Terry Brooks

Az első király

- Shannara I. –

-

Fordította: BIHARI GYÖRGY

A borító: ODEGNÁL ROBERT festményének felhasználásával készült

EURÓPA KÖNYVKIADÓ – BUDAPEST, 2000

Terry Brooks: First King of Shannara

A Del Rey® Book, Published by The Ballantine Publishing Group

Copyright © 1996 by Terry Brooks – This translation published by arrangement with The Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc. – Térkép © 1996 by Laura Hartman Maestro

Melodynak, Kate-nek, Lloydnak, Abbynek és Russellnek, a könyvárusok gyöngyeinek

PARANOR BUKÁSA

AZ ELSŐ KIRÁLY

I.

AZ ÖREGEMBER csak úgy előbukkant, látszólag a semmiből. A határvidéki éppen őt leste – jól behúzódva egy terebélyes fa oltalmazó árnyékába egy magas domboldalon, ahonnan be lehetett látni az egész Streleheimet és a belőle kivezető utakat –, mégsem vette észre, noha a telihold fénye legalább tíz-mérföldes körben mindent megmutatott. Idegesítő, némileg feszélyező tény volt, és az, hogy mindig így történt, semmivel sem tette kellemesebbé. Hogy csinálja az öregember? A határvidéki csaknem egész életét errefelé töltötte, eszének és tapasztalatainak köszönhette, ha megmaradt. Olyasmiket is látott, amiknek a létezéséről másoknak fogalma sem lehetett. Ki tudta olvasni az állatok mozgását abból, ahogyan fodrozták a magas füvet. Meg tudta mondani, milyen messzire járnak előtte, és mennyire gyorsan haladnak. De még a legvilágosabb éjszakán, a legsimább lapályon sem volt képes észrevenni az öregembert, akkor sem, ha tudta, hogy közeledik. Attól se lett jobb, hogy az öregember viszont könnyedén megtalálta őt. Ráérősen letért az ösvényről, lassú, kimért léptekkel közeledett a határvidékihez, fejét kissé lehajtotta, úgy lesett ki a csuklyája árnyékából. Feketében járt, mint minden druida, csuklyás köpenyében sötétebb volt még az árnyéknál is, amelyen átjött. Nem volt nagydarab, sem szálas, sem túl izmos, de kemény és céltudatos embernek tűnt.

A szeme, ha kivillant, halványzöldes volt. Ám időnként csont-fehérnek rémlett, főleg most, amikor az éjszaka ellopta a színeket és mindent a szürke árnyalataira fakított. Ez a szem úgy villogott, mint az állaté, ha beleakad egy fényszikrába: vadul, szúrósan, delejezőn. Fény ömlött el az öregember arcán is, kiemelte a homloktól állig futó mély árkokat, játszott a vénhedt bőr hegy-völgyeiben. Haja és szakálla az a fajta szürke volt, amely közelebb áll a fehérséghez, és olyan vékony, légies pászmákba csapzott, mint a gubancos pókháló. A határvidéki megadta magát és lassan föltápászkodott. Magas, nyúlánk, széles vállú férfi volt, hosszúra növesztett sötét haját hátrakötötte, barna szemének pillantása éles és merő, sovány arca csupa sík és szöglet, a maga érdes módján mégis mutatós.

Mosoly futott végig az öregember arcán, ahogy odaért.

– Hogy vagy, Kinson? – köszöntötte.

Az ismerős hang úgy söpörte el Kinson Ravenlock ingerültségét, mint a szél a port.

– Jól vagyok, Bremen – válaszolta, és kezet nyújtott. Az öregember megragadta és keményen megszorította. A bőrét kiszárította, eldurvította a kor, de a marka erős maradt.

– Mióta vársz?

– Három hete. Hosszabb időre számítottam. Meg vagyok lepve. De hát te mindig meglepsz.

Bremen elnevette magát. Hat hónapja azzal az utasítással vált el a határvidékitől, hogy a negyedik évszak első teleholdjakor találkoznak Paranortól északra pontosan ott, ahol az erdő átadja helyét Streleheim síkságának. A találkozó helyét és idejét megbeszélték, de azért nem volt kőbe vésve. Mindketten tisztában voltak a nehézségekkel, amelyekkel az öregembernek szembe kell néznie. Bremen északra ment, a tiltott országba. A visszatérés helyét és idejét olyan események határozták meg, amelyeket akkor még egyikük sem ismert. Kinsonnak nem számított, hogy három hétig volt kénytelen várakozni. Beletelhetett volna három hónap is. A druida rápillantott szúrós szemével, amely most fehérnek látszott, mert minden színt kiszívott belőle a holdfény.

– Megtudtál valamit a távollétemben? Jól kihasználtad az idődet? – A határvidéki vállat vont.

– Egy részét. Ülj le és pihenj. Ettél? – Kenyeret, sört kínált az öregembernek, azután összekuporodva ültek egymás mellett a sötétben, kibámulva a síkság széles ívére. Csönd volt odakint, határtalan űr nyúlt a messzeségbe az éjszaka holdfényes kupolája alatt. Az öregember nem sietett, szórakozottan rágcsált. A határvidéki nem rakott tüzet ezen az éjjelen, mint ahogy egyiken sem, amióta megkezdte őrködését. A tűz túlságosan veszedelmes.

– A trollok kelet felé tartanak – szólalt meg valamivel később. – Ezernyien, olyan sokan, hogy nem is tudtam őket megszámolni, noha bejutottam a táborukba újholdkor, jó pár héttel ezelőtt, közel ehhez a helyhez, ahol most ülünk. A számuk minden szolgáló néppel nő. Amennyire megállapíthattam, mindent ők ellenőriznek a Streleheimtől északra. – Elhallgatott. – Te másképp láttad?

A druida megrázta a fejét. Hátralökte csuklyáját, szürke koponyáját ezüsttel szegte a holdfény.

– Nem, most már minden őhozzá tartozik. – Kinson szúrós pillantást vetett rá.

– Akkor hát…

– Mi láttál még? – nógatta az öregember, elengedve a füle mellett a kérdést.

A határvidéki fölvette a sörös tömlőt és meghúzta.

– A sereg vezérei elzárkóznak sátraikba. Senki sem látja őket. A trollok még a nevüket sem merik kiejteni. Ennek nem kéne így lennie. A hegyi trollok semmitől se félnek. Kivéve, úgy látom, ettől… – Társára pillantott. – De éjszakánként, miközben vártalak, különös árnyakat láttam cikázni az éjszakai égen a hold és a csillagok fényében. Szárnyas, fekete lények suhannak a semmin át, vadászva, felderítve, vagy egyszerűen őrködve afölött, amit megszereztek. Nem tudom és nem is akarom tudni. Mindazonáltal érzem őket. Most is. Odakint köröznek. Úgy érzem a jelenlétüket, mint a viszketést. Nem, nem is viszketés, inkább borzongás ez, ami akkor fog el, ha érzed, hogy szemek figyelnek, és e szemek tulajdonosainak rossz szándékaik vannak. Libabőrös leszek tőle. Engem nem látnak; azt tudom, hogy ha észrevennének, már halott lennék. – Bremen bólintott.

– Koponyahordozók, az ő szolgái.

– Szóval él? – Nem tudta visszafojtani a kérdést. – Ezt tudtad meg? Megbizonyosodtál róla? – A druida félretette a sört meg a kenyeret, és a határvidéki szeme közé nézett. A pillantása távoli volt, tele sötét emlékekkel.

– Él, Kinson. Éppannyira, mint te vagy én. Követtem a vackáig, mélyen be a Késélnek árnyékába, ahová a Koponya Királyság bocsátja gyökereit. Ahogy tudod, először nem voltam biztos benne. Gyanítottam, hittem is, de hiányzott a szilárd bizonyíték. Így hát északra utaztam, ahogy terveztük, keresztül a síkságon, át a hegyeken. Menet közben láttam a szárnyas vadászokat, amelyek csupán éjszaka járnak; nagy ragadozó madarak, őrjáratoznak és figyelik az élőket. Olyan láthatatlanná tettem magamat, mint a levegő, amelyben siklottak. Láttak engem, és semmit sem láttak. Beburkoltam magam mágiába, de nem olyan erősbe, hogy észrevehessék a maguké mellett. A trolloktól nyugatra haladtam el, de láttam, hogy egész földjüket leigázták. Halálra adták, aki ellenállt. Aki tehette, elmenekült. A többiek most őt szolgálják. – Kinson biccentett. Hat hónap telt el azóta, hogy a troll martalócok előtörtek a Charnalból és tervszerűen leigázták az ott lakó embereket. Hadseregük hatalmas és gyors volt, alig három hónap alatt elfojtottak minden ellenállást. Északföld a hódító hadsereg rejtélyes, ismeretlen vezérének hatalmába került. Mindenfélét híreszteltek a kilétéről, de ezek nem nyertek megerősítést. Igazság szerint még azt is kevesen tudták, hogy létezik.

A hadról és vezéréről szóló híresztelések déli irányban megálltak az ember előretolt őrhelyeinél, Varfleet és Tyrsis határerődöknél, viszont jobban terjedtek kelet és nyugat felé, a törpék és az elfek között. De ők szorosabb kapcsolatot is ápoltak a trollokkal. Az ember volt a kitaszított faj, a többiek legújabb keletű ellenfele. A Fajok Első Háborújának emléke még nem enyészett el a közben eltelt háromszázötven év alatt. Az ember félrehúzódva éldegélt távoli délvidéki városaiban, mint nyúl, ki lapít odújában, félénken és ártalmatlanul; s a dolgok örök rendjében alig van több szerepe, mint hogy élelmet nyújtson a ragadozónak. De nem én, gondolta sötéten Kinson. Én soha! Nem vagyok nyúl. Megmenekültem ettől a sorstól. A vadászok egyike lettem.

Bremen mocorgott, fészkelődött, hogy kényelmesebben üljön.

– Kutatás közben mélyen behatoltam a hegyekbe – folytatta, visszamerülve a történetbe. – Minél tovább haladtam, annál erősebbé vált a meggyőződésem. A Koponyahordozók mindenütt ott voltak. Másokat is láttam, szellemvilágból megidézett teremtményeket, életre keltett halott lényeket, megtestesült gonoszokat. Óvatosan és figyelmesen kikerültem őket. Tudtam, ha fölfedeznek, valószínűleg nem lesz elegendő a mágiám, hogy megmenekülhessek. Ennek a vidéknek a sötétsége mindent elborított. Vastagon, nyomasztón átitatta a halál szaga és íze. Végül felhágtam a Koponya-hegyre, csupán egy rövid látogatásra, ennyit kockáztathattam meg. Átsurrantam a hágókon, és megtaláltam, amit kerestem. – Szünetet tartott, összeráncolta a homlokát. – Van még más is, Kinson. Sok minden, és egyik sem jó hír.

– De ő ott volt? – sürgette aggodalmasan Kinson, kemény, feszült arccal, villogó szemmel.

– Ott – erősítette meg halkan a druida. – Mágiába burkolózik, a Druidaálom tartja életben. Nem használja valami bölcsen, Kinson. Azt hiszi, túlléphet a természet törvényein. Nem látja, hogy bármilyen erős, mindenért meg kell fizetni, amit bitorol és leigáz. Az is lehet, hogy egyszerűen nem érdekli. Az Ildatch igézetébe került, és nem szabadulhat.

– Ez a Mágia Könyve, amelyet ellopott Paranorból?

– Négyszáz éve. Akkor még csak Brona volt, a druida, egy közülünk, és nem a Boszorkánymester.

Kinson Ravenlock ismerte a történetet. Bremen is elmesélte, noha a rege egyébként is olyan közismert volt a fajok között, hogy már vagy százszor hallotta. Ötszáz éve, ezer évvel a Nagy Háborúk pusztítása után Galaphile, az elf összehívta az első Druidatanácsot. A Tanács Paranorban ülésezett; oda gyűltek minden faj legokosabb asszonyai és férfiai, akiknek még voltak emlékeik a régi világról, akik megőriztek néhány ütött-kopott, gyűrött könyvet, akiknek tudása túlélte az évezredes barbárságot. A Tanács egy utolsó, kétségbeesett kísérletet tett, hogy a fajokat kiemelje a primitív létből, amely elnyelte őket, és új, különb civilizációt teremtsen. A druidák nekiláttak a fáradságos, közös-munkának, hogy összerakják tudományukat, egybehordjanak mindent, ami maradt, hogy fölhasználhassák a közös jó érdekében. Céljuk az volt, hogy különbbé tegyenek mindenkit, függetlenül attól, ami korábban történt. Voltak köztük emberek, gnómok, törpék, elfek, trollok, és még sokan mások, a régi fajok hamvából kinőtt újak legjobb és legbölcsebb képviselői. Ha csak egy kevés bölcsesség kinyerhető az ismeretekből, amelyeket hoztak, akkor mindenki számára van esély. Ám a feladat hosszúnak és nehéznek bizonyult, és néhányan egyre türelmetlenebbek lettek.

Egyiküket Bronának hívták. Ragyogó eszű, becsvágyó férfi volt, aki a saját biztonságával sem törődve kísérletezni kezdett a mágiával. Mágia kevés volt a régi világban, a tündérbirodalom hanyatlása és az ember fölemelkedése óta szinte semmi. Brona azonban hitt benne, hogy föl kell fedezni és vissza kell szerezni. A régi tudományok kudarcot vallottak, aminek egyenes következménye volt a régi világ pusztulása, a Nagy Háborúk pedig olyan leckét jelentettek, amelyet a druidák láthatólag nem óhajtottak tudomásul venni. A mágia újfajta megközelítést kínált. A könyvek, amelyek tanították, vénebbek és kipróbáltabbak voltak, mint amelyek a tudományokkal foglalkoztak. Eme könyvek legnagyobbika a titkos kívánalmakból született, sötét bájolásokkal védett Ildatch volt, egy gigászi, szörnyűséges kötet, amely túlélt minden pusztulást a civilizáció hajnala óta. Ódon lapjain Brona választ talált mind-ama problémákra, amelyeknek megoldásával a druidák küszködtek, s úgy döntött, ő fogja megoldani ezeket. Ki volt tűzve a cselekvés útja. Más druidák figyelmeztették a veszélyekre – ők kevésbé voltak féktelenek, és kevésbé felejtették a történelem leckéit. Mert sohasem volt a hatalomnak olyan formája, amelyik ne vont volna maga után számtalan következményt.

Nincs olyan kard, amellyel ne lehetne egynél többféle módon vágni. Légy óvatos, figyelmeztették. Ne légy vigyázatlan. De Bronát és néhány követőjét, akik hozzá kötötték magukat, nem lehetett lebeszélni, és végül elhagyták a Tanácsot. Eltűntek, magukkal vitték az Ildatchot, térképüket az új világba, kulcsukat, amely zárt ajtókat nyit. De az végül csak romlásukra lett. Rabul estek hatalmának, örökre megváltoztak. A hatalmat már önmagáért kívánták, saját hasznukra. Mindenről megfeledkeztek, minden más cél megszűnt számukra. Ennek lett közvetlen eredménye a Fajok Első Háborúja. Az ember volt az a faj, amelyet eszközként használtak, akaratát mágiával hajlították meg, átalakították támadó fegyverré. Erőfeszítéseik azonban kudarcot vallottak a Druidatanács és a többi faj együttes erejével szemben. A támadókat leverték, az embert délre száműzték és elszigetelték. Brona és követői eltűntek. Azt mesélték, elpusztította őket a mágia.

– Micsoda bolond! – mondta Bremen hirtelen. – A Druidaálom életben tartotta, de ellopta a szívét és a lelkét, csupán a héjat hagyta meg. Sok éven át hittük, hogy meghalt. Bizonyos értelemben csakugyan ez történt. Ám a mágia által leigázott gonosz része életben maradt. Ez volt az a rész, amely uralkodni akart az egész világon, és azokon, akik benne élnek. Ez volt az a rész, amely mindenek fölött sóvárogta a hatalmat. Mit számít az ár, amit az Álom elővigyázatlan használata követelt? Mit számítottak az annak érdekében kizsarolt változások, hogy a már amúgy is tönkrement élet meghosszabbodjék? Bronából Boszorkánymester lett, és a Boszorkánymester élni akar bármi áron.

Kinson nem szólt. Nyugtalanította, hogy Bremen ilyen könnyedén elítéli Bronát a Druidaálom használata miatt, holott azt maga is alkalmazza. Persze arra hivatkozott volna, hogy ő sokkal kiegyensúlyozottabban, fegyelmezettebben él vele, hogy figyel arra, amit a teste követel. Azt mondta volna, hogy muszáj használni az Álmot, hogy azért csinálja, mert itt akar lenni a Boszorkánymester elkerülhetetlen visszatértekor. De a különbségektől a tény még tény marad, a használat következményei ugyanazok, legyen valaki Boszorkánymester vagy druida. És egy napon utolérik Brement.

– Akkor hát láttad őt? – kérdezte, mert szeretett volna továbbhaladni a témában. – Láttad az arcát?

Az öregember elmosolyodott.

– Neki nem maradt arca, se teste, Kinson. Jelenés, csuklyás köpenybe burkolózva. Mint én, gondolom néha, mert manapság alig vagyok több ennél.

– Ez nem így van! – szakította félbe Kinson.

– Tényleg – helyeselt gyorsan a másik. – Csakugyan nincs így. Nekem van némi érzékem a helyes és a helytelen közti különbséghez, és nem váltam még a mágia rabszolgájává. Még ha te ettől tartasz is, igaz?

Kinson nem válaszolt a kérdésre.

– Mondd, hogyan tudtál ilyen közel férkőzni hozzá? Miként lehetséges, hogy nem fedezett föl?

Bremen elfordította a tekintetét. Valami távoli helyre és időbe nézett.

– Nem volt könnyű – felelte halkan. – Nagy árat fizettem érte. – Ismét a sörös tömlő után nyúlt, alaposan meghúzta, és olyan súlyos fáradtság tükröződött az arcán, mintha vassal vésték volna a bőrébe. – Kénytelen voltam olyan látszatot ölteni, mintha egy lennék közülük – folytatta egy pillanat múlva. – Gondolataikkal és gerjedelmeikkel, a lelkükben gyökeret vert gonosszal kellett lepleznem magamat. Láthatatlanságba öltöztem, így nem vették észre testi jelenlétemet, csupán lelki felem volt érzékelhető. Hogy az ő szellemüket jellemző sötétségbe burkolózhassam, énem legfeketébb részéből kellett merítenem. Látom rajtad, hogy kételkedsz ennek lehetőségében. Hidd el, Kinson, a gonosz lehetősége ott lapít minden ember lelke mélyén, magamat is beleértve. Mi jobban féken tartjuk, mélyebbre temetjük, de azért velünk él. Önmagam védelmében arra kényszerültem, hogy kiengedjem rejtekhelyéről. Szörnyű érzés volt, ahogy megérintett, mohón hozzám dörgölőzött. De a célnak megfelelt. Megakadályozta, hogy a Boszorkánymester és tányérnyalói fölfedezzenek. – Kinson elkomorodott.

– De megsérültél tőle.

– Egy időre. A visszaút lehetőséget nyújtott a gyógyulásra. – Az öregember ismét elmosolyodott, vékony ajka kissé megrándult. – A gond az, hogy amikor ilyen messzire kiengeded a ketrecéből a gonoszt, később nem szívesen megy vissza. A rácsot rázza. Sokkal inkább szökni akar. Sokkal felkészültebb. És mivel ilyen meghitt közelségben éltem vele, sokkal több esélye is van a szökésre. – Megcsóválta a fejét. – Mindig vizsgázunk az életben, nem igaz? Ez is csak egy újabb példa. – Hosszú csönd következett, a két férfi mereven bámulta egymást. A hold keresztülszelte az égboltot a nyugati szemhatárig, és merülni kezdett. A csillagok felszikráztak, ahogy átúszott közöttük, a felhőtlenül ragyogó ég bársonyként feketéllett a hatalmas, töretlen némaság fölött. Kinson megköszörülte a torkát.

– Ahogy mondtad, megtetted, amit meg kellett tenned. Szükség volt rá, hogy elég közel kerülhess, és meggyőződhess gyanúd helytálló voltáról. Most már tudjuk. – Elhallgatott. – Mondd, láttad a Könyvet is? Az Ildatchot?

– Ott, a kezében, számomra elérhetetlenül, különben bizonyosan elvettem és elpusztítottam volna, még az életem árán is! – A Boszorkánymester és az Ildatch a Koponya Királyságban – tehát megvannak, léteznek, nem szóbeszéd, nem legenda. Kinson Ravenlock hátrahőkölt és megcsóválta a fejét. Minden igaz, amitől Bremen félt. Amitől mindketten féltek. És most a troll sereg kitört Északföldről, hogy leigázza a többi fajt. A történelem megismétlődik. Újrakezdődik a Fajok Első Háborúja. Csak ez alkalommal nem lesz, aki véget vessen neki.

– Hajjaj – hümmögött szomorúan.

– Van még más is – jegyezte meg a druida, és fölnézett a határvidékire. – Mindent tudnod kell. Létezik egy Tündérkő, amelyet ezek a szárnyas teremtmények keresnek. A Fekete Tündérkő. A Boszorkánymester az Ildatchból szerzett róla tudomást. Ennek a borzalmas Könyvnek valamelyik oldalán említik. Nem közönséges Tündérkő, mint a többi, amelyről hallottunk. Nem egyike a háromnak, melyek közül egy a szívé, egy a szellemé, egy a testé, amelyek egyesítik mágiájukat, ha megidézik őket. Ennek a kőnek a bűvereje nagy gonoszságra képes. Hogy mily okból, mily célra hozták létre – talány. Mindez elveszett az időben. Ám az Ildatch nyilvánvaló szándékkal, sokatmondóan célozgat a kő képességeire. Szerencsém, hogy tudomást szereztem róla. Amikor a fal árnyékában lapultam a nagy cellában, ahol a szárnyas teremtmények összegyűlnek uruk parancsára, akkor hallottam, hogy említik. – Közelebb hajolt a határvidékihez. – Valahol Nyugatföldön van elrejtve, Kinson: egy ódon erőd mélyén, olyan eszközökkel védve, melyeket még csak el sem tudunk képzelni, sem te, sem én! Ott hever elrejtve a tündérbirodalom kora óta, kiesve a történelemből, éppoly elfeledetten, mint a mágia, és a nép, mely egykor használta. Most arra vár, hogy megtalálják, és ismét alkalmazzák.

– Mire? – kérdezte Kinson.

– Abban rejlik az ereje, hogy a mágia minden más formáját megtöri és átalakítja használójának céljaira. Lehet bármilyen hatalmas vagy körmönfont a másik mágiája, ha a kezedben tartod a Fekete Tündérkövet, akkor úrrá lehetsz ellenfeleden. Kiszívja belőle a bűverőt és téged erősít vele. Tehetetlen lesz veled szemben.

Kinson kétségbeesetten csóválta a fejét.

– Miként állhat ellen bárki is egy ilyen dolognak? – Az öregember halkan fölnevetett.

– Nana, Kinson, azért ez nem ilyen egyszerű. Nem emlékszel a leckéimre? A mágia használatának ára van. Mindig következményekkel jár, minél erősebb a varázslat, annál komolyabbakkal. De hagyjuk a vitát más időre. A lényeg az, hogy nem engedhetjük át a Fekete Tündérkövet a Boszorkánymesternek, mert őt nem érdeklik a következmények. Ő már túl van az értelem határán. Így hát meg kell találnunk a Követ, még mielőtt ő lelne rá, meg kell keresnünk, méghozzá gyorsan!

– És hogy kezdjünk hozzá?

A druida ásított, fáradtan nyújtózott, a fekete köpeny halk suhogással megemelkedett és visszahullott.

– Erre még nem tudok válaszolni, Kinson. Mellesleg, előbb egy másik dolgot kell elvégeznünk.

– Elmész Paranorba, a Druidatanács elé?

– Meg kell tennem.

– De miért? Úgysem hallgatnak rád. Nem bíznak benned. Némelyek még félnek is tőled. – Az öregember bólintott.

– Némelyek, de nem mindenki. Vannak páran, akik meghallgatnak. Mindenesetre muszáj megpróbálnom. Nagy veszélyben forognak. A Boszorkánymester túlságosan is jól emlékszik rá, miként idézték elő bukását a Fajok Első Háborújában. Nem ad nekik lehetőséget, hogy még egyszer beavatkozzanak, még akkor sem, ha látszólag nem jelentenek veszélyt többé. – Kinson a távolba nézett.

– Bolondok, hogy nem hallgatnak rád, mégis ezt fogják tenni, Bremen. Elveszítették minden kapcsolatukat a valósággal, amely védőfalaikon túl létezik. Már régen nem merészkedtek elő a világba, és többé nem képesek a dolgokat a maguk igazságában értelmezni. Elvesztették önazonosságukat. Megfeledkeztek céljaikról…

– Elég! – Bremen vállon ragadta a magas férfit. – Semmi értelme, hogy ismételgessük, amit amúgy is tudunk. Meg kell tennünk, amit lehet, azután továbbmegyünk a magunk útján. – Gyengéden megszorította Kinson karját. – Nagyon fáradt vagyok. Őrködnél néhány órát, amíg alszom? Azután is indulhatunk. – A határvidéki bólintott.

– Őrködöm. – Az öregember fölállt, mélyebbre húzódott a terebélyes koronájú fa árnyékába, s kényelmesen elfészkelődött köntösében egy puha fűfolton. Perceken belül elaludt, mélyen, szabályosan lélegzett. Kinson merőn nézte. A druida még ekkor sem hunyta le teljesen a szemét. A keskeny réseken át előcsillámlott a fény. Akár egy macska, gondolta Kinson, és gyorsan elkapta a tekintetét. Akár egy veszedelmes macska.

AZ IDŐ TELT, az éjszaka nyúlt. Eljött az éjfél, majd el is múlt. A hold lebukott a látóhatár mögé, a csillagok hatalmas, kaleidoszkópszerű mintákban haladtak át a feketeségen. A némaság súlyosan ülte meg a Streleheimet, a síkság ürességében semmi sem mozdult. Még a fák között, ahol Kinson Ravenlock őrködött, ott is csak az öregember lélegzetét lehetett hallani. A határvidéki lenézett a társára. Bremen, ugyanolyan számkivetett, mint ő maga, egyedül a hitben, száműzött olyan igazságok miatt, amelyeket csak ő tud elfogadni. Ebben hasonlítunk, gondolta. Eszébe jutott első találkozásuk. Az öregember egy varfleeti fogadóban jött oda hozzá, hogy igénybe vegye a szolgálatait.

Kinson Ravenlock az utóbbi húsz évben, tizenöt éves kora óta nyomkereső, cserkelő, fölfedező és kalandor volt. Callahornban nőtt föl, azon kevés családok egyikében, amelyek megmaradtak a Határvidéken, amikor mindenki más sokkal délebbre költözött, hogy eltávolodjon a múltjától. A Fajok Első Háborújának befejeztével, amikor a druidák széttagolták Négyföldet, Paranort pedig megtették középpontnak, az emberek úgy határoztak, hogy ütközőterületet hagynak maguk és a többi faj között. Így, noha a Délvidék egészen a Sárkányfogakig ért, az emberek csaknem teljesen kiürítették a Szivárvány-tó fölötti területet. Csupán néhány délvidéki család maradt helyben, akik úgy tartották, hogy ez az otthonuk, és nem óhajtottak a kijelölt térség népesebb tájaira költözni. A Ravenlock família ezek közé tartozott. Kinson tehát határvidékiként nőtt föl, a civilizáció peremén, viszont ugyanúgy ismerte az elfeket, törpéket, gnómokat és trollokat, mint az embereket. Utazott az országaikban, megtanulta szokásaikat. Elsajátította az összes nyelvet. Szenvedélye volt a történelem, és elég sokféle nézőpontból szemlélhette ahhoz, hogy a felkínált igazságok választékából a legfontosabbakat szedegesse össze. Bremennek is szenvedélye volt a történelem, és a kezdetektől fogva osztották egymás nézeteit. Ezek közül az egyik az volt, hogy a fajok nem azzal tarthatják fent a békét, ha elhúzódnak egymástól, hanem ha erősítik a kötelékeket, a másik pedig, hogy a siker útjában a legnagyobb akadály a Boszorkánymester. Már akkor, öt éve is keringtek a hírek. Élt valami gonosz a Koponya Királyságban, amely korábban soha nem látott teremtményeket és fenevadakat gyűjtött maga köré. Meséltek repülő lényekről, szárnyas szörnyetegekről, amelyek éjszakánként portyáznak halandó áldozatok után. Suttogtak emberekről, akik északra mentek és sohasem látták őket többé. A trollok távol tartották magukat a Késéltől és a Malgtól. Meg sem kísérelték, hogy átkeljenek a Kierlakon. Kizárólag állig fölfegyverzett, nagy csoportokban utaztak a Koponya Királyság közelében. Északnak ezen a részén semmi sem termett. Ahogy telt az idő, ez a pusztaság felhőkbe és ködbe burkolózott. Kiaszott és meddő lett. Nem volt ott más, mint por és sziklák. Azt mondták, semmi sem tud megmaradni benne. Semmi, ami igazán élő.

Legtöbben csak legyintettek ezekre a történetekre. Sokan egy fikarcnyit sem törődtek vele. Különben is, ez egy távoli és barátságtalan világrész volt. Mit számít, hogy él-e ott valami, vagy sem? De Kinson elment Északföldre, hogy a saját szemével győződjön meg a valóságról. Alig tudott élve elmenekülni. A szárnyas lények öt napon át üldözték, miután észrevették, hogy birodalmuk határán bóklászik. Csak nagy ügyességgel és nem kevés szerencsével sikerült egérutat nyernie. Így aztán, amikor Bremen megszólította, a határvidéki gondolatban már elfogadta a druida igazságát. A Boszorkánymester létezik. Brona és követői ott élnek északon, a Koponya Királyságban. Nem képzelgés, hogy Négyföld veszélyben forog. Valami baljóslatú bontakozott ki lassan. Beleegyezett, hogy elkíséri az öregembert utazásain, segít neki, amikor még két szemre van szüksége, hírnökként és nyomkövetőként szolgálja, veszély esetén fedezi a hátát. Számos oka volt, hogy így cselekedjék, de egyik sem sarkantyúzta annyira, mint az, hogy először látott célt maga előtt. Belefáradt a sodródásba, abba, hogy életének nincs más értelme, mint újra látni azt, amit már látott, és felvenni a pénzt ezért a kiváltságért. Unatkozott. Kihívásra vágyott. Bremen ezt bizton megadta neki.

Álmélkodva csóválta a fejét. Megdöbbentő, milyen messzire jutottak együtt, és milyen közel kerültek egymáshoz. Elképesztő, milyen fontos lett ez a két dolog Kinson Ravenlocknak. Valami moccant messze kint a Streleheim téres lapályán. Pislogott egyet, belefúrta pillantását a sötétbe, de semmit sem látott. Azután ismét mozdult valami, apró fekete rebbenés egy hosszú vízmosás árnyékában. Olyan messze volt, hogy Ravenlock nem lehetett biztos abban, amit látott, de már gyanította, mi lehet. Gyomra összerándult. Látott már ilyen mozgást, mindig éjszaka, mindig valamilyen kopár, kietlen helyen, Északföld határán. Meg se moccant, figyelt, abban reménykedett, hogy téved. Ismét látta a mozgást, ezúttal közelebb. Valami fölemelkedett a földről, az éjszakai síkság sötét foltjai fölött lebegett, azután lecsapott. Lehetett volna egy nagy madár is, amely élelem után kutat, de nem az volt. Az egyik Koponyahordozó közeledett. Kinson várt, meg akart bizonyosodni róla, merre tart a teremtmény. Az árny ismét fölszárnyalt a csillagfénybe, egy darabig lebegett a vízmosás mentén, majd elfordult és kitartóan közeledett a határvidéki és a druida rejtekhelyéhez. Ismét lebukott és eltűnt a föld feketeségében. Kinson összeszoruló szívvel fejtette meg, mit csinál. Valakinek a nyomait követi. Bremenét. Gyorsan megfordult, de az öregember már mellette volt, és belefúrta pillantását az éjszakába.

– Éppen azon voltam…

– Hogy fölébressz – fejezte be a mondatot az öreg. – Igen, tudom.

Kinson visszanézett a síkságra. Semmi sem mozdult.

– Láttad? – kérdezte halkan.

– Igen. – Bremen hangja éber volt, de nyugodt. – Az egyik engem követ.

– Biztos vagy benne? A te nyomaidat követi, nem valaki másét?

– Valahol hanyagságot követtem el. – Bremen szeme megvillant. – Tudja, hogy erre jöttem, és azt keresi, merre mehettem tovább. A Koponya Királyságban nem láttak, így ez csak véletlen fölfedezés. Óvatosabban kellett volna átvágnom a síkságon, de azt gondoltam, biztonságban vagyok. – Ahogy figyelték, a Koponyahordozó ismét előbukkant, föllebbent az égre, egy darabig némán siklott a tájban, majd újra eltűnt az árnyékban.

– Még van időnk, amíg ideér – suttogta Bremen. – Induljunk. Elrejthetjük nyomainkat, ez megzavarja, ha esetleg tovább akarna követni. Vár Paranor és a druidák. Gyere, Kinson.

Fölálltak, visszasurrantak az árnyak közé, majd leereszkedtek a dombon az erdőbe. Némán haladtak, sima és gyakorlott mozdulatokkal, sötét alakjuk mintha siklott volna a föld fölött. Pillanatok alatt eltűntek.

II.

AZ ÉJSZAKA hátralevő részében az oltalmazó erdőben mentek. Kinson vezetett, Bremen árnyékként követte egy lépés távolságból. Egyikük sem beszélt, jól érezték magukat a csöndben, egymás társaságában. Nem látták többé a Koponyahordozót. Bremen varázslatot használt, hogy elrejtse a nyomaikat, csak annyit, hogy eltitkolja haladásuk irányát, de ne hívja fel magukra a figyelmet. A szárnyas vadász nyilván úgy döntött, hogy nem hagyja el Streleheim pusztaságát, különben érezték volna a jelenlétét. Csupán az itt élő lényeket érzékelték. Biztonságban voltak, legalábbis pillanatnyilag. Kinson Ravenlock fáradhatatlanul lépdelt, azzal a ruganyos mozgással, amelyet Négyföld országaiban tett nagy gyaloglások alakítottak ki tucatnyi év alatt. A határvidéki szálas, erős ember volt, élete virágában, aki, ha kellett, még mindig bízhatott a reflexeiben és a gyorsaságában. Bremen csodálattal figyelte, és saját ifjúságára emlékezett. Azon merengett, mily messzire jutott attól az élet ösvényén. A Druidaálom hosszabb életet adott neki, mint a legtöbb emberé – hosszabbat, mint amennyit a természet törvényei szerint kaphatott volna –, de még ez sem volt elegendő. Naponta érezte, ahogy elszivárog belőle az erő. Még lépést tudott tartani a határvidékivel utazás közben, de már csak varázslat segítségével. Manapság szinte minden cselekedetében rászorult a varázslatra, és tudta, egyre kevesebb ideje van hátra a földön. Mégis bízott magában, mint mindig. Leginkább ez tartotta meg erősnek és elevennek. Ifjan állt be a druidák közé, történelmet és régi nyelveket tanulni. Mások voltak akkor az idők, a druidák még tevékenyen részt vettek a fajok fejlesztésében és pallérozásában, még azon dolgoztak, hogy kapcsolatot teremtsenek közöttük a közös célok érdekében. Csak később, alig hetven éve kezdtek visszahúzódni falaik közé, hogy saját tanulmányaiknak szenteljék magukat. Bremen tanulni ment Paranorba, és sohasem unta meg, tudásvágya nem csillapult. Csakhogy a tanulás nem egyenlő a zárt dolgozószobával és az elmélkedéssel. Az tanul, aki utazik és elvegyül, aki közös témákról vitatkozik, aki – csak a megfigyelésből meríthető – tudatában van az élet árapályának, aki hajlandó beismerni, hogy talán nem minden igazság érhető el a régi utakon.

Bremen már akkor elfogadta, hogy a mágia talán sokkal alkalmazhatóbb és tartósabb formája az erőnek, mint a Nagy Háborúkat megelőző korból maradt tudomány. A tudás, amelyet Galaphile idejéig visszamenőleg összeszedtek az emlékekből és könyvekből, nem adhatta meg azt, amit a tudománytól vártak. Túlságosan töredékes volt, időben túlságosan távoli a civilizációtól, amelyet szolgálnia kellett volna, céljai túl homályosak ahhoz, hogy kulcsai nyissák a megértés ajtóit. A mágia más. Vénebb a tudománynál és könnyebben hozzáférhető. Az elfek, akik abból az időből származtak, tudták ezt. Noha sok éven át rejtekezve, elszigetelten éltek, megmaradtak a könyveik és írásaik, amelyek sokkal érthetőbb célokat követtek, mint az óvilág tudománya. Igaz, még sok minden hiányzott, a tündérvilág hatalmas varázslatai elvesztek, és nem lesz könnyű visszaszerezni őket. Ám ez még mindig nagyobb reménnyel kecsegtetett, mint a tudományos út, amellyel a Druidatanács küszködött. De a Tanács emlékezett rá, milyen árat kellett fizetniük a mágia fölélesztéséért a Fajok Első Háborújában, mi történt Bronával s követőivel, és nem akarták újra kinyitni az ajtót. A mágia tanulmányozását engedélyezték, de nem bátorították. Úgy kezelték, mint holmi különlegességet, amely rendelkezik néhány használható eszközzel, ám gyakorlatát semmilyen körülmények között nem tekintették jövőbe vezető ajtónak. Bremen roppant sokáig és minden siker nélkül vitatta ezt az álláspontot.

A paranori druidák többsége maradi volt és nem adtak lehetőséget a változtatásra. Tanulj a hibáidból, kántálták. Ne felejtsd el, milyen veszedelmes lehet a bűbáj gyakorlása. Jobban teszed, ha elfelejted futó érdeklődésed tárgyát, és inkább komolyabb tudományokkal foglalkozol. Bremen persze nem tette – nem bírta megtenni. Ellenkezett a természetével, hogy félrelökjön egy lehetőséget, pusztán azért, mert egyszer kudarcot vallottak vele. Emlékeztette társait, hogy a balsikert a helytelen használat okozta. Nem szükségszerű, hogy másodszor is ez történjék. Néhányan egyetértettek vele. Végül azonban, amikor a nyakasságát megelégelve száműzték a tanácsból, egyedül távozott.

Akkor Nyugatföldre ment, és sok évig az elfek között élt, tanulmányozta tudományukat, elmerült írásaikban, igyekezett egy keveset visszaszerezni abból, ami elveszett, amikor a tündérlények átengedték helyüket a halandó embernek. Néhány dolgot magával hozott. A Druidaálom titka már a birtokában volt, noha csupán primitív formában. Rafinériájának elsajátítása, következményeinek elfogadása időbe telt, és Bremen akkor fordíthatta csak hasznára, amikor elég vén lett hozzá. Az elfek rokon szellemként fogadták, bebocsátották csekélyebb varázslataik kincsesházába, elfeledett irataik közé. Ő idővel gyöngyöket talált a hulladék között. Más földeket is bejárt, ahol ugyancsak rábukkant a mágia szilánkjaira, bár ezek csökevényesek és számos esetben még azoknak a népeknek is idegenek voltak, amelyek használták őket. Mindeközben kitartóan munkálkodott, hogy bizonyítékokat szerezzen ahhoz az egyre erősebb meggyőződéséhez, miszerint a Boszorkánymester és Koponyahordozói léteznek, azonosak a fellázadt druidákkal, akik sok évvel azelőtt elmenekültek Paranorból: ők azok a teremtmények, akiket legyőztek a Fajok Első Háborújában.

De a bizonyítékok olyanok voltak, mint virágillat a szélben: az egyik pillanatban még léteztek, a másikban eltűntek. Kitartóan nyomozott, határokon és királyságokon kelt át, közeli és távoli városokat keresett föl, ment egyik regétől a másikig, amíg el nem ért a Boszorkánymester birodalmának szívébe, a Koponya Királyság katakombáiba, hol a sötét lény csatlósának álcázottan várta az alkalmat, amikor elmenekülhet a tudásával. Ha erősebb lett volna, hamarabb ismerhette volna meg az igazságot. De évekbe telt, hogy kifejlessze magában a készségeket, amelyekre szüksége volt egy északi utazáshoz. Évek teltek el tanulással, fölfedezésekkel. Kevesebb idő is elég lett volna, ha a Tanács támogatja, ha szakítanak babonáikkal, félelmeikkel, elfogadják az adódó lehetőségeket, de hát ez sohasem történt meg.

Felsóhajtott az emléktől. Ha erre gondolt, elszomorodott. Mennyi eltékozolt idő! Mennyi füstbe ment lehetőség! Paranornak talán már késő. Mit mondhat most, mivel győzze meg őket arról, mekkora veszedelemmel kell szembenézniük? Egyáltalán, hisznek neki, ha elmondja, amit fölfedezett? Több mint két év telt el azóta, hogy meglátogatta az Öregtornyot. Néhányan valószínűleg holtnak hiszik. Olyan is lehet közöttük, aki egyenesen ezt kívánja. Nem lesz könnyű meggyőzni őket arról, hogy tévedtek a Boszorkánymestert illetően, hogy felül kell vizsgálniuk elkötelezettségüket a fajokkal szemben, és ami a legfontosabb, meg kell gondolniuk, hogy a jövőben is elutasítják-e a varázslat használatát.

Hajnalhasadáskor értek ki a vadon mélyéből, a fény ezüstből arannyá változott, ahogy a nap előkúszott a Sárkányfogak mögül, és a nyiladékokban lezúdította melegét a nyirkos földre. A fák gyérülni kezdtek, kis csoportokká, magányos őrszemekké ritkultak. Előttük Paranor magasodott a párás fényben. A druidák erődje, a vaskos citadella sziklaalapra épült, amely ökölként bújt ki a földből. A magasba szökkenő falakat vakító fehérre meszelt tornyok és bástyák zárták le. Zászlók lobogtak minden tornyon; a Fődruidák címerével vagy Négyföld uralkodóházainak jelvényeivel díszlettek. Köd tapadt a magasabb csúcsokhoz, köd burkolta a sötétebb árnyakat a kastély alapjánál, ahonnan a nap még nem űzhette el az éjszakát. Valóban parancsoló látvány, gondolta Bremen. Még most is az, amikor őt már száműzték innen. Kinson kérdően nézett hátra, de Bremen csak biccentett, hogy menjen tovább. Semmit sem nyernek a késlekedéssel. Mégis, pusztán az erődítmény méretétől meg kellett állnia. Úgy érezte, hogy köveinek súlya az ő vállát nyomja ledobhatatlan teherként. Micsoda tömör, kérlelhetetlen erő, gondolta, bizonyos értelemben tükrözi a benne lakók nyakas elszántságát. Bár másképp lenne. Meg kell kísérelnie változtatni ezen.

Kijöttek a fák alól, amelyeknek árnyai között még mindig csak betolakodó volt a napfény, és a fakuló éjszakát maguk mögött hagyva ballagtak a főkapuhoz vezető úton. Máris maroknyi fegyveres jött elébük, részei annak a nemzetközi erőnek, amely Druida Gárdaként szolgálta a Tanácsot. Szürke egyenruhát viseltek, amelynek mellrészére baloldalt vörös fáklyát hímeztek. Bremen ismerős arcot keresett közöttük, de nem talált. Hát, végül is két év telt el. Legalább elfek voltak szolgálatban, akik talán meghallgatják. Kinson tiszteletteljesen félreállt, előreengedte a druidát. Bremen kiegyenesedett, a mágiát hívta segítségül, hogy fokozza megjelenése méltóságát, eltüntesse a fáradtságot, amelyet érzett, elrejtsen bármilyen gyengeséget, kétséget. Határozottan odament a kapuhoz, fekete köpenye lobogott, Kinson sötét árnyként suhant a jobbján. Az őrök egykedvű, kifejezéstelen arccal várakoztak. Amikor Bremen odaért hozzájuk, és érezte, hogy közeledésével egészen csekély mértékben megingatta őket, egyszerűen annyit mondott:

– Jó reggelt mindenkinek.

– Neked is jó reggelt, Bremen – válaszolta egyikük előbbre lépve, és kissé meghajolt.

– Ismersz tehát? – A másik bólintott.

– Ismerlek. Sajnálom, de nem engedhetlek be. – Befogta pillantásába Kinsont. Udvarias volt, de szilárd. Számkivetett druidának tilos a belépés. Az ember faj képviselőjének is. Vitatkozni nem tanácsos. Bremen fölpillantott a mellvédre, mintha fontolóra venné a dolgot.

– Ki a Gárda kapitánya? – kérdezte.

– Caerid Lock – válaszolta a másik.

– Megkérnéd, hogy jöjjön le, mert beszélni akarok vele? – Az elf habozott, latolgatott, végül bólintott.

– Kérlek, itt várakozzatok. – Eltűnt az Öregtorony egyik oldalsó kapujában. Bremen és Kinson álltak, és nézték a többi őrt az erődfal árnyékában. Könnyű lett volna elmenni mellettük, otthagyva őket, hadd bámuljanak egy üres képmást, de Bremen elhatározta, hogy nem használ a bejutáshoz bűbájt. Küldetése túlságosan fontos ahhoz, hogy megkockáztassa a Tanács haragját biztonsági intézkedéseik kijátszásával, amivel bolondot csinálna belőlük. Nem méltányolnák a trükköket. Talán az egyenességet tisztelni fogják. Vállalta a kockázatot. Megfordult és visszanézett az erdőre. A napfény már bejutott a legmélyebb zugolyba is, elűzte az árnyakat, felragyogtatta a vadvirágok törékeny mezeit. A druida ráeszmélt, hogy tavasz van. Északra, majd onnan visszavezető utazása során elveszítette az időérzékét: fölemésztette a kutatás. Beszívta az erdő gyönge illatát. Hosszú ideje nem gondolt a virágokra. Mögötte, a kapunál mozgás támadt. Bremen megfordult. Visszatért az imént eltávozott őr. Nyomában Caerid Lock közeledett.

– Köszöntelek, Bremen! – üdvözölte ünnepélyesen az elf. Odajött, kezet nyújtott. Caerid Lock vékony, kreol bőrű, éles tekintetű, gondoktól felszántott arcú férfi volt. Tisztán látszottak rajta a jellegzetes elf vonások: a szemöldöke fölfelé kanyarodott, a füle hegyes volt, az arca feltűnően keskeny, már-már aszott. Ugyanolyan szürke egyenruhát viselt, mint a többiek, de az ő fáklyáját ökölbe zárt kéz tartotta, és mindkét vállán csíkok piroslottak. Kurtára nyírott haja és szakálla már őszbe csavarodott. Egyike volt a keveseknek, akik Bremen barátai maradtak azután is, hogy a druidát száműzték a Tanácsból. Több mint tizenöt éve volt a Druida Gárda kapitánya, és nála különb elf közel és távol nem akadt erre a posztra. Egész életében vadász volt, tökéletes megtestesítője a hivatásos katonának. A druidák jól választottak, amikor eldöntötték, ki vigyázza őket. De Bremennek még ennél is fontosabb volt, hogy a testőrkapitány olyan valaki, akinek szava van a druidák között.

– Örülök, hogy találkozunk, Caerid – válaszolta, és elfogadta a másik paroláját. – Jól vagy?

– Megvagyok. Megöregedtél, amióta nem találkoztunk. Ráncos az arcod.

– A tükörképed látod.

– Talán. Még mindig a világot járod?

– Barátom, Kinson Ravenlock kíséretében – mutatta be társát Bremen. Az elf kezet nyújtott a határvidékinek, egyenlőként üdvözölte, de nem szólt. Kinson ugyanolyan tartózkodóan viselkedett.

– A segítségedre van szükségem, Caerid – szólt Bremen ünnepélyesen. – Beszélnem kell Athabascával és a Tanácscsal. – Athabasca a Fődruida volt, tiszteletre méltó férfiú, szilárd meggyőződéssel, hajthatatlan elvekkel, aki sohasem kedvelte túlzottan Brement. Már akkor is a Tanács tagja volt, amikor az öregembert száműzték, noha akkor még nem ő volt a Fődruida. Az csak később következett be, bonyolult belpolitikai fondorlatok eredményeként, amelyeket Bremen annyira gyűlölt. De akár tetszik, akár nem, Athabasca a vezető, és csak akkor kerülhet eme falak mögé, ha hozzá fordul. Caerid Lock szomorúan elmosolyodott.

– Miért kérsz tőlem ilyen nehezet? Tudod, hogy Paranor és a Tanács tiltott számodra. Még e falak mögé sem léphetsz be, nem is szólva a Fődruidával való tárgyalásról.

– Megtehetem, ha ő parancsolja – felelte egyszerűen Bremen. A másik bólintott. Éles szeme összeszűkült.

– Értem. Azt kívánod, hogy beszéljek vele ennek érdekében. – Bremen bólintott. Caerid halvány mosolya eltűnt. – Nem szeret téged – közölte csendesen. – Ez nem változott a távollétedben sem.

– Ahhoz, hogy beszéljen velem, nem kell szeretnie. Az, amit mondani akarok, fontosabb a személyes érzéseknél. Rövid leszek. Ha meghallgatott, továbbmegyek utamon. – Szünetet tartott. – Nem hinném, hogy túl sokat kérek.

Caerid Lock megcsóválta a fejét.

– Nem. – Kinsonra pillantott. – Meglátom, mit tehetek. – Ismét bement, otthagyta az öregembert és a határvidékit, hadd bámulják az Öregtorony falait és kapuit. Az őrök szilárdan megvetették a lábukat, elálltak minden bejáratot. Bremen komolyan nézte őket egy pillanatig, majd a nap felé fordult. Az idő máris gyorsan melegedett. Kinsonra tekintett, majd odament az enyhet ígérő árnyékba, és leült egy kiálló kőre. Kinson követte, de nem ült le. Sötét szeme türelmetlenül villogott. Szeretett volna mielőbb végezni ezzel az üggyel. Mehetnékje volt. Bremen mosolygott magában. Szerette barátját. Kinson mindent úgy oldott meg, hogy továbbment. Egész életét így élte le. Csak találkozásuk óta kezdte belátni, hogy semmi sem oldódik meg azzal, ha nem nézünk szembe vele. Nem mintha Kinson megijedt volna az élettől. Egyszerűen csak úgy intézte el a kellemetlenségeket, hogy maga mögött hagyta, kiverte a fejéből őket és tény, hogy így is lehet kezelni a dolgokat. Csak ez sohasem jelent végleges megoldást. Igen, Kinson felnőtt ama korai napok óta. Több szempontból erősebb lett, még ha ez nem is volt mérhető. Ám Bremen tudta, hogy nagy úr a megszokás, és Kinson Ravenlockban még mindig él a késztetés, hogy egyszerűen otthagyja a kellemetlen és nehéz dolgokat.

– Csak az időnket pocsékoljuk – morogta a határvidéki, mintha az öregember gondolatait akarná igazolni.

– Türelem, Kinson – tanácsolta halkan Bremen.

– Türelem? Miért? Nem fognak beengedni. És ha igen, akkor se hallgatnak meg. Nem kívánják hallani, amit mondani akarsz. Ezek nem a régi druidák, Bremen. – Az öregember bólintott. Kinsonnak igaza van. De mit tegyenek? A ma druidái az egyetlenek, és némelyek nem is olyan rosszak. Némelyikből értékes szövetséges lehet. Kinson jobban szeretné, ha önállóan járnának el, ám az ellenség, amellyel szembe kell nézniük, túlságosan borzalmas ahhoz, hogy segítség nélkül legyőzhessék. Szükség volt a druidákra. Noha már nem avatkoztak be közvetlenül a fajok ügyeibe, még mindig bizonyos tisztelet és megbecsülés övezte őket. Ez hasznukra lehet, ha egyesíteni akarják Négyföldet a közös ellenséggel szemben. A reggelből délelőtt lett. Caerid Lock nem jelentkezett. Kinson egy darabig járkált, azután letelepedett Bremen mellé. Sovány arcára kiült a csalódás. Hallgatásba burkolódzott, és a legsötétebb pillantásával bámult maga elé. Bremen hangtalanul sóhajtott. Hosszú időt töltöttek együtt. Számos jelölt közül, megfontoltan választotta Ravenlockot, hogy kiderítsék, mi az igazság a Boszorkánymesterrel kapcsolatban. Kinson jó választásnak bizonyult. A legjobb nyomkereső volt, akit az öregember ismert. Okos, bátor és ravasz. Sohasem fenegyerekeskedett, mindig ésszerűen viselkedett. Olyan közel kerültek egymáshoz, hogy Bremen szinte a fiának tekintette. Bizonyosan a legjobb barátja volt. Csak éppen az nem lehetett, amire a druidának a legnagyobb szüksége volt: az utóda.

Bremen megöregedett, legyengült, noha ezt elég ügyesen tudta palástolni. Amikor elmegy, senki nem lesz, aki folytassa munkáját. Senki sem fog tovább haladni a fajok fejlődésének szempontjából oly fontos mágiában, senki sem fogja arra ösztönözni a vonakodó druidákat, hogy fontolóra vegyék visszatérésüket Négyföld országaiba, senki sem lesz, aki szembe tudna szállni a Boszorkánymesterrel. Valaha abban reménykedett, hogy Kinson Ravenlock lesz ez az ember. Talán még lehetséges, gondolta, noha nem látszott valószínűnek. Kinsonból hiányzott a türelem. A diplomáciának még a látszatát is megvetette. Nem volt ideje azok számára, akik nem voltak képesek fölfogni a számára nyilvánvaló igazságokat. A tapasztalat volt az egyetlen tanár, amelyet tisztelt. Tekintélyromboló, csökönyösen magának való ember volt. Ezek nem egy druida tulajdonságai, de lehetetlennek tűnt, hogy Ravenlock valaha is megváltozzon.

Bremen a barátjára sandított. Hirtelen nagyon elbúsult ettől a jellemképtől. Nem igazságos Kinsonnal. Éppen elegendő, hogy a határvidéki olyan odaadó, amilyen, hogy halálig kitart mellette, ha kell. Kinson az ő legjobb barátja és szövetségese, és nincs igaza, ha ennél többet vár tőle. Csak ne vágyott volna olyan kétségbeesetten egy utódra! Öreg volt, az idő túl gyorsan pergett ki a kezéből. Elfordította tekintetét Kinsonról, a távoli fákat nézte, mintha azt mérlegelné, milyen kevés maradt. Már dél is elmúlt, amikor Caerid Lock ismét előbukkant. Kilépett a kapu árnyékából, szinte rá se pillantott az őrségre, vagy Kinsonra, egyenesen Bremenhez ment. A druida elgémberedett ízületekkel és izmokkal tápászkodott föl az üdvözlésére.

– Athabasca beszélni fog veled – közölte zord arccal a Druida Gárda kapitánya. Bremen bólintott.

– Nehéz lehetett rábírnod. Adósod vagyok, Caerid. – Az elf diplomatikusan hümmögött.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. Azt hiszem, Athabascának megvannak a saját okai, amelyek miatt beleegyezett a találkozóba. – Kinsonhoz fordult. – Sajnálom, de téged nem engedhetlek be.

Kinson kiegyenesedett, vállat vont.

– Boldogabb leszek, ha kint várakozhatok.

– Én is azt hiszem – helyeselt a másik. – Küldök neked élelmet és vizet. Készen állsz, Bremen?

A druida Kinsonra nézett és halványan elmosolyodott.

– Amint lehet, visszajövök.

– Sok szerencsét – mondta halkan a barátja.

Bremen követte Caerid Lockot az Öregtorony kapuján át a bent várakozó árnyékba.

BARLANGSZERŰ CSARNOKOKBAN, kanyargós, keskeny folyosókon mentek végig a sötét, hűvös csöndben, a súlyos kő visszaverte lépteik hangját. Senkivel sem találkoztak. Mintha az egész Paranor kihalt volna, noha Bremen tudta, hogy erről szó sincs. Többször rémlett úgy, hogy suttogó párbeszédet hall, vagy rebbenő mozdulatot észlelt valahol a távolban, de sohasem lehetett biztos benne. Caerid a ritkán használt hátsó folyosókon vezette, amelyek csak magánjellegű közlekedésre szolgáltak. Érthető. Athabasca nem akarja, hogy a többi druida tudomást szerezzen ennek a találkozásnak az engedélyezéséről, csak ha majd úgy döntött, hogy érdemes volt engedélyezni. Brement magánkihallgatáson fogadja, lehetőséget ad neki, hogy röviden összefoglalja álláspontját, majd vagy ajtót mutat, vagy a Tanács elé idézi. Így vagy úgy, hamar fog dönteni. Kapaszkodni kezdtek a lépcsőn az Öregtorony felsőbb kamrái felé.

Athabasca irodái magasan a toronyban helyezkedtek el, és Brement láthatóan ott akarta fogadni. Az öregember követte a testőrparancsnokot és közben azon töprengett, amit Caerid Lock mondott. Athabascának meglehetnek a saját okai, amelyek miatt beleegyezett a találkozóba, és ezeket nem szükségszerűen közli azonnal. A Fődruida elsősorban politikus, másodsorban adminisztrátor, de mindenekelőtt tisztviselő volt. Bremen ezzel nem becsülte le: ez csupán a gondolkodásmódját jellemzi. Athabascának a legfontosabb az ügy és annak kihatásai, azaz, hogy ha valami megtörténik, miként fog hatni a többi dologra. Így működött az agya. Rátermett és módszeres ember volt, de számító is. Bremennek meg kell válogatnia a szavait. Már csaknem a végén jártak az összekötő folyosónak, amikor hirtelen fekete köpenyes alak lépett elő az árnyékból, hogy elállja útjukat. Caerid Lock ösztönszerűen rövid kardjához kapott, de a másik egy szempillantás alatt megragadta az elf karjait és a törzséhez préselte. Hanyag könnyedséggel fölkapta a földről Caeridet, és félreállította.

– Nahát, nahát, kapitány! – mondta csitítóan egy érdes hang. – Barátok között semmi szükség fegyverekre. Csak néhány szót váltok kísérőddel, azután ki-ki mehet tovább a maga útján.

– Risca! – üdvözölte meglepetten Bremen. – Örülök, hogy találkozunk, öreg barátom!

– Hálás lennék, ha levennéd a kezed rólam, Risca! – förmedt rá Caerid Lock ingerülten. – Nem kaptam volna a fegyveremhez, ha nem ugrasz elénk anélkül, hogy jelezted volna közeledésedet!

– Elnézést, kapitány – dorombolt a másik. Elhúzta kezét és megadóan fölemelte. Azután Bremenre nézett. – Isten hozott itthon, Paranori Bremen! – Risca kilépett a fénybe és átkarolta az öregembert. Szakállas, nyílt arcú, széles vállú törpe volt, tagbaszakadt, zömök teste csupa vaskos izomköteg. Fatönkszerű karjai egy pillanatra megszorongatták, majd elengedték az öregembert, aztán bütykös, elszarusodott kezét nyújtotta. Olyan volt, mint egy mélyen gyökerező fatörzs, amelyet semmi sem tud kimozdítani a helyéről. Megedzette az időjárás, az évszakok, és nem fogott rajta a kor. Harcos druida volt, az utolsó a fajtájából, gyakorlott a fegyverforgatásban és a hadviselésben, kiváló ismerője az új fajok fölemelkedése óta vívott nagy csaták történetének. Bremen személyesen oktatta, amíg el nem űzték az Öregtoronyból, több mint tíz évvel ezelőtt. Mindennek ellenére Risca a barátja maradt.

– Nem paranori többé, Risca – tiltakozott Bremen. – De azért még mindig otthon érzem magam. Hogy vagy?

– Jól. Csak unatkozom. Kevés a haszna képességeimnek e falak mögött. Alig néhány újonnan jött druida érdeklődik a harci művészetek iránt. A gárdistákkal gyakorlok keményen. Caerid naponta vizsgáztat. – Az elf felhorkant.

– Úgy érted, naponta együtt reggelizünk. Mit csinálsz itt? Hogy találtál meg minket?

Risca elengedte Brement, és körülsandított.

– A falaknak füle van azok számára, akik tudják, hogyan hallhatnak általuk.

Caerid Lock akaratlanul elnevette magát.

– Kémkedés! Újabb finomra cizellált fajtája a harcosok képességeinek! – Bremen a törpére mosolygott.

– Tudod, miért jöttem?

– Tudom, hogy Athabascával fogsz tárgyalni. De először én akarok beszélni veled. Nem, Caerid. Maradhatsz. Előtted nincsenek titkaim. – A törpe elkomolyodott. – Csak egyetlen oka lehet a visszatérésednek, Bremen. És az nem jó hír. Ám legyen. De szövetségesekre is szükséged lesz, és ezek egyike én vagyok. Bízhatsz benne, hogy a hangod leszek, amikor kell. Én vagyok a rangidős a Tanácsban ama kevesek között, akiknek a támogatására számíthatsz. Jobb, ha tudod: egyáltalán nem örülnek a visszatérésednek.

– Remélem, meg tudom győzni Athabascát, hogy a közös veszélyben félre kell tennünk az ellentéteket. – Bremen töprengve vonta össze a szemöldökét. – Nem lehet olyan nehéz ezt elfogadni. – Risca megcsóválta a fejét.

– De igen, és nem fogja elfogadni. Légy erős, Bremen. Ne hódolj be neki. Nem szereti azt, amit te jelentesz: a lázadást a tekintélye ellen. Akármit teszel vagy mondasz, ezen nem tudsz átlépni. A félelem jobb fegyvered lesz, mint az érvelés. Értesd meg vele a veszély nagyságát. – Hirtelen Caeridre nézett. – Te talán mást tanácsolnál?

Az elf habozott, azután megrázta a fejét.

– Nem. – Risca előrelépett, hogy még egyszer megszorítsa Bremen kezét.

– Később még beszélünk. – Megfordult és ismét eltűnt a folyosó árnyai között. Bremen akarata ellenére elmosolyodott. Testileg és szellemileg erős, semmi sem rendíti meg. Ez Risca. Sohasem változik. Mentek tovább, az elf kapitány és az öregember, végig a homályosan megvilágított folyosókon és lépcsőkön, egyre beljebb kanyarogva az Öregtoronyba, míg oda nem értek egy lépcsősor tetején egy kicsiny, keskeny, vasalt ajtóhoz. Bremen nemegyszer látta ezt az ajtót az itt töltött idő alatt. Ez a Fődruida irodájának hátsó ajtaja. Athabasca bent várja. Mélyet lélegzett. Caerid Lock háromszor rávert az ajtóra, szünetet tartott, majd még egyszer rákoppantott. Ismerős hang szólt ki:

– Tessék! – A Druida Gárda kapitánya kinyitotta a keskeny ajtót, majd félreállt.

– Azt mondta, itt várjak – szólt halkan. Bremen bólintott, mulattatta barátja arcának ünnepélyessége.

– Értem – felelte. – Köszönöm, Caerid. – Behúzta a nyakát, hogy átférjen az alacsony nyíláson, és belépett. Ismerős volt a szoba. Ezt a helyiséget a Fődruidának tartották fent, ide vonulhatott vissza, itt találkozhatott a Tanács vezetőivel. Nagy, magas terem volt, a keskeny ablakokat ólomüveg fedte, a polcokat telezsúfolták papírokkal, szerszámokkal, naplókkal, aktákkal és szétszórt könyvekkel. A szemközti falba tömör, vasalt, kettős ajtót illesztettek. Hatalmas asztal állt a helyiség közepén, amelyről pillanatnyilag mindent letakarítottak, a politúrozott fa fénylett a gyertyalángban. Athabasca az asztal mögött állt és várakozott. Nagy, testes, tekintélyes férfi volt, lobogó fehér sörénnyel, pirospozsgás arcában mélyen ülő hideg-kék szemekkel. A Fődruida derékban övvel összefogott, sötétkék köntösét viselte, amelyen nem volt semmiféle jelvény. Viszont a nyakában lógott az Eilt Druin, egy medalion, Galaphile óta a Fődruida hivatali jelvénye. Ötvözött aranyból cizellálták és ezüstláncra függesztették. Lángoló fáklyát tartó kezet ábrázolt.

A kéz és a fáklya a druidák jelképe volt a kezdetek óta. A medalionnak varázserőt tulajdonítottak, noha soha senki sem látta, hogy felhasználták volna varázslásra. Maga az „Eilt Druin” kifejezés elf nyelvű, és szó szerint azt jelenti: „A tudás hatalom”. Valaha ez a jelmondat még jelentett valamit a druidáknak. Újabb apró fricska az élettől, gondolta fáradtan Bremen.

– Üdvözöllek, Bremen – mondta Athabasca mély, dallamos hangon. Ez volt a hagyományos üdvözlési forma, de az ő szájából kényszeredetten és üresen hangzott.

– Üdvözöllek, Athabasca – válaszolta Bremen. – Hálás vagyok, hogy beleegyeztél a találkozásunkba.

– Caerid Lock igen meggyőzően érvelt. Mellesleg nem zárkózunk el azok elől, akik valaha a testvéreink voltak.

Valaha, de most már nem, ez volt szavainak értelme. Bremen beljebb lépett, megállt a nagy asztal mellett. Úgy érezte, több választja el Athabascától, mint ez a széles, fényezett falap. Újból arra kellett gondolnia, mennyire kisfiúvá törpül mindenki a nagydarab ember jelenlétében. Noha Bremen jó néhány évvel idősebb volt Athabascánál, nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy a vele szemben álló az öregebb.

– Mit akarsz mondani, Bremen? – kérdezte Athabasca.

– Azt, hogy Négyföld veszélyben van – válaszolta Bremen. – Hogy a trollokat olyan hatalommal igázták le, amely túlnyúlik a fizikai léten, a halandók erején. A többi faj is elbukik, ha mi nem avatkozunk be, hogy megvédjük őket. Még a druidák is nagy veszélybe kerültek. – Athabasca szórakozottan babrálta az Eilt Druint.

– Milyen jellegű ez a fenyegetés? Egyfajta varázslat? – Bremen bólintott.

– A szóbeszéd igaz, Athabasca. A Boszorkánymester létező teremtmény. Sőt mi több, Bronának, a lázadó druidának a megtestesülése, akiről úgy gondoltuk, hogy legyőztük és elpusztítottuk több mint háromszáz éve. Életben maradt, a Druidaálom gonosz, nemtörődöm használata és a saját lelkének elpusztítása által. Már nincs alakja, puszta szellem. Ezzel együtt tény, hogy él és ő a forrása a fenyegető veszélynek.

– Láttad őt? Találkoztál vele utazásaid során?

– Igen.

– Hogyan sikerült? Megengedte, hogy belépj a birodalmába? Biztosan álruhában jutottál el hozzá.

– A láthatatlanság varázslatába burkolóztam az út egy szakaszán. Azután a Boszorkánymester tulajdon gonoszságának sötét álcáját öltöttem magamra, és azon még ő sem tudott áthatolni.

– Eggyé lettél vele? – Athabasca összefonta ujjait a háta mögött. Pillantása állhatatos és figyelmes volt.

– Egy időre olyanná váltam, mint ő. Ez szükséges volt, hogy elég közel jussak hozzá, és bizonyossággá változtassam gyanúmat.

– És ha azzal, hogy eggyé lettél vele, valamilyen módon a hatalmába kerültél, Bremen? És ha a bűbáj használatával elvesztetted a rálátásodat és egyensúlyodat? Hogyan lehetsz biztos benne, hogy amit láttál, az nem képzeleted alkotása volt? Honnan tudod, hogy a fölfedezés, amivel visszajöttél, tényleg a valóság?

Bremen nyugalmat kényszerített magára.

– Tudnám, ha a mágia hatalmába kerültem volna, Athabasca. Éveket töltöttem a tanulmányozásával. Ezt én mindenkinél jobban tudom. – Athabasca hidegen, kétkedve mosolygott.

– Pontosan erről van szó. Hogyan fogadhatná el bármelyikünk a mágia hatalmát? Elhagytad a Tanácsot, hogy folytathasd tanulmányaidat, noha figyelmeztettünk, hogy ne tedd. Ugyanazt az utat követted, amelyen valaki egyszer már elindult: az a teremtmény, akiről azt állítod, hogy felkutattad. Őt legyőzte, Bremen. Miként lehetsz olyan biztos benne, hogy nem győzött le téged is? Ó, te nyilván azt hiszed, hogy nem vehet erőt rajtad. De ez volt a helyzet Bronával és követőivel is. A mágia alattomos hatalom, amely fölötte áll a mi felfogásunknak, és nem bízhatunk benne. Próbálkoztunk a használatával, és becsapott minket. Még mindig próbálkozunk, de sokkal óvatosabbak vagyunk, mint korábban; óvatosak, mert okultunk Brona és a többiek balsorsából. És te mennyire voltál óvatos, Bremen? A mágia elpusztít, ennyit tudunk. Mindenkit tönkretesz, így vagy úgy, és végül felemészti használóját.

Bremen higgadtan válaszolt:

– Nincsenek végérvényes eredmények a használatával kapcsolatban, Athabasca. A rombolás fokozatos, és különbözőek a formái, attól függően, hogyan alkalmazzuk. De ez érvényes a régi tudományokra is. A hatalom alkalmazása minden formában pusztító lehet. Ez nem jelenti azt, hogy nem lehet használni valamilyen magasabb cél érdekében. Tudom, hogy nem helyesled a munkámat, de akkor is ér valamit. Én nem veszem félvállról a mágia hatalmát. De ugyanakkor nem is becsülöm alá lehetőségeit. – Athabasca megrázta oroszlánfejét.

– Azt hiszem, te túl közel állsz a témához, így nem tudod elfogulatlanul megítélni. Ez volt a hibád akkor is, amikor távoztál.

– Meglehet – válaszolta nyugodtan Bremen. – De most nem számít. Az számít csak, ami fenyeget minket. A druidákat, Athabasca. Brona biztosan emlékszik rá, hogy mi vezetett a bukásához a Fajok Első Háborújában. Ha az a szándéka, hogy ismét meghódítsa Négyföldet, mint az most valószínűnek látszik, akkor elsőnek azt fogja megkeresni és elpusztítani, ami a legjobban fenyegeti. A druidákat. A Tanácsot. Paranort. – Athabasca egy pillanatig komoran hallgatta, azután elfordult, az egyik ablakhoz ment és kibámult a napfénybe. Bremen várt egy pillanatig, majd folytatta. – Azért jöttem, hogy megkérjelek, engedj a Tanács elé. Add meg a lehetőséget, hogy elmondjam a többieknek, amit láttam. Hadd mérlegeljék saját maguk érveim súlyát.

A Fődruida megfordult, állát kissé fölemelte, így olybá tűnt, mintha föntről nézne le Bremenre.

– Mi itt egy közösség vagyunk a falakon belül, Bremen. Egy család. Egymásért élünk, mint a fivérek és nővérek, akiket egyetlen cél köt össze: hogy tudást halmozzunk fel ennek a világnak és munkásainak. A közösség egyik tagját sem emeljük a többi fölé; mindenkit egyenlőként kezelünk. Olyasmi ez, amit te sohasem voltál képes elfogadni. – Bremen tiltakozni akart, de Athabasca fölemelt kézzel elhallgattatta. – Magad váltál meg tőlünk. Úgy döntöttél, hogy elhagyod családodat és munkádat magánjellegű kedvteléseid miatt. Tanulmányaid eredményét nem osztottad meg velünk, miután átlépted a vezetőink által meghúzott határokat. Az egyes érdeke sohasem foglalhatja el az egész érdekének a helyét. A családokban rendnek kell lennie. A család minden tagjának tisztelnie kell a többieket. Amikor elhagytál minket, dacoltál a Tanács kívánalmaival a tanulmányaidat illetőleg. Úgy érezted, többet tudsz nálunk. Föladtad a közösségünkben elfoglalt helyedet. – Hideg pillantást vetett Bremenre. – Most visszajössz, mert a vezetőnk akarsz lenni. Ne fáradj a tagadással, Bremen! Mi másért jöttél volna? Olyan tudással érkeztél, amiről azt állítod, hogy csak a tied, olyan erőt tanulmányoztál, amelyet egyedül te ismersz, és a fajok megmentésére olyan tervet dolgoztál ki, amelyet csupán te hajthatsz végre. A Boszorkánymester létezik. A Boszorkánymester Brona. A lázadó druida eltorzította a mágiát a saját használatára, és leigázta a trollokat. Megindult Négyföld országai ellen. Te vagy az egyetlen reményünk. Neked kell megmondanod, mit tegyünk, azután megszabod feladatainkat, amikor nekilátunk, hogy megfékezzük ezt a siralmas paródiát. Neked, aki olyan régen itt-hagytál minket, most vezetned kell. – Bremen lassan csóválta a fejét. Már tudta, mire fognak kilyukadni, de mindenképpen be akarta fejezni, amit elkezdett.

– Én senkit sem vezetek. Figyelmeztetek a veszélyre, amit fölfedeztem. Semmi többet. Hogy ezután mi történjék, azt te mint Fődruida és a Tanács döntitek el. Nem azért jöttem vissza, hogy tagja legyek a Tanácsnak. Csak hallgass meg, azután engedj utamra. – Athabasca elmosolyodott.

– Még mindig roppantul hiszel magadban. Ez mély benyomást tesz rám. Csodállak a magabiztosságodért, de azt hiszem, hogy félrevezettek és becsaptak. Mégis, én csak egy ember vagyok, nem szándékozom egyedül meghozni a döntést. Várakozz itt Lock kapitánnyal; összehívom a Tanácsot és megkérem, vegye fontolóra, amit mondtál. Azt, hogy meghallgatnak-e vagy sem, rájuk bízom. – Erőteljesen megkopogtatta az asztalt. A keskeny hátsó ajtó kinyílt. Belépett Caerid Lock és tisztelgett. – Maradj vendégünkkel – parancsolta a Fődruida –, amíg visszatérek.

Azután hátra sem nézve kiment a szoba túlsó végében levő nagy, kettős ajtón.

ATHABASCA már csaknem egy órája távozott. Bremen egy padon ült az egyik keskeny ablak mellett és kibámult a késő délután párás fényébe. Türelmesen várakozott, tudva, hogy ezenkívül nem sokat tehet. Egy ideig beszélgetett Caerid Lockkal, meghallgatta a híreket a Tanács munkájáról, megállapította, hogy ugyanúgy folyik, mint sok éve, vajmi kevés változott, szinte semmilyen teljesítménnyel nem rukkoltak elő. Nyomasztó volt ezt hallani, hamarosan föl is hagyott a kérdezősködéssel. Azon tűnődött, mit mondhat Athabasca a Tanácsnak, és vajon mit szólnak hozzá a tanácstagok, de a szíve mélyén tisztában volt vele, hogy ez értelmetlen fejtörés. Már rájött, hogy Athabasca miért volt hajlandó fogadni őt. A Fődruida jobbnak vélte bebocsátani és meghallgatni, mint kiengedni a keze ügyéből; a megfontolásnak valami látszatát mutatni – de közben már döntött. Nem fogják meghallgatni Brement. Számkivetett, nem fogják visszaengedni. Semmiféle okból, legyen bármilyen lenyűgöző, meggyőző. Athabasca – és nyilván a többiek is – veszélyes embernek könyvelték el, aki használta a megvetett mágiát. Játszott a tűzzel. Egy ilyen embert nem szabad meghallgatni. Soha. Ez szomorú. Azért jött, hogy figyelmeztesse őket, de nem tudott elérni hozzájuk. Érezte.

Már csak arra várt, hogy mindez bizonyossággá váljon. Rögtön a negyedik óra után meg is történt. Athabasca annak az embernek a hirtelenségével rontott be az ajtón, akinek okosabb dolga is volna.

– Bremen! – üdvözölte, és ugyanakkor el is bocsátotta. Caerid Lockra rá se hederített, nem mondta, hogy menjen vagy maradjon. – A Tanács megfontolta kérésedet és visszautasította. Ha ismét be akarnád nyújtani, írásban, átadjuk egy bizottságnak tanulmányozásra. – Leült egy papírköteggel az asztalához és böngészni kezdte az iratokat. Az Eilt Druin fényesen ragyogva hintázott a nyakában. – Benemavatkozási politikát folytatunk a fajok ügyeiben. Te azt akarod, hogy megszegjük ezt a szabályt. Távol kell maradnunk a politikától és a fajok összecsapásaitól. A te elméleteid túlságosan elnagyoltak és alaptalanok. Nem adhatunk hitelt nekik. – Fölnézett. – Bármit vételezhetsz, amire szükséged van utad folytatásához. Sok szerencsét. Lock kapitány, kérlek, kísérd vendégünket a kapuhoz.

Ismét lenézett. Bremen szótlanul meredt rá, akarata ellenére megdöbbentette kiutasításának hirtelensége. Amikor Athabasca továbbra sem vett róla tudomást, halkan megszólalt.

– Te bolond vagy. – Azután megfordult és követte Caeridet a keskeny ajtón át a folyosóra, amelyen idejöttek. Hallotta, amint mögöttük csukódik az ajtó.

III.

CAERID LOCK és BREMEN némán ereszkedtek alá a hátsó grádicson, lépéseik magányos ütemre kongtak a kanyargós lépcsőházban. Hátuk mögött beleveszett a feketeségbe a lépcsőpihenő világossága, meg a fődruidai hivatal ajtajából áradó fény. Bremen alig bírta magába fojtani a benne gomolygó keserűséget. Bolondnak nevezte Athabascát, de lehet, hogy valójában ő a bolond. Kinsonnak volt igaza. Puszta időpocsékolás volt idejönni Paranorba. A druidák nem hajlandók meghallgatni száműzött társukat. Nem érdeklik őket agyrémei és próbálkozásai, amelyekkel vissza akar furakodni közéjük. Szinte látta, amint derűs gúnnyal néznek össze, amikor a Fődruida elébük terjeszti az ő kérését. Látta, amint bosszankodva csóválják fejüket. Önteltsége olyan mértékben elvakította, hogy nem volt képes fölmérni az akadályt, amelyen át kellett evickélnie, hogy higgyenek neki. Bárcsak beszélhetett volna velük, akkor odafigyeltek volna rá! De még erre sem kapott lehetőséget. Magabiztossága cserbenhagyta. Büszkesége becsapta. Csúnyán elszámolta magát. Mégis, vitatkozott magával, mindenképpen menteni akarván valamit az elfecsérelt erőfeszítésből, akkor is jól tette, hogy megpróbálta. Legalább később nem kell szenvednie a bűntudattól, mert nem tett semmit. Meg nem is tudhatja, mi lesz az eredmény. Valami jó még mindig adódhat idejöveteléből, valami apró változás az események menetében, az itteniek viselkedésében, amit csak sokkal később fog észrevenni. Rossz dolog, hogy félreütötték a segítő kezet. Kinsonnak igaza lehet a végeredmény tekintetében, de azt egyikük sem tudhatja, mi lesz a következménye ennek a látogatásnak. Caerid hátranézett.

– Sajnálom, hogy nem engedtek beszélni, Bremen – mondta halkan. Bremen fölkapta a fejét. Ilyen elkeseredettnek látszik? Most nincs idő arra, hogy magát eméssze. Oda az esély, hogy közvetlenül tárgyalhasson a Tanáccsal, de vannak más ügyek is, amelyeket el kell intéznie, mielőtt örökre elhagyná az Öregtornyot. Ideje munkához látni.

– Caerid, van még módom rá, hogy távozás előtt meglátogassam Kahle Resét? – kérdezte. – Csak néhány percet kérek. – Megálltak a lépcsőn és összenéztek, a törékeny öregember és a viharedzett elf.

– Azt mondták, szedd össze, amire utazásodhoz szükséged van – szólt Caerid Lock. – Azt nem mondták, mi lehet ez. Azt hiszem, egy kurta látogatás még belefér. – Bremen elmosolyodott.

– Sohasem felejtem el, amit tettél értem, Caerid. Soha. – Az elf legyintett.

– Semmiség, Bremen. Gyere. – Lementek a lépcsőn egy hátsó folyosóig, áthaladtak több ajtón, újabb lépcsőhöz értek. Bremen egész idő alatt töprengett. Ő mindenesetre figyelmeztette őket. Lehet, hogy a többség nem törődik vele, de akik mégis odafigyelnek, azoknak legalább van rá esélyük, hogy túléljék társaik ostobaságát. Meg az Öregtorony védelmére is ki kell valamit találnia. Nem sokat tehet a Boszorkánymester hatalmával szemben, de azt a keveset, amire képes, el kell követnie. Kezdheti Kahle Resével, legrégibb, legmegbízhatóbb barátjával, még akkor is, ha ismét csaknem teljesen bizonyos lehet abban, hogy próbálkozásait elhárítják. A nagycsarnok ajtajánál – ennek közvetlen szomszédságában volt a könyvtár, ahol Kahle a napjait töltötte –, Bremen ismét Caeridhez fordult.

– Megtennél még egy szívességet? – kérdezte az elftől. – Ide hívnád Riscát és Tay Trefenwydet, hogy beszélhessek velük? Várjanak meg itt a folyosón, amíg befejezem a látogatásomat Kahlénál. Itt találkozom velük. Szavamat adom, hogy sehova sem megyek, és nem szegem meg az előírt feltételeket. – Caerid elfordította a tekintetét.

– Nincs szükség rá, hogy a szavadat add, Bremen. Soha nem is volt rá szükség. Csak látogasd meg Kahlét. Ide hozom a másik kettőt, hogy találkozhass velük. – Megfordult, és fölment a homályos lépcsőn. Bremen arra gondolt, milyen szerencsés, hogy Caeridet a barátai között tartja számon. Eszébe jutott a fiatal Caerid, aki még csak tanulta a mesterségét, de már akkor is célratörő és kitartó volt. Arborlonból jött, és kezdeti szolgálati ideje után is megmaradt a druidák ügye mellett. Ritkaság egy nem druidától az ilyesfajta érdeklődés. Vajon Caerid, ha újrakezdhetné az életét, ismét ezt az utat választaná? Belépett az ajtón egy folyosóra, és jobbra fordult. A magas, boltíves folyosót fényesre csiszolt-viaszkolt, hatalmas gerendák tagolták. A kastély falairól kárpitok és festmények lógtak. Kis fülkékben ódon bútorok és régi páncélok álltak, lassan fogyó gyertyák világították meg őket. E falak között fogságba esett a kor, az idő, itt semmi sem változott, csak az órák, napok, évszakok futása. Az állandóság érződött Paranorban, Négyföld legvénebb és legerősebb várában, a tudás terjesztőinek védelmezőjében, a legértékesebb eszközök és fóliánsok oltalmazójában. Ami kevés haladás történt a Nagy Háborúk elvadultsága óta, az innen eredt. Most mindezt pusztulás, végromlás fenyegeti, és ennek láthatólag egyedül Bremen van tudatában. Odaért a könyvtár ajtajához, halkan kinyitotta, és belépett. A helyiség kicsi volt, de telezsúfolták könyvekkel, amelyeknek csak kisebb része származott még a régi világból. Legtöbbjüket a druidák állították össze az elmúlt kétszáz évben, szorgalmasan, kézírással jegyezve le egy maroknyi férfi és nő emlékeit, megfigyeléseit. Csaknem mindet itt tárolták, ebben meg a következő szobában, és Kahle Rese felelt a biztonságukért. Valamennyi értékes volt, de egyik sem annyira, mint a Druida Krónikák. Azok a könyvek, amelyek időrendbe szedték a Tanács erőfeszítéseit a Nagy Háborúkat megelőző évszázadok tudományának és mágiájának visszaszerzésére, írásba foglalták kísérleteit a régi világ haladását lehetővé tevő erő titkának megfejtésére, rögzítettek minden apró részletet, amely összefügghet az egyelőre érthetetlen berendezésekkel és képletekkel, talizmánokkal, varázslatokkal, eszmefuttatásokkal és következtetésekkel: a régi világ hagyatékával.

A Druida Krónikák. Ezek voltak a legfontosabbak Bremennek. Ezeket akarta megmenteni. Kahle Rese egy létrán állva ütött-kopott, bőrkötésű fóliánsok gyűjteményét rendezgette, amikor Bremen belépett. A könyvtáros megfordult és elámult. Apró, sovány alakját kicsit meggörnyesztette a kor, de még mindig elég fürgeség maradt benne, hogy a létrán mászkáljon. Keze poros volt, köntösének ujjait fölhajtotta és megkötötte. Arcán mosoly gyúlt, kék szeme hunyorogva összehúzódott. Sebesen lemászott a létráról és odajött a látogatóhoz. Kezet nyújtott és jól megszorította Bremenét.

– Öreg barátom! – üdvözölte. Keskeny arca olyan volt, mint egy madáré: szeme éles és ragyogó, orra horgas csőr, szája keskeny vonal, szakálla apró, szöszös pamacs hegyes állán.

– Örülök, hogy látlak, Kahle – mondta Bremerl. – Hiányoztál. Hiányoztak beszélgetéseink, a világ rejtelmeinek kutatása, az élet elemzése. Még gyenge vicceink is. Emlékezned kell rájuk.

– Emlékszem, Bremen, emlékszem. – A másik fölnevetett. – Hát itt vagy.

– Attól tartok, csak átmenetileg. Hallottad? – Kahle bólintott. Arcáról eltűnt a mosoly.

– Azért jöttél, hogy a Boszorkánymesterre figyelmeztess minket. Athabasca megtette helyetted. A Tanáccsal akartál beszélni. Athabasca beszélt helyetted. Ugye, milyen sokat vállalt magára? De, ahogy mindketten tudjuk, megvoltak rá az okai. Mindenesetre a Tanács ellened szavazott. Néhányan meglehetős eréllyel érveltek az érdekedben. Például Risca. Meg Tay Trefenwyd. Meg még egy-kettő. – Fejét csóválta. – Bevallom, én csöndben maradtam.

– Mert semmi értelme a beszédnek – szólt segítőkészen Bremen. De Kahle megrázta a fejét.

– Nem, Bremen. Azért, mert túl öreg és fáradt vagyok az ilyesmihez. Jól megvagyok a könyveim között, csak hagyjanak békén. – Gyanakodva sandított Bremenre. – Tényleg hiszed, amit a Boszorkánymesterről mondtál? Csakugyan létezik? Ő Brona, a lázadó druida? – Bremen bólintott.

– Ő az, amit Athabascának mondtam, és nagy fenyegetést jelent Paranorra és a Tanácsra. Egyszer még ide jön, Kahle. Ha megteszi, mindent elpusztít.

– Talán – ismerte el egy vállrándítással Kahle. – Talán nem. A dolgok nem mindig aszerint történnek, ahogy várjuk. Ebben mindig egyetértettünk, Bremen.

– Ám ez alkalommal, attól félek, csekély az esély, hogy másképp történjék, mint ahogy megjósoltam. A druidák túl sok időt töltöttek falaik között. Nem képesek elfogulatlanul szemlélni, ami odakint van. Ez korlátozza ítélőképességüket. – Kahle elmosolyodott.

– Van szemünk és fülünk, több mindenről tudunk, mint sejtenéd. Problémánk nem a tudatlanság, inkább a megelégedettség. Túlságosan gyorsan elfogadjuk azt az életet, amit ismerünk, és nem vagyunk elég gyorsak annak az elfogadására, amelyet csak elképzelünk. Azt hisszük, hogy az események kizárólag úgy történhetnek, ahogy mi parancsoljuk, és egyetlen más hangnak sem tulajdonítunk jelentőséget a magunkén kívül.

Bremen a kis ember keskeny vállára tette a kezét.

– Mindig te voltál közöttünk a legértelmesebb. Mit szólnál egy rövid utazáshoz a társaságomban?

– Meg akarsz menteni attól, amit végzetemnek hiszel, ugye? – nevetett a másik. – Elkéstél, Bremen. A sorsom eltéphetetlenül ideköt ezekhez a falakhoz és az általam őrzött néhány könyvhöz. Túl öreg és túlságosan megállapodott vagyok, hogy föladjam egy élet munkáját. Ez minden, amit ismerek. Én vagyok az egyik druida, akit leírtam neked, öreg barátom: maradi és haldokló. Ami megesik Paranorral, az történik velem is.

Bremen bólintott. Sejtette, hogy Kahle Rese ezt fogja mondani, de akkor is meg kellett kérdeznie.

– Szeretném, ha újra megfontolnád. Vannak más falak is, amelyek között élni lehet, és más könyvtárak, ahol dolgozhatsz.

– Csakugyan? – vonta föl szemöldökét Kahle. – Nos, azt hiszem, azok más kezekre várnak. Én ide tartozom.

Bremen felsóhajtott.

– Akkor másképpen segíts, Kahle. Imádkozom, hogy tévedjek a veszély nagyságában. Imádkozom, hogy tévedésnek bizonyuljon az, aminek a bekövetkeztétől tartok. De ha nem tévedek, és ha a Boszorkánymester Paranorba jön, ha a kapuk nem lesznek képesek visszatartani, akkor valakinek cselekednie kell, hogy a Druida Krónikák megmeneküljenek. – Elhallgatott. – Még mindig külön tartod őket a szomszédos szobában, a könyvespolcajtó mögött?

– Még mindig – bólintott Kahle. Bremen a köntösébe nyúlt és egy kis bőrtasakot vett elő.

– Különleges por van benne – mondta a barátjának. – Ha a Boszorkánymester bejut a falak közé, szórd a Druida Krónikákra, és azok eltűnnek. A por el fogja rejteni őket. A por megóvja őket. – Odaadta a tasakot Kahlénak, aki kelletlenül vette át. A ráncos druida úgy tartotta tenyerében a zacskót, mintha az értékét latolgatná.

– Elf mágia? – kérdezte. Bremen bólintott. – Gondolom, afféle tündérpor. Holmi óvilági vajákolás. – Huncutul elvigyorodott. – Tudod, mi történne, ha Athabasca megtalálná a holmim között?

– Tudom – válaszolta Bremen komolyan. – De nem fogja. Igaz?

Kahle egy pillanatig elgondolkodva méregette a tasakot, azután köntöse alá rejtette.

– Nem – helyeselt –, nem fogja. – Összevonta a szemöldökét. – De nem ígérhetem, hogy használni fogom, nem számít, milyen okból. Ebben egyetértek Athabascával, Bremen. Ellenzem, hogy belevonjuk a mágiát az ügyeink intézésébe. Nem szívesen használnám egyetlen fajtáját sem, akármi legyen is a célja. Ezt te is tudod. Már korábban is elég érthetően kifejeztem, ugye?

– Igen.

– Mégis erre kérsz?

– Muszáj. Ki máshoz fordulhatnék? Ki másban bízhatnék? Belátásodra bízom, Kahle. Csak akkor használd a port, ha a körülmények olyan rosszra fordulnak, hogy minden élet veszélybe kerül, és senki sem marad, aki a könyvekkel törődjön. Ne hagyd, hogy annak a kezébe kerüljön, aki rosszra használná a tudást. Ez rosszabb lenne, mint a mágia minden elképzelhető következménye. – Kahle ünnepélyesen nézett rá, azután bólintott.

– Jól van, megteszem. Rendben. Magamnál tartom a port és fölhasználom, ha bekövetkezik a legrosszabb. De csak akkor. – Nézték egymást a leszálló csöndben. Minden szó elhangzott, nem volt mit mondaniuk.

– Még egyszer meg kellene fontolnod, hogy velem gyere – próbálkozott utoljára Bremen. Kahle merev mosolyra húzta vékony ajkát.

– Egyszer már kértél, hogy tartsak veled; akkor, amikor azt választottad, hogy elhagyod Paranort, és máshol folytatod mágiatanulmányaidat. Akkor azt mondtam neked, hogy sohasem megyek el innen, mert ide tartozom. Semmi sem változott. – Keserű tehetetlenség áradt szét Bremen bensejében. Gyorsan elmosolyodott, nehogy meglátsszék rajta.

– Akkor hát isten veled, Kahle Rese, legrégibb és legjobb barátom. Minden jót.

A kis ember átölelte, megszorongatta öreg barátja vékony alakját.

– Isten veled, Bremen. – A hangja suttogássá halkult. – Remélem, ez alkalommal tévedtél.

Bremen némán bólintott. Azután megfordult és kiment a könyvtárból, hátra sem nézett. Szerette volna, ha másképp állnának a dolgok, de tudta, hogy lehetetlen. Odasietett a folyosón ahhoz a hátsó lépcsőre nyíló ajtóhoz, ahonnan jött. Úgy nézte a kárpitokat és szerszámokat, mintha még sohasem látta volna őket, vagy talán mintha sohasem látná őket viszont. Énjének egy része mintha elszivárgott volna, akárcsak akkor, amikor először hagyta el Paranort. Nem szívesen ismerte el, de még mindig inkább az otthona volt, mint bármilyen más hely, és az otthonok szokása szerint felmérhetetlen és megfoghatatlan módokon tartotta hatalmában az öregembert. Kilépett az ajtón a lépcsőforduló félhomályába, ahol szembetalálta magát Riscával és Tay Trefenwyddel. Tay azonnal előrelépett és megölelte.

– Isten hozott itthon, druida! – mondta, és megveregette az öregember hátát. Tay szokatlanul magas és megtermett elf volt, hórihorgas és meglehetősen esetlen, mint aki minden pillanatban meg akar botolni a saját lábában. Félreismerhetetlen elf-arca volt, de a fejét mintha tévedésből rakták volna erre a testre. Még fiatal volt, noha tizenöt évet töltött Paranor szolgálatában, az arca sima, borotvált, a haja szőke, a szeme kék, a szája mindig mosolyra kész.

– Jól nézel ki, Tay! – felelte az öregember, és futólag rámosolygott. – Jót tesz neked az élet Paranorban.

– Az még jobbat tesz, hogy ismét látlak – jelentette ki a másik. – Mikor indulunk?

– Indulunk?

– Ne légy már szégyenlős, Bremen! Akárhová mész, veled tartunk. Ezt már eldöntöttük Riscával. Ha nem hívnál, akkor is mennénk. Elegünk volt Athabascából és a Tanácsból.

– Nem voltál jelen, hogy lásd az előadásukat – fintorgott megvetően Risca, és előrenyomakodott a fényre. – Egy vicc volt! Úgy kezelték a kérésedet, mintha egy pestiseshez invitálták volna őket! Nem lehetett vitatkozni, még érvelni sem! Athabasca úgy tálalta a kérésedet, hogy senkinek ne legyenek kétségei az állásfoglalása felől. A többiek támogatták, a gyávák! Tayjal mindent elkövettünk, hogy meghiúsítsuk a fondorkodását, de lehurrogtak. Elegem van a politikájukból, a rövidlátásukból! Ha azt mondod, hogy a Boszorkánymester létezik, akkor létezik. Ha azt mondod, hogy Paranorba jön, hát akkor azt fogja tenni. De én nem fogom bevárni, hogy üdvözöljem. Csak foglalják el a többiek a helyemet. A pokolba, hogy lehetnek ilyen bolondok?

Risca csupa tűz és láng volt. Bremen akarata ellenére elmosolyodott.

– Akkor hát kiálltatok mellettem?

– Csak suttogás voltunk a szélviharban – nevetett Tay. Karja tehetetlenül fölemelkedett, majd visszahullott a sötét köntös alatt. – Riscának igaza van. Paranorban a politika uralkodik. Azóta van így, mióta Athabascát választották Fődruidává. Neked kellene betöltened ezt a tisztet, nem neki.

– Te lehettél volna a Fődruida, ha úgy akarod – mutatott rá Risca ingerülten. – Ragaszkodnod kellett volna hozzá.

– Nem! – tiltakozott Bremen. – Nem csináltam volna jól, barátaim. Sohasem voltam oda az adminisztrációért és a vezetésért. Én arra születtem, hogy megkeressem és fölfedjem az elveszettet, azt pedig nem lehet egy magas toronyban. Athabasca jobb választás volt.

– Ostobaság! – fortyant föl Risca. – Sohasem volt jó választás, senkinek! Még most is orrol rád. Tudja, hogy csak a kezedet kellett volna kinyújtanod a hivatala után, és ezt sohasem bocsátja meg neked. És azt sem, hogy képes voltál csak úgy elmenni. A szabadságod fenyegeti a renden és engedelmességen alapuló világát. Legszívesebben valamennyiünket elhelyezne egy polcon, hogy akkor vegyen le, amikor a céljainak megfelel. Úgy irányítaná az életünket, mintha gyerekek lennénk. Te megszöktél a hatóköréből azzal, hogy elhagytad Paranort, és ezt nem bocsátja meg.

Bremen vállat vont.

– Régi történet. Csak azt sajnálom, hogy nem figyelt jobban a figyelmeztetésemre. Azt hiszem, az Öregtorony komoly veszélyben forog. A Boszorkánymester ide jön, Risca. Nem kerüli ki Paranort és a druidákat. Porrá tiportatja a hadseregével.

– Na és mit teszünk mi? – türelmetlenkedett Tay, és úgy villantotta körbe a tekintetét, mintha attól félne, hogy ki-hallgatják őket. – Mi tovább gyakoroltuk a mágiát, Bremen. Risca meg én alkalmaztuk a saját területünkön. Tudtuk, hogy egy napon visszatérsz. Tudtuk, hogy szükség lesz rá. – Bremen elégedetten bólintott. Legelsősorban kettejükben bízott, hogy fejlesztik adottságaikat az igézésre. Nem voltak olyan olvasottak, sem olyan gyakorlottak, mint ő, de ennyi is elég lehet. Risca fegyvermester, képzett a háborúskodás tudományában, ismeri a fegyvereket. Tay Trefenwyd az elemeket tanulmányozta, a teremtő és pusztító erőket, a föld, levegő, tűz és víz egyensúlyát az élet fejlődésében. Beavatottak voltak, mint ő, tudták használni a mágiát, amennyiben óvni és védeni kell. A mágia gyakorlása Paranor falain belül kizárólag szigorú felügyelettel volt lehetséges. A varázslást szinte sohasem engedélyezték, csak ha nagy szükség volt rá. A kísérletezést nem bátorították és ha rájöttek, büntették. A druidák saját történelmük árnyékában, Bronának és híveinek sötét emlékével éltek, bűntudattól és határozatlanságtól betegen. Szemlátomást nem értették, hogy rosszul felfogott cselekvésmódjuk teljes pusztulással fenyegeti őket.

– Jól gondoltátok! – mondta. – Bíztam benne, hogy nem hagytok föl a mágiával. És örülök, hogy velem jöttök. Szükségem lesz a képességeitekre és az erőtökre az eljövendő napokban. Mondjátok, van még valaki, akit elhívhatunk? Mások, akik belátták a varázslat szükségességét? – Tay és Risca röpke pillantást váltottak.

– Egy sincs – mondta a törpe. – Velünk kell beérned.

– Nagyon is megfelel – jelentette ki Bremen. Vénséges arcára redőket szántott a kényszerű mosoly. Csak ezek ketten csatlakoznak hozzá és Kinsonhoz! Ennyi druida közül csak ketten! Sóhajtott. Hát, nyilván nem is várhatott volna többet. – Sajnálom, hogy ilyesmire kell kérnem titeket – mondta, és őszintén így érezte. Risca felhorkant.

– Megbántottál volna, ha nem teszed. Halálosan unom már Paranort és a vénembereit! Senki sem akarja gyakorolni az én tudományomat. Mindenki őskövületnek tekint. Tay éppen úgy érzi magát, mint én. Már rég elmentünk volna, ha nem úgy beszéljük meg, hogy megvárunk téged. – Tay bólintott.

– Nincs okod búsulni, ha útitársakra van szükséged, Bremen. Már csaknem elkészültünk.

A druida kezet fogott velük, megköszönte készségüket.

– Szedjétek össze, amit magatokkal akartok hozni, és holnap reggel találkozunk a főkapu előtt. Majd akkor megbeszéljük az útvonalat. Ma éjjel az erdőben alszom útitársammal, Kinson Ravenlockkal. Az utóbbi két évben az ő kíséretében utazgattam, amely felbecsülhetetlen értékűnek bizonyult. Nyomolvasó, cserkelő, megfontolt, bátor határvidéki.

– Ha veled utazik, akkor nincs szükségünk más ajánlólevélre – jegyezte meg Tay. – Most megyünk. Caerid Lock odalent várakozik. Arra kér, hogy addig menj le, amíg vele találkozol. – Jelentőségteljesen elhallgatott. – Caerid jól jönne nekünk, Bremen. – Az öregember bólintott.

– Tudom. Meg fogom kérni, hogy jöjjön. Pihenjétek ki magatokat. Napfelkeltekor találkozunk.

A törpe és az elf kilépett a folyosóajtón és halkan becsukták maguk mögött, Brement egyedül hagyták a lépcsőfordulón. Egy pillanatig állt, azon gondolkodott, mi legyen a következő lépés. Némaság vette körül, amely sűrű és nyomasztó volt az erőd falai között. Az idő repült. Nem sokra volt szüksége, de azért sietnie kell. És szüksége lesz Caerid Lock segítségére. Lesietett a lépcsőn, és közben is a tervén töprengett, gondolatban kidolgozta a részleteket. Fintorognia kellett, olyan dohos volt a szűk folyosó. Másutt, a főbb folyosókon és lépcsőházakban tiszta és meleg levegő jön fel a tűzgödörből, amely egész évben fűti a várkastélyt. A légáramlatot nedvesítők és szélcsatornák szabályozták, de az ilyen titkos járatokban nyoma sem volt ilyesminek. A Druida Gárda kapitányát két lépcsőpihenővel lejjebb találta. Egyedül ácsorgott az árnyékban. Bremen közeledésére előrelépett. Cserzett arcán nem látszott indulat.

– Úgy gondoltam, sokkal kényelmesebb, ha magadban társalogsz barátaiddal – mondta.

– Köszönöm – felelte Bremen, akit meghatott a másik figyelmessége. – De te is közéjük tartozol, Caerid. Napkeltekor elmegyünk. Nem jössz velünk? – Caerid halványan elmosolyodott.

– Gondoltam, hogy ez lehet a terved. Nem titok, hogy Risca ésTay lelkesen készülnek Paranor elhagyására. – Lassan megcsóválta a fejét. – Ami azonban engem illet, a kötelességeim itt tartanak. Különösen, ha igaz, amit hiszel. Valakinek meg kell védenie a paranori druidákat, még saját maguktól is. Erre én vagyok a legalkalmasabb. A gárda az enyém, valamennyi tagját személyesen választottam, és jól kiképeztem, amikor a parancsnokságom alá kerültek. Nem hagyhatom őket magukra. – Bremen bólintott.

– Úgy vélem, csakugyan nem. Mégis jó lenne, ha velünk tartanál. – Caerid ferdén mosolygott.

– Jó lenne menni. De már döntöttem.

– Akkor jól vigyázz eme falak között, Caerid Lock! – Bremen keményen pillantott rá. – Légy biztos katonáidban, akiket vezetsz. Vannak közöttük trollok? Akad közöttük olyan, aki elárulhat?

A Druida Gárda kapitánya határozottan megrázta a fejét.

– Egy sincs. Valamennyien holtig kitartanak mellettem. Még a trollok is. Az életemet is rájuk bíznám, Bremen.

Az öregember gyengéden elmosolyodott. Körülnézett, mintha keresne valakit.

– Eljön, Caerid, a Boszorkánymester szárnyas fullajtárjaival, halandó követőivel, és talán olyan lényekkel, akiket valamely sötét bugyorból idézett fel. Eljön Paranorba és megkísérel majd elpusztítani. Jól figyelj a hátad mögé, barátom. – A viharvert veterán bólintott.

– Készen találnak. – A másikra emelte pillantását. – Ideje, hogy lekísérjelek a kapuig. Szükséged van némi élelemre? – Bremen bólintott.

– Igen. – Majd habozva folytatta. – Csaknem elfelejtettem. Válthatnék még egy szót Kahle Resével? Attól félek, meglehetősen feszült hangulatban váltunk el, és szeretnék ezen változtatni, mielőtt távoznék. Adnál még néhány percet, Caerid? Rögtön visszajövök. – Az elf egy pillanatig fontolgatta a kérdést, azután bólintott.

– Rendben. De kérlek, siess. Máris a végletekig feszítettem Athabasca engedékenységének húrját.

Bremen lefegyverzően mosolygott és ismét elindult fölfelé a lépcsőn. Gyűlölt hazudni Caerid Locknak, de nem kínálkozott más értelmes lehetőség. A Druida Gárda kapitánya soha, semmilyen körülmények között sem hagyhatná jóvá, amit tenni készül, akár barátja, akár nem. Két emeletet kapaszkodott, egy ajtón átment egy másik folyosóra, végigsietett rajta, egy újabb ajtón kilépett egy másik lépcsőházba, csak ez keskenyebb és meredekebb volt az előzőnél. Némán, óvatosan osont. Most nem engedhette meg magának, hogy fölfedezzék. Amire készül, az tilos. Ha észreveszik, Athabasca a legmélyebb kazamata fenekére vettetheti és örökre ott is hagyhatja. A keskeny folyosó végében megállt egy lelakatolt, vaskos ajtó előtt. A lakatokat olyan lánccal fűzték össze, amely legalább olyan vastag volt, mint az ő vén csuklója. Óvatosan megérintette a lakatokat, egyiket a másik után, és azok halk kattanással lehullottak.

Kihúzta a láncot a gyűrűből, meglökte az ajtót. A megkönnyebbülés és a repeső izgalom keverékével figyelte, amint elfordul az ajtószárny. Belépett, és egy párkányon találta magát, magasan fönt az Öregtorony belsejében. Lent a falak egy fekete gödörben tűntek el, amelyről azt állították, hogy a föld középpontjáig ér. Senki sem ereszkedett még le úgy a fenékére, hogy vissza is tért volna. Senki sem volt még képes olyan erős fényt gyújtani, amely elég mélyre ért volna, hogy megláthassa, mi van odalent. Úgy hívták, hogy Druidakút. Olyan hely volt, amelybe az idő és a sors – a mágia, a tudomány, az élők és a holtak, a halandók, a halhatatlanok – hulladékait vetették. Itt volt a tündérek ideje óta. A Shale-völgyi Hadeshornhoz hasonlatosan egyike volt ama kevés kapunak, amely összekötötte az élők világát az életen túli birodalommal. Regék szóltak arról, hogyan használták az évek során, és a szörnyűségekről, amelyeket elnyelt. Brement nem érdekelték a regék. Neki csak az számított, amire rég rájött: ez a gödör olyan akna, amely csatornaként vezeti föl a mágiát olyan birodalmakból, ahol még sohasem járt élő lélek, és oly titkok rejlenek sötét leple alatt, amelyekkel egyetlen teremtmény sem mer packázni.

Megállt a párkány szélén, fölemelte a karját és kántálni kezdett. A hangja halkan, kitartóan zengett. Átgondolt alapossággal igézett. Nem nézett le, még akkor sem, amikor mocorgást, sóhajtozást hallott a mélyből. Kissé megmozdította a kezét, jelképeket font a levegőbe, amelyek engedelmességet parancsoltak. Habozás nélkül mondta ki a szavakat, mert a legkisebb tétovázás megtörhette volna az igézetet, és kárhozatra ítélte volna erőfeszítéseit.

Amikor végzett, köpenyébe nyúlt, és csipetnyi zöldes port vett elő, amelyet az űrbe vetett. A por gonosz élességgel villant föl, miközben a légáramlatokban lebegett, és mintha szaporodott, megsokszorozódott volna. Mintha sok ezer lett volna abból a pár szemcséből. Egy pillanatig szikraként ragyogtak a csaknem teljes feketeségben, majd hunyorogva kialudtak és eltűntek. Bremen gyorsan hátralépett, zihált, és érezte, hogy a bátorsága meginog. Nekidőlt a toronyfal hideg kövének. Nincs annyi ereje, mint valaha. Az elszántsága is lanyhult. Lecsukta a szemét, várt, amíg a mocorgás, a sóhajtozás elnémul. Mekkora erőfeszítést követel a mágia használata! Bárcsak ismét ifjú lenne! Hogy szeretett volna fiatal testet és hajthatatlanságot! De hát öreg és gyenge volt. Fölösleges a lehetetlent kívánni. Azzal a testtel és elszántsággal kell cselekednie, ami a rendelkezésére áll. Alatta kapirgált valami a sziklafalon. Talán karmok, talán pikkelyek horzsolása. Valami kapaszkodik fölfelé, hogy megnézze, itt van-e még az igéző!

Bremen összeszedte magát, visszabotladozott az ajtóhoz, és szorosan bezárta maga mögött. A szíve még mindig vadul vert, az arcán fénylett az izzadság. Hagyd el ezt a helyet, suttogta egy érdes hang valahonnan az ajtó mögül, a gödör mélyéről. Azonnal távozz! Reszkető kézzel a helyére tette a láncokat és lakatokat. Azután leosont a keskeny lépcsőn és az Öregtorony üres folyosóin, hogy megkeresse Caerid Lockot.

IV.

BREMEN és KINSON RAVENLOCK az éjszakát az erdőben töltötték, csekély távolságra Paranortól és a druidáktól. Találtak egy megfelelő búvóhelyet nyújtó fenyőligetet, mivel még itt is tartani kellett az éjszakai égen csapongó szárnyas vadászoktól. Hideg vacsorát ettek, kenyeret, sajtot, tavaszi almát, majd sörrel öblítették le, és megbeszélték a nap eseményeit. Bremen elmondta, milyen eredménnyel jártak kísérletei a Druidatanács meggyőzésére, beszámolt az Öregtoronyban folytatott beszélgetéseiről. Kinson józan bólintásokra korlátozta részvételét a társalgásban. Olykor elégedetlenül felmordult, de volt benne annyi önmérséklet és jólneveltség, hogy amikor az öregember beszámolt róla, mennyire nem sikerült meggyőznie Athabascát, nem dörgölte az orra alá, hogy ő ezt előre megmondta.

Azután elaludtak, megviselte őket a hosszú vándorút a Streleheimtől idáig, meg még azelőtt a sok álmatlan éjszaka. Fölváltva őrködtek, mert még a druidák közvetlen közelségében sem érezték magukat teljes biztonságban. Egyikük se nagyon hitte, hogy a jövőben bárhol is létezhetne biztonság. A Boszorkánymester manapság oda megy, ahova akar, fürkészeinek tekintete Négyföld minden zugát befogja. Bremen őrködött elsőnek és egyszer mintha érzett volna valamit, egy jelenlétet, amely valahonnan a közelből birizgálta idegeit. Éjfél volt, őrszolgálata a végéhez közeledett, már alváshoz készülődött, és csaknem elszalasztotta a jelzést. De semmi sem bukkant elő, és a gerincén futkosó bizsergés csaknem olyan gyorsan elmúlt, ahogyan keletkezett. Mély, álomtalan álmot aludt, de még napfelkelte előtt fölébredt, és épp azon töprengett, mi legyen a következő lépés a Boszorkánymester fenyegetése elleni harcban, amikor Kinson osont elő lábujjhegyen az árnyékból és letérdelt az öregember mellé.

– Egy lány keres, aki találkozni akar veled – mondta. Bremen némán biccentett és felült. Az éjszaka halványabb szürkére fakult, a keleti ég tompa ezüstben derengett a látóhatár szélén. Az erdő üresnek, elhagyatottnak tűnt, a kusza ágak, tömör lombkoronák kriptaként zárták körül őket.

– Ki az? – kérdezte az öregember. Kinson megrázta a fejét.

– Nem mondta meg a nevét. Úgy látom, druida. A köntösüket és a jelvényüket viseli.

– Nahát, nahát – jegyezte meg tűnődve Bremen, és föltápászkodott. Az izmai fájtak, az ízületei elmerevedtek.

– Mondta, hogy vár, de tudtam, hogy már ébren vagy. – Bremen ásított.

– Kezdek túlságosan kiismerhető lenni. Azt mondod, lány? A druidák között nem sok asszony szolgál, lányokról nem is beszélve.

– Én azt se tudtam, hogy nő is lehet druida. Nos, nem jelent fenyegetést, és mindenáron beszélni akar veled.

Kinsonnak hallhatólag közömbös volt az ügy kimenetele, nyilvánvalóan ezt is időpocsékolásnak vélte. Bremen megigazította gyűrött ruházatát, amely megérett a mosásra. Különben neki sem ártott volna egy fürdő.

– Láttál szárnyas fürkészeket őrséged alatt? – Kinson megrázta a fejét.

– De éreztem a jelenlétüket. Jó, ha tudod, hogy itt ólálkodnak, ebben az erdőben. Beszélsz vele? – Bremen ránézett.

– A lánnyal? Természetesen. Hol van? – Kinson kivezette a fenyves menedékéből a tőlük alig tizenöt méterre levő kis tisztásra. A lány ott állt sötét, néma jelenésként. Nem volt túl magas, inkább alacsony és vékony. Arcát felhajtott csuklya rejtette. Nem mozdult, amikor előbukkantak, csak állt, várva, hogy odamenjenek hozzá. Bremen lelassított. Felkeltette az érdeklődését, hogy a lány ilyen könnyen megtalálta őket. Szándékosan jól behúzódtak az erdő mélyébe, hogy nehéz legyen rájuk bukkanni, míg alszanak. Ez a lány mégis idetalált, méghozzá éjszaka, amikor nem segítette más fény, mint a csillagoké és a holdé, mármint ott, ahol áthatolt a sűrű lombmennyezet résein. Vagy nagyon jó nyomkereső, vagy mágiához folyamodott.

– Hadd beszéljek vele négyszemközt – kérte Kinsont. Keresztülment a tisztáson, kicsit sántítva, ahogy az ízületei igyekeztek visszatalálni a helyükre. A lány most már lecsúsztatta a csuklyáját, így Bremen láthatta az arcát. Nagyon fiatal volt, de nem az az egyszerű hajadon, akinek Kinson gondolta. Fekete haját rövidre nyírta, hatalmas, sötét szeme volt. Finom vonású arca sima és ártatlan. Csakugyan druida köntöst viselt, a mellére odahímezték az Eilt Druin fölemelt kézben égő fáklyáját.

– A nevem Mareth – mondta, és kezet nyújtott. Bremen megszorította a kinyújtott kezet, amely apró volt, de a fogása kemény, a tenyér pedig kérges a munkától.

– Köszöntelek, Mareth. – A lány visszahúzta a kezét. Átható, szilárd pillantása volt, a hangja mély és behízelgő.

– Tanonc vagyok a druidák között. Még nem vettek föl a rendbe, de megengedték, hogy az Öregtoronyban tanulhassak. Tíz hónapja érkeztem, hogy gyógyító legyek. Jó néhány évig tanultam az Ezüst-folyó vidékén, azután két évig Storlockban. Tizenhárom éves koromban kezdtem gyógyítói tanulmányaimat. A családom a Délvidéken él, Leah alatt.

Bremen bólintott. Ha megengedték, hogy Storlockban tanulhassa a gyógyítás mesterségét, akkor tehetséges lehet.

– Mit kívánsz tőlem, Mareth? – kérdezte szelíden A sötét szem egy pillanatra lecsukódott.

– Veled akarok menni. – Az öregember halványan elmosolyodott.

– Még azt sem tudod, hova megyek. – A lány biccentett.

– Nem számít. Tudom, milyen ügyet szolgálsz. Tudom, hogy magaddal viszed Riscát és Tay Trefenwydet. A csapatotokba akarok tartozni. Várj. Mielőtt bármit is mondanál, hallgass meg. Akár magaddal viszel, akár nem, én elhagyom Paranort. Nem szeretnek itt, különösen Athabasca nem szível. Mégpedig azért, mert a mágiát tanulmányozom, pedig megtiltották. Úgy döntöttek, hogy én csak gyógyító lehetek. Csupán azokat a képességeimet használhatom, csak azt tanulhatom, amit a Tanács megfelelőnek tart. – Egy nő számára. Bremen azt várta, hogy ezzel fogja befejezni. Ez rejlett eddigi szavaiban. – Mindent megtanultam, amire megtaníthattak – folytatta a lány. – Nem fogják elismerni, mégis ez a helyzet. Új tanítóra van szükségem. Te mindenkinél többet tudsz a mágiáról. Megérted árnyalatait, követelményeit, alkalmazásának bonyolultságát. Azt, hogy milyen nehéz beépíteni az életünkbe. Senki másnak nincsenek hasonló tapasztalatai. Tőled szeretnék tanulni. – Az öregember lassan megcsóválta a fejét.

– Mareth, ahova én megyek, oda senki nem merészkedhet tapasztalatok nélkül.

– Veszélyes lesz? – kérdezte a lány.

– Még nekem is. Egészen biztosan az lesz Riscának és Taynak, akik legalább valamit tudnak a mágiáról. De számodra különösen veszélyes lenne.

– Nem – felelte halkan Mareth, aki számított erre az érvre. – Nem lesz olyan veszedelmes, mint gondolod. Van még valami, amit nem mondtam el neked. Valami, amit Paranorban senki sem tud, noha azt hiszem, Athabasca gyanakszik. Nem vagyok teljesen tapasztalatlan. Olyan mágiát is használok, amelyet nem tanultam. Ezzel a képességgel születtem. – Bremen rámeredt.

– Veled született a mágia?

– Te nem hiszel nekem – mondta azonnal Mareth. Bremen csakugyan nem hitt. Még sosem hallott veleszületett varázserőről. Azt csak tanulmányok és gyakorlás útján lehet megszerezni, senki sem örökölheti az őseitől. Legalábbis manapság. Természetesen másképpen volt a tündérek idejében, amikor a bűverő ugyanúgy öröklődött, mint a vér vagy a szövetek összetétele. De Négyföldön emberemlékezet óta még senki sem született varázserővel. Legalábbis senki emberi lény. Merőn figyelte a lányt, aki folytatta:

– A varázserőmmel az a baj, hogy nem mindig tudom kézben tartani. Jön és megy, aszerint, mit érzek, jó-e a kedvem vagy rossz, gondolataim zökkenései és lobbanásai szerint, meg még tucatnyi változónak megfelelően, amelyeket nem tudok teljesen irányítani. Odaparancsolhatom magamhoz, de néha azt teszi, amit akar. – Habozott és elfordította a tekintetét – most először –, majd visszanézett az öregemberre. Amikor megszólalt, Bremen mintha parányi kétségbeesést érzett volna halk hangjában. – Vigyáznom kell mindennel, amit csinálok. Állandóan rejtekezem, gondosan figyelnem kell a viselkedésemet, reakcióimat, még legártalmatlanabb szokásaimat is. – Összeszorította az ajkát. – Nem élhetek tovább így. Segítségért jöttem Paranorba. Nem találtam. Ezért most hozzád fordulok. – Pillanatnyi szünet után hozzátette: – Kérlek.

Volt valami abban az egy szóban, ami megrendítette a druidát. Mareth egy pillanatra elveszítette önuralmát, azt az önvédelmül kifejlesztett, vasakarattal kikovácsolt kemény héjat. Bremen még nem tudta, hihet-e neki; úgy gondolta, talán. Abban azonban biztos volt, hogy az ösztöke, amely Marethet hajtja, nagyon is valóságos, bármilyen legyen is a természete.

– Hoznék valami hasznosat a társaságba, ha magaddal vinnél – folytatta halkan a lány. – Hűséges szövetséges leszek. Megteszem, amit tennem kell. Ha kénytelen leszel szembeszállni a Boszorkánymesterrel vagy szolgáival, melletted fogok állni. – Alig észrevehetően előrehajolