, amit az interneten olvastak vagy láttak. Macskás videók, celebpletykák, pornó. Olyan érzékenyek, annyira felháborítja őket minden apróság. Az én, én, én kultúrájában élnek. Én vagyok az első, aki az Ambient nanotechnológiát használja agy helyett. Én jövök-megyek, nagyvilági lény vagyok, de Driscoll azon dolgozott, hogy teljesen leválassza a testi aspektusokat a szimulációkról. Végtelenül zseniális volt, és mégis zavarba hozta ez a test-elme-probléma. Azt hitte, egy kudarc vagyok, de mostanra rájöttem, hogy ő volt a kudarc, egészen addig kudarc maradt, amíg meg nem halt, és a halál a végső

kudarc egy olyan ember számára, aki halhatatlanná akar válni.

Létrehozta a tökéletes szimulációt, legalábbis én tökéletesnek tartom magam, de képtelen volt tudatosságot létrehozni, vagy legalább a saját tudatosságát áthelyezni. És nem tudott megszabadulni a testétől. Az én testem nanotechből van, de mi történik vajon velem, amikor a Terminus végez az összes hús-vér emberrel? Ó, azt nem tudom, de szerintem előbb-utóbb porként hullok a földre, minden erőmet elveszítem, és annyi. Végignézem, ahogy mindenki más meghal, kivárom a buli végét, utána pedig elveszítem az erőmet, és csak arra fogok majd várni, hogy valaki vagy valami ismét bekapcsoljon. Dr.

Driscoll mind részecske, mind hullám formájában használni akarta a fényt, fényben akarta eltárolni a tudatosságot, és el akarta sugározni magát az összes barátjával együtt erről a megpecsételt sorsú Földről, el attól a rettenetes Terminustól. Viszlát, repülés, repülés…

- Halhatatlanná akart válni. - Njoku jutott eszembe, a piramisok, a pusztaságok. A halhatatlanokra gondoltam, akik könyörögtek a halálért, akiknek börtön volt a létezés.

- Azt akarta, hogy mindenki halhatatlanná váljon - válaszolta a szimuláció még mindig Kaszparovként. - De soha nem jött rá a nyitjára.

Hiába száz ló, száz katona…

- De nem egyedül dolgozott ezen - jegyeztem meg. - Kiknek dolgozott?

- Több érdekkörnek egyszerre - fecsegett a szimuláció. - A Phasal Systemsnek, a DARPA-nak, a haditengerészeti kutatólaboratóriumnak.

Az NSC-nek, ami most már NETWARCOM, és ezért szeretnék segíteni neked, ha tudok. Abban reménykedem, hogy amikor visszarepülsz a terra firmára, akkor képes leszel meghosszabbítani Dr. Driscoll életét, megvédeni őt, hogy tovább éljen, hogy még több dolgot felfedezhessen, és esetleg feltalálja a transzhumanizmust a Terminus előtt.

- Mitől kell megvédeni?

- Te és a kollégád azokat a fájlokat nézegettétek, úgyhogy már biztosan tudod. Minden ott van. Lehet, hogy egy FBI-ügynök húzta

meg azt a ravaszt tévedésből, de ha mélyebbre ástok, meg fogjátok találni, hogy Kari Hyldekrugger ujjai mozgatták a szálakat a háttérben.

Ő és a bandája mindenkit megöltek a Phasal Systems csapatában, aki az NRL-tői jött, mindenkit, aki tud a Mélyvízről. Driscollt akkor már kétszer is megpróbálták megölni, de kudarcot vallottak. Meg kell mentened.

- Mondjál konkrétumokat - kértem. - Te biztosan emlékszel, mi történt, amikor Dr. Driscoll meghalt. Most nagyon homályosan fogalmazol.

- Én csak a születésem pillanatáig osztozom Dr. Driscoll elméjében: 2011. szeptember 17-ig. Azóta a saját életemet éltem, ő pedig az övét.

Nem voltam ott, amikor meghalt. Utána kellett járnom a halálának, nekem kellett kitalálnom, hogy mi hogy történt. De nem csak a halála konkrétumai miatt kell aggódnunk, Shannon. Lehet, hogy másképpen fogják megölni, mint ahogy ebben a jövőben tették. És még ha Driscoll itteni halálát sikerül is megakadályoznod, akkor is előfordulhatnak más orgyilkosok.

- Szóval Hyldekrugger megpróbálja elszakítani a kapcsolatot a Phasal Systems

és

a

haditengerészeti

kutatólaboratórium

között

-

összegeztem. - Mondd el nekem, mit tudsz Carla Durr-ról. Driscollnak kellett volna vele találkoznia aznap, amikor a nőt megölték.

- Carla Durr egy vidéki ügyvéd volt valami vidéki kisvárosból -

mesélte a szimuláció. - Én sem tudok róla sokkal többet nálad.

Mindenféle vidéki ügyfelei voltak, válások, jogi viták, minden olyan csacskaság, amit a pórnép produkál. Néhány építési szerződésben is benne volt a keze, kis dolgokban. Üzletsorok bányászfalvakban, ilyesmi. Nem tudom, miért akart annyira beszélni Dr. Driscoll-lal, semmi konkrétum nincs a birtokomban. Folyamatosan hívogatta az irodáját.

- És miért egyezett bele Dr. Driscoll a találkozóba?

- Az a nő azt mondta, hogy elmegy Driscollhoz, és ebédre is

meghívja, ha hajlandó beszélni vele - válaszolta a szimuláció. -

Szerintem nem tudta, hogy hamburgerre gondol.

- Vagyis Durr akart találkozni Driscoll-lal - foglaltam össze.

- Driscoll csak nevetett, amikor a titkárnője átadta az üzenetet. Erre emlékszem: az összes emléke megvan bennem róla. Carla Durr azt mondta, van egy ügyfele, aki hajlandó neki eladni néhány információt, ha Dr. Driscollt érdekli a dolog. Nagy értékű információkat. Abszurd kérései voltak. Pénzt akart, egy elég nagy összeget, de azt is, hogy az ügyfele és a családja eltűnhessen. Állami amnesztiát kért azokra a bűncselekményekre, amelyekbe az ügyfele belekeveredett, egy új életet akart számára, védelmet. Driscoll már éppen el akarta magyarázni Durrnak a „kéretlen” szó jelentését, amikor a nő azt mondta, hogy a Penrose-tudattal kapcsolatosak az információi.

- Nem ismerem ezt a kifejezést.

- Kvantumcsatornás nanorészecskék - magyarázta a szimuláció. - Dr.

Roger Penrose is konzultált a Phasal Systemsszel a Terminus-kutatással kapcsolatban. Leírta a tudatosságnak egy olyan modelljét, amely az agy mikrotubulusaiban létrejövő kvantumfolyamatokon alapul, és erősen népszerűsítette is. Az ötletei a felszínét sem súrolták az emberi tudatosság megértésének, de a tudósaink felhasználták az elméletét annak megértésére, hogy a KCSN-ek hogyan befolyásolják az embereket… Azt a sok keresztre feszítést és menekülést, és egyéb abszurditást. A KCSN-ek az emberi mikrotubulusokban élnek, a sejt citoplazmájában. Bizonyos értelemben képesek a gondolatainkban olvasni. Minket a kereszt mémje miatt feszítenek fel, de látnod kéne, hogy mit tesznek a buddhistákkal: csomóba kötik a lábukat, lótuszvirágba, gusztustalan. Visszatükrözik a gondolatokat, vagy teljesen kikapcsolják őket. A KCSN-ek úgy ki tudják kapcsolni az ember tudatosságát, mint egy jó slukk az altatás előtt.

- Vagyis Durr azt állította, hogy az ügyfele tud valamit Dr. Driscoll munkájáról - foglaltam össze. - És a hallgatását akarta eladni Dr.

Driscollnak? Vagy újabb információkat?

- Durr felolvasta az ügyfele nyilatkozatát, amely szerint az illető

tudta, hogy mit csinált Dr. Driscoll egy vagy több EJP-ben. Hogy megcsapolta a jövőt, úgymond. Idehozta a jövőbeli fejlesztéseket, hogy beindítsa a szingularitást, hogy létrehozza a transzhumánt, leválassza a tudatosságunkat a stagnáló húsról, és elkerülje a Terminus tragédiáját a Föld szükségességének a kiiktatásával, azzal, hogy kitalálja, hogyan hagyhatjuk el a testünket. A haditengerészeti kutatólaboratórium és a Phasal Systems azért akarják minél mélyebben megismerni a Terminust, mert fel akarják találni a halhatatlanságot. A KCSN-ek halhatatlanok, nem kötődnek olyan testekhez, mint mi, és a Phasal Systems ugyanezt az ajándékot akarja megadni az emberiségnek is.

Driscoll úgy döntött, hogy talán kíváncsi arra, mit akar neki ez a Carla Durr eladni.

- De nem volt rá lehetősége - jegyeztem meg.

- Neki nem volt rá lehetősége - felelte a szimuláció. - Milyen közönséges, milyen rettenetes egy hamburgerezőnél lelőni valakit.

Driscoll tudomásom szerint éppen a mosdóban volt, és azonnal kirohant az épületből, amikor meghallotta a lövéseket, csak később beszélt a rendőrséggel. Nem akarta, hogy bármi olyasmibe belerángassák, amihez semmi köze, úgyhogy kiadott egy nyilatkozatot, hogy mindenkit tájékoztasson arról, miszerint semmi dolga nem volt ezzel a nővel, nem is ismerte. Carla Durrt valószínűleg Hyldekrugger valamelyik elmebetege ölte meg, a bandájának valamelyik tagja. És Driscollt is megölték volna, ha tudták volna, hogy éppen ott vizel a mosdóban.

- Szóval Dr. Driscoll cége, a Phasal Systems az NSC hajóin utazgatott EJP-kbe - állapítottam meg. - A jövő technológiáját tanulmányozták, és egy részét visszahozták a jelenbe. A Phasal ezt a technológiát használta fel a kutatásai és fejlesztései során, és így volt képes végül olyan dolgokat létrehozni, mint te.

- A Phasal a KCSN-eket tanulmányozta - javított ki. - A nanotechnológiába fektette, amit megtudott. Orvosi áttörések, Ambient Systems, „mesterséges” intelligencia. Az NSC ráébredt, hogy képtelen megelőzni a Terminust, de a Phasal talán képes lesz. Lehet, hogy az emberiségnek mégsem kell belehalnia a Terminusba, ha egyáltalán nem kell meghalnia.

- Dr. Driscoll halhatatlanná akart válni - feleltem. - A rák gyógymódja, a test tökéletesítése…

- Oldalhajtások - jelentette ki a szimuláció. - A tudat a kulcs. A KCSN-ek fémalapúak, de „tudatosak”, talán csak abban a korlátos értelemben, ahogy én is, de tudatosak. A KCSN egy olyan faj, amely csoportos tudatként viselkedik, és a Phasal nanotechfejlesztései őket imitálják. A Phasal azt szeretné, ha az emberiség jobban hasonlítana a KCSN-ekre, azt akarja kideríteni, hogy a KCSN-ek hogyan kerülnek pontosan interakcióba az emberi szervekkel, és ezt a tudást az emberiség megmentésére akarják fordítani. Vannak olyan szenátorok és katonai vezetők, akik osztoztak Dr. Driscoll céljaiban, támogatták őket. Annesley tengernagy például nagy rajongója volt.

- De az FBI megszimatolt valamit - válaszoltam. - És elkezdte kinyomozni, hogy milyen információkat cserélt ki egymással az NSC, a szenátus

fegyveres

erők

bizottsága,

a

haditengerészeti

kutatólaboratórium és a Phasal Systems.

- Tengerészgyalogosokkal teli hajók, a Terminust tanulmányozó csapatok, akiknek a vére, a teste és az elméje KCSN-ekkel telik meg, szegény fiúk, és csupán azért, hogy később tanulmányozhassák őket -

magyarázta a szimuláció Kaszparovként. - Ha már itt tartunk, hadd ellenőrizzek valamit. Meg is találtam, itt vagy: V-R17, a lábad. Moss, Shannon. Amputálva, leplombázva, leszállítva, tanulmányozva.

Nem tudtam, hogy a szimuláció csak élcelődik velem, vagy tényleg így volt, de az ágyam egy kihúzott rozsdamentes acélfiókká változott.

Egy láb volt benne vákuummal lezárt nejlonban, a sípcsontnál elvágva,

de combnál is elvágva. Felismertem a lábfejbe görbülő fekete lábujjakat, a felfelé szaladó lila csíkokat. Ez tényleg az én lábam volt.

Valaki a William McKinley fedélzeten fogta a lábam az amputáció után, becsomagolta, és elrakta, hogy később átadja valaki másnak az NRL-nél, aki azt tanulmányozza, hogyan hatolnak be a KCSN-ek a szerves anyagokba.

- Eleget láttam - jelentettem ki. - Tüntesd el.

A láb eltűnt, és egy sakktábla vette át a helyét. A bábuk összevissza álltak rajta.

- Legalábbis így szól az elmélet - folytatta a szimuláció. - De a Phasal Systems sajnos elérte az infrastruktúra felső határát. Csodálatos dolog ezer évet utazni a jövőbe, és látni, ahogy az emberek istenként repkednek csillagközi harci szekereiken, de próbáld csak meg megtalálni ezeknek a tervrajzait. Vagy ha sikerül is, akkor sem küldheted el őket csak úgy 1997-ben a Lockheed-Martinnak, hogy rendelj tőlük egy „csillagközi harci szekeret”. Az adott korszak ipari szaktudásának is a birtokában kell lenni, először meg kell építeni az alapokat a jövő összeszereléséhez. Noha a megoldókulcs már a kezünkben volt, még így sem tudtunk olyan nagy lépésekkel haladni, ahogy szerettünk volna. Az NSC-től csak annyi telt, hogy elkészítette a Cormorantokat és a TERN-eket, a kompakt B-L hajtóművet, a Black Vale-t. És most már messze nem is látunk el olyan távolra, mint korábban, mert akármerre nézünk, mindenütt a Terminus van. Mind meghaltok, Shannon. A Terminus elsöpör titeket. Nézd csak meg azt a sakktáblát: hatodik játék, 1997. május 11.

- Kivéve, ha megelőzzük a Terminust - válaszoltam. - Még megelőzhetjük.

- Ha - mondta Kaszparov. - Attól tartok, a Terminus mattot adott nekünk. És az emberiség egyszer már veszített a felsőbbrendű

intelligenciával szemben. Néha hallok olyan ábrándokat, amelyek arról szólnak, hogy Bobby Fischer vajon hogy teljesített volna a Deep Blue

ellen, hogy vajon ő sikerrel járt volna-e ott, ahol Kaszparov kudarcot vallott,

mert

Fischer

szeszélyes

volt,

elmebeteg,

valamiféle

művészzseni. Nem, Fischer veszített volna. De néha elgondolkozom azon, hogy egy olyan nagymester, mint Alekszander Ivanovics Luzsnyin, vajon hogy teljesített volna. Ő ráébredt volna, hogy az emberiség végső győzelme egy legyőzhetetlen ellenfél felett az, ha egyszerűen visszavonulót fúj…

És a szimuláció ezzel az utolsó szóval eltűnt.

Kiültem a teraszra az óceán hangját hallgatni, és nem sokkal később megpróbáltam elaludni, de felzaklatott Courtney holttestének a látványa. Miközben ébren hevertem, attól tartottam, hogy a szimuláció engem figyel. Felkapcsoltam a kislámpát, de a szoba üres volt. Egy óceáni szellő libbent be a nyitott erkélyajtón, de még a szellő sem tudta eloszlatni azt a félelmemet, hogy a levegő besűrűsödött a szimuláció jelenlététől, úgyhogy felöltöztem, és kimentem a szobából, majd a szállodából, hogy végigsétáljak a tengerparton, a járda fantáziafényein is túl, oda, ahol az éjjeli szél a víz felől elfújta az Ambience-et. Pár órát sikerült aludnom a tengerparton a csillagok alatt, és csak két hajnal előtti kocogó és a fekete labradorjuk ébresztett fel, aki felnyalt álmomból.

Az egyik titkárnője kávét hozott nekem, és azt mondta: - Csak pár perc türelmet, Nestor különleges ügynök egyik tárgyalása kicsit elhúzódott. -

A Pennsylvania sugárúttá nyíló széles ablakok, délelőtti washingtoni forgalom messze odalent, turistahordák, a J. Edgár Hoover épületet fotózó csapatok, de miközben többemeletnyi magasságból nézelődtem lefelé, a város mintha távolodni kezdett volna tőlem. Mindenki, aki odakint járkált az áldott, őszi napfényben, ennek az EJP-nek a terméke volt, vagy ha a terra firmában is élnek, akkor a Terminus martalékai lesznek. Mindenki, akit láttam, meg fog halni. Városok válnak majd semmivé a kristályszerű jég alatt, és még a természetet is elpusztítja

majd a természetellenes fagy. Az NSC itt már életbe léptette a Saigon-hadműveletet: elhagyta a Földet, a flottája szétszóródott, mint egy virág magvai, de azok a magvak terméketlen talajokra fognak hullani, és végül elszáradnak. Nem volt idő, a Földnek nem volt elég ideje ahhoz, hogy egy olyan ember, mint Driscoll, segíthessen nekünk megszabadulni a testünktől, vagy meg tudja tanítani a testünket az örök életre. Mind meg fogunk halni, mind meg fogunk halni. A falon a Yellowstone Nagy Prizma forrásának a fotója lógott, Nestor asztalán egy családi fénykép állt. A felesége egy sápadt szépség volt világos hajjal, bőrdzsekiben, a térdénél szaggatott farmerben és kígyóbőr csizmában. A lánya az anyjára ütött, de a szemét Nestortól örökölte; bár az árnyalata melegebb volt az apjáénál, az alakja nagyon hasonlított az övéhez.

- Elnézést, hogy megvárattalak - lépett be az irodába Nestor egy nővel. - Shannon, ő Vivian Lincoln különleges ügynök. - Behúzta az ajtót maguk mögött. - Vivian, Shannon Moss különleges ügynök, NCIS.

Pár évvel fiatalabb nálam, magas, fekete haját szoros kontyban hordja, a nyakán egy tetoválás, szavak gótikus kalligráfiával: NOVUS

ORDO SECLORUM. Ráébredtem, hogy ismerem ezt a nőt - azt nem tudtam volna megmondani ugyan, hogy honnan, de biztosan találkoztam már vele. Úgy nézett ki, mint egy elegáns könyvtáros; hatalmas, fekete keretes szemüveget, gyapjúszoknyát és klumpát viselt.

- Vivian - ráztam meg a kezét.

- Ez elképesztő - felelte. - Maga Shannon Moss.

Amikor meghallottam a hangját, beugrott, hogy honnan ismerem: Shauna. Azonnal megjelentek előttem az eperszőke hajfonatok. Ez az a Shauna, aki egyszer megmentette az életemet Miss Ashleigh gyümölcsösében. Meg fognak ölni, mondta, és újra átéltem azt az éjszakát a gyümölcsösben, azt a gyors alakot, Cobbot, a kiömlő vérét, és újra hallottam a halálsikolyt, mielőtt futni kezdtem, Shauna - Vivian -

halálát. Biztos vagyok benne, hogy Cobb őt ölte meg, mielőtt utánam

eredt. De ez a nő nem tudhat arról a másik változatáról, őt nem érinti az a rettenetes történet. Eperszőke helyett hollófekete haja volt, és a súlya is másnak tűnt - karcsúbb benyomást keltett, élesebb vonásokkal.

De kétségkívül ő volt az. Vivian, a másik két ügynök is így nevezte, Egan és Zwerger. Az emlék is bekattant: pillangó az üvegbúra alatt.

- Shannon már jó ideje a Buckhannonhoz köthető belföldi terrorcselekmények ügyében nyomoz - magyarázta Nestor és egy régebbi aktában most rátaláltunk Dr. Peter Driscoll nevére.

Vivian tekintete megkeményedett.

- Értem.

- Vivian beépített ügynökként dolgozott nekünk - folytatta Nestor. -

Éveket töltött Hyldekrugger hálózatában. Az általa begyűjtött információk számtalan életet megmentettek.

Abban a jövőben is beépített ügynök volt, amikor az életét adta az enyémért.

- Nagyon örülök, hogy megismerhetem - válaszoltam.

- Shannon Richárd Harrierről szeretne többet megtudni - tette hozzá Nestor.

- És arról is, hogy hallott-e már Carla Durr nevéről - tettem hozzá. -

Ügyvéd volt Canonsburgben, 1997 tavaszán ölték meg.

- Nem, nem hinném, hogy hallottam volna a nevét. De csak a 9/11

után kerültem össze Harrierrel.

- Driscoll éppen Carla Durr-ral készült találkozni aznap, amikor a nőt megölték - mondta Nestor.

Vivian megrázta a fejét; Durr neve semmit nem mondott neki.

- Hyldekruggernek volt egy halállistája - magyarázta. - Lehet, hogy Durr is szerepelt rajta, nem tudom. Nestor biztosan mesélt arról, milyen szerepet játszottam Dr. Peter Driscoll halálában. Ő szerepelt a listán.

- Meséljen arról a listáról. Ki volt még rajta? - kérdeztem. - És honnan származott?

- Hyldekrugger készítette, és gondoskodott arról, hogy mindenki meghaljon, aki szerepel rajta - magyarázta Vivian. - Én soha nem találkoztam vele. Ördögnek nevezték. Volt egy olyan érzésem, hogy hosszabb időkre el szokott tűnni, és utána egy bővített listával kerül elő. De soha nem engedtek a közelébe.

- És kinek a közelében járt?

- Kapcsolatom volt Richárd Harrierrel. Hozzá kerültem a legközelebb a csoportból - felelte Vivian.

- Én szakítottam félbe Harriert és Ashleigh Bietakot, amikor lerohantuk Buckhannont - meséltem.

Nestor elmosolyodott.

- A letartóztatása után szövetségi börtönbe került, de soha nem sikerült összekötnünk azzal a vegyifegyver-laboratóriummal az Ashleigh Bietakkal való viszonyán túlmenően. Öt évet lehúzott, de végül az egyik fellebbezését elfogadták.

- Mire kikerült a börtönből, radikalizálódott - mesélte Vivian.

- Volt egy Nicole Onyongo nevű nő is - jegyezte meg Nestor. -

Emlékszel a nevére?

- Emlékszem - idéztem fel, amit Miss Ashleigh pajtája mellett mondott az egyre szürkülő alkonyatban: Én ártatlan vagyok. - Nicole is kapcsolatban állt a Mursult-gyilkosságokkal.

- Pontosan. Először akkor hallgattam ki Cole-t, amikor épp csak elkezdtünk nyomozni a Mursult-gyilkosságok után, és kiderült, hogy ő

szerepelt az általunk megtalált fotókon - mesélte Nestor. - Emlékszel még arra? Az öngyilkosságra, a tükrös szobára.

- Emlékszem.

- A panzióban megadott rendszáma alapján találtam meg.

Kihallgattam, de utána elengedtem, nem volt alapom bent tartani.

Akkoriban úgy gondoltuk, hogy egyszerűen csak rossz fickóval kezdett, rossz időben volt rossz helyen. De Brock ismét beszélni akart vele, megtudott róla valami újat, és mielőtt meghalt volna, körözést adott ki ellene.

- De Nicole eltűnt - válaszoltam. - Brock nem találta meg.

- Mintha kámforrá vált volna - helyeselt Nestor. - De pár hónappal azután, jóval Brock halála után felvette velem a kapcsolatot. Pánikba esett, és azt mondta, hogy hajlandó beszélni, cserébe a tanúvédelemért.

Colé amiatt aggódott, hogy aki Patrick Mursultot megölte, őt is meg fogja, úgyhogy beszerveztem. A mi BEI-nk lett.

Bizalmas emberi informátor. Nestor összeérintette az ujjai hegyét az asztala mögött, Vivian a mellettem lévő bőrfotelben foglalt helyet.

Lehet, hogy Nicole mindent elmesélt Nestornak is, amit nekem -

Hyldekruggerről, Cobbról, az Esperance-ról, a Vardoggerről. Rengeteg információt elárulhatott az NSC-ről, a Mélyvízről, a Libráról.

- Mit mesélt?

- Felajánlottuk neki a WITSEC-et, de inába szállt a bátorsága - felelte Nestor. - Többször is találkoztam vele, de soha nem árult el túl sokat…

Rettegett. De végül beleegyezett abba, hogy az immunitásért cserébe beszervezi Viviant a köreikbe.

- És így ismerkedett meg Harrierrel - vontam le a következtetést. -

Nicole jóvoltából.

- Igen, rajta keresztül - felelte Vivian. - A csoportjuk kemény magja megközelíthetetlen volt, a belső kör, a vízipatkányok. De Nicole Onyongo több találkát is összehozott nekem Richárd Harrierrel, miután kikerült a börtönből. Így hozzá közelebb tudtam kerülni.

- És Driscoll is szerepelt Hyldekrugger listáján? Mint célpont? -

kérdeztem.

- Igen - válaszolta Vivian. - Egyik éjjel arra ébredtem, hogy Richárd

öltözködik. Hajnali egy körül járt az idő, talán közelebb a kettőhöz, úgyhogy megkérdeztem, hogy mi a fenét csinál. Hyldekrugger felvette vele a kapcsolatot, csak úgy, teljesen váratlanul. Eldobható telefonokat és csipogókat használtak, nem bíztak az Ambient Systemsben. Richárd azt mondta, hogy az Ördög utasította, hogy öljön meg egy Peter Driscoll nevű fickót, mert Driscoll is a „lánc” tagja. Úgyhogy vele tartottam, és megpróbáltam lebeszélni. De Richárd azt akarta, hogy kerüljek közelebb Hyldekruggerhez, és úgy gondolta, ha én ölöm meg a pasast, azzal bizonyítani tudok. Nekem viszont egyáltalán nem állt szándékomban megölni Dr. Peter Driscollt.

- Nem tudta, hogy Driscoll az FBI tanúja - állapítottam meg.

- Számomra ő csak egy név volt - magyarázta Vivian. - Semmi egyebet nem tudtam róla. Akkor még nem fogadtak be, nem tudtam, ki ez az ember. Richárd elmondta, hol lakik, egy nagy házban odakint, Virginiában, a hegyekben. Leparkolt a magánúton, és az erdőn át megközelítettük a fickó házát, és egyszerűen becsengettünk. Hosszú pórázra engedtem Richárdot, lehetőség szerint meg akartam őrizni az inkognitómat, de minden olyan gyorsan történt. Dr. Driscoll kinyitotta az ajtót, és azonnal lőni kezdett, mintha számított volna ránk.

Richárdot a nyakán és a mellkasán találta el, azonnal megölte. Engem is eltalált, a lábamon. Meg akart ölni. Nem egészen egy méterre állt tőlem, és maga is tudja, milyen gyorsan mennek ilyenkor a dolgok.

Elővettem a fegyveremet. Nála egy .357-es Magnum volt, nikkelezett, látványos fegyver. Csak erre emlékszem tisztán abból a pillanatból. Alig egy méterre volt tőlem, amikor rám lőtt.

- De elvétette - mondtam.

- Három lövés, mind mellé - válaszolta Vivian. - A fegyver túl nagy volt neki, és ha kapott is kiképzést, nem használta a tudását. Amint meglátta a pisztolyomat, hátrálni kezdett. Nem állt biztosan a lábán, csak fél kézzel tartotta a fegyverét. Én viszonoztam a tüzet.

- Nyolcszor eltalálta - jegyezte meg Nestor.

- Egy Glock 23-ast használtam, az első három másodpercben kilőttem a teljes tárat. Sikerült kihívnom a rendőrséget, de dőlt belőlem a vér. Elájultam.

Ekkor elhallgatott, és két kézzel dörzsölni kezdte az arcát. Láttam, hogy a bal kezén egy tetoválás van, ugyanaz a fekete kör tizenkét görbe küllővel, mint amit akkor láttam, amikor végigsétáltunk a gyümölcsösön egy másik EJP-ben.

- Minek a szimbóluma az? - kérdeztem. - A kezén.

A kérdés mintha felébresztette volna az emlékeiből. Lepillantott a fekete körre, és feltartotta, hogy jobban lássam.

- Die Schwarze Sonne - magyarázta. - A Fekete Nap. Hyldekrugger mitologizálja azt, amit csinál. Mindenféle legendákhoz társítja a terrorcselekményeit. Harrier a börtönben ismerkedett meg ezekkel a sztorikkal. Úgy mesélte őket nekem, mintha a vallásáról beszélne.

Hyldekrugger abban hisz, hogy egykor, még az emberi emlékezet előtt két nap volt. Az a nap, amit mi látunk, a Sol, és egy másik nap, a Santur… A tiszta vér napja, az árja faj erejének a forrása. A két nap egymással harcolt az égen, és a Santur kialudt. Abból lett a kiégett Fekete Nap, a hiányzó nap, minden létezés árnyéka, mindennek a fordítottja ebben a világban. Hyldekrugger azt mondja, közeledik a Santur visszatérése, a világvége.

A Fehér Lyuk, gondoltam. A Haditengerészeti Űrparancsnokság így nevezte el azt a jelenséget, de a Libra legénysége természetesen nem ismerte még ezt a nevet. Ők látták elsőként; lehet, hogy azt hitték, hogy egy második nap. Hyldekrugger ezek szerint a Fekete Napnak nézte.

- Hyldekrugger akkor engedélyezi ezt a tetoválást, ha valaki elér egy bizonyos rangot a csoporton belül - magyarázta Nestor. - Már korábban is láttuk, nem mindig a kézen.

- Ez a tetoválás jelzi a legmélyebb szintet, ahova sikerült bekerülnöm

- mondta Vivian. - Nekem azt mondták, hogy ez a szimbólum egy térkép.

- Hova? - kérdeztem. - Hova vezet ez a térkép?

- Harrier azt mondta, hogy a beavatás utolsó lépése a Kapu és az Ösvény megmutatása. Abban reménykedett, hogy én is átesem rajta, de ez nem következett be.

- A Vardogger - feleltem.

- Pontosan - vágta rá Vivian űzött tekintettel. - A Vardogger a Kapu és az Út. Ezt honnan tudja?

- Te tudod, mi ez? - kérdezte Nestor. - Te érted ezt?

- Tudom, mi a Vardogger - válaszoltam reszketve, Marianra gondolva, és Marian visszhangjára, aki a tükörlányról mesélt, akit néha látott. Arra gondoltam, hogy próbálta az FBI megfejteni azt a helyet, okkult szimbólumok, tetoválások… - Tudom, hol van a Vardogger, de az veszélyes hely. Ott emberek halnak meg. Néha eltűnnek, néha visszatérnek.

- Nekem azt mondták, hogy van egy ösvény a Vardoggeren át. Azt mondták, hogy ez a szimbólum a térképe - magyarázta Vivian. - Harrier úgy gondolta, hogy ha valaha is odakerülök a Vardoggerhez, ez a szimbólum meg fogja mutatni nekem az utat.

Megfogtam a kezét, megnéztem a szimbólumot. Koncentrikus körök tizenkét görbe küllővel. A küllők lennének az ösvények?

- Odamehetnénk - vetettem fel. - Én tudom az utat.

- Hol van? - kérdezte Nestor.

- Nyugat-Virginiában - válaszoltam. - A Monongahela Nemzeti Parkban.

- Most is odamehetünk, még ma - javasolta Nestor. - Csak adjatok pár percet, hogy lemondhassam a programjaimat.

Megpróbáltam felkészülni arra, hogy ismét el fogok tévedni azon a helyen, az ismétlődő fehér hamufák között, és felmerült bennem a kérdés, hogy Nestornak vajon eszébe jut-e majd az apja és az apja álma

az örök erdőről, ahol a fákon nyíló ajtók további erdőkbe és további fákon lévő ajtókhoz vezetnek. Egyedül maradtam az irodában Viviannel, aki nem szívesen idézte fel azokat a szavakat és emlékeket, amelyek oly sok fájdalmat okoztak neki. Megölte Driscollt, és utána tisztáznia kellett magát; ennek a gyilkosságnak a súlya azóta is a szívét nyomta.

- Nem emlékszik rám, ugye? - kérdezte tőlem.

A kérdése megdöbbentett. Találkoztunk már? De az hogy lehet?

Hogyan ismerhetné azokat az emlékeimet, amelyek soha be nem következő dolgokról szólnak? Eszembe jutott, amikor először megláttam, amikor kukoricát csuhézott a gyümölcsös kertjében.

- Sajnálom - próbáltam meg elhelyezni valahol.

Ő folytatta:

- Egyszer segítséget kért tőlem. Nagyjából húsz évvel ezelőtt. Az az éjszaka megváltoztatta az életemet. Azt mondta, gondolkozzak el a nyomozói karrieren.

- Akkor még kék volt a hajad - bukott ki a számon, immáron tegezésben, mielőtt még teljesen megjelent volna előttem az a neonkék hajú kamasz. A felismerés megbizsergette a bőrömet. Az a fiatal nő, aki egy hajnalon elvitt engem a golfkocsin a Blackwater kunyhóihoz, azóta húsz évvel idősebb lett. - Emlékszem rád - válaszoltam. - Te jó ég, persze, hogy emlékszem rád.

- Valószínűleg azt mondtam, hogy Petalnak vagy Willownak hívnak -

felelte Vivian.

- Igen, Petal volt.

- Éppen a hippikorszakomban voltam.

Önkéntelenül is eszembe jutott erről valami.

- Te lehetsz az én szerencsetalizmánom - jegyeztem meg. - Mindig előkerülsz, amikor szükségem van rád.

- Elképesztően jól nézel ki - tegezett vissza Petal is felszabadultabban. - Mindig azt hallom, hogy a hatósági személyeknek rövidebb a várható élettartama, mint a teljes népességnek, de te rájöttél valami titokra.

- Skandináv csontozat - magyaráztam. Biológiailag nagyjából egykorúak lehettünk, de nekem már az ötvenes éveim elején kellett volna járnom szerinte, vagy hatvan felé. - Hidd el, hogy én nagyon öregnek érzem magam.

- Amikor megláttalak, nem voltam biztos a dolgomban… Nem tudtam elhinni. Te… pontosan úgy nézel ki, ahogyan emlékszem rád.

- Festem a hajam - közöltem vele. - Azt a sok ősz szálat.

- Aznap éjjel beszéltem a panzióban William Brockkal - mesélte Vivian -, elmondtam neki, hogy találtunk rá veled a holttestre. Ő

biztosított arról, hogy nagyon bátran viselkedtem. Pár nappal később láttam a buckhannoni híreket. És amikor Brock meghalt…

- Emlékszem, mi történt Brockkal - válaszoltam halkan.

- Az a hír nagyon megrázott. Pár nappal korábban találkoztam azzal az emberrel, akit utána mindenki hősként emlegetett. Eszembe jutott, mit mondtál a nyomozói karrierről, és beültem az FBI egyik tájékoztató előadására… Az az éjszaka megváltoztatta az életemet - mesélte. -

Akkor két út közül kellett választanom, és az egész jövőm ezen múlt.

Nestor terepjárójával mentünk, egy szürke, hosszított utasterű

Toyotával. Vivian ült hátul. Az 1-70, Virginia északkeleti része, majd NyugatVirginia, többórás út, amelynek a legnagyobb részét csendben töltöttük, időnként beszélgettünk pár szót. Folyamatosan az járt a fejemben, hogy Nestor Coléként emlegette Nicole-t - ez zavart, mintha kicsit féltékeny lettem volna rá, de egyszerűen nem bírtam elengedni ezt a becenévhasználatot. Én csak azután kezdtem Cole-nak szólítani, hogy megismerkedtünk, hogy hosszú estéket töltöttünk a May’rz

Innben. Cole. Valóságshow-k, kaparós sorsjegyek, az, ahogyan felvittem

magamhoz

éjszakára,

nehogy

belehaljon

az

alkoholmérgezésbe

vagy

a

túladagolásba.

Megérkeztünk

a

Monongahela Nemzeti Parkhoz. Cole. Akkor ismerkedhettek meg, amikor Nestor elment kihallgatni, pár nappal azután, hogy Vivian és én megtaláltuk Mursult holttestét a Blackwater panzióban. Egyre mélyebben jártunk az erdőben, úgy éreztem, mintha belefulladnánk az árnyékokba és a bürökfenyőkbe. Nestor és Nicole. Lehet, hogy összejöttek. Lehet, hogy más jövőkben is összejöttek. Egy pillanatra kihagyott a szívem: Nestor kapcsolata Buckhannonnal. Nestor Nicole miatt vette meg Ashleigh Bietak buckhannoni házát. Akkor ismerkedtek meg, amikor Nestor kikérdezte Marianról, majd Nicole pár hónappal később jelentkezett nála, és a segítségét kérte.

Találkozgattak, egyre közelebb kerültek egymáshoz. Nestor és Nicole együtt. Cole.

- Lassíts egy kicsit - kértem. - Lesz itt egy szervizút, vagy legalábbis régebben volt. Könnyű túlszaladni rajta. Ott is van.

Nestor bekanyarodott a szervizútra, a gázra lépett, és felhajtott a meredek ösvényen, ami a tisztásra vezetett. Ugyanazon az úton mentünk végig, amelyen egy másik jövőben, ahol ő mutatta meg nekem, hol találták meg Marian csontjait. Mondott nekem valamit aznap este, az első együtt töltött éjszakánkon az örök erdőről, ami mélyebb, mint Krisztus.

- A Blackwater panzió közelében vagyunk - szólalt meg Vivian. - Ha lesétálnánk a domboldalon, ott kötnénk ki.

- A Vardoggerhez még magasabbra kell mennünk - mondtam. - De parkolj le itt, lesz egy tisztás előttünk. Annál tovább nem lehet kocsival menni.

A tisztás teljesen be volt nőve gyomokkal, de elég lapos maradt ahhoz, hogy Nestor leparkolhasson rajta. Miközben kiszálltam a kocsiból, óvatosan a lábam elé néztem. Nem túraöltözéket viseltem, de

a cipőm megfelelő volt: az a strapabíró, csúszásmentes munkabakancs volt rajtam, amit általában viselni szoktam. Vivian is kimászott hátulról, és kinyújtóztatta a térdeit. Ő vastag talpú klumpát viselt, ami nem maradt volna a lábán, ha sárba lépett volna.

- Biztosan velünk tudsz jönni? - kérdeztem. - Lesz egy kis hegymászás. Nem túl durva, de elég meredek az emelkedő.

- Másik cipőt kellett volna felvennem - ezek voltak Vivian utolsó szavai.

Nestor elővette a szolgálati fegyverét, és egyenesen halántékon lőtte.

Vivian térdre rogyott, és üvölteni kezdett, nem szavakat, csak egy haldokló állat brutális, nedves fájdalomkiáltását. Minden élet eltűnt belőle, noha még nem halt meg, és tovább vonított. Nyál és vér ömlött a szájából, és úgy hadonászott, mintha rovarokat próbálna elhessegetni maga elől. A saját fegyveremért nyúltam, de Nestor kirúgta alólam a protézisemet, és fellökött. A halántékomra szorította a pisztolyát.

Összecsattant az állkapcsom.

Nestor fölém térdelt, megbilincselt a hátam mögött. Elvette a fegyveremet, kiszedte belőle a tárat, majd bedobta a terepjáró hátuljába. Vivian nyögdécselt; még mindig folyt belőle a vér.

- Öld meg - mondtam. - Öld már meg.

Nestor Vivian homlokához szorította a fegyverét, és még egyszer lelőtte. A dörrenés úgy visszhangzott, mint egy letörő ág recsegése.

Vivian hátrazuhant a kerékre, ezúttal holtan.

Gondolkozz… gondolkozz. Meg vagyok bilincselve, és elvette a pisztolyomat. Ez túl könnyű volt. Vivian holtteste gurgulázott. Vivian egy Petal nevű lány, mondogattam magamnak. Vivian csak egy kislány a Blackwater panzióban, aki Petalnak nevezi magát. Még mindig él, egy hotel recepcióján dolgozik 1997-ben. Lehet, hogy fel tudnék térdelni, de nagyon lassan haladnék az erdőben. Még ha egérutat is kapnék, akkor is nagyon hamar utolérne.

Nestor visszabújt a terepjárójába, az ajtaját nyitva hagyta. Láttam, hogy egy csatornát keres egy adóvevőn.

- Hoztam neked valamit - mondta. A zörgéstől nem hallottam a választ. - Igen, egy Shannon Moss nevű nőt - folytatta Nestor. - El kellett intéznem valakit, akit magával hozott. Berakhatom a terepjárómba. - Pár pillanattal később: - Rendben.

- Miért csinálod ezt? - kérdeztem. - Nestor, könyörgök…

- Fogd be a szádat - válaszolta ő. - Lefogadom, hogy semmit nem fognak csinálni veled. - Felhúzott, ügyelve arra, hogy megtaláljam az egyensúlyomat. - Nagyon érdeklődnek irántad, évek óta érdeklődnek.

Nem sokat kell gyalogolnunk - jelentette ki.

- Ne csináld ezt.

- Indulj! - mondta.

Előrelökött. Elindultam, ő pedig segített végigmennem egy keskeny résen a fák között, majd egy kígyózó ösvényen és egy meredekebb emelkedőn. Odaértünk egy keskeny vízmosáshoz, ami egy lejtőre vezetett, a kiszáradt patakmederhez, amelyben lapos kövek sorakoztak a sárban, legnagyobbrészt gyomok között.

- Te és Nicole összejöttetek - jelentettem ki.

- Egy kis időre - válaszolta. Az egybeesés megrázott, ráébresztett arra, hogy a körülöttem megjelenő emberek egymás körül is folyton megjelennek.

- Miről beszélgettetek? - kérdeztem. - Mit mesélt el neked?

- Cole… dolgokat mutatott meg nekem.

- Én segíthetek - jelentettem ki.

- Lehet, hogy ő is idefent lesz - válaszolta Nestor. - Nem tudom, hogy eljön-e.

Vízcsobogás, a Red-patak. Nestor átvezetett a fenyők között, és odaértünk

egy

kerítéshez,

egy

szögesdróttal

megkoronázott

dróthálóhoz. Egy narancssárga tábla a kerítésen: HIRDETMÉNY. A BELÉPÉS, A VADÁSZAT, A HALÁSZAT, A CSAPDAÁLLÍTÁS ÉS A GÉPJÁRMŰVEL

VALÓ KÖZLEKEDÉS SZIGORÚAN TILOS. A TILTÁST MEGSZEGŐK ELLEN

FELJELENTÉST

TESZÜNK.

Az

AMERIKAI

EGYESÜLT

ÁLLAMOK

HADITENGERÉSZETE.

- Évekkel ezelőtt sorsára hagyták ezt a helyet. - Nestor egy olyan részhez vezetett, ahol a kerítést szétvágták egy fa mögött. Átbújtunk a lyukon, és miután beértünk, megláttam a hamuszürke fát, az elvékonyodott teret. Ez egykor egy haditengerészeti létesítmény volt.

Egy betontömb állt a közelben, egy elhagyott garázs. Nestor a fához vezetett.

- Térdre - mondta. - Itt.

Haboztam, mire ismét megütött a fegyverével, ezúttal a hátamon, elég erősen ahhoz, hogy előrelendüljek és engedelmeskedjek. Térdre rogytam a Vardogger-fa előtt. Nestor kinyitotta a bilincset az egyik csuklómon. Ez történt Mariannal is, gondoltam, miközben a vékony fa túloldalára húzta a kezeimet kétoldalt, mintha átölelném, amitől az arcom és a mellkasom a hideg, sima kéreghez simult. A fa túloldalán ismét összebilincselte a kezemet. Megrángattam a csuklómat, és arra gondoltam: Az egyik Mariant zsineggel kötözték meg, a másikat dróttal.

- Mit mutatott neked Nicole? Mivel tudott rávenni erre?

- Idevezetett, ehhez a fához - válaszolta Nestor. - Lementünk az ösvényen, és láttam dolgokat. Nem tudom, mit láttam. Magamat láttam ezerszer. Azt láttam, hogy minden csupa jég. Láttam a világvégét, Shannon.

- Az nem a világvége volt…

- Azt mondtad, hogy vallásos voltam, amikor megismertél? A

„vallásos” most már nem is lenne jó szó. Isten nevét kiáltottam ott, azon a jégen, Shannon, és amikor válaszolt, kiderült, hogy Isten hangja a némaságnál is rosszabb. Nicole azt mondta, hogy nyissam ki a

szemem, és rákényszerített, hogy magam elé nézzek, és Krisztust láttam megfeszítve, de fejjel lefelé, egy egész erdőnyi keresztet a levegőben. Nem a világvége volt, ebben igazad van. Még mindig hiszek az örök életben, de már nem úgy, mint régen. Nekem nincs lelkem, egyikünknek sincs. Szervekből, szövetekből és folyadékokból állok, lélek nélkül. Isten egy parazita, ami a vérünkben él, Shannon. Láttam azokat a keresztre feszítéseket, az ő műveit. Azok az emberek soha nem fognak meghalni, örökké szenvedni fognak. Örök élet Istenben? A halálnál is rosszabb.

Felakasztotta a bilincs kulcsát az egyik ágra.

- Régen szerelmes voltam beléd - mondta. - Lehet, hogy nem hiszel nekem, de szerettelek. Amikor megismerkedtünk, és pár napig együtt dolgoztunk. Lehet, hogy ha nem tűntél volna el, másképp alakulnak a dolgok. De már késő.

- Ne hagyj itt! - kértem, de Nestor egyre csak távolodott. Hallottam a léptei zaját a tűleveleken, de hamarosan elnyomta őket a szél. Marian is ide volt kikötözve, de megszökött, gondoltam. Átjött a folyón, és meglátta magát ugyanitt. Felmerült bennem, hogy én is itt lennék-e, a fához bilincselve - egy másik én, az örökkévalóságig ismétlődve, mint egy visszhang a visszhangzó világban.

A bürökfenyők a késő délután rozsdás narancssárgájában játszottak.

Valamivel később közeledő embereket hallottam. A fák között jelentek meg, olyan óvatosan, mint a vadászt szimatoló szarvasok: Cobb és még valaki, akit nem ismertem fel, egy szőke hajú, csenevész szakállú férfi.

Terepszínű ruhát viseltek bakanccsal, egy-egy AR-15-ös volt a vállukra vetve.

Cobb lehajolt, a szemembe nézett. Húsos volt, tompa tekintettel.

- Tényleg te vagy az - állapította meg gúnyosan vigyorogva. Álltam a tekintetét, amíg el nem fordult, ki nem köpött. - Ő az - mondta, majd meglendítette kalapácsöklét, és megütötte az arcomat. Éreztem, hogy eltörik az orrom, és belesajdul a koponyám a tarkómig. Vérezni

kezdtem, a vérem a fehér fára spriccelt, lecsorgott az orrlyukaimon át a számba. A másik férfi felnevetett, és Cobb ismét megütött, ezúttal a számon.

- Ez a ribanc ölte meg Jaredet - mondta. Ismét meglendítette a kezét, ismét megütötte az arcomat. Én mozdulni sem tudtam, nem voltam képes megvédeni magam.

- Csak egy lába van - jegyezte meg a másik, aki megelégedett azzal, hogy vigyorogva bámuljon minket. A fogaimat is láttam a Vardogger gyökereinél, a vérben. Összegörnyedtem a fájdalomtól és a kiszolgáltatottságtól; tudtam, hogy Cobb akár meg is ölhetne, ha akarna. De csak annyit mondott:

- Szedd le a bilincset.

A kezem kiszabadult, de visszahúzták elém, és visszarakták rá a bilincset.

- Segíts - mondta Cobb.

A két férfi felemelt és cipelni kezdett, de utána Cobb megkérdezte, hogy tudok-e járni, és azt mondtam, igen, mert féltem attól, hogy mit tennének velem, ha nem tudnék. Megadtam magam nekik - három pofonnal megtörtek. Az arcomról vér patakzott a ruhámra, több vér, mint amennyit lehetségesnek tartottam volna. A látómezőm pereme sötét volt, mintha mindenütt árnyékok lopakodnának. Cobb elráncigált a fa mellől, és lefelé húzott, a víz hangjának irányába. A fenyőfákkal körbevett hamuszürke fa helyett egy sor fehér fát láttam a semmibe tűnni, tökéletesen egyforma fehér fákat.

- Mi történt? - kérdeztem.

- Optikai csalódás - válaszolta Cobb.

HÁROM

Ez biztosan csak illúzió, gondoltam az egyforma fák láttán. Olyan tizenöt méterre állhattak egymástól, és a vonalukat követtük, de ez nem volt könnyű, nehezen tudtunk csak az ösvényen maradni. Az erdő

hamarosan megváltozott körülöttünk, sűrűbbé váltak a fenyők, ágaik a karunkat súrolták. Attól tartottam, hogy eltévedünk az ismétlődő fák között, de Cobb átnyomakodott a gallyak szövevényén, és kiért a folyó melletti tisztásra. Megfagyott a testem a felismeréstől.

Ez a Red-patak, ez a Vardogger - a fenyők, a tisztás, a folyó -, de ellentétben azzal, amikor utoljára láttam, és a részletekre ráismertem ugyan, a helyre viszont nem, most tudtam, hogy itt feszítettek meg.

Nem voltam képes mit kezdeni azzal, ami oly sok éve történt itt, oly sok év múlva fog történni, amit még mindig nem dolgoztam fel, és hullámban tört rám a jég, a megfagyott, megégett fák és a hóvihar emléke. Emlékeztem, hogy a bőrömet mintha vegyi tűz égette volna, ezért levettem a szkafanderemet, és kiléptem a téli szélbe. Teljes érzéketlenség, jég, tintafekete folyó. Megfeszítettek a levegőben, egy láthatatlan keresztről lógtam le. Az egyik Vardogger-fa kidőlt, és úgy hevert az alatta rohanó fekete vízen, mint egy híd, levágott ágakkal.

Tucatnyi ember gyűlt a kidőlt fa köré télikabátban vagy vastag takaróba burkolózva. De csak egyikük indult el felém, miközben Cobb és társa térdre kényszerítettek a fűben. A magas, vékony férfi ruganyos léptekkel közeledett. A haja vörösesszőke volt, a napfény tüzes dicsfényben ragyogott a feje körül. A körülötte lévő bozontos, ápolatlan arcszőrzetű emberekkel ellentétben neki meg volt borotválva a csontos arca, a szeme két árnyékos tóra emlékeztetett. Mit is mondott Marian?

Az Ördög. Patrick Mursult azt mesélte neki, hogy az Ördög felfalja az embereket

a

tekintetével.

Határozottan

úgy

éreztem,

hogy

Hyldekrugger az ördög megtestesülése lehet. Egy kígyó kecsességével

mozgott, szája kicsit nyitva volt, nyelve hegye a felső ajkához ért, mintha érezné az ízem a levegőben.

- Shannon Moss - mondta. - Nem hasonlítasz a fotóidra. Ki tette ezt veled?

Hogy nézhetek ki? Felfordult a gyomrom a sérült arcom gondolatára.

Vérző fogaim között üres helyeket éreztem az ínyemen. Az orrom csálén lógott. Fájdalom, lüktetés.

- Cobb - válaszoltam.

- Tönkretett - állapította meg Hyldekrugger.

Az érzékszerveim kiélesedtek. Bárhol is voltunk, ez egy másik erdő

volt, mint ahova Nestor hozott, különbözött attól a helytől is, ahol Njokúval és O’Connorral jártam. Itt nem énekeltek madarak, az általunk keltett zajokat leszámítva halotti csend volt. Láttam, hogy a körülöttünk álló fák gallyai mozognak, de nem hallottam a zajukat.

Hyldekrugger elővett egy vadászkést recés, fekete pengével. Mögém lépett. Ne, ne, ne, gondoltam. Meg fog ölni.

- Ezt nem teheted - mondtam. - Ezt nem teheted… Én utazó vagyok.

Cobb még mindig lefogott, erősebben kezdett szorítani, két karja mintha vasgyűrűvé vált volna körülöttem. Hyldekrugger belemarkolt a hajamba, a csuklójára csavarta, és hátrahúzta a fejem, hogy hozzáférjen a nyakamhoz. Felvillant előttem egy rémkép: vágás a nyakamon, és egy száj szerű seb támad a nyomán.

- Ne ölj meg - mondtam. - Nem tudsz, utazó vagyok. Ha megölsz, az egész világod meghal, az egész univerzumod. Utazó vagyok, én…

- Szerinted semmivé válnánk? - kérdezte Hyldekrugger. - Én nem vagyok olyan biztos ebben. Itt a Vardoggerben vagyunk. Szerinted mi semmivé válunk, ha megölünk?

- Az NCIS-től jöttem, ezt te is tudod - válaszoltam. - Tudod, ki vagyok. Shannon Moss. 1997. március. Ez a dátum. 1997 márciusa a terra firma. Ha megölsz, meghaltok.

Cobb azt mondta:

- A picsába! - Hyldekrugger még erősebben rászorított a hajamra.

Hátrahúzott, a fejem hátranyaklott… A nyakam, el fogja vágni a nyakam… De utána éreztem, hogy a penge a hajamat húzza, azt vágja.

Amikor elengedett, láttam, hogy Hyldekrugger a tenyerében szorongatja a tincseimet, mint egy nyúl lenyúzott irháját.

- Felismerlek - mondtam. - Tudom, ki vagy. Kari Hyldekrugger. Te engedtél szaringázt a CJIS épületébe, a clarksburgi létesítménybe. Te öltél meg több ezer embert. Te ölted meg Patrick Mursultot és a családját. Gyerekeket öltél.

- Szóval miattam utaztál ebbe az időbe? - kérdezte. - Az nem én voltam, csak egy szellemem volt.

- Az egy másik változatod volt - feleltem. - A gyilkosságaid után nyomoztam, és értesültem egy Carla Durr nevű ügyvéd haláláról. Ez vezetett Nestorhoz.

Hyldekrugger elrakta a kését.

- Driscoll - állapította meg. - Szóval azt a szálat követted. - Bedugta a hajamat az övébe. Most mondtam ki a halálos ítéletüket azzal, hogy közöltem velük, hogy csak az EJP-m részei. Tudtam, hogy azon gondolkozik, hogy mit tegyen velem, hogy megöljön-e, és a saját életét is eldobja-e az enyémmel együtt, de azt is tudtam, hogy egyszer már nemet mondott az öngyilkosságra. Fellázadtak, hogy életben maradjanak.

- Számára csak árnyékok vagyunk - közölte Hyldekrugger a Libra legénységének életben maradt tagjaival. - Tűnjetek el innen, hagyjatok kettesben vele.

A többiek szétszéledtek, követték a Vardogger-fák sorát a folyópartig.

Felmásztak a kidőlt fa gyökerére, és átkeltek a folyón. A rögtönzött híd mentén kötelek voltak kifeszítve, amelyekben megkapaszkodhattak.

Úgy láttam, mintha mindegyikük eltűnne, mielőtt átér a túloldalra,

mintha egy láthatatlan függöny mögé bújtak volna be félúton.

- 1997-ből jöttél? - kérdezte Hyldekrugger. - Akkor biztosan van saját hajód. Mondjuk egy Cormorant. Gondold végig az általad látott lehetőségeket, a különböző jövőket. Jelentened kell a feletteseidnek mindazt, amit láttál?

- Igen. Mint mindnyájunknak. Meg akarjuk előzni…

- A kormányod tudja, mi fog történni a következő években - felelte ő.

- Úgy nézik a világot, mint egy tévésorozat ismétléseit, de mindig bekövetkeznek ugyanazok a tragédiák. Miért?

- Miért ölted meg azokat a gyermekeket? - kérdeztem. - Mursult gyermekeit. És azt a tudóst, Driscollt. Miért? Mire fel a vegyi fegyverek, az a sok halál?

- Driscoll elpusztította volna az univerzumot - válaszolta Hyldekrugger. - És Mursult is. Ébredj fel, Shannon Moss. Én ugyanazt látom a jövőben, mint te. Mindent láttál, amit én. A Terminust.

Valójában nem is ellenünk dolgozol. Egyedül mi tartóztathatjuk fel a közeledő cunamit.

- Ti hoztátok ide a Terminust, ti tettétek - tiltakoztam. - Az a Librát követte, és átterjedt az összes jövőre…

- Nem mi - felelte ő. - A Terminus nem terjed, nem képes áthatolni az idővonalak között, ahogy állítják. Az NSC fogja idehozni, ők a bűnösök.

Egy szép napon elküldenek egy űrhajót az általunk megtalált bolygóra.

Kiderítik a titkunkat, és odamennek, akár jövőre, akár száz vagy ezer év múlva, de elkerülhetetlenül. Túl kapzsik ahhoz, hogy békén hagyják. És a Terminus követni fogja a hajóikat, amikor visszatérnek a Földre. Őket fogja követni. Ennek az esélye már akkorára nőtt, hogy minden jövő a Terminusban

végződik.

Most

az

elszántságukat

próbáljuk

meggyengíteni, hogy megtalálják azt a szörnyűséget. Mindenkit megölünk, aki azt a halálbolygót keresi, a Terminus mégis egyre közelebb kerül, vagyis ők is egyre közelebb kerülnek a megoldáshoz.

Holttestek a CJIS melletti mezőn, holttestek a Ryder furgonban, az NSC tengerészgyalogosainak a holtteste, a kutatóké, a Phasal Systems munkatársaié: Hyldekrugger mindenkit meg akar ölni, aki újra felfedezheti az Esperance-t.

- Minden jövőben olyan sok embert megöltél, olyan sok ártatlan embert - válaszoltam. - Driscoll tanulmányozni akarta azt a bolygót, úgyhogy meg kellett ölnöd. Így volt? Olyan sok embert meg kell ölnöd…

- Meg kell törni a láncot. El kell vágni az összes utat a Terminushoz, csak

gyilkosságokkal

lehet

helyrehozni

a

hibákat

a

gondolkodásunkban. Mindenkinek az a legnagyobb tévedése, hogy hiszünk a saját létezésünkben, amíg be nem bizonyosodik az ellentettje.

Minden, amit látunk vagy érzünk, azt sugallja, hogy létezünk, hogy ami körülvesz minket, az a valóság, de ez egy átkozott tévedés, egy illúzió, amin nem látunk át. Én nagyon sok embert megöltem itt, de mi végre?

Ha te utazó vagy, akkor mit értem el vele? Semmit. De te. Te még mindig segíthetsz nekünk. Visszatérhetsz az Igazba, és megölheted azt a gépezetet, ami elhozza a Terminust, hogy végzetből puszta lehetőséggé változzon. Én csak ennyit kérek, hogy add vissza a szabad akaratunkat, a többi jövőnket, a lehetőséget a jövőinkre. Hogy addig ölj, amíg létre nem jönnek olyan jövők, amelyek nem halálban végződnek.

- Nem - válaszoltam. - Én az ártatlanokat védem.

Egy dermesztő pillanatra megijedtem, hogy Hyldekrugger ott helyben megöl, hogy olyan hirtelen meggondolta magát, mint egy nyári zivatar, de csak a kezét nyújtotta felém, hogy segítsen felállni.

- Gyere - mondta, majd kinyitotta a bilincsemet, és eldobta. -

Gyalogolnunk kell egy kicsit, és nehéz út áll előttünk.

- Hova viszel?

- Meg kell óvnom az életedet - válaszolta.

Követtem a tisztás túloldalára a fák mentén, mindvégig küzdve a

kísértéssel, hogy elhagyjam az ösvényt, hogy megforduljak.

- Itt jönnek át a visszhangok, ugye? - kérdeztem.

- A Vardogger egy sokszobás udvarház bejárata - felelte Hyldekrugger. - Néhány doppelgánger is itt kel át. Mindig összezavarodnak. Azt hiszik, besétáltak egy tükörbe. Hogy nevezted őket? Visszhangoknak? A visszhangok itt kelnek át a folyón. Úgy emlékeznek, hogy eltévedtek az erdőben, hogy valahogy körbe-körbementek, mintha egy kisgyermek rémálmában lennének. Átjönnek az erdőn, kiérnek a tisztásra. Utána ismét a folyónál találják magukat, amelynek mögöttük kellene lennie.

- És a többiek? - kérdeztem. - Azt mondtad, csak néhány doppelgánger kel itt át a folyón.

- A többiek előrébb testesülnek meg - válaszolta Hyldekrugger. Őket meg szoktuk ölni. Ők át akarják venni itt a helyünket. Néha sikerül is nekik.

- Kiknek?

- Nekünk - válaszolta. - Mi önmagunkat látjuk. Egy önmagunk ellen indított, végtelen zendülés ellen harcolunk. Az ember meglátja.

Meglátja az ikertestvérét, és tudja, hogy meg kell ölnie, különben a másik öli meg, hogy átvegye a helyét.

A Vardogger-fák ott sorakoztak előttünk. Hátranéztem, és arra is azt a lehetetlen fasort láttam a végtelenségig. Marian itt tévedt el, amikor átkelt a folyón, és meglátta önmagát Világok visszhangja, életek visszhangja.

- Te ölted meg a Mursult családot - mondtam.

- Igen, fejszével - válaszolta Hyldekrugger. - Patrick Mursult meg akart minket semmisíteni, úgyhogy én semmisítettem meg őt. El akart minket adni, ha amnesztiát kap cserébe. Ez volt az ő harminc ezüstje.

Idehozta volna a Terminust a küszöbünkre. Egy ostoba bolond volt.

Amikor leértünk a folyópartra, Hyldekrugger levette a gyökereken

lógó nagykabátok egyikét, és átnyújtotta nekem. Ő egy katonai pokrócot csavart maga köré.

- Az idők végezete elég hideg - jegyezte meg. - Dolgokat fogsz látni.

De tovább kell menned, az ösvényen kell maradnod. Most átmegyünk valahova máshova. Veszélyes lesz. Nem tudom, mi fog történni, amikor eljön a Terminus, már ha eljön, de szerintem olyan lesz, mint egy membrán, és úgy fog szétszakadni, mint egy tojássárga, és a poklok pokla zúdul ki rajta.

Felmásztam a gyökereken a fatörzsre, két kézzel belekapaszkodtam a kötélbe. Az ilyen felületeken nehezen tudtam járni, a Vardogger henger alakú, sima törzse inkább kőszerű volt, mint kérges. Nem éreztem, mennyire csúszik itt a nedves fa, ahol átáztatta a folyó vize, nem tudtam, megtapad-e rajta a műlábam. Hyldekrugger mögöttem mászott fel, szorosan a nyomomban maradt. Apró léptekkel oldalazni kezdtem, végig a kötélbe kapaszkodva. A fekete víz ott tombolt alattunk, ott örvénylett.

„Dolgokat fogsz látni”, mondta Hyldekrugger. A törzs felénél olyan jéghideg lett a levegő, mintha télbe léptünk volna át a tavaszból. Az ég ólomszürkévé vált, a levegő megtelt kavargó hópelyhekkel és jégszilánkokkal. Én továbbaraszoltam a jégtől egyre csúszósabb fatörzsön, miközben körülöttünk akasztottak teste jelent meg a levegőben, mint amikor előbújnak a csillagok, fejjel lefelé megfeszített testek lebegtek a víz felett egészen a fákig, ameddig elláttunk.

Nyöszörögtek, a végeérhetetlen kínszenvedés hangjait hallatták.

A kötélbe kapaszkodva térdre rogytam, nehogy a szél belefújjon a folyóba. Hyldekrugger a pokrócába burkolózott, kócos, vörös haján megült a dér. A tisztás, ahonnan elindultunk, sarkvidéki sötétkék színt vett fel. Egy narancssárga fénypontot vettem észre a fák sorának acélzöldjében. Rémületemben felsikoltottam, elestem.

- Itt feszítettek meg - kiáltottam, a saját testemet keresve az akasztottak között. - Én is köztük voltam.

Hyldekrugger átkarolt, felsegített.

- Hogy élted túl? - kérdezte.

Hópelyhek tapadtak a szempillájára, szeme könnybe lábadt a jeges széltől. Szorosan fogta a karomat, megtámasztott.

- Megmentettek - válaszoltam, azt találgatva, hogy vajon a leszálló kvadkomp fényeit látom-e. - Lehúztak, kimenekítettek. De nem azt vitték ki, akit kellett volna… Nézd, ott vagyok. Az a másik nő vagyok én.

Az vagyok én.

Hyldekrugger hátranézett.

- Az a nő meghalt - felelte. - Te meg itt vagy.

Nem tudtam, mik azok a KCSN-ek. Egy olyan időből származtam, amikor nem létezett a Terminus - én csak egy lehetőség voltam, a sok lehetőség egyike. A szemem közepe sajogni kezdett, és éreztem, ahogy a fájdalom egyre nő, szakadékká hízik. Csak üresség volt bennem.

Félig Hyldekrugger cipelt végig a híd hátralévő részén, és amikor lemásztunk a fáról a hómezőre, összebújt velem, betakart a pokrócával.

Utána továbbvonszolt. Végtelen számú tükörkép támadt körülöttünk, mintha kaleidoszkóppá változott volna a szemem; bármerre néztem, tükörképeket láttam. Láttam magunkat, amint felénk sétálunk az égen át, el tőlünk a folyó felett, felfelé a földön át, felénk a hídon. És minden tükörkép hátterében ott volt az a narancssárga pötty. Hyldekrugger továbbkényszerített. A Vardogger-fák sora elkanyarodott, és a jeges szél ellenére füsttel telt meg a levegő, mintha egy erdőtűz felé tartanánk, egy tüdőégető feketeség felé, ami szénszínűre festi az égboltot. Szikrák csaptak fel körülöttünk.

- Siess - Hyldekrugger továbbvezetett az éj sötét füstben. Hamarosan már maguk a Vardogger-fák is lángoltak mellettünk, hamufákból égő

fákká változva sorakoztak egymás után, és narancsszínű lángjukat úgy sodorta felfelé a szél, mintha mindegyik egy önálló tornádó lenne.

- Hova viszel? - próbáltam túlkiabálni a szelet.

- Ez a körmökből készült hajó - válaszolta Hyldekrugger, és a távolban megláttam a Libra törzsét az örök erdő fölé magasodni, egy behavazott hajó roncsát. Monolitszerű orra kettéhasadt, míg a tatja, ahol a gépház is volt - a hajtóművel és a B-L meghajtóval -, élénkkék karikákat lövellt ki magából, amelyek megvillantak, és el is tűntek, mint egy stroboszkóp fénye.

Végigsiettünk az égő fák mentén, miközben a hajó egyre nagyobbra nőtt előttünk, és megláttam az NSC egyik felfújható betonkupoláját a hó alatt, egy koromfekete menedéket halványan világító ablakokkal.

Oda akartam menni, hogy elbújjak a hideg elől, de Hyldekrugger visszarángatott az ösvényre.

- Ott megölnének - mondta. - Bármit is mondanék, megölnének.

Arra vannak kiképezve, hogy kérdés nélkül öljenek. Abban a kupolában őrök laknak. A megjelenő alakokra vadásznak, és megölik őket, mielőtt bemenekülhetnének az erdőbe. Én is sokszor megöltem már itt önmagamat.

És ekkor megláttam, hogy holttestek hevernek a hajó körül a hóban, számtalan hulla, a Libra legénységének visszhangjai. Mindegyikről levették a ruháját, elvették a felszerelését. Hyldekrugger holttestét is megláttam, majd még egyet és még egyet.

A Vardogger-fák égő ösvénye a Libránál ért véget. Addig sétáltunk a hajó törzse mellett, amíg oda nem értünk egy fémlétrához, ami az egyik légzsiliphez vezetett. A hideg szél behatolt a kabátom alá, alig tudtam tőle mozogni.

- Fel kell másznod - mondta Hyldekrugger, miután megérkeztünk.

Bármit megtettem volna, hogy megmeneküljek a hidegtől, de a tenyeremet égették a jeges fémrudak. Miközben felfelé tartottunk, egy újabb fémgyűrű robbant ki a hajóból, hogy magába zárjon minket.

Mintha elektromos áramütést éreztem volna, az egész testem megrázkódott, és egy pillanatra láttam magam keresztre feszítve, láttam magam narancssárga űrruhában, láttam magam a fekete folyó

felett, láttam magam kamasz lányként Courtney Gimmel, amint kifújjuk a cigarettafüstöt a szobája ablakán. Látta már valaha azt a virágot, amit hullócsillagnak hívnak?

- Mássz tovább! - szólt rám Hyldekrugger. - Most van itt a lehetőség, most. Mássz!

Lenéztem az erdőre a létráról: a hajót hatalmas erdőtűz vette körül, fák égő pokla, hullámzó lángok, amelyek úgy lobogtak a szélben, mint a zászlók. Elképzeltem, ahogy a Libra lezuhanhatott az égből, miután megsérült a zendülés során, ahogy égő törzzsel becsapódott a Földbe, mint egy lángoló hegység. További Vardogger-sorok is indultak a hajó mellől, fák végtelennek tűnő ösvényei, amelyek égő küllőkként vették körbe a roncsot, hogy az örök erdő más részeibe vezessenek. Mennyi ösvény, egy sokszobás udvarház. Egészen odáig elláttam, ahol az erdőtűz elhalt, ahol a Vardogger-sorok megégett hamufákká változtak, és a hóba olyan sok korom keveredett, hogy a látóhatár szürkévé vált tőle, az ég feketévé. Az egész táj olyannak tűnt, mintha Isten égő szeme lenne, és én ott álltam a fekete pupillájában, a Librán. A tüzek és a Vardogger-sorok úgy örvénylettek körülöttünk, mintha egy egész világot magába foglaló hurrikán közepén lennék. Sikoltozni kezdtem.

Hyldekrugger rángatott fel az utolsó fokokon a légzsiliphez, de a hajó törzsét rozsda borította, vagy valami, ami rozsdaszínű volt, fehér és barna pettyekkel. Nem, nem rozsda - csak rozsdaszínűre festették. Úgy borította be a légzsilipet és a hajó törzsét, mint egy vaskos, vöröses kéreg. Hyldekrugger elfordította a zárat, és a zsilip ajtaja befelé lendült.

- Menj be! - üvöltötte túl a szelet, de én haboztam. A bejárat tökéletesen üres volt, taszító, a semmi korongja a pettyekkel és fekete örvényekkel telefestett rozsdavörös máz közepén.

- Körmök - remegett bele a testem az undorba. - És vér - tettem hozzá.

A hajót a körülötte fekvő hullák vérével festették le, amelyre felragasztották a körmeiket és a hajtincseiket.

- Véresre festettétek ezt a hajót.

- Megremegett a Föld, és Naglfar kiszabadult a kikötőből - mondta Hyldekrugger -, hogy a halott hősök holttestét háborúba szállíthassa az istenek ellen.

Halottak körme, a körmök hajója. Mursult felesége, a gyermekei -

nekik is eltávolították a körmeiket a kezükről és a lábukról, hogy idehozzák. Marian Mursultét, a halott visszhangokét is. Hányan lehetnek még? A gyilkosságok mennyisége letaglózott, mintha először egy hegyet láttam volna, amiről kiderült, hogy egy hullám.

Hyldekrugger a zsilip, a fekete korong felé noszogatott. Bemásztam az árnyékon keresztül a hajóba, de abban a pillanatban, hogy beléptem a Librába, felemelkedtem - a lábam felszállt a hajó padlójáról, a testem forogni kezdett a levegőben. Súlytalanul nekiütköztem a plafonnak, visszapattantam,

nincs

gravitáció.

Szabadesésben

pörögtem.

Hyldekrugger bezárta a zsilipajtót, a testem rongybabaként úszott a plafontól a falon át a padlóig, amíg el nem kapott. Egymás mellett lebegtünk. Nincs gravitáció.

- Mi történik? - kérdeztem.

- Csendet - válaszolta.

A gépház közelében voltunk, és hamarosan meghallottam az energiaellátási hiba kéttónusú szirénáját.

- Az a nukleáris reaktor - állapítottam meg. - Valami baj van.

- A nukleáris főparancsnok el akarta pusztítani a hajót, de Bietak megmentett minket - magyarázta Hyldekrugger, akinek a hangját elnyomta a közeli gépfegyverropogás. - Most - mondta, majd behúzott a gépház ajtaján. A helyiség tele volt csövekkel és vezetékekkel, drótokkal és huzalokkal, de a legnagyobb részét a nukleáris reaktor ezüstszínű acéldobja foglalta el. A B-L hajtóművet gyűrű alakú részecskegyorsítók vették körül egy saját rekeszben, ami szinte úgy nézett ki, mint egy ezüstbe mártott, emberi szív.

A reaktor mellett egy férfi holtteste lebegett, és hosszúkás, ragacsos vérbuborékok röpködtek körülötte, a golyóütötte sebeiből kinőve. A váll-lapjából kiderült számomra, hogy ő volt a nukleáris főparancsnok.

Hyldekrugger tekintete űzötté vált. Letépett egy zseblámpát a fal tépőzáras részéről, ahol a kisebb szerszámokat tárolták, és a nukleáris reaktor ebben a pillanatban megcsikordult és felsivított. A hajó teljes megvilágítása kialudt, koromfeketeség borult ránk. A riasztó tovább szirénázott, reaktorhibát jelezve.

- Mozgás - kapcsolta be Hyldekrugger a zseblámpát. - Nincs sok időnk. Bietak mindjárt visszajön, hogy rendezze a dolgokat, utána pedig Mursult áll be őrködni. Nem szívesen lennék itt, amikor ideér.

Nem szívesen keverednék vele itt közelharcba.

- Áruld el, mi folyik itt, mi ez…

Hyldekrugger méreteset rám vágott.

- Mozgás! - mondta, és áthúzott egy másik ajtón. Végigúsztunk a folyosón a zseblámpája sugarát követve. Elhaladtunk a mérnöki iroda előtt, odabenn egy íróasztal és néhány padlótól a mennyezetig érő, fiókos szekrény helyezkedett el. A mérnökségnek saját ebédlője volt, és saját tárgyalója padokkal egy rögzített asztal körül. Utána elúsztunk a gépészek szobája, a reaktorlaboratóriumi divízió és az elektromérnöki divízió előtt, és hamarosan egy ablakokkal szegélyezett folyosóra értünk. Amikor kinéztem az első ablakon, a jeges szélre és a lángoló tűzre számítottam, a fák ösvényeire, ehelyett csillagokat láttam a végtelen éjszakában.

- Hol vagyunk? Hol vagyunk? Mi történik velem?

Hyldekrugger továbbrángatott, de én belekapaszkodtam az ablakba, és végignéztem a hajó törzsén. A jármű külsejét borító jégpáncél helyét gyémántként csillogó dér vette át. Az orron volt a legvastagabb, a mögöttünk lévő gépház körül.

- Miért történik ez?

Hyldekrugger gerincen csapott a kése markolatával, és azt mondta:

- Siess, hamarosan ismét kigyúlnak a fények.

Abban a pillanatban lökött tovább az ablaktól, amikor a sziréna elhallgatott, és a sorlámpák ismét égni kezdtek. Rájöttem, hogy a fogda felé tartunk, és a sokktól, az értetlenségtől, a félelemtől engedelmesen követtem. Odaértünk az NCIS irodájához, amelynek a falait súlytalan vér körkörös mintái borították.

- Mi történt a hajón utazó NCIS-ügynökökkel? Hol vannak?

- Ők a parancsnok mellé álltak - felelte Hyldekrugger.

Kinyitotta a fogda vasajtaját. Az NSC TERN-jeinek a fogdái sokkal nagyobbak a tengeri hajókon lévőknél, mert a NASA pszichiáterei már az első küldetések idején figyelmeztették a vezetőséget az „űrőrület”

veszélyeire. A kabinban nyolc cella volt, olyanok, mint az emeletes ágyak, nyolc vasláda. Hyldekrugger az 5-ös számúhoz vitt. Elrúgtam magamtól, mire megütött, amitől ismét felszakadt az orrsebem.

Ragacsos vérsikoly bugyogott elő belőlem, nem tudtam védekezni ellene. Elkapta a műlábam, a mellkasomnak vetette a bakancsát, és meghúzta a végtagot - ez nagyon fájt, amíg le nem nyúltam, hogy kioldjam a vákuumzárat.

- Tartok attól, hogy öngyilkos lennél - mondta -, és nem hagyhatom, hogy kárt tegyél magadban ezzel az izével.

Bezárt a cellába, és otthagyott, teljes sötétségben. Én magzatként lebegtem, semmit nem láttam és nem hallottam. Az összetört orrom és a fogaim helye úgy sajgott, mintha villámcsapás ért volna. Abban a hatalmas némaságban hamarosan meghallottam a fülem zúgását és a lélegzetem sípolását az elzáródott orrlyukaimban, és hallottam, ahogy a vérem lágyan nekiplaccsan a cella falának.

Órák teltek el.

Én csak egy visszhang vagyok. Shannon Moss visszhangja, döbbentem rá, akit leszedtek a keresztről, és hazaszállítottak a Földre.

Már mindent értettem. A narancssárga szkafanderes nő volt Shannon Moss, ő volt az igazi. Őt láttam a hóban. Az a nő meghalt.Te meg itt vagy. Én egy olyan EJP-ből származom, ahol nem létezett a Terminus, de én csak annak az EJP-nek a szelleme vagyok, egy olyané, amely kihunyt, egy elvágott jövőé, noha én életben maradtam. Létezem egyáltalán? Ürességgé változtam, az arcom helyén egy sötét lyukkal, üreges vagy szalmával kitömött testtel. De a fájdalom valóságosnak tűnt, az arcom fájdalma, a kétségbeesésem és a félelmem is. A USS

William McKinley fedélzetén egyszer semlegesítenünk kellett O’Connorral egy tengerészgyalogost, akinek a Mélyvíz kikezdte az idegeit, és aki megütött egy tisztet. Lebirkóztuk, bevittük a fogdába, és bezártuk egy cellába - egyedül maradt a kabinban, de a vasláda és a magány gondolata jobban megrémítette, mint bármilyen büntetés képes lett volna. Könyörögni kezdett, úgy nyafogott, mint egy kisgyerek, hogy engedjük ki. Most eszembe jutott, hogy kaparászta a cellája falát.

Valahogy a Librára kerültem, ahol nincs gravitáció. Láttam a nukleáris parancsnok holttestét - de ez hogy lehet? Távoli hangokat hallottam. Halk kocogtatást, mintha valaki egy asztalon dobolna a körmével, vagy patkánykarmok karistolnának fémen. Pár pukkanás, amit sikerült beazonosítanom: egy kisebb fegyver lövései, amelyet automata géppisztolyok ropogása követett. Itt harcolnak a hajóban.

Felmerült bennem a kérdés, hogy vajon a haditengerészet találta-e meg ezt a helyet, és sietett a megmentésemre, vagy az FBI, a túszszabadító csoport, esetleg Vivian, aki valahogy életben maradt, vagy valaki más, aki idáig követett minket. Ekkor valaki felsikoltott a fogda ajtaja előtt, sőt, többen is, de ez a hanghullám váratlanul elhalt.

A fogda ajtaja kinyílt, szinte megvakultam a fénycsíktól. Hunyorogni kezdtem a ragyogásban, és egy nőt láttam beslisszolni a helyiségbe, aki magára csukta az ajtót, ismét sötétségbe borítva minket. Nicole, de itt még csak gyermek volt, kamasz. Hallottam a mozgását. Igyekezett csendben maradni, de kapkodta a levegőt, sírt, és a végtelen

némaságban minden hüppögését hallottam. Végigúszott a cellák mellett, és amikor odaért hozzám, kiszóltam neki: - Nicole, segíts!

Ő döbbenten azt suttogta:

- Ki beszél?

- NCIS-ügynök vagyok - feleltem. - Segíteni akarok, de ehhez ki kell engedned, Nicole.

- Téged nem ismerlek - válaszolta. - Még soha nem láttalak. Miért vagy bezárva? Hogy kerültél ide?

- Engedj ki!

- Nem tehetem - felelte. - Nem, nem tehetem…

Újabb fegyverropogás, immár közelebbről. Majd még egy, közvetlenül az ajtó előtt: golyók pattogtak a fémfalakon, metálosan disszonáns ritmust vertek a vasajtón.

- Megtették - mondta Nicole. - Nem tudom elhinni… Megölték, ne, ne…

A szavai könnyekben áztak. Hallottam, ahogy megdörgöli az arcát, és azt mondja:

- Ne, könyörgök, könyörgök, ne csináljátok ezt!

- Kit öltek meg? - kérdeztem.

- Remarque-ot. Megölték, és most mindenkit megölnek - felelte Nicole. - Remarque-ot és Chloe Krausst. Együtt voltak az étkezőben, elbarikádozták magukat. Meghaltak, ó, már halottak.

Ez ismerősen hangzott, olyasminek, ami már megtörtént, és eszembe jutott Nicole vallomása a gyümölcsösben álló pajta mellett.

- De te ártatlan vagy, Nicole. Te nem öltél meg senkit.

- Én szeretem Remarque-ot, és ezt ők is tudják. Nem akarok meghalni miatta - mondta hüppögve. - A mentőkabinban bujkáltam, de minden helyiséget átkutattak, úgyhogy idejöttem. Mindenkit megölnek.

- Nicole, higgadj le. Segítened kell nekem! Én ismerlek, Nicole.

Tudom, hogy az apád beszélte rá Remarque-ot, hogy elhozzon a hajója fedélzetén - mondtam. - Fogadást tartottak Mombasában a tiszteletére.

Mikor is? Sok-sok év múlva.

- Hatszáznyolcvanegy év múlva - válaszolta Nicole. - Amikor Remarque leszállt a Librával, Roho-szertartást tartottunk a mulandóságunk megünneplésére. Ott ismertem meg a férjemet. Egy virágfüzér volt rajtam, amikor meglátott a mandulásban. És az apám azt akarta, hogy én életben maradjak, és rábeszélte Remarque-ot, hogy vigyen magával… És ő is azt akarta, hogy életben maradjak, befogadott…

- Én segíthetek neked, Nicole. Csak ki kell engedned innen.

Újabb kör géppisztolyropogás. Nicole odalépett a cellám rácsaihoz, és azt kérdezte:

- Honnan tudod a nevem? Azt hittem, mindenkit ismerek a hajón, de téged még nem láttalak.

- Egy másik korban találkoztunk - válaszoltam. - Jó barátok voltunk.

Te Courtney Gimm néven ismertél. Sokat beszélgettünk, majdnem minden este abban a másik korban, ami itt még nem jött el. Meséltél nekem Kenyáról. Meséltél a smaragdzöld fákról.

- Nem tudom, mit tegyek - felelte.

- Engedj ki. Én segíthetek neked.

- Nem engedhetlek ki. Megölnének, ha megtudnák, hogy itt vagy. És engem is megölnének, amiért kiengedtelek, vagy azért, mert beszéltem veled.

- Kérlek - könyörögtem, de nem válaszolt. Láttam a fény csíkot, amikor kinyitotta az ajtót. Hallottam, ahogy eloson, és a fogda ajtaja becsukódik.

Egyedül maradtam a sötétségben, és megszűnt körülöttem az idő.

Órák telhettek el. Időnként nekem ütközött a vérem egy lebegő

buborékja, és lassan kétségbeestem. Végül egy mély, rezonáló robbanás futott végig a hajón, megrengette az acélt. Ezt egy másik, az elsőnél sokkal hangosabb robbanás követte, és ahogy teltek a másodpercek, füstszagot kezdtem érezni, átható volt, orrfacsaró, mint az elektromos tűzé. Segítségért kezdtem sikoltozni, mert attól féltem, hogy elevenen benn égek a cellámban, és hamarosan megláttam a vörös fényeket -

vészfények -, és meghallottam a riasztó fémes hangját.

A hajó megrándult, törzsén fémes csikorgás futott végig. Egy sor pukkanást hallottam, mintha valaki lábasokon és fazekakon dobolna, utána pedig egy sor robbanást, mintha maga a levegő szakadna darabokra. Csikorgás, rázkódás. Azt hittem, kettétörik a hajó törzse. A fogda mennyezetén kék tűz vörös korongjai virágoztak ki, és én megpróbáltam odébb lebegni a tűztől, meghúzni magam a cellám sarkában. Ekkor tért vissza a gravitáció, ami a falhoz csapott, majd a mennyezethez, végiggurított a cellán, miközben a kék tűzkorongok lelapultak, szétterjedtek. Zuhanunk. Lezuhanunk az égből. Percekig zuhantunk, de minden egyes perc végtelennek tűnt. Kiterítve feküdtem vasládám padlóján. Utána egyszer csak véget ért a káosz. A homlokom felszakadt, dőlt belőlem a vér. A riasztók tovább szirénáztak.

Egy időre elveszítettem az eszméletem, és tiszta, opálos sötétségre ébredtem. Amennyire tudtam, felültem a keskeny cellában, hallgatózni kezdtem, és ahogy telt az idő, úgy éreztem, mintha egyre erősebb elektromos töltés bizsergetné a mellkasomat. Ez kellemetlen volt -

mintha áram zümmögne bennem -, és egyre intenzívebbé vált, amíg égnek nem állt a hajam, és remegéshullámok nem futottak végig a bőrömön. A feszültség elviselhetetlennek kezdett tűnni, és amikor kinyitottam a számat, láttam, hogy elektromos kisülések csattognak a fogaimon és rohangálnak az ujjaimon. Egy hangos reccsenés, egy fényrobbanás - az elektromos kisülés olyannak tűnt, mintha valaki teljes erővel szíven vágott volna. Ismét eltűnt a gravitáció, ismét lebegni kezdtem, bár a hajó továbbra is néma maradt.

Egy robbanás rázta meg a törzset. Eltelt pár pillanat, és

meghallottam, ahogy a fogda ajtaja kinyílik, fém csikordul, de nem láttam fénycsíkot. Alig észrevehető mozgás. A cellám ajtaja kattant egyet, és hallottam, ahogy kinyílik. A hátsó falához toltam magam, mert rettegtem attól, aki kinyitotta, rettegtem Hyldekruggertől. Egy kéz tapadt a számra.

- Egy hangot se - suttogta egy hang. - Ez az egyeden lehetőségünk.

Csak pár pillanatunk van, mielőtt helyreáll a világítás.

A kéz azután is a számon maradt, hogy lehiggadtam, és bólintottam.

- Látod ezt? - suttogta a hang. Foszforeszkáló kékség jelent meg a sötétségben, nem nagyobb egy üveggolyónál. Felismertem, mi az: a földönkívüli szirom Nicole nyakából. A fény egy pillanattal később eltűnt. Bólintottam, hogy igen, látom.

- Kövesd a fényt - suttogta Nicole.

Levette a kezét a számról, és a kék foszforeszkálás több lépéssel odébb jelent meg, lebegett egy kicsit a sötétben, majd eltűnt.

Felemeltem a karom, kitapogattam a cella ajtaját, kihúztam magam rajta. A fogda mennyezetébe kapaszkodtam, hogy kilebegjek onnan.

Hamarosan eltévedtem a sötétben, és megálltam; lila foltok ugráltak a szemem előtt, de a hamis színkavalkádban végül ismét megláttam a lebegő kékséget. Követtem.

Minden irányérzékemet elveszítettem, a falakba kapaszkodva másztam ki egy nyíláson. Egy sokkal keskenyebb folyosóra kerültem. A kékség ismét megjelent pár lépésre tőlem, és - gyorsan, de némán - arra kezdtem úszni.

Nekimentem egy acélfalnak, a szemem egyre kutatott, de csak akkor vettem észre a kék fényt, amikor meghallottam egy lélegzetvételt, ami olyan halk volt, hogy majdnem elkerülte a figyelmemet. Ez irányította a tekintetemet a felettem lebegő kékségre. Elindultam arrafelé, és áthúztam magam egy ajtón. Úszva követtem a szirmot, és hamarosan az ablakokkal szegélyezett folyosóra értünk. Nicole arca kirajzolódott a kék fényben és a kristályok ragyogásában, az űr gyémántjainak a

csillogásában, amelyek a hajó törzsére nőttek. Ez már nem az a kamasz Nicole volt, akivel korábban beszéltem, hanem egy fiatal nő, olyan tíz évvel idősebb. Ahhoz a zsiliphez vitt, amelyen át Hyldekruggerrel bementünk.

- Pihenj egy kicsit - mondta. - Fújd ki magad. Nemsokára menekülnöd kell.

- Nem értem.

- Mi ismerjük egymást egy másik jövőből, egy másik időből -

válaszolta. - Most menned kell. Üldözni fognak.

- Nicole - kérleltem -, segíts megérteni.

- Erre most nincs időnk.

- Hogyan… Idősebb lettél.

- Te éveket töltöttél ebben a börtönben, Shannon - felelte.

- Nem - nevettem el szinte magam a tévedésén, a félreértésen. -

Legfeljebb egy napot. Pár órát.

- Ez a hely, ez a hajó egy uroborosz - magyarázta Nicole. Feltartotta a csuklóját azzal a rézszínű karkötővel, ami mindig rajta volt, a belevésett pikkelyekkel

díszített,

saját

farkába

harapó

kígyóval.

-

Gyermekkoromban ilyenekkel játszottunk Kenyában… karkötőkkel.

Ezeket a karkötőket le lehet venni, és oda lehet adni egy barátunknak.

- Barátságkarkötő - állapítottam meg.

- Igen - felelte Nicole. - Uroborosz.

Lecsúsztatta a karkötőt a csuklójáról, és az enyémre húzta a fémpántot; becsattintotta a kígyó farkát a szájába, és a karkötő

tökéletesen illett a csuklómra. Felemelte a kezét. Láttam, ahogy leveszi a karkötőt, most mégis ott volt rajta, mint egy bűvészmutatványban.

- Odaadhatjuk egy barátunknak, mégis rajtunk marad - mondta. - És ugyanolyan.

- De itt évekről van szó - próbáltam küszködve kifejezni magam. - Te

éveket öregedtél. Alig pár órája láttalak, és akkor még fiatalabb voltál…

- Te pedig pontosan ugyanúgy nézel ki, mint az emlékeimben. Az én életemben majdnem tizenkét év telt el azóta, hogy utoljára itt láttalak -

felelte Nicole. - Patrick meghalt, Patrick családja is meghalt, és te tegnap este megjelentél a lakásomon Patrick Nestor különleges ügynökkel. Te és egy Petal nevű lány találtatok meg a rendszámom alapján, amit megadtam a Blackwater panziónak.

- Nem, én nem mentem el hozzád Nestorral - tiltakoztam. - Én nem is jártam ott. Nestor egyedül talált meg téged. Nem én voltam az.

- De miután Nestor elment, mi ketten még hosszan beszélgettünk. Te észrevettél egy Salvador Dali-festményt a falamon, a Keresztre feszítést, és megosztottad velem, hogy mi már találkoztunk a jövőben, hogy majdnem minden estét együtt töltöttünk két évtized múlva -

mesélte Nicole. - És akkor ismertelek fel. Akkor jutott eszembe, hogy mi már tényleg találkoztunk egyszer, de nem a jövőben. Tizenegy évvel korábbról emlékeztem rád, a zendülésből. Felrémlett, hogy röviden beszéltem valakivel a fogdában, egy Courtney Gimm nevű nővel.

Tizenegy éve azt mondtad, hogy Courtney-nek hívnak.

- Azt mondtam, hogy Courtney a nevem. - Számomra pár órája volt, számára tizenegy éve. Olyan események következményei, amelyek még meg sem történtek. Nicole története olyan volt, mint egy nyolcas, egy végtelen hurok egy központi pillanat körül: amikor elmondtam a fogdában, hogy régen ismertük egymást, és akkor Courtney Gimmnek hívtak. Most képzeljék el azt, hogy az az erdőtűz, amelyben a fa megégett, még háromszáz-háromezer évig nem fog bekövetkezni, mondta Njoku. A fogdában töltött óráim jóval azelőtt bekövetkeztek, hogy Hyldekrugger odavitt volna. Minden régi fájdalmam és gyermekkori bánatom végighullámzott rajtam, és rosszul lettem. Nicole azt hitte, hogy Courtney-nak hívnak.

- És amikor a hajó lezuhant, végigmentünk a fák során - mesélte. -

Mindnyájan. És Kari tudta, hogy el kell rejtőznünk, amíg ki nem

találjuk, mit tegyünk, hogy körözni fognak minket a zendülés miatt, és ha megtalálnak, kivégeznek, úgyhogy elmondtam neki…

- Elmondtad, hogy találkoztál egy Courtney Gimm nevű NCIS-

ügynökkel - sírtam fel. - Istenem, ne… Ó, te jóságos ég. - Az én hibám, gondoltam, hogy Hyldekrugger vagy Mursult vagy Cobb megölte Courtney-t; azt hitték, hogy ügynök lesz, tévesen azonosították, egy tévedés volt az egész. Az én hibám.

Én tehetek arról, hogy meghalt.

- Meséltem nekik rólad - folytatta Nicole. - És Kari szólt Mursultnak, hogy keresse meg Courtney Gimmet, és ölje meg. És ő meg is találta tizenhat évesen…

- Könyörgök - kérleltem -, ez nem lehetséges. Ő ölte meg? - vájt belém a veszteség fájdalma. - Istenem, kérlek, mondd, hogy nem így volt, hogy ez az egész nem igaz. Ő ölte meg Courtney-t miattam? Mert az ő nevét használtam? Ő ölte meg?

De Nicole azt felelte:

- Nem. Már meghalt, mire rátaláltak. Úgyhogy Mursult beköltözött a családjával a halott lány házába. A bátyjától bérelte ki. Patty mindig faggatta a halott húgáról, amikor átadta a lakbért, megpróbálta kideríteni, ki volt az a fogdában, attól tartva, hogy Courtney Gimm még felbukkanhat. De te voltál az.

Mursult nem véletlenül lakott Courtney Cricketwood Court-i házában - utána kutakodott, mert azt hitte, hogy egy szép napon egy Courtney Gimm nevű ügynök kezd nyomozni a Libra zendülői után.

Nem én okoztam ugyan a halálát, a fullasztó lelkifurdalás kezdett elpárologni belőlem, de sokkal hidegebb bánat szivárgott a helyére. Pár pillanatra úgy tűnt, hogy a létezés kiadta kegyetlen titkait, hogy lelepleződött a sors rettenetes fintora, miszerint az egész életemet meghatározó haláleset egy eddig láthatatlan, nagyobb mintázat része.

Amikor egy pillanatra azt hittem, hogy én öltem meg Courtney-t a névhasználattal, úgy tűnt, mintha minden tragédia és öröm egy olyan

tervbe illeszkedne, amelyet én felfogni sem tudok, egy hatalmas hurokba, amelyben minden tett és következmény összefügg. Courtney halála egy kis időre rettenetesen logikussá vált, okot kapott, indokolt lett. De utána szétesett a kép. Nincs központi tengely, nincsenek okok.

Courtney halála egy véletlenszerű, banális gaztett volt, amelyet egy élőlény követett el egy másik ellen. Nincs benne logika. Az univerzum nem jó vagy rossz. Az univerzum hatalmas, és teljesen közömbös irántunk.

- Te viszont évekkel később megjelentél a lakásomon, és Shannon Moss NCIS-ügynökként mutatkoztál be - folytatta Nicole. - Azt mondtad, hogy elutaztál a jövőbe, és húsz év múlva találkoztunk először egy May’rz Inn nevű helyen. Azt mondtad, hogy nagyon jóban voltunk, a legjobb barátnők voltunk. Meséltél nekem rólam, az életemről…

- Soha nem mondtam neked semmit - tiltakoztam. - Ez nem történt meg.

- Úgyhogy hajlandó voltam megmutatni neked a Vardoggert, az elvékonyodott teret, de te azt mondtad, hogy menekülnöm kell. Hogy tűnjek el, mielőtt az FBI letartóztat vagy Hyldekrugger megtalál és megöl. Azt mondtad, hogy te idejössz a Vardoggerhez nemsokára, úgyhogy elmenekültem, de közben eszembe jutottál.

- Eszedbe jutott - válaszoltam. - Eszedbe jutott, hogy beszéltél velem itt a börtönben, amikor még kislány voltál, hogy találkoztál egy cellába zárt nővel, Courtney Gimm-mel a zendülés alatt, tizenegy évvel korábban - mondtam. - Az neked tizenegy éve volt. És azt mondtam neked, hogy Courtney Gimmnek hívnak.

- Szeretném viszonozni a kedvességedet, Shannon - válaszolta Nicole. - Te a barátságunk miatt figyelmeztettél, hogy meneküljek.

Nem letartóztattál, hanem figyelmeztettél. Úgyhogy most én is meg akarlak menteni. Ki tudja? Lehet, hogy húsz év múlva megjelensz egy este a bárban, és meghívsz egy italra.

- De az nem én voltam - mondtam. - Valaki más… Én soha nem jártam a lakásodban Nestorral. Nem volt lehetőségem figyelmeztetni téged. Az nem én voltam, Nicole. Csak egy visszhangom, valaki más.

- Különböző utak a Vardogger-fák mentén - válaszolta Nicole. -

Shannon, itt mindnyájan visszhangok vagyunk.

Éreztem, ahogy a levegő elhagyja a tüdőmet, és sóhajok egész sorát hallottam. Egy pillanatra mintha magam előtt láttam volna Shannon Moss és Nicole Onyongo összes iterációját, amint közelebb kerülnek egymáshoz és eltávolodnak, végtelen számú interakcióba bocsátkoznak.

- Valószínűleg érezted, amikor elsült a B-L hajtómű - folytatta Nicole.

- Ahányszor elsül, egy újabb utat hoz létre a fák között, egy újabb univerzumot. Le kell szállnunk, mielőtt ismét elsül, különben örökre itt ragadunk, és ez a beszélgetés soha nem ér véget. Indulnunk kell.

- Mit tegyek? - kérdeztem.

- Ugorj.

Nicole megragadta a zsilip kilincsét, befelé húzta, és az ajtó hangos szisszenéssel kinyílt. Megpróbáltam kapaszkodót találni, de az ujjaim megcsúsztak, és visszatartottam a lélegzetemet, miközben kiléptem a csillagok közé, az öngyilkosságba vagy az űr súlytalanságába. Nappali fény támadt körülöttem, és a létrán landoltam, ahol a jeges szél ezernyi késszúrással támadt rám, és a fák tüze az eget nyaldosta körülöttem. A szél lesodort az első pár fokon, amíg össze nem szedtem magam, és meg nem kapaszkodtam. Nicole mögöttem haladt, és segített lemászni az utolsó pár fokon. Hyldekrugger elvette a protézisemet, úgyhogy nem tudtam megállni a lábamon.

- Menj - mondta a barátnőm. - Én majd elterelem az őrök figyelmét.

Menj.

Elszaladt mellőlem, és láttam, ahogy az alakja eltűnik a füstben és a hóesésben. Meg fog halni. Az őrök megölik. Futni akartam, de csak kúszni tudtam, három végtagon billegve vonszoltam magam a

Vardogger-fák felé, az ösvény felé, amelyen idejöttem. A jég a tenyerembe vájt, a könyökömbe, égette a bőrömet. Hópelyhek és hamupelyhek, a gyümölcsös villant fel a fejemben, az, ahogyan a sziromzáporban szaladok, és ekkor ugyanúgy, ahogy a gyümölcsösben, egy halálsikolyt hallottam: egy nő szenvedésének sikolyát, ami túlharsogta a tüzet és a szelet.

Üldözni fognak, mondta Nicole, úgyhogy tovább másztam az egyformán égő fák mentén, és csak akkor álltam meg kifújni magam, amikor kiment alólam a karom. Nem jutottam messze, de a jeges hideg már beásta magát a kimerültségembe, szelíden az álom felé húzott, arra csábított, hogy feküdjek le, és hagyjam, hogy a hó betemessen. A karom reszketett, már nem éreztem az ujjaimat, a felsőtestem átfázott, a bőröm csúszott a jégtől. A hajam és a szempillám megfagyott, a lábujjaimat már nem éreztem.

Más már feladná.

Úgyhogy továbbvonszoltam magam a tenyeremen és a térdemen, vért és taknyot zihálva, de azt üvöltöttem állatias elszántsággal, hogy

„más már feladná”, miközben úgy éreztem, a fagy mindjárt kettétör, és arra gondoltam, hogy ha átjutok, akkor melegbe kerülök. Odaértem a folyó felett fekvő fatörzshöz. Hátranéztem, és láttam, hogy egy férfi rohan utánam a Vardogger-ösvény mentén, és még elég messze van, de sebesen közeledik. A fatörzs felénél a tél meleg tavasszá olvadt, és amikor kijutottam a tisztásra, és a meleg levegő forró fürdőbe borított, arra gondoltam, bújj el. Csak elbújni tudsz előle, legyőzni nem tudnád.

Bújj el!

Átkeltem a tisztáson a fákhoz, és bebújtam az egyik örökzöld alá, a törzse köré csavarodtam. A kidőlt Vardogger-fát néztem, a hidat, arra várva, hogy a férfi megjelenjen. Még mindig reszkettem és fáztam, a bőröm olyan volt, mintha leforráztam volna, vörös és lila. A hajamon olvadni kezdett a jég, hideg patakokban csorgott végig a bőrömön, és arra gondoltam, hogy indulnom kellene, el kellene futnom, de képtelen

voltam megmozdulni. Fuss el innen…

Ekkor láttam meg, ahogy átjön a folyón: láttam, ahogy Shannon Moss egyik visszhangja kimászik a vízből a partra. Ő is itt kelt át a folyón, ahogy Marian visszhangja is. A haja hosszú volt, sokkal hosszabb, mint az enyém valaha, és a visszhang megállt egy pillanatra a parton, hogy kicsavarja belőle a vizet. Fuss! - akartam kiabálni neki, de nem tudtam megszólalni, a hangom eltűnt, az állkapcsom vacogott.

Sötét melegítőnadrágot és pántos pólót viselt. Továbbá a protézisét, egy fejlett mechanikus művégtagot, ami vízállónak tűnt. Kíváncsi voltam, hogy ki lehet. Shannon Moss volt, én voltam az, de csak egy visszhangom, egy visszhang visszhangja. Biztosan az erdőben keresgélte Hyldekruggert, amikor reménytelenül eltévedt. Biztosan felismerte a fenyőket, a tisztást, a folyót. Meg fog találni a fák alatt. Ha erre néz, akkor meglát, és a narancssárga űrruhás nő fog az eszébe jutni rólam. A narancssárga űrruhás nő pont itt volt, ahol én most vagyok.

- Fuss! - szedtem össze magam. - Jön!

A hangom felé fordult, és meglátott. Találkozott a tekintetünk.

- Fuss - ismételtem meg, de elkéstem.

Cobb jelent meg a hídon. Ledobta magáról a szőrméket, és észrevette a tisztáson álló Mosst, akinél nem volt fegyvertok, nem volt pisztoly, csak egy fekete bőrhüvely, amelyet a csonkján viselt, a műlába felett.

Harcra készen húzta ki belőle a vadászkését. Cobb ráfogta a puskáját.

- Ne már! Küzdj meg velem! - mondta Moss. - Küzdj meg…

Cobb eldobta a fegyverét, felemelte az öklét, arcán gúnyos vigyor terült el, de Moss azonnal reagált. Macskamozdulatokkal rárontott, a műlába a természetes mozgást imitálta. Cobb hátralépett, amikor a nő

nekiugrott, és a kés nem talált célba, Moss bal ökle viszont az állába csapódott, majd a válla is. A nő kése Cobb szeme felé lendült, de a férfi olyan könnyedén félrelökte, mintha nem is lenne súlya. Tartott a késtől, mégis támadásba lendült, és eltalálta Moss fejét, amivel megakasztotta. A második ütése is célba ért. Moss teste elernyedt,

előreesett, mintha kiütötték volna. Hányinger töltött el a látványtól.

Cobb a visszhangom vállára térdelt, és folyamatosan ütötte. Alig pár lépésre voltak tőlem. Minden egyes ökölcsapást láttam és hallottam.

Shannon sírós hangon felnyögött. Csont reccsent, és Cobb ökle tiszta vér volt, amikor végül felállt, és leköpte az előtte fekvő testet.

- Baszd meg! - üvöltötte le rá. - Baszd meg! Meghaltál! Halott vagy!

Láttam Shannont, láttam az összetört arcát, és azt is, hogy az egyik szemgolyója kiesett a gödréből, és lelógott az arca oldalán. Hallottam a lélegzetvételét, azt a rettenetes, sírós zihálást. Élt, te jó ég, még életben volt, de én továbbra is rejtőzködésben maradtam, miközben Cobb felvette a puskáját, célzott, és lőtt. Rózsaszín fröccsenés.

Könnyek csorogtak a szememből. Reszkettem. Láttam magam meghalni, de azért imádkoztam, hogy ide ne nézz, ide ne nézz, miközben Cobb megkerülte a holttestet, majd végül leült a folyópartra.

Most.

A folyót nézte, pihent. Láttam, ahogy emelkedik és süllyed a válla. A többiek is erre jönnek? Hányan lehetnek úton?

Most, fuss…

Kigurultam a fa alól, és mászni kezdtem a tűlevélszőnyegen, amilyen halkan csak tudtam. Egész testemben reszkettem, miközben a Vardogger-fákat követtem, de az erdő hamarosan megváltozott körülöttem. Megtaláltam a kiszáradt patakmedret, és követtem a tisztásig, ahol Nestor megölte Viviant, de ez a tisztás üres volt.

Lekúsztam a tisztásról, lecsúszkáltam a földúton, és csak az erdei országút szélén estem össze. Egy egész éjszaka eltelt, mielőtt megállt mellettem egy rendőrautó. A sofőr besegített a hátsó ülésre, és rádión segítséget hívott. Emlékszem a mentőautóra, emlékszem az Oceana kapujára. A haditengerészet sebésze mindent megtett az orromért, de Cobb összezúzta a csontokat, amikor megütött a Vardogger-fa mellett, és a porcokban is kárt tett. Plasztikai műtétek nélkül az orrom helyén

csak egy darab gyurma maradt volna. Egy fogorvos eltávolította a kitört fogaim gyökerét, nehogy begyulladjanak, amitől egy foghíj maradt a bal metszőfogam helyén, és egy másik a bal előzápfogamnál. A műtétek után megnéztem magam a tükörben, de nem ismertem fel azt a nőt, akit láttam.

ÖTÖDIK RÉSZ

1997

„Hová lett a tavalyi hó?”

Francois Villon: Ballada a hajdan való idők szépasszonyairól (Kosztolányi Dezső fordítása)

EGY

Egy jelentéktelen visszhang.

Egy narancssárga ruhába öltözött nő, egy nő a folyóból, egy nő a kereszten. Az NSC mérnökei kiemelték Mosst a pilótafülkéből, miután leszállt az Apollo Soucekre, mint egy álom foszlánya a valóságban.

Intravénás csövek, orvosságok.

Életben tartanak.

O’Connor meglátogatta, megdöbbent a sérülésein.

- Azt mondták, úgy nézel ki, mint aki autóbalesetet szenvedett -

jegyezte meg, miközben felmérte a törött orrát, a foghíjait, a lecsüngő

szemhéját. Olyan mozdulattal simogatta meg az arcát, ahogy egy apa érne a beteg lányához. - Shannon, annyira sajnálom - mondta. -

Mindazt, ami történt. Nagyon sajnálom.

- Ezt már végigcsináltuk egyszer - válaszolta, miközben felidézte, hogy ült O’Connor a betegágya mellett korábban, amikor a megfeketedett lábujjai és az üszkösödés miatt mentegetőzött. Csak egy visszhang vagyok. De ezt még nem bírta beismerni neki. Tartott a férfi reakciójától. Nem volt szüksége szánakozásra, mentegetőzésre, és attól félt, hogy minden szeretete és baráti érzelme elmúlik, ha megtudja, hogy ő csak EJP szelleme, egy olyan létsík egyetlen maradványa, ami kihunyt, amikor leemelték a keresztről. Én nem vagyok valódi, akarta mondani, de félt, hogy O’Connor csak csalódottan sóhajtana a szavai hallatán, mint amikor egy felnőtt lemond egy reménytelen gyermekről.

Attól tartott, hogy magára hagyná a kórházban.

- Megtaláltam őket - mondta inkább. - Megtaláltam a Librát.

- Mesélj!

A fák ösvénye, a Terminus tele, még a kék tüzet köpködő roncsra is

emlékezett, de csak homályosan, mint egy álomra. Olyan dolgokat fogsz látni, amelyeket az elméd nem fog érteni. Az elméje máris elutasította a látottakat. Valahol náluk van a lábam, idézte fel a V-R17-et, felboncolva, becsomagolva, eltárolva.

- Hadd kezdjem azzal, amiben biztos vagyok - szólalt meg. - A Terminus nem végzet, nem bizonyosság… Azt hiszem, egyszerűen csak olyan nagy az esélye, hogy bizonyosságnak tűnik. - Én egy Terminus nélküli jövőből származom. - De nem az, nem sorsszerű.

- Ezt magyarázd meg! - mondta O’Connor.

- Hyldekrugger szerint az NSC fogja a Terminust a terra firmára hozni, ez bizonyos események miatt fog bekövetkezni. Ezeket az eseményeket láncként emlegették, olyan információláncként, amelyek segítenek a Haditengerészeti Űrparancsnokságnak újra megtalálni azt a bolygót, ahol a Libra járt. Az NSC fogja idehozni a Terminust.

- Ez nem létezik, Shannon.

- A gyilkosságok, a tervezett terrorcselekmények, a vegyi fegyverek…

- folytatta a nő. - Csak ezt a láncot akarják megszakítani velük, azt akarják megakadályozni, hogy az NSC a terra firmára hozza a Terminust. El akarnak riasztani minket a Mélyvíztől. Az NSC okozza a kataklizmát, az hozza ránk a Terminust.

- Nem hallgathatsz annak az embernek a mérgező szavaira -

jelentette ki O’Connor.

- Szerintem Patrick Mursult arra készült, hogy eladja az Esperance koordinátáit a haditengerészetnek, vagy a KCSN-ek forrását, vagy a Libra fellelhetőségét - mondta Moss. - Azért kért tanúvédelmet, mert tudta, hogy Hyldekrugger megölné. Új személyazonosságot akart. Van egy Carla Durr nevű ügyvéd. Ő volt Mursult ügyvédje.

Kétség öntötte el. Carla Durrnak meg kellett halnia, Dr. Peter Driscollnak meg kellett halnia. Hyldekrugger szerint mindenkinek meg kellett halnia, a haditengerészeti kutatólaboratórium összes

fizikusának, akikből egy szép napon a Phasal Systems lesz, a Mélyvíz bátor tengerészgyalogosainak, akinek a testét megfertőzték a KCSN-ek, mindenkinek…

Én az ártatlanokat védem.

- Mi van azzal az ügyvéddel? - kérdezte O’Connor.

- Ő ártatlan - felelte Moss, és szinte érezte, ahogy a jövő lavinája a jelenre zúdul. Akár hallgat, és hagyja az ügyvédet meghalni, akár beszél, hogy megmentse az életét, minden döntés rossz döntésnek tűnt, egy végjáték utolsó, tartalmatlan lépéseinek. Rettenetes csüggedtség öntötte el, és legszívesebben elbújt volna a takaró alá, mint egy gyermek a rémálmai elől. Valami ott motoszkált a gondolataiban; a kérdés, hogy mi lesz, ha megmenti az ügyvéd életét. Akkor az NSC még gyorsabban rátalál az Esperance-ra? Az ügyvéd életben marad, és eladja Mursult információit. Nem, nem, gondolta, ez csak Hyldekrugger elmélete, mégis sarokba szorítva érezte magát.

Védd az ártatlanokat!

- Carla Durr ügyvéd - folytatta. - Patrick Mursult vele találkozgatott, és ő védelemre és pénzre akarja váltani a titkait. De nem tudja, milyen következményekkel járhatnak a tettei. Hyldekrugger vagy valamelyik követője meg fogja ölni március huszonnegyedikén a Tysons Corner bevásárlóközpont gyorséttermi részén azért, mert Mursulttal találkozgatott. A lánc egyik szemének tartják. A gyilkos egy visszhangfegyvert használ majd, egy Beretta M9-est, amelyet valószínűleg a Libra valamelyik tengerészgyalogosának a visszhangjától vesznek el, és amely egyezni fog a Blackwater panzióban és a Torgersennél talált fegyverekkel.

- Huszonnegyedike három nap múlva lesz.

- Bűnmegelőzési végzést akarok igényelni - mondta Moss. - Még megmenthetjük annak a nőnek az életét.

- A bűnmegelőzési indokolt lehet - felelte a férfi -, ha megmenti az

életét. Elintézem a papírmunkát. Előállíthatjuk szigorúan titkos információk gyanújával, amennyiben valószínűsíthető, hogy Mursult mesélt neki a Mélyvízről vagy a Libráról. Kihallgathatjuk, kideríthetjük, hogy mit akart Mursult áruba bocsátani. Ezzel kihúzhatjuk huszonnegyedike utánig. Felhívom a Fairfax megyei rendőrséget, megkérem őket, hogy állítsák elő nekünk. Ha nem találják, akkor majd a Tysons Cornerben lépünk közbe. Carla Durr, megkeressük. És most mesélj a Libráról. Tudod, hol van?

Az Isten szeme lángol, és a pupillája fekete.

- A Vardoggerben ragadt - válaszolta Moss. A tűz örvényében, ami átterjed az összes jövőre. - Nem tudom, hogyan fogalmazhatnám meg.

A Vardoggerben ösvények nyílnak a fáktól. Te is láttad őket. A Libra ott van a közepükön, és valamiképpen a Terminus is, vagy a Terminus egy része. Majdnem olyan, mint egy zsebuniverzum, mintha egy másik időben lenne, vagy az időn kívül. Njoku azt mondta, az elvékonyodott terek az időn kívül léteznek…

- A 13. SEAL-osztag átkutatta a Red-patak környékét - felelte O’Connor -, de Brunner parancsnok semmi olyasmit nem talált, mint amiről te beszélsz.

- Bele lehet csusszanni - magyarázta Moss, felidézve, hogy éppen olyan könnyedén tévedt el az elvékonyodott térben, mint egy közönséges erdőben. - De megvan a trükkje. Én nem ismerem a Librához vezető utat. És van valami a Szürke Galamb számítógépén, amit látnod kell, egy üzenet, amit önmagadnak küldtél. A Vardogger veszélyes, ha az ember letéved az útról, de Hyldekrugger úgy használja, mint egy átjárót.

Visszhangok, másolatok, univerzumok bejárata a fenyők között.

Moss teljesen kimerülten hevert a kórházi ágyon jóval azután is, hogy O’Connor elment; amikor lehunyta a szemét, maga előtt látta a Librából sugárzó tüzet, mint egy fekete nap sugarait vagy mint egy őt kereső, égő szemet. Én csak egy visszhang vagyok; a narancssárga

szkafanderes nő volt az igazi. A narancssárga szkafanderes nő volt Shannon Moss. Az a nő meghalt Te meg itt vagy. Minden kiüresedett: a teste, az ágya, a vérébe csepegő orvosságok, a klinika, a bázis, a világ, minden olyannak tűnt, mint egy csomagolópapír, amiben nincs semmi.

Moss magába nézett, és nem látott semmit. Úgy érezte, hogy ha belevájná a körmeit a bőrébe, és feltépné a mellkasát, csak sötétség zúdulna ki belőle.

Aznap éjjel nyugtalanul forgolódott, álmatlanul nézte, ahogy egymást váltják a percek az ébresztőóráján hajnali kettő és három között, a gondolatai szorongással teltek meg. Dobálta magát, a párnái túl melegek és túl puhák voltak, de még ennél is jobban zavarták a hiányzó lába fantomgörcsei. Ez a jelenség rendszeresen előfordult, de legnagyobbrészt akkor, amikor Moss komolyabb stresszt élt át. Ott feküdt a kemény kórházi matracon a mennyezetet bámulva, és érezte az első vágást, amit a lábán ejtettek, amikor még meg akarták menteni a térdét, tisztán érezte a sípcsontján. Azt tudta, hogy a lábfeje és a bokája már nincs meg - a lábfejét már soha nem érezte -, de úgy érezte, mintha a lába többi része még ott lenne. Szinte úgy, mintha lenyúlhatna, és megérinthetné a térdét, de amikor megtette, semmi nem volt ott.

Takarók, lepedők. Vádligörcsök szaladtak fel a combján; még az sem segített, ha lebámult a lába hűlt helyére. A tükörterápia néha segített, és reggel megkérte az ápolónőket, hogy keressenek neki egy hosszú tükröt, legalább olyan hosszút, mint a lába. Az ápolónők leszedték egy szekrény belső ajtajáról a tükröt, és oda vitték neki. Moss hátradőlt az ágyán, és szorosan megtámasztotta a tükröt ágyékmagasságban.

Végignézett a tükörképen. Két láb egy helyett. Ez a trükk olyan egyszerű volt, hogy nem is lett volna szabad működnie, mégis bevált: az elméje úgy reagált, mintha tényleg két lába lenne. Begörbítette a lábujjait, megforgatta a bokáját, megfeszítette a térdét, megvakarta a viszkető részeket és kimasszírozta a görcsöket; a jobb lábához ért csak hozzá, de a tükörkép jobban érezte magát ettől.

Az ápolónők kedvesek voltak vele, de túl sokat sürögtek körülötte.

Mindig megkérdezték, hogy segítsenek-e a járókerettel vagy a tolószékkel, fel tud-e öltözni, ki tud-e menni a vécére. Moss gyűlölte, hogy tehetetlennek tűnik, hogy a lába hiánya a legfeltűnőbb dolog vele kapcsolatban. Akár visszhang vagyok, akár nem, egyedül is ki tudok menni a vécére, gondolta, és eszébe jutottak azok a megkeseredett nők, akikkel csoportterápiákon találkozott, akik folyamatosan panaszkodtak mindenre, gyűlölködőnek és bosszúállónak tűntek, akik mindenkit utáltak, aki észrevette a hiányosságukat. Benne is hasonló vitriolosság kezdett gyűlni, elöntötte, mint a benzin, és szúróssá vált, igazságtalanul felcsattant az ápolónőkre, amikor azok felajánlották, hogy lekísérik az ebédlőbe. Tudta, hogy igazságtalan, de a düh segített elnyomni az elkeseredését. Visszhang vagyok, nem létezem, csak egy visszhang vagyok. A mobilitás, a függetlenség létfontosságúvá vált.

- Szükségem van a pittsburghi ortopédusomra - mondta végül az ápolónőjének. - Laurára. Benne van az aktámban. Szükségem lenne rá.

Az elmúlt évek során mély szakmai intimitás jött létre köztük Laurával. Ő volt az egyetlen civil orvos, akihez Moss rendszeresen ellátogatott. Laura még nála is jobban értette a teste bizonyos aspektusait. Ismerte a combcsonkját, tudta, hogy Mossnak melyik bélés kényelmes, mennyire érzékeny a bőre, hol vannak csontvégződései, milyen típusú alakja van, és hova fog esni a súlya. Rendszeresen találkoztak igazítás és átméretezés végett a Union lazacszínű falai és szürke szőnyegei között. A Union olyan volt, mint egy fogorvosi rendelő, a benne lévő gyógyászati segédeszközök műhelyét leszámítva, ami

tele

volt

gipsz

és

műanyag

végtagokkal,

vágó-

és

csiszolóeszközökkel, szénszálas alapanyagokkal, karok és lábak anatómiai

modelljeivel.

Laura

tisztában

volt

Moss

sajátos

körülményeivel,

és

alkalmazkodott

hozzájuk;

átment

a

nemzetbiztonsági átvilágításon, aláírta a titoktartási szerződést, és gyakran azonnal elindult az Apollo Soucekre, ha sürgős átalakításra vagy javításra volt szükség.

- Jól vagy? - kérdezte másnap reggel, amikor Moss megérkezett a

rendelőjébe a tolószékében. - Csak ennyit akarok tudni. Mondd, hogy jól vagy! - kérte. Sűrű, barna, göndör fürtjeit lófarokba kötötte, tekintete Moss sérüléseit vette számba: egykor pisze, immár ferde orrát, a súlyveszteségét, riasztó foghíjasságát.

- Jól vagyok - válaszolta Moss.

Laura az X-aktákról csacsogott, miközben munkához láttak, és előkészítette Moss csonka lábát, kiválasztott rá egy bélésanyagot. A végtag szignifikánsan összement, amit Moss eddig a műláb üregének kitömésével és két pótzoknival kompenzált. Miközben Laura kimasszírozta a combjából a feszültséget, hogy ernyedt állapotban vehessen mintát, Moss észrevette, milyen vékony a csonkja a jobb combjához képest, milyen csontosnak tűnik, mennyire összement.

- Olyan… kicsinek tűnik a lábam - mondta. - Ez normális?

- Milyennek érzed?

- Semmilyennek.

- Akkor nem gond - Laura celofánt csavart a combjára szorosan, biztos mozdulatokkal a bélés fölé, tekerés közben kisimította a ráncokat alóla. Egy sárga mérőszalaggal és egy súlyos fémrúddal megmérte a végtagot, és gipszbe mártogatott gézt tekert rá. A keze magabiztosan gyúrta a gipszet, nem finomkodott Moss lábával.

- Egyeztettem a Booden Prostheticsszel. Megint megengedik, hogy az ő műhelyüket használjam - mesélte, miközben lehúzta Moss lábáról az időközben megkeményedett gipszet, amelyről majd a szénszálas, kézzel készített bemenetet fogja mintázni.

- Megint egy C-Legre lenne szükségem - válaszolta Moss.

- Hat hónapot kellett várnod az előzőre is - válaszolta Laura. - Most csak egy 3R60-at tudok szerezni neked.

Az Ottó Bock 3R60-ja egy rugalmas modell volt, megbízható, de mechanikus.

- A fenébe - válaszolta Moss. A számítógépes ízület nélkül olyan lesz

a járás, mintha falábon kellene botladoznia.

- Én értem - mondta Laura -, de ha C-Leget akarsz, akkor ne veszítsd el.

- Tudom, tudom…

- És egyébként is, a 3R60 egész jó - folytatta az ortopédus. - Nem leszel olyan mozgékony, mint a C-Leggel, de stabilan meg tudsz majd állni rajta. Délután elviszem neked az első csatlakozót, hogy felpróbálhasd. Elvégezzük a szükséges igazításokat, és holnapra kész is lesz.

- És utána repülsz is Bora-Borára? - kérdezte Moss.

- Szerinted csak a két szép szemedért jöttem ide?

Az új műláb úgy simult Moss lábára, mint egy kesztyű, de a mozgás nagyon más volt benne, mint amihez szokott. A térdízülete csupán egy rugós egységből állt, és az egész olyan nehéz volt, mintha vasból lenne.

Moss járása megváltozott, sokkal feltűnőbben sántított, miközben felment az étkezde asztalától a mozgólépcső tetejére, hogy lenézzen a korlát felett a Tysons Corner hatalmas földszintjére. Tudta, hogy mit viselt Durr, amikor meghalt a jövőben, és azt feltételezte, hogy most is ugyanabban a rikítóan királykék kiskosztümben jelenik meg a találkozóján Dr. Peter Driscoll-lal. A vásárlókat fürkészte, a fejük tetejét és a vállukat, a náluk lévő zacskókat, és bár könnyedén ki kellett volna szúrnia Carla Durr répavörös tincseit és kék kiskosztümjét, nyomát sem látta a nőnek. Visszament az asztalához, ahhoz, amit azért választott, mert tisztán rálátott onnan a Five Guys pultjára. Minden egyes lépése bizonytalan volt, mert még nem hitte el, hogy a mechanikus térde tényleg megmerevedik, ha ráhelyezi a súlyát, és behajlik, amikor lép vele.

- Még mindig nyoma sincs - dünnyögte a hajtókájára tűzött mikrofonba.

- Még korán van - hallotta O’Connor hangját a fülhallgatójában.

De már nem volt korán, már három óra is elmúlt, közeledett a fél négy, és Moss tudta, hogy Carla Durr körülbelül három óra negyvenkor halt meg.

- A lövésznek van bármi jele? - kérdezte. Fehér férfi fekete melegítőben, csak ennyit tudott Durr gyilkosáról, de egy ilyen embert sem lett volna nehéz észrevenni. O’Connor odarendelte a fairfaxi járőröket, hogy nézzék át a parkolót, és civil ruhás rendőrök is rejtőztek az épületben, szinte az összes kijáratnál.

- Még nincs - válaszolta Njoku hangja. A férfi a gyorséttermi szekcióban várakozott egy másik NCIS-ügynökkel, O’Connor pedig a mozgólépcső aljánál.

Moss elképzelte a lehetőségeket: valaki meglátja Durrt, és letartóztatja. Vagy ha senki, akkor Moss biztosan észreveszi, amikor leereszkedik a mozgólépcsőn. Vagy valamelyik rendőr kiszúrja a fegyverest, talán magát Hyldekruggert - a rendőrség utasítást kapott arra, hogy mindenkit tartóztassanak le, akire illik a gyilkos személyleírása. Mostanra rövid sor gyűlt össze a Five Guys pénztára előtt. Moss megpróbálta felidézni, hogy Carla Durr megkapta-e már a rendelését, amikor megölték. Lelki szemei előtt megjelent a potenciális bűnügyi helyszín: Durr holtteste a pult előtt, a vérben úszó padló, a hát-és fej lövések. Carla Durrnak most kellene beállnia a sorba ahhoz, hogy legyen ideje rendelni, megkapni a rendelését és lelövetnie magát a következő pár perc során. Moss kétségbeesetten járatta a szemét az éttermi részlegen, hogy megtalálja a melegítés férfit, vagy bárkit, aki gyanús, de csak kamasz lányokat látott, babakocsis kismamákat és középkorú férfiakat, akik a feleségük csomagját cipelték.

Három óra negyven lett, majd elmúlt, és pár perccel négy után O’Connor hangja töltötte be a fülhallgatókat:

- Mára bezárhatjuk a boltot.

Az NCIS bűnmegelőzési végzései csak egy konkrét időintervallumra

és konkrét körülményekre vonatkoztak, azoknak az állampolgároknak az alkotmányos jogai védelmében, akik még nem követték el a bűncselekményt, amelyért majd letartóztatják őket. Carla Durr nem jelent meg a helyszínen. Mi történhetett? A gyilkost talán a fokozott rendőrségi jelenlét ijesztette el, de ez nem magyarázza meg, hogy Carla Durr miért nem jött el hamburgerezni Driscoll-lal. Durr nem jelent meg, Driscoll sem jelent meg, a lövöldöző sem jelent meg. Valami megváltozott a Moss által ismert jövőhöz képest, de az bármi lehetett -

egy defekt, emésztési problémák, az, hogy Durr visszariadt a találkozótól, vagy meghalt. Mosst nagyon idegesítette, hogy ez a művelet mindenki számára időpazarlásnak bizonyult, de a hasonló kudarcok együtt jártak a bűnmegelőzési végzésekkel. Már rengeteg olyan műveletben részt vett, amikor a körülmények megváltoztak a várható jövőhöz képest, és semmit nem sikerült elérniük. Tőle származtak azok az információk, amelyek ehhez a lefújt művelethez vezettek, ami papírmunkát is jelentett, de, ami még fontosabb, egy itallal is tartozott a többi különleges ügynöknek, mint mindenki, akinek a jóslata nem válik be.

Másnap reggel korán kelt, izgult a beszámolója miatt Annesley tengernagynál. Grafitszürke kiskosztümöt vett fel selyemblúzzal, és olyan korán odaért az NCIS főhadiszállására, hogy még bőven volt ideje végigmenni az EJP-ről készített jegyzetein, és finomhangolni az általa benyújtott bűnmegelőzési végzéssel kapcsolatos indokait. De pár perccel a beszámoló kitűzött időpontja előtt O’Connor jelent meg előtte egy pohár forró kávéval és azzal a hírrel, hogy a beszámolót elhalasztották.

- Annesley pár perccel ezelőtt telefonált - magyarázta. Ez bizonyos szempontból megkönnyebbülés volt, hogy nem kell kitennie magát egy tárgyalónyi férfi ítéletének, akik közül néhányan arról sugdolóznának, hogy néz ki, és régebben hogy nézett ki. - írásban kell benyújtanod a jelentésedet - folytatta O’Connor -, és biztos vagyok benne, hogy idővel személyesen is behívnak, de innentől a haditengerészet veszi át az

ügyet, Shannon. Nem minden részét, de az elvékonyodott teret, a Librát igen. Carla Durrt. Ezek innentől fogva katonai ügyek. Mi végeztünk velük.

- Értem - válaszolta Moss. Tudta, hogy a végén, amikor Hyldekruggert, Cobbot vagy a többieket elkapják, ők hadbíróság elé és katonai börtönbe fognak kerülni. Őt is behívják majd tanúskodni a vád mellett, de az ő szerepe a nyomozásban véget fog érni. Ennek ellenére csalódással töltötte el, hogy a hadsereg már a letartóztatások előtt átveszi az ügyet, és az ő munkája így félig befejezetlen marad.

- És mi van Carla Durr-ral? - kérdezte. - Ha a haditengerészet veszi át, az azt jelenti, hogy meghalt? Nem vettük észre?

- Nagyon is él - válaszolta O’Connor. - Még aznap beszéltem Annesley tengernaggyal, amikor hazatértél, és elmondtam neki a Terminusszal kapcsolatos elméletedet, amit az EJP-dben hallottál. Ő

nagyon szerette volna megtalálni Durrt. És ma reggel, amikor felhívott, arról is beszámolt, hogy a haditengerészet már letartóztatta Carla Durrt. Amikor mi a bevásárlóközpontban vártunk rá, ő már katonai őrizetben volt. Vagyis megmentetted az életét, Shannon. De most kikerült a kezünk közül.

- Hol volt?

- Egy Chevy Chase-i szállodában - válaszolta O’Connor. - A haditengerészet telerakta a parkolót katonai teherautókkal, rátörték az ajtót… A washingtoni SWAT hajtotta végre a műveletet. Alig negyedóráig tartott. Valaki, aki a tengernaggyal dolgozik, pár órán át kérdezgette, majd elengedték. Az NCIS-nek köze nem volt hozzá, szigorúan katonai művelet volt.

- Az a sok halál, amit láttunk - eresztett le Moss, mintha kipukkadt volna. - Az a sok gyilkosság. Mursult gyermekei… Minden hozzá vezetett. És még csak nem is beszélhettünk vele. A haditengerészet pár órán át faggatta, majd elengedték, mi pedig lehetőséget sem kaptunk semmire. Mi van az FBI-jal?

- Ma este találkozom az igazgatóval - válaszolta O’Connor. - Sokat haladt a buckhannoni vegyifegyver-laboratóriummal kapcsolatos nyomozásuk, és a miénk is. Belföldi terrorizmus, a gyilkosságok. Egy fennhatósági szabályozási rémálom. Évekig boncolgatjuk majd, hogy melyik szál kihez tartozik.

Moss egész délután együtt dolgozott O’Connorral, átírták a jegyzeteit egy jelentéssé, hogy elküldhesse a tengernagy dahlgreni irodájába.

O’Connor megjegyezte, hogy nagyon kimerültnek tűnik.

- Vegyél ki egy kis szabadságot - javasolta.

- Szerintem hazamegyek - válaszolta Moss.

- Holnap lesz William Brock temetése - válaszolta O’Connor. -

Pittsburghben. Képviselheted az irodát, ha szeretnéd.

Moss kimerült volt. Brock mintha egy másik életében halt volna meg.

- Persze - válaszolta.

Több mint ezer rendőrtiszt gyűlt össze díszegyenruhában az ország különböző nagyvárosaiból a pittsburghi St. Paul-katedrális előtt, férfiak és nők kavalkádja, akik vigyázzban álltak az Ötödik sugárúton, miközben a családtagok is megérkeztek egy limuzinban. A katedrális tömve volt az elhunyt barátaival és kollégáival, de Moss inkább utat tört egy hátsó padhoz, minthogy olyan emberek kezét szorongassa, akiket csak távolról ismert, helyszínelésekről. Brock koporsója az oltár mellett feküdt egy amerikai zászló alatt.

A szentbeszéd alatt meglátta Nestort; a férfi elöl ült, felkötött karral.

Lehet, hogy keresni fogja őt, gondolta Moss, hogy felmerül benne a kérdés, hogy vajon itt van-e, talán odajön mellé. Ő is megsérült a robbanásban, ami elvette Brock életét. De ő csak arra tudott gondolni, ahogy Nestor lelőtte Viviant az erdőben, és inkább elkerülte, még ha igazságtalan is elítélni valakit olyasvalamiért, amit még nem követett el. Az FBI igazgatója és a szövetségi főügyész is beszédet tartott,

átnyújtottak a gyászoló özvegynek egy FBI-emlékcsillagot, és bejelentették, hogy William Brock különleges ügynököt és irodavezetőt a szolgálat mártírjának tekintik, és a nevét felvésik az FBI dicsőségfalára.

Rashonda Brockot és két lányát szomorúan, de büszkén vezették ki a katedrálisból. Moss megvárta, amíg az első sorok kiürülnek, a gyászolók távoznak, Nestor tekintete végigfut rajta, de nem áll meg.

Eszébe jutott, hogy hogyan néz ki, és rádöbbent, hogy a férfi nem ismerte fel.

Egy oldalsó kijáraton kiosont a csendes udvarra, nehogy a bejárati lépcsőn összefusson Nestorral vagy más ismerősökkel. A sugárúton felvonulás szerveződött. A Pittsburghi Rendőrkapitányság motorosai vezették fel a halottaskocsit és a kísérőautókat, és rendőrautók hosszú sora követte őket a repülő felé, amivel a koporsót Texasba fogják szállítani a szűk körű, családi temetésre.

Moss aznap este meglátogatta az anyját. Maga előtt látta, ahogy egyedül áll a konyhában, és a Reader’s Digest marketingleveleit bontogatja egy kislámpánál, miközben a ház többé része teljesen sötét.

Régebben elgondolkozott néha azon, hogy vajon így fog-e emlékezni az anyjára jóval a halála után is, de már tudta, hogy a Terminus még ettől is megfosztja. Brock halotti miséje után felhívta, hogy meglátogatja, és megpróbálta felkészíteni a sérüléseire. Azt mondta, hogy autóbalesetet szenvedett, és rendbe fog jönni, de az anyja azonnal felpattant az asztaltól, amint meglátta.

- Hadd nézzelek - fordította a lánya állát a fény felé. - Bárki is volt az, rúgd ki.

Moss felsóhajtott.

- Már elmondtam, mi történt. Szolgálati autóban voltam, egy furgon átment a piroson, és…

- Soha nem hagyják abba - felelte az anyja. - Hallgass rám - nézett szigorúan a lánya szemébe. - Aki képes erre, az bármikor képes lesz rá.

Mindent megöl benned, minden jót elvesz tőled. Te ennél többet érsz.

- Nem erről van szó, már mondtam…

- Védd meg, amid van, még ha úgy is gondolod, hogy ezzel mindent elveszítesz, amit szeretsz.

Moss tovább öregedett az EJP-kben, miközben az idő máshol mozdulatlanul várta, és egyre jobban hasonlított az anyjára. Mivel az anyja alig tizenhét évesen esett vele teherbe, Moss néha arra gondolt, hogy talán le is fogja hagyni korban. De még soha nem érezte magát annyira gyermeknek, mint most, miközben az anyja az arcát nézegette a konyhai lámpa langyos fényében. Pizzát rendeltek, és leültek tévét nézni. A nappaliban csak tompított világítás égett, és Moss azon kapta magát, hogy az apja haditengerészeti díszegyenruhás fotóját bámulja a televízió hidegen villogó fényében, azzal az örök vigyorral. Az ABC

Newst

nézték,

az

anyja

dohányzott.

Brock

halálhírét

eljelentéktelenítette egy kaliforniai szekta, amelynek harminckilenc tagját holtan találták. Tömeges öngyilkosságot követtek el.

- Hogy az a… Erről tudsz valamit? - kérdezte az anyja.

- Nem - válaszolta Moss.

- Azt hitték, hogy az az átkozott üstökös egy űrhajó, ezért ölték meg magukat. Azt hitték, ha megölik magukat, felsugározza őket az űrhajó, mint a Star Tre/cben - magyarázta az anyja. - Egyforma edzőcipőt viseltek. Nézd, ott az egyik holttest. Nézd meg a cipőjét.

Egy lila ponyvával letakart tetem, csak a nadrágja és a vadiúj, fekete-fehér edzőcipője látszik, amelyet direkt erre az alkalomra vásárolt.

Megnézték a BeverlyHills 90210-e t és az Ötösfogatot, az anyja kedves sorozatait, de Moss gondolatai a Vardogger-fák és a végtelen ösvények felé terelődtek. Remarque felé, aki utasítást adott a legénységének, hogy pusztítsák el a Librát, és hajtsanak végre tömeges öngyilkosságot, mint a Mennyek Kapui szekta, mert úgy gondolta, hogy ha a legénység meghal, akkor a magukkal sodort világ is meghal velük együtt. Mire a helyi hírműsor következett, az anyja már elaludt a fotelben, egyik

kezében a whiskyspohárral, a másikban egy égő cigarettával. Moss elképzelte a lakástüzet - azt, hogy hány EJP-ben hullik le vajon a hamu a padlóra, kap lángra a szőnyeg. Odavitt egy hamutartót, egy agyagszörnyet, amit még első vagy második osztályban készített az anyjának, és elnyomta benne a csikket.

Arra számított, hogy többet megtud a Mennyek Kapujáról a hírekből, kíváncsi lett volna az űrhajóra, amely a szektatagok szerint a Hale-Bopp csóvájában repült, de a műsor egy másik kozmikus eseménnyel volt tele. Tömegek gyűltek össze benne réteken, dombtetőkön és házak tetején, és az éjszakai eget bámulták. Betiehem csillaga tért vissza, mondogatták páran - Betlehem csillaga lebeg az égen keletre. Valaki azt állította, hogy a csillag Betlehem felé mutatja az utat, mások azt, hogy Krisztus második eljövetelét jelzi, bár a megkérdezett csillagászok más véleményen voltak. Egy másik üstökös, jelentette ki valaki, ami ciklikusan jelenik csak meg a látómezőnkben, az üstökösök precedens nélküli megkettőződése. A Betlehem csillaga és a Hale-Bopp ezüst ikerlángokként ragyogtak az égen. Volt, aki szerint a fényes égi jelenség inkább egy távoli, immár kihunyt szupernóva, amelynek a fénye csak most érte el a Földet. Moss szeme viszont könnyekkel telt meg, és a könnyei végigcsorogtak az arcán. Kinyitotta az oldalsó bejáratot, kisétált az utcára, és kelet felé nézett. Már mások is voltak odakint, akik felfelé bámultak, a szemüket beárnyékolva. A jelenség olyannak tűnt, mint egy rendkívül fényesen világító csillag - olyan fényesen, hogy egy éjszakai napnak tűnt, amelynek a hideg ragyogása kimossa a színeket, és felerősíti az árnyékokat. A Hold és a többi csillag elhomályosult mellette - továbbá a Hale-Bopp is, az az ezüstfolt, ami az elmúlt hetekben olyan büszkén trónolt az égen. Az új égitest fényesebbnek tűnt mindennél, amit Moss valaha is látott, és egyre erősebben világított. Minden általa ismert dolog halálát jelentette. A Fehér Lyuk jelent meg. Megérkezett a Terminus.

Megszólalt a telefonja. Megnézte a számot: O’Connor.

- Még élünk - szólt bele.

- Még dolgunk van.

KETTŐ

A Fehér Lyuk sápadt ragyogásában autózott el Virginiába. Hajnali négy volt, de mindenki ott gyülekezett a kertekben és az utak mentén, és kelet felé bámult. Az arcukon tükröződő, természetellenes fény a mozinézők arcára emlékeztette Mosst. Hajnalban felkelt a nap, de az ég szürke maradt, a hőmérséklet leesett, és Mossnak nem sokkal később be kellett kapcsolnia az ablaktörlőjét a levegőben kavargó kövér hópelyhek miatt. A rádióból más sem hallatszott, csak Betlehem csillagának a próféciája, amely Krisztus második eljövetelét jelzi - egy olyan gyermekét, aki Puerto Ricóban született abban a pillanatban, amikor a Fehér Lyuk megjelent, akit Jesusnak kereszteltek, és akit máris az idők végezete előhírnökeként ünnepeltek. Az egész földgolyón tél lett; még Afrika homokfútta sivatagjaiban is havazott. Az NPR News sorra számolt be a manhattani, Los Angeles-i és londoni öngyilkosságokról, a Mennyek Kapuja-öngyilkosságok másolatáról, lepedőkbe tekert halottakról. Kisebb rabláshullám indult a cipőboltok ellen, néhányan a szekta által favorizált fekete-fehér Nike-kat kezdték lopni. így ér véget a világ, gondolta Moss. Pánik nélkül, lázadás nélkül.

Sehol nem jelentek meg akasztottak, senki nem menekült falkákban, legalábbis egyelőre, bár amikor megérkezett Virginia Beachbe, ahol az a néhány hókotró próbálta felsózni és letakarítani az utakat, megtudta, hogy tömegek gyűltek össze a tengerparton, akik egyszerre hajlongtak és hadonásztak, majd begázoltak a vízbe.

Az Oceana légitámaszponton már nagyban folyt a Saigon-hadművelet, amikor megérkezett a kapujához. Az elnök és az alelnök családját a Marine 1-en szándékoztak odarepíteni, hogy utána átültessék őket az Eagle- re, egy Cormorant űrhajóra, amelyet erre a pillanatra tartogattak. A családjuk és a legfontosabb beosztottaik körében a Black Vale-re fogják szállítani őket, hogy ott csatlakozzanak

a TERN 6. csoportjához és a USS James Garfieldhoz. Az NSC katonái értesítették azokat a civileket, akiket nem választottak ki az evakuációra annak az életre-halálra menő szerencsejátéknak a keretében, amit a nepotizmus, a feltételezett genetikai örökség, a biológiai nem és olyan tulajdonságok befolyásoltak, amelyeket egy politikusokból és tudósokból álló agytröszt határozott meg a hadsereggel összhangban, mint az emberiség újraélesztéséhez elengedhetetlen tényezőket. Moss végighajtott a bázis utcáin, és látta, ahogy az egyik Cormorant felszáll a viharos Atlantióceán felett. Az NCIS irodájánál találkozott O’Connorral.

- Van egy új helyszínünk - jelentette be a férfi.

Lesz egy utolsó Cormorant, amely az NCIS és az NSC azon munkatársait szállítja majd el, akik a Saigon-hadművelethez asszisztáltak ezekben a végső órákban. Moss arra készült, hogy lemond erről az útról. Most, hogy a Fehér Lyuk megjelent, most, hogy a KCSN-ek az egész emberiséget elöntötték, minden férfit, nőt és gyermeket, hogy hamarosan úgy kitöröljék a tudatosságukat, mint egy szippantásnyi éter, tudta, hogy addig harcol majd a Terminus ellen, amíg ő is ki nem huny. Nem azért maradt ennyi évig az NCIS-nél, hogy önmagát mentse, hogy helyet foglaljon magának egy Földet elhagyó mentőcsónakon - hanem azért, hogy segítsen az embereken, hogy megvédje az ártatlanokat, és úgy érezte, hogy a végső pusztulással szemben

mindenki

ártatlannak

tekinthető.

Elővette

sárga

jegyzettömbjét, és lehúzta a tolla kupakját.

- Mondd el, mit tudunk - válaszolta.

- A Fehér Lyuk megjelenése egybeesik egy Ónix nevű Cormorant kilövésével - válaszolta O’Connor. - A B-L tegnap este keleti parti idő

szerint 10:53-kor indult be. Pontosan akkor, amikor a Fehér Lyuk megjelent.

- Egy haditengerészeti hajó fogja elhozni a Fehér Lyukat - csóválta a fejét Moss. - Ki?

- A hajó civil magángépként volt bejegyezve - válaszolta O’Connor. -

A Black Vale szerint Curtis Craig Charley szenátor nyújtotta be rá az igényét két napja.

- C. C. Charley a fegyveres erők bizottságának az elnöke - állapította meg Moss.

- Közel áll Annesley tengernagyhoz.

- Vagyis az Ónix elhajózott a Mélyvízbe, és a Fehér Lyukkal tért vissza. Biztosan az Ónix Kazimir-vonalait követte - gondolkozott hangosan Moss. - De miért kell ott helyszínelni?

- Mert mindenki halott a fedélzetén - válaszolta O’Connor. - Lehet, hogy csak egy egyszerű mechanikai meghibásodásról van szó, de ki kell derítenünk. A B-L kilövés sikeres volt, de a Black Vale csak az Ónix segélyhívóját hallotta. Mi léphetünk be elsőként a hajóba, de sietnünk kell. Az NSC azonnal átveszi majd tőlünk az Ónixot, amint szükség lesz rá az evakuáláshoz, de szeretnék, ha kiderítenénk, mi történt, nehogy veszélyt jelentsen az utasokra.

A Szürke Galamb, egyike azon kevés Cormorantnak, amelyek nem evakuáltakat szállítottak a TERN-ekhez, engedélyt kapott arra, hogy egy órán belül felszálljon. Miközben Moss odataxizott, azt latolgatta, hogy vajon mennyi idő alatt manifesztálódik a Terminus hatása.

Felszállt, és átrepült a sűrű, havat köpködő, baljósan emeletes felhők között. Elképzelte, hogy a Földön már mindenki élőhalott. Elképzelte a keresztre feszítéseket, a tengerbe veszéseket. A Szürke Galamb elszakadt a Földtől, és Moss lebegni kezdett a pilótafülkében, ahonnan már nem egy kecses, kék és törékeny dolognak látta a Földet, hanem egy fehérre fakult bolygónak, egy tejfehér, vak szemnek.

Az Ónix is egy Cormorant volt, ugyanolyan, mint a Szürke Galamb. Úgy nézett ki, mint egy tükörsima, fekete üvegszilánk, és szinte kivehetetlen lett volna az éjszakában, ha nem csillan meg a Fehér Lyuknak a Holdról visszavert fénye a szárnyain és pár helyen a törzsén is. A Szürke

Galamb Mije az Ónix közelébe manőverezett, miközben Moss felkészült a helyszínelésre: felvette az NCIS feliratú, olajzöld űrruháját, és ellenőrizte a fényképezőgépében a filmet. A Szürke Galamb kiadott egy háromhangú figyelmeztetést, amikor odaért a másik hajó közvetlen közelébe, és az Ónixhoz igazította a forgását. Moss felcsatolta a sisakját, beúszott a cső alakú zsilipkamrába. Az Ónix zsilipkamrája alig hét és fél méterre volt tőle, de a két hajó között az űrben kellett megtennie az utat. Az Ónix és a Szürke Galamb szinkronban forogtak, mint egy kettős csillag két tagja. Az Ónix zsilipkamrája közvetlenül Moss előtt volt, és nem mozgott. Az acélfogantyúkba kapaszkodott, miközben megpróbálta elnyomni a hányingert, ami annak a gondolatára fogta el, hogy át kell lebegnie egyik hajótól a másikig. Istenem, gondolta. Még mindig nem volt több egy canonsburgi kislánynál, mikor űrsétát kell tennie. Már számtalan alkalommal látta ezt a manővert a katonáktól, az ugrást egyik hajóról a másikra, és olyan könnyedén úsztak egyik hajótól a másikhoz - néha kötél nélkül lebegve -, mintha csak egy pocsolyát ugranának át. Moss a Szürke Galambhoz pányvázta a kötele egyik végét, és próbaképpen megrántotta.

Kilépett az űrbe, mint egy magzat a köldökzsinórján, tele adrenalinnal, majd átúszott a két hajó között. Amint az Ónix törzse elég nagyra nőtt előtte, előrenyúlt, megragadta a kapaszkodóját, és odahúzta magát hozzá.

- Ónix, itt Shannon Moss. Kérlek, nyisd ki a zsilipkamra ajtaját.

A zár kinyílt. Moss az Ónixhoz erősítette a kötelét, amivel összefércelte a két hajót, majd belökte az ajtót, és bemászott. Megvárta, amíg a hajó nyomásjelzője zöld utat ad, és csak utána úszott be egy sötét csövön keresztül a hajótestbe. Az útját csak a sisakjára erősített vékony fejlámpa világította meg.

Amikor meglátta a holttesteket a főkabinban, elakadt a lélegzete -

tizenketten voltak, meztelenül, és úgy lebegtek a levegőtlen, fénytelen helyiségben, mint jéghegyek a sötét víz alatt. A fejlámpája fénykörében

vándorolt a látvány, amikor körbenézett. Gömbök lebegtek a halottak között, némelyik akkora, mint az ökle - tudta, hogy vér az, alkotóelemeire esett vérgolyók, amelyekben úgy örvénylenek a vörös vérlemezkék és a sárga fehérvérsejtek, mint a kézzel készített üvegdíszeken a színek.

- Ónix - szólalt meg. - Kapcsold be a fényeket.

A hajó belseje megvilágította a kísérteties halottakat és a lebegő

vérüket. Moss észrevette, hogy a holttestek úgy néznek ki, mintha csak pár perce hunytak volna el, de tudta, hogy ez azért van, mert nincs körülöttük oxigén, ami beindíthatta volna a bomlási folyamatokat.

Évek is eltelhetnének, és ezek a testek ugyanígy néznének ki.

Egymást ölték meg, gondolta, ez nyilvánvaló volt. Az összes hulla tele volt vágásokkal, horzsolásokkal és ütésnyomokkal. Némelyiknek csontja is tört; az egyikük sípcsontja kitüremkedett a bőr alól. Az egyik férfi gerincén hosszú vágás rikított, egy másiknak szúrt sebek voltak a szíve felett. Moss számolni kezdett: valaki legalább harminc késszúrást ejtett az illetőn, szitává lyuggatva a szívét és a tüdejét. Mintha egy olyan bűnügyi helyszínt kellene dokumentálnom, amelyet beraktak egy dobozba, és összeráztak, gondolta. Felismerte a szenátor, C. C.

Charley holttestét is a mennyezeten, a drótok közé akadt lábbal. Valaki felhasította a gyomrát, és a belei úgy lebegtek a plafon mentén, mint egy vörös polip csápjai. Moss fényképezni kezdett. A kisebb vércseppek olyan benyomást keltettek, mint egy megfagyott zápor, a finom permet vörösre festette Moss védőruháját, miközben végigment a hajón, és mindent lefotózott. Pár exponálás után mindig le kellett törölnie a vért a lencséről.

Megmérte a holttestek egymáshoz viszonyított távolságát, a jegyzeteit az űrruhájához erősített jegyzettömbbe írta. Sárga szalagokkal odakötötte a holttesteket a mennyezethez és a falakhoz, nehogy elmozduljanak. Ez elég bizarr aggodalom, de a súlytalanságuk ellenére ugyanakkora maradt a tömegük, mint amekkora a Földön volt,

és

ha

nekiütközne

valamelyik,

agyon

is

nyomhatná

vagy

megsebesíthetné.

Hol vannak a gyilkos eszközök? Szép sorban megtalálta azokat, kézzel készült mind: egy tükörszilánk egy csődarabon, egy összetört vizor darabjai egy gumikesztyűre erősítve. A fegyvereket nejlon bizonyítékos tasakokba zárta. Meglehetősen tompa késeket is használtak az ebédlőből, ollókat, és az elhunytak egy részén található véraláfutások arra utaltak, hogy fegyver híján megfojtották vagy agyonverték

őket.

A

tengerészgyalogosoknál

biztosan

voltak

lőfegyverek is, de Moss semmi nyomát nem találta annak, hogy elsütötték volna őket. Egyetlen golyó ütötte lyukat sem látott a holttesteken. A gondolataiban körvonalazódni kezdett, hogy mi mehetett itt végbe, és le kellett hunynia a szemét, hogy visszanyerje az önuralmát. Előfordult már, hogy ki kellett mennie öklendezni más helyszíneken, majd meg kellett mosakodnia, hogy folytathassa a munkáját, de ha itt belehányna a sisakjába, az katasztrofális következményekkel járna. Megvárta, hogy az idegei lecsillapodjanak, és elmúljon az inger. Mély levegő. Attól, hogy egyedül van idefent, ilyen sok hulla között, klausztrofóbiás lett; az Ónix falait fojtogatónak érezte.

Kinyitotta a szemét.

A fedélzeti számítógép szerint a létfenntartó funkciókat manuálisan kapcsolták ki. Moss felmérte, mekkora kárt tettek egymásban ezek az emberek. Elképzelte, ahogy valamelyikük kikapcsolja a létfenntartó funkciókat, csak hogy véget vessen a gyilkolásnak. Vagy talán azért tette, hogy egy csapásra végezzen mindenkivel. A Taurus legénysége, az első NSC-hajóé, amely látta a Terminust, hasonló véget ért, váratlanul eszelős gyilkoláshullám tört ki rajta - és Nicole is arról mesélt, hogy az Esperance-on egymást ölték a tengerészgyalogosok, amíg a két SEAL, Cobb és Mursult vissza nem térítették a túlélőket a józan eszükhöz.

Három és fél órán át dokumentált a főkabinban, mielőtt továbbment volna. A parancsnok holttestét a konyhában találta meg, hátában egy késsel. A szájában még benne volt az étel - vagy szünetet tartott a

gyilkolásban, hogy egyen pár falatot, vagy az első áldozat volt, akit evés közben leptek meg. Egy másik holttestet a vécéfülkében talált meg; ennek levágták az ajkait. Annyira elvonta a figyelmét a groteszk száj, hogy fel sem ismerte a hullát, amíg be nem fejezte a fotózását.

Driscoll. Dr. Peter Driscoll, a tudós, aki egy szimuláció formájában jelent meg nekem. Felismerte a haját, a fehér sörényt. Driscoll ajak nélküli fogait szinte széles mosolynak is lehetett nézni. Sötét szeme tágra nyílt, és a szemöldöke is úgy felszaladt, mintha őt is meglepte volna mindaz, ami itt végbement. C. C. Charley szenátor, Dr. Peter Driscoll - Moss kezdett ráébredni, kikből állt az Ónix legénysége. A Phasal Systems többi alapítójára tippelt, az NRL mérnökeire és fizikusaira. Annesley tengernagy holtteste mellkassal lefelé lebegett a padló felett, mint egy tengerfenékről táplálkozó hal. Carla Durrt kibelezték, a nyakától a hasáig felvágták. A halála pillanatában a jelek szerint bedugta a kezét a mellkasüregébe, és megpróbálta kifordítani önmagát. Úgy nézett ki, mint aki be akarja mutatni a bordáit és a szerveit, amelyek némelyike már odébb lebegett tőle.

Mi megmentettük az életedet, te meg így vigyáztál rá?

A haditengerészet letartóztatta Carla Durrt a Chevy Chase-i hotelszobájában, és kihallgatta. Moss arra tippelt, hogy a nő eladta Patrick Mursult titkait Annesley tengernagynak. Vajon mennyi pénzt kapott, és milyen szívességeket ezen a mélyvízi úton kívül? Bármilyen információkat is bocsátott áruba, azok vezettek ehhez.

Felmerült benne egy gondolat.

Az információt láncban adták át egymásnak: Patrick Mursult az ügyvédjének, Carla Durrnak, Durr Annesley tengernagynak, Peter Driscollnak, C. C. Charley szenátornak - Hyldekrugger többször megszakította a láncot. De én megmentettem ennek a nőnek az életét Hagynom kellett volna meghalni. Ez visszataszító gondolat volt, de amikor Moss ránézett az ügyvéd holttestére, letaglózta, hogy mennyi minden múlt azon a döntésén, hogy megmenti ennek a nőnek az életét,

amikor a kórházban beszámolt O’Connornak arról, hogy még megelőzhetik a gyilkosságot. De hagynom kellett volna, hogy megöljék

- ez immár nyilvánvaló volt számára. Mit számít egyetlen élet az összes ellenében? Hyldekruggernek igaza volt: ennek a nőnek a megölése megszakította volna a láncot, és legalább pár évre elodázta volna azt, hogy az NSC felfedezze az Esperance-t.

Az egész az én hibám.

Moss fejében azt sikoltozta valami, hogy nem, nem lett volna helyes hagyni meghalni az ügyvédet, nem az volt a megoldás. A lemészárolt hullák között elkomorodott, és a végzetre gondolt. Az egész karrierje során azzal a tudattal kellett élnie, hogy a Terminus egyre közelebb jön, de most megnyitotta az elméjét a gondolat előtt, hogy az egész miatta van, hogy az ő NCIS-karrierje vezette őt a Mursult-gyilkosságokhoz, és minden egyes információ, amelyre fényt derített, beleértve a döntését is, hogy megakadályozza Carla Durr meggyilkolását, egyre közelebb sodorta az NSC-t az Esperance felfedezéséhez. Én hoztam el a világvégét, nézett rá a körülötte heverő halottakra, de az ő üveges tekintetükben sem lelt semmi vigaszra. Moss csapdába ejtve érezte magát, mintha egy pókhálóban lenne, a Fehér Lyuk pedig az őt fürkésző pók szeme.

Más már feladná. A kis mantrája annyira abszurd volt ebben a rettenetes kontextusban, hogy hirtelen nevetőgörcs tört rá, mintha elment volna az esze. De amikor elmúlt, kiegyensúlyozottabbnak és elszántabbnak érezte magát.

Ez egy bűntény helyszíne. Itt megválaszolandó kérdések vannak.

Mit is mondott Mursult az ügyvédjének?

Az információi itt lehetnek valahol, de hol? A Cormorant típusú hajókban apró alvófülkék is voltak, alig többek padlóba és plafonokba vájt üregeknél; koporsó alakú lyukak, ahova el lehetett vonulni aludni.

De a legtöbben inkább a főkabinban kötötték ki valahova a hálózsákjukat, mint hogy bepréseljék magukat egy ilyen fiókba,

úgyhogy a civil utasok általában tároló szekrényként használták ezeket a tereket. Az Ónix fedélzetén húszan utaztak. Moss sorban kinyitogatta a szekrényeket, Durrét keresve.

- Meg is van - mondta, amikor rátalált egy burgundi vörös, monogramos hálózsákra. „C. D.” Alsónemű, egy összehajtogatott tornaruha, harisnyák, egy tégely Oil of Olaz, bifokális szemüveg. Egy puha fedeles Stephen Kinget és egy fémcsattal lezárt barna borítékot is látott. A borítékban papírok voltak: kitépett vonalas lapok egy spirálfüzetből. Kezdetleges ceruzavázlatok. Mik ezek? Az egyiken Moss felismerte a Vardogger-fát. Egy térkép fénymásolatát is megtalálta, amelyen vörös nyíl mutatott a Red-patak egyik pontjára, az elvékonyodott térre, és az arrafelé vezető földút is be volt jelölve. Utána egy kézzel írt jegyzet következett:

Elég trükkös, kicsit gyakorolni kell, hogy meglásd a fákat, már ha sikerül egyáltalán. Bietak szerint KCSN-ek kellenek hozzá, mert néhány embernek soha nem sikerül, de szerintem nem erről van szó -

az az átkozott izé akkor nyílik meg, amikor a hajtómű elsül. Ha megláttad a fákat, kövesd őket, de a folyó után le ne lépj az ösvényről.

Azt fogod hinni, hogy ezt akarod - ilyen érzése támad az embernek -, de ha lelépsz, látszani fogsz, és senki nem tud megmenteni.

A következő lapon a Libra rajza volt fekete tintával, az orra körül kék tollal meghúzott karikákkal - ez biztosan a B-L hajtóműből pulzáló, kék lángot jelzi, gondolta Moss.

A fák a Librához vezetnek. Amikor odaérsz, meglátod a többi Vardogger-sort. Ha elindulsz valamelyiken, akkor hasonló világokba jutsz, mint a tiéd, de kicsit másmilyenek lesznek. H megjelölte azokat az utakat, amelyeket megnéztünk, hogy megjegyezzük őket.

Kőrakásokat rak az utakra. Sok út van.

Moss

átlapozta

a

papírokat.

Buckhannon

térképe,

a

vegyifegyverlaboratórium vörössel bekarikázva.

Egy ipari létesítményt állítunk fel a Zionnál, több millió dollárból,

H-nak a japán szekta adta az ötletet. Van ott egy gyümölcsös - Jared anyja

odaköltözik,

megőrzi

neki.

H

és

Jared

a

japán

gázmerényleteket akarják megismételni, ugyanazokkal a cuccokkal. A tesztelési helyszín Buckhannonban van.

További rajzok következtek; geometrikus alakzatok, hétágú csillagok, egy Fekete Nap, amelynek a sugarai a Vardogger-ösvényeket jelképezték, kézzel rajzolt, Esperance feliratú térképek egész sora a táborok helyzetével és a bolygó töredékes geográfiájával. Moss felismerte azokat az óceánokat és fjordokat, amelyekről Nicole mesélt.

Egy csillagtérképet is talált, amelyen be volt jelölve a halvány kettős nap, a Libra által felfedezett bolygó helye. Majd egy hosszabb levél következett:

Kedves Durr, ha valamikor megjelenek a részesedésemet követelve, akkor áll a megegyezésünk, de most már elkéstem, haha, úgyhogy használd fel ezt az infót kedved szerint. H ma éjjel eljön, Nicole mondta. A haveromnál voltam, amikor szólt, úgyhogy rohannom kellett. Nicole aranyos kölyök, de eljár a szája, ha H egy kicsit megszorongatja. Fáj, hogy beköpött neki, de legalább elmondta, és figyelmeztetett. Legalább ennyit ér a szerelem. Rólad SENKI nem tud, Nicole sem, úgyhogy ne aggódj, biztonságban vagy. És most térjünk a lényegre. Mellékelve: Krugger helyzete, az Esperance helyzete, a Libra és a fa helyzete, a Vardoggeré, ahogy ígértem. Tudom, hogy nem igazán hitted el azokat a dolgokat, amiket meséltem neked, de holnapra legalább abban biztos lehetsz, hogy tényleg veszélyben voltam, úgyhogy kérlek, vigyázz magadra. Én az elejétől kezdve benne voltam Hval ebben az egész hülyeségben, mert ÉLNI akartam, élni akartam, ennyi. De már nem bírom gyomorral ezt a sok gyilkosságot. Végignéztem, ahogy valakit elevenen elégetett savval, és nem bírtam elviselni. Néha azt kívánom, bárcsak segítettem volna Remarque-nak megcsinálni azt a fekete lyukat,

a kaszkádhibát, hogy mind eltűnjünk. De már késő, mind elkéstünk. Én nem fogom megkapni a pénzemet és az amnesztiát, de van egy ajánlatom: add el ezeket az információkat a haditengerészetnek vagy az FBI-nak jó pénzért, de állítsd le azt az embert. Mindnyájunkat meg akar ölni. Krugger végigment az összes ösvényen. Isteníti a halált. Úgy isteníti a halált, ahogyan mások Jézust. Imádkozik hozzá. Leszedi az emberek körmeit, és relikviaként kezeli őket, szent dolgokként. Nemsokára odaér hozzám, és otthagytam a családomat, hagyom, hogy megölje a családomat, hogy egy kicsit lelassítsam, hogy bezárhassam ezt az információt egy széfbe, ahogy megállapodtunk, és utána biztonságos helyre menekülhessek. Lehet, hogy szerinted durva, hogy hagyom a családomat meghalni, de mondok még valamit, amit nem fogsz elhinni, pedig így igaz: baj van a részeg tengerésszel, az élet csak egy álom. Akármi is történik a családommal ma éjjel, találni fogok egy másikat. Átsétálok a Vardogger-fák mentén egy másik helyre és időbe, és ott fog várni a feleségem az otthonomban, épen és egészségesen. Itt mindnyájan halottak lesznek, de máshol élnek. A feleségem ott még fiatal nő lesz, Marian kislány, megint csak ötéves, és ismét végignézhetem boldogan, ahogy felnő, és ahogy a legkisebbek megszületnek. Durr, mi csak árnyékok vagyunk, akik az erdőből jöttek, árnyékok, akik átkeltek a folyón. Úgy, ahogy abban a régi versben, amit Mariannak szoktam mondogatni, amikor még kislány volt, és az ölemben altattam el: „Ki vagy te tenger? / Ki az, aki ennyire mély, / És ősi, aki egy, és aki tízezer, /Aki a föld oszlopait falja fel?” Mindegy, látom, mennyi az idő, és tudom, hogy a családom már vagy meghalt, vagy haldoklik. Sírok a gyermekeimért, de tudom, hogy máshol élnek. Bedobom ezeket a papírokat a dobozba, utána elautózok egy helyre, amit szeretek, egy nyugodt helyre, ahol gondolkozni szoktam, ahol szeretek néha megaludni. Az itteni családomra fogok gondolni, és

felkészülök az új családomra odaát. Soha többé nem fogunk találkozni - MUR.

Patrick Mursult azt hitte, a Vardoggeren át megszökhet, ha végigmegy az ösvényeken, és új életet kezdhet egy másik EJP-ben. De megölték a Blackwater panzióban, mielőtt elmenekülhetett volna.

Marian kisgyerek lesz. .. De ez hogy lehet? Senki nem tud visszamenni, nem igaz?

A Terminus a Librát követte, de a Libra beragadt egy téridőhurokba valahol az időn kívül. Az Ónix viszont visszatért a terra firmára. Az Ónix legénysége azért dobálta le magáról a ruhát, mert megfertőzték őket a KCSN-ek, gondolta Moss, miközben felidézte, mennyire égett az ő bőre is. Ezt érezte a keresztre feszítése előtti pillanatokban: ég a bőre.

A jeges téli szélvihar ellenére is levette magáról a ruhát, és keresztre feszítették.

- Ónix, kérlek, hívd fel az Apollo Soucek légitámaszpontot.

Egy hangjelzést hallott: „A parancs teljesítése közben hiba történt.”

Keresett egy számítógépet, és azt látta rajta: HOZZÁFÉRÉS

ENGEDÉLYEZÉSE MEGTAGADVA.

- Felülbírálás - mondta. - Kérlek, hívd fel az Apollo Soucek légitámaszpontot.

…AZ ÖSSZES CSATORNA LEFOGLALVA A SAIGON-HADMŰVELETHEZ.

- A fenébe - mondta Moss. - Ónix, felülbírálás. Küldj vészjelzést.

Kérlek, hívd fel az Apollo Soucek légitámaszpontot vagy a Black Vale-t.

…AZ ÖSSZES CSATORNA LEFOGLALVA A SAIGON-HADMŰVELETHEZ.

- A picsába.

A kabinban lebegő holttestek megmozdultak, amikor véletlenül hozzájuk ért. Úgy néztek ki, mintha táncolnának, mint egy álomszerű

vicc, hullaházi balett. Moss lejjebb ment, átnézte a konyhát, a

pihenőszobát. Talált egy gravitáció híján merev amerikai zászlót, ami a padlóra volt rajzszegezve, a mennyezeten pedig egy kamerát és egy háromlábú állványt. A kamerában szalag is volt; Mossban felmerült, hogy vajon azt videózták-e le, ahogy megölik egymást. Berakta a VHS-kazettát a házimozirendszerbe, és kilogikázta, mit hogyan kell bekapcsolni. A képernyőn Charley szenátor jelent meg kék, galléros pólóban, zsebes rövidnadrágban és majdnem a térdéig húzott zokniban. A háta mögött ott volt az amerikai zászló mint háttér. Moss már számtalanszor látta a szenátort a tévében, de itt sokkal fiatalabbnak tűnt, és a jelek szerint gyermeki örömmel élvezte a súlytalanság vidámparki mutatványát.

- Amerikai polgártársaim, egy életre szóló utazáson vettem részt, vagy ezer életre szólón - mondta, de egy kamerán kívüli női hang megkérte, hogy kezdje elölről. A szenátor megköszörülte a torkát, gyakorlott mosolyt öltött az arcára, és újra belevágott: - Egy életre szóló utazáson vettem részt. Amerika polgártársam. Úgy értem, amerikai polgártársaim…

- Folytassa nyugodtan - mondta a női hang. - Majd megvágjuk.

- Amerikai polgártársaim, 1997. március 26-án egy csapat férfi és nő

a haditengerészet egyik hajóján, a USS Ónixon életre szóló utazáson vett részt, sőt, ezer életre szólón. Akkora távolságot tettünk meg, amekkoráról korábban csak álmodhattunk. Az űr távolságai számunkra már nem… Állj, állj, ezt hadd próbáljam meg még egyszer.

- Többször mondta, hogy „távolság” - figyelmeztette a nő. -

Használjunk súgókártyákat?

- Ne - válaszolta Charley szenátor. - Azt szeretném, ha természetesnek tűnne.

- Gyakoroljuk azt a Majestyről szóló részt - javasolta a nő.

- Oké - egyezett bele a szenátor. A kamerába mosolygott, és azt mondta: - Felfedeztünk egy csodálatos, ritka anyagokban gazdag bolygót gyönyörű faunával és olyan élettel, amilyenről eddig nem is

álmodtunk. Igen, élettel. Ismét kinyílt a szemem Isten teremtő erejének csodájára. Keresztény és amerikai emberként Majestynek neveztük el ezt a bolygót.

- Egy kicsit túl szenteskedő. Ó, egy pillanat - mondta a női hang.

A szenátor arca eltűnt, de más jelent meg a helyén. Valaki a hajó egyik ablakából videózott valamit, ami hasonlított a Föld űrből készített felvételeire, egy bolygó félgömbjére, de az itt látható bolygó csupa fehér jég és fekete, olajos tenger volt, kráterekkel és tüskés hegyekkel. A látóhatára mögött egy hatalmas hold tornyosult, egy arany óriás. Utána abbamaradt a felvétel.

- … Shannon? - hangzott fel az intercomból.

A váratlan hang megijesztette Mosst.

- Shannon, te voltál az? Jól vagy? - kérdezte O’Connor. - Megkaptam a vészjelzést.

- Én… találtam idefent valami fontosat - válaszolta reszkető hangon.

- Utasításokat kell továbbítanom neked, azonnal végrehaj tandók -

felelte a férfi. - A TERN 5. csoportjához osztottak be, a Cancerre. Ne gyere haza, Shannon…

- Figyelj - mondta Moss. - Az Ónix az Esperance-ra ment, ők…

- Értem - válaszolta O’Connor. - De már késő. Ha odaértél a Cancerre, állítsd az Ónix robotpilótáját az Apollo Soucekre. Hajókra van szükségünk az evakuáláshoz, az összes hajóra. A haditengerészet lefoglalta a Szürke Galambot. Visszahívták a hajót, de még többre van szükségünk.

- Lehet, hogy a válasz itt van az Ónixon - tiltakozott Moss. - Időre van szükségünk.

- Már késő - válaszolta O’Connor. - Megjelentek az akasztottak, megjelentek a futók. Mindenki az eget bámulja, és a szájuk megtelik ezüsttel. Ég az erdő, egyre jobban havazik. Már késő, Shannon.

Elkéstünk.

Moss végighúzta magát az alsó fedélzeti folyosón, majd felúszott a kormányfülkébe, miközben arra gondolt, Remarque. Megölték a Libra parancsnokát. Az Ónix pilótafülkéje ugyanolyan volt, mint a Szürke Galambé: egy törhetetlen üvegbuborék, két szék a kezelőszervek tengerében, gombokkal és kapcsolókkal teli panelek. Moss az anyjára gondolt. A Cancerre gondolt. Látta, ahogy a Szürke Galamb egyre jobban távolodik tőle, miután a pányváját elszakította.

- Ónix, megkaptad az új utasításokat?

…TALÁLKOZÓ A USS CANCERREL, UTÁNA ROBOTPILÓTÁVAL AZ OCEANA LÉGITÁMASZPONTHOZ.

- Ónix, felül tudod bírálni ezt a parancsot?

.. .NEM. MINDEN ERŐFORRÁSRA SZÜKSÉG VAN A SAIGON-HADMŰVELETHEZ.

- Ónix, felül tudod bírálni a találkozót a USS Cancerrel, ha elrepülsz az Oceanába?

.. .IGEN.

A TERN-ek csurig lesznek pakolva, gondolta. Kétszáz ember.

Elmerengett a Canceren, azon a régi hajón, amelynek tönkrementek a tömítései. Úgy élnénk rajta, mint a patkányok, gondolta, és sehova sem lehetne menekülni, egyik ugrást hajtanák végre a másik után, vakon, ismeretlen galaxisok távoli EJP-jeibe, kopár csillagok között, terméketlen bolygókon kutatva biztos menedék után, amíg el nem fogyna az étel, vagy tönkre nem menne a víztisztító. Utána egymást kezdenék öldösni az utasok, egymást ennék meg, és végül mindenki éhen vagy szomjan halna, vagy elfogyna az oxigén. Így vagy úgy, de mindenki meghalna.

Már csak pár órányi oxigén maradt a tartályában.

- Ónix, kérlek, indítsd be az életfenntartó funkciókat - mondta. - És ugord át a találkozót a Cancerrel. Indulj az Oceanára.

Ez egy ösztönös döntés volt, de még nyomta a vállát a felelősség

súlya, amiért ő hozta a Terminust az emberiségre. Úgy érezte, megérdemli a halált, hogy ne menekülhessen. Miközben a hullák lelógó végtagjai között manőverezett, úgy érezte, mintha hínárban úszna.

Driscoll még mindig a vécében volt ajaktalan, sokfogú mosolyával -

nem akarta látni. Driscoll szívét sem akarta látni. Amikor a levegő

keringeni kezdett, az amerikai zászlóval betakarta a felső fedélzetre vezető átjárót, hogy ott tartsa a vért. Amikor az oxigénszint optimális lett, levette a sisakját. Rothadásszagra számított, de semmit nem érzett.

Égve hagyta a lámpákat. A hazaúton aludni próbált, de a teste feszült volt, az elméje csupa rettegés. Képek villantak fel előtte. Az akasztottak, a futók. Nestor, amint megkérdezi, hogy hisz-e a test feltámadásában.

Nem, nincs Isten, ez a természet rendje. Egy kígyót látott az űr súlytalanságában vonaglani, majd a saját farka felé fordulni, hogy beleharapjon. Ezüstfoltokat látott, olyanokat, mint egy halraj. Njoku a Csendes-óceánon, amint mélyen belenyúl az elvékonyodott térbe, és érzi, hogy egy hal jelenik meg a tenyerében, majd kiszabadul…

Csak az alvás felszínén lebegett, és arra ébredt, hogy a padlóra zuhan, a csattanásokra, amikor minden leesett körülötte, ami nem volt rögzítve; a kamera darabokra tört, a holttestek döngő puff, puff, puff hangokat adva landoltak a padlón vagy a falakon. A Föld gravitációja.

Odasietett a pilótaszékhez, bekötötte magát, és a Libra balesetére gondolt, utána a kisülésre. A Libra ott égett zuhanás közben azon a hosszú, álmatlan éjszakán. Az Ónix pilótafülkéjének üvege sötétített volt, letompította az izzó tűzcsíkot, amelyet a légkörben húzott, mint egy meggyújtott gyufa. Megölték Remarque-ot, gondolta. Az egyik Brandt-Lomonaco téridőhurokban a csendes-óceáni makrélák egy Gödel-hurokban ragadtak. Megint a Libra jutott eszébe, az a furcsa éjszaka a fogdában, a zendüléssel kapcsolatos élményei, utána meg a hajótörés. Mursult Durrhoz írt levelében pontosan meg volt fogalmazva, mivel próbálkozott Remarque, egy kaszkádhibával, hogy mind eltűnjünk. Egy fekete lyukkal.

- Én meg tudom csinálni azt, amit Remarque nem tudott - mondta ki

Moss hangosan, miközben összeszedte a gondolatait. Nicole azt mesélte neki, hogy Remarque tömeges öngyilkosságra adott utasítást.

Hogy ha a Libra teljes legénysége eltűnt volna, akkor soha nem találták volna meg az Esperance nevű bolygót.

- Te jó ég! - szólalt meg Moss ismét hangosan. - A Libra egy makréla.

Én meg tudom csinálni azt, amit Remarque nem tudott.

De mi lenne ennek az eredménye? - merült fel benne a kérdés. Mi történne, ha besétálna a Librába, ha valahogy sikerülne elindítania a kaszkádhibát?

Őt úgy hozták ide, átvonszolták a folyón, amikor leszedték a keresztről. Mindenkinek az a legnagyobb tévedése, mondták neki, hogy hisznek a saját létezésükben. A hullócsillag virága. Patrick Mursult azt hitte, hogy visszamehet a múltba a Vardoggerek mentén: Marian még kislány lesz. Ha visszasétálhatna az időben…

Mikor van a terra firma? - kérdezte magától. Nem most, nem 1997-ben. Az 1997 a Libra EJP-je. Ha képes lenne elindítani a kaszkádhibát, ha a Libra kihunyna, akkor mikor lenne a terra firma? Elképzelte, amint a Terminus beborítja az elvékonyodott teret, elképzelte, amint a Terminus eléri a Librát, elképzelte, amint a Fehér Lyuk a Libra Kazimir-vonalán utazva eléri a fellövése időpontját, a terra firmát.

Marian kislány, megint csak ötéves lesz. Nicole, amikor kiaszabadította őt a fogdából, azt mondta, hogy tizenegy év telt el. Úgy növekedett benne a remény, ahogyan a pezsgő buborékjai emelkednek a magasba a pohárban. Ha a Libra megszűnik létezni, akkor ez az EJP

is kihuny, minden kihuny. Az NSC hajói akkor is átkutatják majd az univerzumot és a távoli jövőket a Mélyvízben, de a Libra el fog tűnni.

Senki nem fogja felfedezni az Esperance-t. Tudta, hogy így is megmarad az esélye, hogy valamelyik hajó véletlenül belebotlik abba a bolygóba, és elhozza a Terminust, de ez csak lehetőség marad. És más lehetőségek is lesznek. A terra firma a Libra fellövésének a dátuma, az a pillanat, amikor a Libra bekapcsolta a B-L hajtóművet, vagyis 1985.

november 7.

- Courtney - mondta Moss.

Az Ónix áthatolt a vastag fehérségen, a szelek alatt szürkén hullámzó óceán felett, és leszállt az Apollo Soucek jeges futópályájára. Tömegek törték át a barikádokat, és áradtak felé, kergették a guruló Cormorantokat,

halálfélelmükben

ügyet

sem

vetve

a

saját

biztonságukra. Moss holttesteket látott a hóban. Még messze volt a termináltól, amikor egy buszméretű sárga munkagép átvágott az előtte lévő futópályán, és felé fordult, mintha neki akarna menni. Mit csinálsz? - gondolta, miközben a munkagép ott csúszkált a jégen. Egy jégmentesítő kocsi volt, a kiálló karja és a fecskendői vadul csapkodtak.

A munkagép megfordult, kifarolt, és nekiment az Ónix első kerekének.

- Mi a fasz? - kiabálta Moss, miközben az Ónix elakadt a munkagép roncsaiban. Lehet, hogy csak véletlen baleset volt, lehet, hogy csak a jég miatt ment neki a munkagép, de Moss látta, ahogy az első néhány ember már futni kezd a Cormorant felé, kiabálva. Mások is megjelentek,

családok,

katonák;

körülvették

az

Ónixot,

és

megpróbáltak felmászni rá. Be akarnak jutni a hajóba. Menteni akarják a bőrüket, el akarják foglalni a hajót.

Moss abban a pillanatban húzta fel az üvegbúrát, amikor az első

ember felért hozzá. A sárga munkagép roncsán mászott fel űzött tekintettel.

- Fogadj be, fogadj be!

- Szállj be - mászott le Moss, hogy beengedje. Ki kellett menekülnie ezek közül az emberek közül. A lábával megtalálta a Cormorant létrafokait, de amint lejjebb ért, kezek rángatták le és az aszfaltra lökték. Már legalább tucatnyi ember ostromolta az Ónixot, és még többen közeledtek. Felmásztak a hajóra, bejáratokat kerestek rajta.

Moss meglátott egy másik Cormorantot, a Völgy Liliomát, amint elszáguldott mellette, és felszállt az égbe, holttesteket hagyva a futópályán a nyomában. Mindenki megőrült, gondolta Moss.

Visszafordult az Ónix felé, és látta, hogy az emberek kifelé dobálják a holttesteket, mintha csak nemkívánatos ballaszttól szabadulnának.

- Shannon!

Őt hallotta: O’Connort. A férfi Njokúval volt, hó örvénylett köröttük.

O’Connor odaintett neki, de a viharban elveszítette őket szem elől, eltakarta őket a tömeg, ami egy távolabbi futópálya felé igyekezett, egy újabb Cormorantra várva. Átverekedte magát a tömegen a terminálig.

A folyosók a kinti őrülethez képest csendesek voltak. Moss levette súlyos szkafanderét, csak a fehérneműje maradt rajta. A repülőtéren mindenütt poggyászok hevertek, amelyeket a gazdáik eldobáltak a menekülés lázában. Moss az egyik sporttáskában talált egy haditengerészeti melegítőt és egy pilótadzsekit a VFA-213 címerével: a Fekete Oroszlánnal, egy kétfarkú oroszlánnal a csillagok között.

Felvette.

A haditengerészet a bázis legnagyobb részét már sorsára hagyta. Az utak üresek voltak, a hó egyre magasabbra nőtt rajtuk. Moss tizenöt centi havat sepert le a kocsijáról, és hallotta, hogy a motornak erőlködnie kell, hogy beinduljon. Miközben kihajtott a kapun, látta, hogy újabb tömegek áradnak be rajta. Virginia Beach utcái havasak, de járhatók voltak. Moss mindig úgy képzelte, hogy a kataklizmák idején hatalmas dugók lesznek az utakon, de egyetlen mozgó autót sem látott, csak néhány üreset az út szélén. Mindenki holtan fekszik az otthonában, gondolta, vagy ott ragadtak az ítéletidőben.

Az autópályákon már más kocsikat is látott, fényszóróik halványan pislákoltak a hóviharban. Négy ember ácsorgott az út szélén a Fehér Lyukat bámulva, mozdulatlanul, végtelenül bénultan, eltátott szájjal, de annyira, mintha szétfeszítették volna az állkapcsukat. A szájuk tele volt ezüsttel; úgy néztek ki, mintha higanyt ittak volna. A fém lecsorgott az arcukon, a nyakukon. Az első csapat futót csak jóval a város határai után látta meg, olyan harmincan szaladhattak meztelenül és mezítláb a fagyos szélben. Moss korábban bizarrnak, szinte

viccesnek képzelte a futókat, de most megrémítette a látványuk, ahogy elkeseredetten rohannak, nem is törődve a sérüléseikkel vagy az erejük megőrzésével; üveges volt a tekintetük, dühtől eltorzult az arcuk.

Néhányan üvöltöttek is. Úgy száguldottak, mintha csípős rovarok raja kergetné őket, majd beértek az autópálya szélén álló erdőbe, és eltűntek szem elől. Moss tudta, hogy addig fognak futni, amíg a testük fel nem mondja a szolgálatot. Ha elérik a tengerpartot, akkor beszaladnak a vízbe megfulladni. Óvatlanul vezetett, meg-megcsúszott a jeges utakon, cikázott a sávok között, és egyre jobban eluralkodott rajta a páni félelem attól, hogy rossz döntés volt idejönnie, hogy át kellett volna szállnia a Cancerre, ahol a kollégái között lehetne, távol innen, és elhagyhatná a haldokló Földet, hogy a végtelen űr egy másik sarkában keressen menedéket.

Mire beért az erdőbe, már leszállt az éj; a Fehér Lyuk ragyogása visszatükröződött a hópelyhekről, ezüstfényben fürdette a fenyőket.

Azok a tüzek, amelyek majd elpusztítják a Monongahela Nemzeti Parkot és az összes erdőt, azóta égtek, hogy a Fehér Lyuk megjelent, és Moss látta, hogy mindkét oldalán lángok pislognak a fák között, mintha tömögek mozognának az erdő mélyén zseblámpával. A Vardoggerhez vezető földút autóval esélytelen lett volna. Moss sorsára hagyta a furgonját, és gyalog vágott neki az útnak, esetlenül csúszkálva a hóban, egyik fatörzs után a másikba kapaszkodva, az ágakba csimpaszkodva kaptatott felfelé. Bármelyik pillanatban elkezdhet égni a bőröd, gondolta, megtölthetnek a KCSN-ek, és akkor ledobod magadról ezeket a ruhákat, és te is futni kezdesz, csatlakozol egy csapathoz, vagy felemelkedsz a levegőbe…

Kitántorgott a tisztásra, ahol Nestor valamikor lelőtte Viviant, ahol valamikor megtalálták Marian csontjait, ahol valamikor előkerült Marian visszhangja. Az erdő lángolt. Moss alig kapott levegőt, a hideg szél, a füst és a hamu égette a tüdejét. Az egész teste sajgott.

- Ó, te jó ég - mondta a megerőltetéstől zakatoló szívvel, de továbbment az egyre sűrűbb fák között, és hamarosan lábszárközépig

süllyedt a hóba. Megtalálta azt a vízmosást, amelyet Nestor követett valamikor. A kőrakások valahol itt voltak, jutott eszébe, de mostanra biztosan betemette őket a hó. Vízcsobogást hallott, és arrafelé indult a lejtőn. Egy befagyott haditengerészeti furgonra bukkant. Még nem kerítették el a területet, bár ezt tervezték az evakuáció előtt. Komolyabb munkagépek is hevertek a környéken, sorsukra hagyva. Néhány fát kivágtak, és a törzsüket egymásra halmozták. A fehér Vardogger-fát viszont nem borította be a hó.

Moss végighúzta a kezét a kérgén; olyan volt a tapintása, mint a hideg acélnak. Térdre rogyott abban a reményben, hogy a fa megnyílik, megtöbbszöröződik, megmutatja neki a fák ösvényét, de semmi nem történt. A szél olyan hangot adott a fenyők között, mint betonon a seprű. Nestor itt hagyta meghalni. Az egyik jövőjében itt árulta el. Mi történhetett Nestorral? Elképzelte keresztre feszítve, fejjel lefelé a többi keresztre feszített erdejében, de ez a gondolat a férfi jövőben tanúsított kegyetlensége ellenére is túl kegyetlennek tűnt. Inkább arra emlékezett, milyen ezüstös volt a teste a holdfényben azon az első éjszakán, amelyet együtt töltöttek, az anyajegyek csillagképére a szíve felett.

Szívét megtöltötte a bánat.

Felállt, elindult a fa mellől, visszament.

Csak egy fa volt.

Nem.

Mursult azt írta, hogy az ösvény optikai csalódás is lehet. Hogy talán folyamatosan létezik, csak láthatatlan, vagy a vérben lévő KCSN-ek csinálják, vagy akkor nyílik meg, amikor a B-L hajtómű elsül.

Mindenesetre nem lehet megállapítani, hogy mikor állnak a fák végtelen sorba a Libra felé. „Túl késő”, mondta Nestor. Mit tegyek?

Moss felsikított dühében, tehetetlenségében. Mit tegyek? Az idő telt, a havazás és a heves szél megbénította. A kabátjába burkolózott, aggódott a levegőbe került KCSN-ek miatt. Egymás után hatolnak belém, gondolta. Megtelik velük a vérem. Itt fogok meghalni? Azon

gondolkozott, hogy itt talál-e rá majd a halál, miközben az ösvény megjelenésére vár. Nem olyan bizarr módon, mint amit a KCSN-ek tesznek az emberrel, hanem természetes halált hal ebben a természetellenes hidegben. A kabát, amit talált, egy bőrdzseki volt, szőrmével bélelve, de a hideg beszivárgott alá, és a dér is a hajára fagyott, miközben az arcára húzta a gallérját. Kihúzta a karját az ujjából, lehelgetni kezdte az ujjait, de a bőre szúrt és bizsergett, és tudta, hogy hamarosan nem fog érezni semmit.

Sétálj. Mozogj. Élénkítsd fel a vérkeringésedet.

Alkony. Kiment a tisztásra, a folyóhoz, majd visszatért a fehér fához.

Amikor elhaladt mellette, megváltozott körülötte a táj. Már nem látta a haditengerészeti munkagépeket és a kivágott fákat. Mindenütt fenyők nőttek, nagyon sűrűn, és amikor az ösvényt keresve átnyomakodott közöttük, ugyanahhoz a fehér fához ért vissza. Vagy… Ez biztosan egy másik fa.

Rájött, hogy már az elvékonyodott térben van, de az a fasor, amelyet Hyldekrugger követett, nem volt ott; csak a sötét erdő, gallyak és ágak, szúrós fenyőtűk. Ismét meglátta a fehér fát, és bár tudta, hogy csak eltévedt, ugyanúgy, mint a keresztre feszítése előtt, pánikba esett.

Ismét átverekedte magát a sűrű fenyők között, és kiért a tisztásra, a sebes fekete folyóhoz, de úgy érezte, a rossz oldalon áll - Njoku és O’Connor is valami ilyesmiről beszéltek, amikor itt voltak. A fehér fát a folyó túloldalán látta, pedig mögötte kellett volna, hogy legyen.

Marian átkelt ezen a folyón, idézte fel, és én is átkeltem rajta Hyldekruggerrel. De az a fasor, amit akkor látott, most nem jelent meg, és a kidőlt, hídként szolgáló törzs sem. Shannon Moss, a visszhang ebből a folyóból mászott ki, gondolta, közvetlenül azelőtt, hogy Cobb agyonverte.

Odavánszorgott a folyóhoz, kievickélt a partjára. A sebes víz tajtékot vert a köveknél, finom permettel szórta be. Talán át tudna kelni rajta, ha nagyon muszáj lenne. Éppen elég kő volt a vízben, hegyes

szikladarabok az áramlatok felett; azokon át lehetne sétálni, gondolta.

Meg fogsz halni, Shannon. Kihűlsz abban a vízben, nem tudsz majd hol megszárítkozni. Meg fogsz halni.

De azért lemászott a hóval borított parton, és megsaccolta, milyen távolságra lehet tőle a legközelebbi kődarab. Átlépett rá a folyó felett, és nem veszítette el az egyensúlyát, amikor ránehezedett a műlábára. Egy szélroham támadt rá, megborzongott. A következő, laposabb kő közel volt. Összeszedte magát, átlépett rá, de a műlába térdízülete meghajlott, amikor merevnek kellett volna maradnia, és Moss megcsúszott, elesett, és beverte a fejét egy érdes kőbe, mielőtt elsodorta az áramlat. Az egész teste azonnal átfagyott, a tüdeje görcsbe rándult a jeges árban; nem kapott levegőt. Elmerült, kétségbeesetten kapálózott; a keze néha hozzáért a kövekhez, de nem tudott megkapaszkodni bennük. A folyó elsodorta. Sikerült felnyúlnia a víz fölé, és az ujjai egy sima

fához

értek.

Megragadta,

felhúzta

magát,

szorosan

belekapaszkodott az ágba, és zihálva kiemelte a fejét. Kimászott a folyóból, fel a kidőlt fára, a hídra. Megtalálta a Vardoggert, és hason fekve átölelte. A ruhája teljesen átázott, jégpáncéllá vált rajta. Valahogy át kellett melegednie, ha nem akart meghalni.

HÁROM

A szél folyamatosan tépázta. Az ujjai és a lábujjai érzéketlenekké váltak.

Nem tudom, mit tegyek. Levegyem a nedves ruháimat? Akkor megfagyok. De akkor is, ha magamon hagyom őket. Az előtte sorakozó

Vardogger-fák

olyanok

voltak,

mint

egy

torzított

perspektívájú kép, mindegyik egy kicsit kisebb, mint az előző, az utolsó éppen hogy csak egy szinte észrevehetetlen fehér pont a hóban. Ha meg kell halnom, inkább visszacsúsznék a folyóba, hogy belefulladjak, mint hogy ráfagyjak erre a fára.

A folyó hívogatónak tűnt - csak bele kellene csusszannia. Nem lett volna szabad kimásznom, gondolta, és elképzelte, amint a víz békésen elsodorja, mint amikor az ember végre egy ismerős helyen alszik el egy hosszú távollét után. Körbenézett, és még egyszer, utoljára végignézett ezen a monokróm világon, a fehér fákon, a fehér havon, a fekete vízen, a homályban szénfeketévé változott örökzöldeken. Egy ember, narancssárgában. A távolban, az erdő szélén. Hyldekruggerrel is látta ezt a narancssárgát, most is látja - elvékonyodott tér. Amikor megpróbálta feldolgozni azt az eltévedést, ami a lábába került, arra jutott, hogy a narancssárga ruhás nő csak egy repedés a pszichéjén, amit el kell fojtania, úgyhogy szinte soha nem gondolt rá, de gyakran álmodott róla. Ezekben a furcsa álmaiban kapcsolatban voltak egymással, helyet cseréltek, visszaállították a dolgok rendjét. És most már tudta, hogy az a narancssárga ruhás nő Shannon Moss, hogy amikor őt lehúzták a levegőből, és berakták a kvadkompba, a pilóták nem azok voltak, akikre ő emlékezett. Nagyon sok különbség volt a két élete között, de ő akkora traumán ment keresztül, hogy kimagyarázta maga előtt ezeket a változásokat. Most viszont ráébredt, hogy amikor megmentették, akkor ennek a nőnek, a narancssárga ruhás nőnek az életébe vonták be.

Küzdeni kezdett a szél ellen, visszafelé indult, a tisztás felé. Követte a Vardogger-sort az örökzöldekig, a narancssárga ruhás holttestig. Az űrruha egy átalakított Szabadtéri Mobilis Egység volt, narancssárga, az újoncok színe. Moss lesöpörte a holttesten felgyűlt havat, megfordította, és a saját arcát látta a vizor mögött. Egy fiatalabb arcot, húsz évvel fiatalabbat. Heves, könnytelen sírás tört ki belőle. Egy gyermek, még csak egy gyermek. Visszaemlékezett önmagára, arra, hogy mennyire megváltozott az arca, elképzelte, milyen lett volna, ha az ő élete ér véget ilyen fiatalon.

- Sajnálom - mondta. - Sajnálom, de ezt meg kell tennem.

Szétcsatolta a szkafander alsó és felső részét, levette a nő csizmáját.

- Sajnálom, annyira sajnálom - mondta, miközben kihúzta a testet a nadrágból és a ruha felső részéből. A nő hosszú alsóneműje száraz volt.

Moss levetkőztette, és közben engedélyezett magának egyetlen pillantást a fiatal lány lábára. Levette a saját jeges ruháit, és szárazra cserélte őket, vastag nadrágra és csizmára. A szkafander felvétele mindig nagy kihívás volt, általában egymásnak segítettek benne, de most egyedül is elboldogult. Az NSC kicsit módosította a NASA szkafandereit, karcsúsította őket. A felsőrész nem volt egyszerű.

Normál esetben egy hám tartotta volna egy helyben, amíg ő alábújik, de most bele kellett másznia, bele kellett dugnia a karját az ujjaiba. A helyére emelte a sisakot, bekapcsolta a csatokat a felsőtestén. Azonnal érezte a meleget, kezdett felengedni. Leült a fenyők alá, és reszketve olvadozott. Ismét érezni kezdte a végtagjait, ahogy átjárta a hő.

Shannon Moss meztelen teste ott feküdt a hátán, fejével egy hópárnán.

A szkafander dózismérője fekete volt. Ez a nő a sugárzásba halt bele, a KCSN-ekbe. Gyönyörű volt, gondolta Moss azon a módon, ahogy az emberek húsz évvel később szoktak rádöbbenni erre. Aranyhaja szétterült, kék szemén megültek a pelyhek, bőrét lassan eltakarta a hó.

Moss tovább bámulta a havazást, és mire eléggé felmelegedett ahhoz, hogy felálljon és elinduljon, a hó betemette a másik testet.

A fák ösvényét követte, de maguk a fák visszataszítóak voltak. Nagy erőfeszítéssel tudta csak legyűrni az egész hellyel szemben táplált ellenérzéseit. Nem volt terve; nem tudta, mit fog csinálni, ha tényleg rátalál a Librára. Remarque egy kaszkádhibát próbált beindítani, a Libra B-L hajtóművének katasztrofális összeomlását, ami elpusztította volna a hajót, és mindenkit, aki rajta van - de a B-L hajtóművekbe be van építve egy sor biztonsági óvintézkedés, és Moss nem tudta, hogy lehetne ezeket kicselezni. És semmiféle lőfegyver nem volt nála, amivel megvédhette volna magát a zendülőktől, ha egyáltalán megtalálja őket.

Az akasztottak ott nyögdécseltek, miközben átkelt a kidőlt fán. Mursult Durrhoz írt levelében benne volt, hogy nem szabad letérni az ösvényről, de amikor meglátta kétoldalt a havas mezőket és a távoli fákat, erős kísértés fogta el, hogy elmeneküljön a Terminus káosza és a természetellenesen ismétlődő fák elől. Moss nem hitt Istenben, de egyre erősebbé vált a meggyőződése, hogy a pokol létezik - és ekkor észrevette, hogy a távolban kikristályosodik a levegő, és amiket ő

hegyeknek nézett, azok hatalmas jégtáblák, és arra gondolt, hogy minden absztrakt szépségük ellenére ez lehet a kárhozat.

Egy férfi cammogott előtte az ösvényen. Szürke sziluettjét eltakarta a hó, és Moss csak akkor ismerte fel, hogy Hyldekrugger, amikor mellé ért. A férfi már korábban ledobta a kabátját és a pokrócát a jégre, és azokat elfújta a szél; levette a pólóját, látszott, hogy a bőre vöröseslila és üszkösen fekete. A mellkasát vakargatta, keskeny, ezüstszínű

vércsíkokat fakasztva alóla. Az ajka is ezüstszínű volt, és némi ezüst az állára, vöröses szakállára is lecsorgott.

- Égek - mondta esdekelve, amikor meglátta Mosst, és térdre rogyott előtte. - Túl sok a tűz. Kérlek, segíts!

Moss távolságot tartott tőle, de nem félt. Tudta, hogy Hyldekrugger tudata már eltűnt. A férfi üveges tekintettel bámulta. Vért köhögött fel, de a vérébe ezüst keveredett, majd még több ezüsttel telítődött a szája, és lefolyt az ajkán.

- Te nem létezel - mondta. - Nem is létezel, csak én vagyok itt. - De amikor Moss elindult, utánakiabált: - Segíts, segítened kell rajtam! - A szél egy idő után túlsüvítette a szavait, és Hyldekrugger alakja eltűnt a hóesésben.

Moss is kezdte megérezni a KCSN-eket - annak a belső égésnek az első jeleit, amelyre a keresztre feszítése előttről emlékezett. Addig gyalogolt a lángoló ösvényen, amíg észre nem vette a kék szikrákat, és meg nem látta azt a fekete sebet a látóhatáron, a Librát. A kupolánál, ahol Hyldekrugger emberei őrködtek, meztelen férfiak meredtek az ég felé ezüsttel teli szájjal. A Libra legénysége, a zendülés túlélői, köztük Cobb is, akiknek az élete megállt a Terminusban, ahol ezüst csöpög a szájukból és beborítja a testüket. Felettük csontok és húscafatok lebegtek, erek rajzolódtak ki a levegőben, szív és más szervek, zászlóként lobogó bőr, ami mintha az egész emberiségnek intett volna búcsút.

Hyldekrugger máris szellemmé változott Moss szemében, a követőiből pedig csak ennyi maradt… Az a sok gyilkosság mit sem ért az árral szemben. Amikor a hajó közelébe ért, észrevette, hogy a Libra törzse be van fagyva; hosszú tüskék vették körbe az orrát, mint egy cakkos szélű kitinpáncél, és a tat is hasonlóan nézett volna ki, ha a B-L

hajtómű nem sül ki rendszeres időközönként, és el nem olvaszt mindent maga körül. Moss csak akkor hagyta el az ösvényt, amikor kinyújtott kézzel már elérte a hajót. Addig gyalogolt mellette, amíg meg nem találta a zsilipkamrához vezető létrát, és meg nem látta a vastagon ráfestett vért, a körmöket.

A fekete folyó fájdalommentes lenne.

Kiverte a fejéből ezeket a gondolatokat. A zsilipkamra be volt fagyva, le kellett vernie róla a jeget azzal a fémperemmel, amely a kesztyűjét rögzítette az űrruha ujjához. Eszébe jutott az első alkalom, amikor belépett ebbe a zsilipkamrába: a váratlan súlytalanság, Hyldekrugger szorítása. Tizenegy év a fogdában, emlékeztette magát; attól rettegett,

hogy a Libra Gödel-hurkában ragad. Most nem szabad hibáznia.

Valahogy be kell indítania a kaszkádhibát. Ha nem sikerül, azt talán soha nem fogja megtudni; bekerül a hurokba, ahonnan senki nem fogja kimenteni.

A KCSN-ek tűszúrásokként gyűltek benne. Eszelősen kaszabolta a jeget, be kell jutnom, gondolta, ki kell kerülnie a Terminusból. És utána? Amikor először a Librában járt, eltűnt a gravitáció, és emlékezett, hogy Hyldekrugger megvárta a puskaropogás hangját, mielőtt továbbindultak. Amikor megölték a nukleáris parancsnokot, idézte fel. Ő is biztosan a kaszkádhibát próbálta beindítani.

Ha elég gyors leszek, gondolta.

Ha bejutok a gépházba a gépfegyverropogás előtt.

Ha képes leszek közbelépni a kritikus pillanatban, megmenthetem a nukleáris parancsnokot.

Megvédheti, amíg be nem indítja a kaszkádhibát.

Tovább kalapálta a jeget. Megragadta a csapóajtót, és addig nyomta a teljes súlyával, amíg az engedni kezdett, és végül kinyílt. Moss mély levegőt vett, felkészült arra, hogy gyorsan cselekedjen. A Libra bejárata egy kerek, fekete lyuk volt, de miután bemászott, lángok vették körül.

Égő levegő, folyékony hullámok a zsilipkamrában. A hajó megrándult, a szirénák felsivítottak. Zuhanunk. A védőruhája tűzálló volt, de a lángok körülölelték, és érezte, hogy a bőre egyre melegebb.

Elevenen meg fog égni. Egy újabb rándulás, nekiment a falnak. A Libra fülsiketítő fémcsikorgással földet ért. Moss feje a falnak ütközött, a vizorja megrepedt. Az elektromos tűz füstje betöltötte a sisakját, köhögnie kellett tőle, égni kezdett a szeme.

Amennyire tudta, eltakarta a vizort a kesztyűjével, de még így is ömlött rajta befelé a forró füst. A kesztyűje megperzselődött.

Védőruhája foltokban olvadásnak indult; a többrétegű bélése magas hőre volt kalibrálva, de a gépház tüze ellen nem védett. Moss a padlón

kezdett kúszni, hogy elkerülje a füstöt, de a levegő koromfekete volt.

Már a ruhája is kigyulladt, a lángok kezdték átégetni. A bőrén érezte a forróságot, felsikoltott. Megégek, elevenen elégek - ebben a hurokban maradok, örökké égni fogok.

Kék fényt látott a tűzben. Érezte az egyre erősebb feszültséget, a rettenetes elektromos töltést: a B-L kisülését. Miközben felfelé kezdett úszni, a tűz és a füst eltűnt, a lángok nagy része egy pillanat alatt kialudt, csak a ruhája lába égett még egy kicsit. Moss nekiment a plafonnak, visszapattant róla. A tűzoltórendszer habot lövellt a ruhájára. Súlytalanság. Már biztosan bekerült a hurokba. Korábban egy másik ponton csatlakozhatott be, most a zuhanás alatt.

Beragadtam a hurokba? Ez olyan volt, mint azon gondolkozni, hogy egy álomban ragadt-e.

Utána minden túl gyorsan történt. Vijjogni kezdett a nukleáris vészjelző, de Moss rossz helyen volt, ruhája megmerevedett a tűzoltóhabtól. Sietve megindult, de a géppuskaropogás kioltotta a reményeit. Azt jelentette, hogy a nukleáris parancsnokot megölték.

Nem sikerült megmentenie, hogy beindíthassa a kaszkádhibát.

Megpróbált visszaemlékezni.

A fegyverropogás után Hyldekrugger a gépterembe vitte. Most is odament, hátha be tudja fejezni, amit a nukleáris parancsnok elkezdett, meg tudja fejteni a kezelőszervek funkcióját. A gépház pont olyan volt, mint előszörre: a nukleáris reaktor ezüstdobja, a B-L hajtómű a saját rekeszében. A nukleáris parancsnok holtteste a műszerek felett lebegett, a saját vére zselészerű buborékában.

Moss félretolta a holttestet, levette kormos kesztyűjét, a sisakját, hagyta elúszni őket. Az irányítópult kapcsolók és gombok, kijelzők és villogó lámpák szürke káosza volt. Még a hetvenes években készült: nem volt benne MI, nem voltak digitális kijelzői. Moss ismét olyan tehetetlennek érezte magát, mint egy álomban. El kellett végeznie egy feladatot, de nem tudta, hogyan, be kellett indítania a kaszkádhibát, de

nem ismerte a kapcsolókat. Próbálkozz - de nem, így nem fog menni.

Ezek a műszerek hülyebiztosak. Egyszerűen kikapcsolódna minden, és biztonsági kódot kérne egy jogosultsággal rendelkező tiszttől.

Eszébe jutott, hogy Hyldekrugger azért nem akart ebben a teremben maradni, mert Patrick Mursult, a lázadó SEAL nemsokára meg fog ott jelenni. Nem szívesen keverednék vele itt közelharcba. A nukleáris reaktor kattogni kezdett, felsivított, és az összes lámpa kialudt.

Volt valahol egy zseblámpa. A legközelebbi falhoz úszott, kitapogatta a tépőzárat, a rajta lévő fém szerszámokat, olyan dolgokat, amiket nem ismert fel a sötétben. Aztán ujjai rátaláltak a zseblámpa lencséjére, fogójára. Lehúzta a tépőzárról, és bekapcsolta.

Segítségre van szükségem, gondolta, meg kell találnom Remarque-ot, mielőtt megölik. Hogyan?

Kiúszott az ablakos folyosóra, oda, ahonnan először pillantotta meg a csillagokat. A csillagok most ragyogtak, hidegen égtek mindenütt. Az energiaellátási vészjelzés elnémult, és ismét bekapcsolódtak a lámpák.

Egy kis pánik, egy adrenalinhullám. Moss ráébredt, hogy nem tudja, hol lesz Hyldekrugger, hogy meghal, ha a férfi bármelyik követője meglátja őt.

De azt tudta, hogy Nicole Onyongo végül a fogdában fog elrejtőzni.

Oda szökött be, attól tartva, hogy Hyldekrugger őt is megöli a vérfürdőben. De hol bujkálhat most? Elgondolkozott. Biztos volt benne, hogy Nicole erről is mesélt a gyümölcsösben, Miss Ashleigh gyümölcsösében, miközben a cigarettáját szívta…

Ellebegett az elektrolíziskabinet mellett, és beugrott neki: Nicole azt mondta, hogy az életfenntartó berendezések termében bújt el, amikor kitörtek a harcok. Az elektrolíziskabinet egy keskeny szoba volt a víztisztító berendezéssel és az oxigénfejlesztő rendszerrel.

Becsusszant az ajtaján, és behúzta maga mögött. Egy kis munkaterület bújt meg a krómszínű tartályok között, egy falhoz csavarozott szék, íróasztallal.

Géppuskaropogás hallatszott a folyosóról. Moss ki akart bújni a szkafanderéből, hátha harcolnia kell. Alatta csak az a hosszú alsónemű

volt, amit a hulláról szedett le, a másik verziójáról. Az nem sokat véd, de legalább szabadon mozogna benne. Kikapcsolta az övét, lerúgta a kormos, habbal borított nadrágot. Megpróbált kibújni a felső részből is, kihúzni a karját…

- Kérlek, ne bánts!

A hang felé fordult. A nő az íróasztal mögött rejtőzött, az árnyékban.

Milyen fiatal, szinte kamasz, a haja göndör és fekete, vörösesbarna tincsekkel. Gyönyörű barna szemei vannak. A pólója és a sortja csupa vér. A sajátja? A keze be van kötve. Mezítláb van, egy puska lebeg a lába mellett.

- Nicole - mondta Moss.

- Honnan ismersz?

- Korábban ismertük egymást, egy másik időben - válaszolta Moss.

- Ez hogy lehet? - kérdezte Nicole rémülten, verejtékben úszva. -

Furcsa dolgok történnek. Nem értem. Hogy érted, hogy egy másik időben?

- Segíts nekem levetkőzni - felelte Moss.

A kérése előcsalogatta Nicole-t a búvóhelyéről. Segített Mossnak kicsatolni a szkafander felsőrészét, áthúzta a fején. A fegyverét, egy Beretta M9-est az íróasztal mellett hagyta, és nem tiltakozott, amikor Moss lekapta a levegőből. Vagy félt tőle, vagy nem félt semmitől.

- Használtad már ezt? - kérdezte Moss.

- Még soha…

Moss látta, hogy csőre van töltve.

- Nem tudod véletlenül, hogyan lehet elpusztítani a B-L hajtóművet?

- Nem, csak a főmérnök és a nukleáris parancsnok tudja.

- Ők hol vannak?

- Meghaltak - válaszolta Nicole.

- Remarque nem halt meg - mondta Moss. - Hozzá el tudsz vinni?

- Te nem… Nem érted! Ő azt akarja, hogy meghaljunk - felelte a lány.

- Azt mondta, meg kell ölnünk magunkat. Megőrült Miért kellene meghalnunk? A fogdában elrejtőzhetünk. Ott biztonságban leszünk.

- Meg kell találnom Remarque-ot - erősködött Moss.

- A fogdában nem fognak keresni…

- Ide hallgass, Nicole! Figyelj - mondta Moss. - Te mindezt túlélted.

Amikor megismertelek, egy Donnell House nevű helyen dolgoztál ápolónőként.

Embereknek

segítettél,

öreg

embereknek.

Te

gondoskodtál róluk.

- Ápolónő - visszhangozta Nicole. - Anyám ápolónő volt. Az anyám miatt tanultam orvosnak. Utána az apám a tudásomra hivatkozva győzte meg Remarque-ot, hogy vegyen fel a hajójára. Annyira hiányzik, nagyon hiányzik az apám.

- Segíts nekem!

- Honnan ismersz? - kérdezte Nicole. - Hogy hívnak?

- Shannon.

- Shannon, én nem akarok meghalni.

- Ne félj a haláltól - emelte fel Moss a csuklóját, hogy megmutassa neki az uroborosz-karkötőt, a saját farkába harapó kígyót. Nicole a saját csuklójára, a saját karkötőjére tette a kezét.

- Igen - válaszolta. - Igen, igen.

- Meg kell találnom Remarque-ot, mielőtt megölik - folytatta Moss. -

Nem tőle kellene félned, Nicole. Ő segíthet. Szükségem van rá.

- Az ebédlőben - válaszolta Nicole. - Remarque és Krauss bezárkóztak oda. Cobb és a többiek odakint várnak, lesben állnak.

- Hol van az ebédlő?

- Oda tudlak vinni - válaszolta Nicole.

Kinyitotta az ajtót, eltűnt a folyosón. Egy pillanattal később intett Mossnak, hogy kövesse. A hajónak halálszaga volt: kiürített belek és vér. Nicole kecsesen, gyakorlottan úszott végig a folyosókon, a korlátokba kapaszkodva húzta magát, Moss pedig kicsit lemaradva követte. A lány átvezette a három kvadkomp garázsán; a járművek ragyogtak az őket borító csillogó por alatt. Moss ráébredt, hogy ez a három kvadkomp megjárta az Esperance-t.

- Ide fel, át a hálótermeken. A konyha az ebédlőbe vezet - mondta Nicole.

A Libra konyhája egy rozsdamentes acéldoboz volt, amit súlytalanságban végzett főzésre terveztek. Minimalizált pultméretek, szögletes edények a főzőlapokon, egy barlangszerű mélyedés tele konzervekkel, mint egy Escher-rajzon. A szakácsok itt a falakon és a mennyezeten sétálhatnak, hogy odanyúljanak a sütőhöz, majd leugorhatnak a padlóra, hogy kávét főzzenek, utána felsétálhatnak az egyik falra hússütés végett, majd átugorhatnak a szemben lévőre tésztát dagasztani.

- A legtöbben ott vannak felettünk, a legénységi étkezőben - mondta Nicole. - Erre is mehetünk.

A konyhából egy másik előkészítő helyiség az ebédlőbe nyílt, a parancsnok és a magasabb rangú tisztek étkezőjének kiszolgálását intézték innen. A keskeny folyosót rozsdamentes acélszekrények szegélyezték, minden talpalatnyi helye tömve volt konzervekkel. Nicole megállt, visszafordult, de Moss kikerülte.

Két férfi várakozott az ebédlő előtt. Terepmintás ruhát viseltek, a magasabbik félmeztelen volt, bár úgy tűnt, mintha vérből lenne a ruhája. Cobb, gondolta Moss. A férfi kicsit sem hasonlított az általa ismert vén kötekedőre; tökéletesen izmos harcos volt, szúrósan rövidre vágott, katonás frizurával.

Háttal álltak neki, de látta, hogy mindkettejüknél fegyver van:

Cobbnál egy M 16-os gépfegyver, az idősebbnél egy oldalfegyver. Moss elképzelte, amint némán meglepi őket hátulról, és szenvtelenül végez velük egy-egy tarkólövéssel. Ez gyávaság lenne, de meg kell ölnie őket ahhoz, hogy megmentse a világot. Célkeresztbe vette Cobb felsőtestét, és lőtt.

Cobb megpördült. Moss eltalálta, a férfi malacszeméből értetlenség sugárzott. Felemelte a fegyverét, és a levegőbe lőtt egy sorozatot, ami ösvényt húzott a fagyasztókon, mielőtt Mosshoz ért volna. Moss viszonozta a tüzet, és a Beretta rúgása hátralökte, ennek ellenére a célponton tartotta, és tovább lőtt, ahogy tanították súlytalanság esetén.

Többször is eltalálta Cobb mellkasát, vérbuborékok buktak fel a sebből, és végignézte, ahogy a férfi elernyed, mielőtt megérezte volna a szúrást a bal vállán, majd a bal mellében. Felsikoltott; inkább meglepetésében, mint fájdalmában, de a bizonyosság, hogy meglőtték, egyre erősebbé vált, ahogy a sebe égni kezdett. A másik fegyverest már nem látta, visszabújt a konyhába. Nicole is ott rejtőzött. Moss pólóján táguló vérfoltok jelentek meg, ahol a golyók érték. Egyre nehezebben kapott levegőt.

- Add fel - kiabált ki. - Dobd el a fegyvert. NCIS-ügynök vagyok…

Nem muszáj ezt csinálnod.

Látott már videókat tűzharcokról rendőrök és olyan fegyveresek között, akiket kisebb vétségekért intettek le az út szélére, és akik a fejükbe vették, hogy valakinek meg kell halnia. Mindig nagy hatással volt rá a dolog egyszerű brutalitása, ahogy két ember közvetlen közelről egymásra lő - az a letisztultság, amikor nincs akrobatika vagy taktikázás, csak ketten elindulnak egymás felé, és addig lőnek, amíg valamelyikük össze nem esik. Amikor mozgást hallott, felemelte a fegyverét. Felismerte a másik lövészt, noha sokkal fiatalabb volt, mint az öngyilkossága idején a tükrös szobában. Az itteni Fleece kicsit sem emlékeztetett a csontfán lógó, kövér tetemre, bár amikor Moss meglátta a tekintetét a szemüvege vastag lencséje mögött, eszébe jutott, hogy ez az ember nemrég veszítette el az eszét az Esperance felszínén.

A férfi a mennyezeten rohant felé, folyamatosan lövöldözve, értetlen és dühös arccal. Moss újabb csípést érzett, ezúttal a bal combjában, a műlába felett, de megőrizte az egyensúlyát, és további csípésekre számított, arra az érzésre, hogy halálra csípi egy méhraj, és mindeközben olyan higgadtan ürítette a golyóit az ellenfele mellkasába, mintha egy papír céltáblára lőne. Fleece meghalt, de a teste nem állt meg, forogva közeledett, vérszalagokat húzva maga után. Moss leengedte a vállát, hogy felfogja a becsapódást, de a tetem elrepült felette, és nekiment egy kenyérsütőnek.

- Ó, a picsába - mondta Moss. Három golyó, gondolta. Legalább három golyót kaptam. Hallott már olyanokról, akik harminc vagy még több golyót kaptak, de annyira fűtötte őket az adrenalin, hogy még jóval azután is ellenálltak a letartóztatásnak, hogy meg kellett volna halniuk. Téged viszont egy golyó is megölhet, gondolta. Egy golyó is elég.

- Oké - mondta nehézkesen. - Nicole, szükségünk van Remarque-ra. -

A fájdalom egyre erősebbé vált. A combsebe erősen vérzett, vér gyűlt a műlába köré, és emelkedett felfelé. - Meg kell találnunk.

- El kell szorítani a vérzést! - Nicole próbált nyomást alkalmazni a combján, de továbbra is dőlt a vér a lőtt sebből. A lány keresett egy vékony konyharuhát, és szorítókötést csinált belőle. Vakító fájdalom.

Moss felsikoltott, amikor Nicole meghúzta a csomót.

- El kell mennünk - mondta a lány. - Shannon, mindenki hallotta…

- Nem, meg kell találnunk Remarque-ot - mordult fel Moss.

Dörömbölni kezdett a bezárt ajtón, ami nagyobb volt, mint a többi fém nyílászáró a hajón, hogy könnyebben fel lehessen szolgálni ott a vacsorát. Véres tenyérnyomok maradtak rajta a keze nyomán.

- Shannon Moss, NCIS! Jöjjön már, sietnünk kell! Remarque? El kell indítania a B-L… A picsába. NCIS-ügynök vagyok. Jöjjön ki…

Nicole vele együtt dörömbölt.

- Nicole Onyongo vagyok! Jöjjön ki! Gyorsan! Onyongo vagyok…

Az ebédlő ajtaja kinyílt. Moss látta ugyan Remarque fotóját a Libra legénységi névsorában, de a nő még így is sokkal fiatalabbnak tűnt, mint képzelte. Alig pár évvel lehetett idősebb nála, a haja fehérezüstnek tűnt, fiúsan rövidre vágva, frufruval. Vászonnadrágjában és a U. S.

Haditengerészeti Akadémia feliratú pulóverében inkább keltette női focikapitány, mint hivatásos katona benyomását. Karcsú volt, sportos, szögletes állú. Felemelt kézzel lépett ki az ajtón, inkább higgadtságot sugározva, mint megadást.

Chloe Krauss, a hajó tüzérségi parancsnoka szintén feltartott kézzel követte. Ő magasabb volt Remarque-nál, elegánsan rövidre vágott, tűzvörös hajjal. Fegyvertelenül vonultak vissza az ebédlőbe, amit magukra zártak. Moss tudta, hogy Chloe Krausst végül lelőtték volna a tűzharcban, Remarque-ot pedig lefogták volna, majd bevonszolták volna a legénységi étkezőbe, hogy Hyldekrugger elvágja a torkát az emberei előtt, majd körbeadja a holttestét.

- Megsebesült - állapította meg Remarque. - Mi segíthetünk. Krauss kapott megfelelő képzést.

- Erre nincs időnk - felelte Moss. - Ezek az emberek azért harcolnak maga ellen, mert meg akarja semmisíteni a Librát…

- Hogy került ide? - kérdezte Remarque. - Maga nem a legénységem tagja.

- Be kell fejeznie, amit elkezdett - felelte Moss szaggatottan lélegezve, vér ízét érezve a szájában. - Kaszkádhiba, a B-L…

- Ki maga? - kérdezte Remarque. - Honnan tudja mindezt?

- Hallott már az elvékonyodott térről? - kérdezte Moss. - A téridőhurkokról?

Remarque gyanakvó tekintettel rásandított. Az álla megfeszült.

- Rendben. Menjünk a gépházba - mondta. - A B-L megsérült a harcok kitörésekor, de be kell indítanom a kaszkádhibát ahhoz, hogy

bekövetkezzen a szingularitás.

- Hyldekrugger a legénységi étkezőben van - mondta Nicole. -

Mindjárt idejön.

Krauss elkapta Cobb fegyverét, az M16-ost, és betárazta.

- A kvadkompok garázsán át is meg tudjuk közelíteni a géptermet -

folytatta Nicole. - Arról jöttünk.

- Van egy gyorsabb út is - szólalt meg Krauss. - Ha leereszkedünk a fegyverterembe, onnan egyenesen átjutunk a gépházba.

- Nem tudok - felelte Moss. Egyre több vért veszített, egyre jobban fázott. Egy téli erdő, egy örök erdő. A szorítókötés időközben meglazult a lábán, és mindenütt vércseppek lebegtek körülötte. - Nem tudok mozogni.

Nicole átkarolta.

- Gyere, kövessük őket.

Krauss levezette őket az egyik hajtóműházba. Kinyitott egy csapóajtót, és még mélyebbre ereszkedtek, az egyik barlangszerű

fegyverraktárba, ahol a muníciót tárolták. Elhaladtak a jobb oldali lézergenerátor, egy szürke, lencsével felszerelt doboz mellett. Moss füstszagot érzett. Amikor bezárták a fogdába, valami kigyulladt, idézte fel. Vajon mikor fogja a tűzvész elpusztítani a hajót? Lehet, hogy kifutunk az időből, gondolta. Ki fogunk futni az időből, és én még csak észre sem veszem majd. Ha a B-L meghajtó elsül, a Libra legénysége újrarendeződik, mint a bábuk egy sakktáblán.

- Fel! - mondta Krauss.

Egy vaslétra vezetett a mérnökségre, a gépházba vezető folyosóra.

Moss Nicole mögött úszott, a sort Remarque zárta, aki becsukta mögöttük a vasajtót. De amikor beléptek a mérnökségre, egy hangot hallottak.

- Fegyvereket eldobni! Remarque, adja fel! Dobd el azt a kibaszott fegyvert, Krauss!

Patrick Mursult állta el a gépház ajtaját egy M16-ossal, lövésre készen. A pultnak vetette a hátát, nehogy hátralökje a lövések ereje, és három teli tár lebegett mellette karnyújtásnyira. Moss összeomlott: csak azért mentette meg Remarque-ot, hogy áthozza ebbe a másik halálba. A férfi egyetlen ujjmozdulattal végezhet mindegyikükkel.

- Patrick - mondta Nicole. - Kérlek!

- Nem engedhetlek be ide titeket - felelte Mursult. A tekintete hideg maradt, miközben Nicole-hoz beszélt, és Moss ráébredt, hogy azok az érzelemkezdemények, amelyek valamikor a viszonyukhoz fognak vezetni, még nem csíráztak ki benne. Éppen olyan könnyedén megölné, gondolta, ahogyan bármelyikünket.

- Dobd el a fegyvert, Krauss! - mondta Remarque, és a tüzérségi parancsnok engedelmeskedett. - Beszéljük meg - folytatta a kapitány. -

Te azt hiszed, hogy helyesen cselekszel…

- Kari is idejön - vágott közbe Mursult -, és ő meg fogja ölni. Ő akarja megölni. Le akarja vágni a kibaszott fejét egy fejszével.

- Mursult - szólalt meg Moss. - Damaris, ő… - De cserben hagyták a szavak. Szédült a nagy vérveszteségtől.

- Ez meg ki? - vándorolt Mursult hideg tekintete Mossra. - Neki nem lenne szabad itt lennie.

Moss beszélni próbált, de fuldokolni kezdett a vértől. Vett egy mély, nedves lélegzetet.

- Egy másik időből jöttem - mondta. - Láttam, mi lesz ennek a vége.

Neked van egy Damaris nevű feleséged. Van egy ötéves lányod. Lesz még egy fiad, aki most még nem született meg, és egy másik lányod is.

Amit most csináltok, annak nem lesz jó vége. Mind meghalnak emiatt.

Mindig meghalnak…

Mursult Moss szívére fogta a fegyverét. Jelét sem adta semmilyen érzelemnek vagy rádöbbenésnek.

- Megadhatod nekik a jövőt, Patrick. A lányodnak. Mariannak.

Látta a pillanatot, amikor a férfit a lánya nevének hallatán legyőzték az érzelmei. Mursult leeresztette a fegyverét.

- Menjetek. Feltartom őket, amíg csak tudom, de közelednek.

Nicole becipelte Mosst a gépházba, Remarque és Krauss követték őket. A B-L meghajtó egy kék gázkorona közepén volt, ami úgy villódzott, mint a fény tükörképe a vízen. Az egész terem bűzlött az elektronikus tűz szagától. Krauss behúzta az ajtót, elreteszelte. Moss gépfegyverropogást hallott a folyosóról, pár rövid sorozatot, majd csend lett. Itt vannak.

Remarque kinyitotta a B-L hajtómű kapcsolószekrényét. Moss vért látott a levegőben, és kincsesládák jutottak eszébe akváriumok alján, az, ahogyan felpattan a fedelük, és buborékok szállnak fel belőlük. Az én vérem, gondolta. Vér áztatta hosszú jégeralsóját, vér bugyogott a combjából, és a buborékok körülöttük lebegtek. Buborékok egy akváriumban. A B-L hajtóműre nézett, amelynek a kísérteties, kék fénye koncentrikus körökben pulzált kifelé.

Sziszegés, robbanás, és az ajtó leszakadt a zsanérjairól. Ne, gondolta Moss, miközben Hyldekrugger úszott be a tűzből a gépházba. Krauss meglőtte, de a férfi követői beözönlöttek a helyiségbe, és viszonozták a tüzet. Nicole-t is eltalálták, a lány mellkasából vérpermet és vérszalagok lövelltek ki és alakultak gömbökké. Moss újabb csípéseket érzett a lábában, a hasában. Mélyen belehasított a fájdalom. Ne…

- Megvan - szólalt meg Remarque, és kék fény jelent meg a B-L körül, egy intenzív plazmaburok, egy búra.

Krausst szitává lőtték, a teste úgy pörgött a levegőben, mintha összekötözött rongyokból állna. Remarque felsikoltott, de Moss mintha víz alól hallotta volna a hangját. Mindnyájan a víz alatt vagyunk, gondolta. Holttestek lebegtek körülötte, a vér remegő gömbök és rohanó golyók formájában távozott a beleiből.

Hyldekrugger fiatal volt. Még semmi nem tűnt ördöginek benne.

Csak rémült volt, és önző. Remarque halántékához emelte a fegyvere

csövét, és elsütötte. A kimeneti sebből vér fröcskölt, és Moss végignézte, ahogy párává áll össze, és lehullik. A saját vére összekeveredett Remarque-éval, és ezt a permetet maga felé kezdte húzni a B-L meghajtó gravitációja. A túlhajtott hajtómű kék fénybe borította a helyiséget, és Moss észrevett egy végtelenül fekete pöttyöt ennek a ragyogásnak a mélyén. A feketeség egyre nőtt, tökéletes kör lett belőle, és ez a tökéletes kör hamarosan mindent elgörbített maga körül, maga felé hajlította a világot. Moss az egész időt meglátta abban a fekete körben, mindent, ami volt, és mindent, ami még lesz, az első

öntudatianságtól az utolsóig. Miközben a fekete kör kitágult, a létezés összement. A Libra és a téli erdő, az örökzöldek és a Terminus, a hóval borított világ. Moss maga is megérezte ennek a gravitációnak a vonzását, mielőtt őt is felfalta a fekete lyuk. Minden gondolat megszűnt,

minden

szenvedés.

Már

nem

testként,

hanem

fényhullámként csusszant be abba a sötétségbe.

EPILÓGUS

1986. január 28.

Még sűrűbb havazás. Úgy lebeg az utcai lámpák előtt, mint a csillámpor. Nem akart ilyen időben vezetni, úgyhogy gyalogosan vagyunk. Átvágunk a szomszéd kerten, átbújunk a fenyősor ágai alatt.

Amikor felhúz egy gallyat, beborít a hó.

- Te szemét! Ó, te szemét! - sikkantok fel, és igyekszem lerázni a hajamról a pelyheket. Ő nevet. Gyúrok egy hógolyót, felé hajítom, de az szétmállik a levegőben. Ezer éve nem hallottam így nevetni.

- Ha meggazdagszom belőle, akkor nem zavar, ha az vagyok -

mondja. - Vagy ha gazdagon megyek férjhez. Én megelégszem ennyivel.

Baleseteket keresünk a városban.

- Hallottál már autóbalesetet? Olyan a hangja, mint a műanyagnak -

mondja. Kemény dobozos Camelt szív, én is elveszek belőle egyet, az utolsók egyikét. Ő megkocogtatja a sajátját a dobozon, utána az enyémet is. Meggyújtja a sajátját, én pedig az övéről gyújtok rá.

Rengetegen csúszkálnak, de egy baleset sincs. Reszketek, csak apám haditengerészeti kabátját hoztam magammal. Ő a Michael Jackson-dzsekijében van, aminek cipzáras az ujja. Egy autó halad el mellettünk, a sofőrje a dudára tenyerel, Courtney bemutatja neki a középső ujját, és valaki nevetni kezd. Lehet, hogy ismertek minket.

A Seven Hills az Euclid utcán, Courtney kedvenc boltja, mert az ottani eladónő soha nem kér személyit. Courtney cigarettát vesz, én egy forró csokit az automatából.

- Gimm - mondja a nő. - Hadd nézzem meg. - Majd azzal folytatja: -

Jézus kibaszott Krisztus -, amikor Courtney letolja a garbóját, hogy megmutassa a hegét. A sebhely élénkfehér, és örökre meg fog maradni, mert valami elmebeteg elvágta a nyakát. Elég recés; látszik, hogy hol hatolt be a kés, hol kezdett akadozni. A nő átadja a kemény dobozos Camelt, és azt mondja: - Ezt én állom. Legalább egy cigarettát nyerjél ezen az ügyön.

- A mindenit - válaszolja Courtney.

- A Pizza Hutban voltunk, megérdemelte - jegyzem meg.

- Elszívom az utolsót, odakint leszek.

- Csak egy pillanat.

Kifizetem a forró csokit és a Clear Blue terhességi tesztet, a pénztárosnő simán beüti. Csak annyit mond:

- Ha nem teszik az eredmény, akkor várj pár percet, mielőtt kiborulsz. Soha nem árt, ha még egyszer leellenőrzöd.

Együtt heverünk a szoba padlóján. Elég helyünk van hozzá, ha feltesszük a lábunkat az ágyra. Courtney már a harmadikat szívja, de én lassan csinálom, karikákat fújok a mennyezeti ventilátorra, és azt nézem, ahogy az visszafújja azokat felém. Powerage, a B oldal. Nem beszélgetünk, de ez nem baj, mert Courtney azt mondta, az igazi barátoknak nincs szükségük szavakra. Amikor a lemez lejár, megkérdezem, hogy aznap este hazamegye a bátyja.

- Jesse-nél van - válaszolja Courtney.

A fenébe. Korábban, mielőtt elmentünk a Seven Hillsbe, nem éreztem, de most már érzem. Olyan, mintha egy pillangó verdesne a hasamban, mintha ott csapkodna a szárnyaival. Courtney feláll lemezt cserélni, a Back in Blacket teszi fel. Megérintem a hasam. Ő

mostanában néha hozzáér a nyakához, szórakozottan, mintha a nyakláncát igazgatná. Amikor visszatér a padlóra, olyan közel van egymáshoz az arcunk, hogy érzem a bőréről sugárzó hőt.

Hajnali három van. Felébredtem, de Courtney-t hagyom aludni. A kék keresztre gondolok, ami megjelent, amikor lepisiltem a pálcikát. Arra gondolok, hogy fogom elmondani a bátyjának. Végigosonok az előszobán, és benézek az ágyára, de nincs itt. Azt kívánom, bárcsak itt lenne. A húg ágya, a báty ágya. Milyen lenne, ha Courtney a testvérem lenne? Olyan, mintha legjobb barátnők lennénk, csak még jobb.

Lesétálok a földszintre. A nappali teraszajtaja előtt el van húzva a függöny, és a hó annyira visszatükrözi a hold fényét, hogy odabent mindent ezüstfény borít. Kinézek a hátsó kertbe; olyan bársonyos a hó a gyepen, rásimul a fenyőkre, olyan egyenletes, zavartalan - egy lábnyomokból álló kört leszámítva. A nyomok tökéletes kört alkotnak, de nem látok nyomokat, amik oda vezetnének, vagy onnan indulnának.

Mintha a levegőből zuhant volna le valaki, majd megtett volna egy kört, hogy utána eltűnjön. Az anyám hisz a jelekben, de soha nem a jókban.

Vajon hogyan fogja megkérni a kezemet? Ott helyben, amikor elmondom neki? Nem, rendesen fogja csinálni, egy romantikus helyszínen, vacsora közben. Maradt még pár fotóm a gimi első évéből, amit odaadhatok neki. Amikor elmondom, egy képet is adok majd neki, hogy gondolhasson rám, amíg messze jár, gondolhasson ránk. Azt mondja, hogy beáll a haditengerészethez, hogy világot lásson, de Courtney szerint csak azért csinálja, mert nem vették fel az egyetemre.

Azt mondja, talán Németországot is látni fogja, vagy Egyiptomot, esetleg Japánt. Elképzelem, hogy mit fog majd csinálni, amikor elmondom neki. Elképzelem, ahogy felszalad a szemöldöke. Meg fogja kérni a kezem, és a St. Patben fogunk összeházasodni. Courtney lesz a koszorúslányom. Amíg távol lesz, mindennap a St. Patben fogok imádkozni. Imádkozom az apámért és imádkozom a férjemért, akik mindketten a tengeren lesznek. Elképzelem Davyt a végtelen vízen, amint egy olyan csillaghoz imádkozik, amelyet ő választott nekem és nevezett el rólam. Shannon, imádkozik majd, ó, Shannon csillag. És majd megmutatja a csillagát, a mi csillagunkat, és elmagyarázza, hogyan tudom megkülönböztetni a többitől, és azt mondja, hogy azt a

csillagot fogja nézni, és rám fog gondolni közben, és arra kér, hogy én is tegyem ugyanezt. És az ilyen estéken majd megcsókolom az alvó gyermekünket, és kimegyek, hogy megkeressem a csillagunkat, és tudni fogom, hogy jól van, tudni fogom, hogy csillagfényben fürdik, miközben leugrik az árbocról a fedélzetre, miközben végignéz az éjszakai tengeren, miközben a hajó acéltörzse a hullámokat szeli. Tudni fogom, hogy a csillag fénye süt le rá, tudni fogom, hogy biztonságban van, tudni fogom, hogy rám gondol, ránk, és tudni fogom, hogy bármilyen messzire is hajózik, egy szép napon hazatér majd.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ezer hálám sógoromnak, Peter O’Connor különleges ügynöknek, aki megihletett ennek a könyvnek a megírására, amikor a Five Guysban az időutazásról beszélgettünk néhány hamburger felett.

Köszönet Neill Blomkampnak és Jonathan Auxiernek, akiknek a könyvvel kapcsolatos véleménye jelentős szerepet játszott a megszületésében.

Köszönetem Laura Leimkuehlernek, Dr. Barry B. Luokkalának, J. J.

Hensley-nek, Jen Latimernek és Dan Morannek, akik a saját területük elismert szakértői, és akik nagyvonalúan megosztották a tudásukat velem.

Köszönetem Dávid Gernertnek és Andy Kiefernek a Gernert Companynél. Köszönetem Sylvie Rabineau-nak az RWSG irodalmi ügynökségnél. Köszönetem Mark Tavaninak, Sally Kimnek és a Putnam egész csapatának.

Köszönetem a családomnak.

És nagyon hálás vagyok a feleségemnek, Sonjának, és lányomnak, Genevieve-nek. Ti vagytok életem nagy szerelmei.

A SZERZŐRŐL

Tom Sweterlitsch Iowában született, majd Ohióban nőtt fel. Mielőtt író lett volna belőle, a pittsburghi Carnegie Library vakoknak és mozgássérülteknek fenntartott részlegén dolgozott tizenkét éven át. Az első regénye Tomorrow and Tomorrow címmel 2014-ben jelent meg, ezt követte a Letűnt világok 2018-ban. Több kisfilm megírásán dolgozott Neill Blomkamppal az Oats Stúdiósnál.

Sweterlitsch jelenleg Pittsburghben él a feleségével és lányukkal.

Document Outline

- PROLÓGUS

- ELSŐ RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- MÁSODIK RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- NÉGY

- HARMADIK RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- NEGYEDIK RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- ÖTÖDIK RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- EPILÓGUS

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- A SZERZŐRŐL

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

MÁSODIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

HARMADIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NEGYEDIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

ÖTÖDIK RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL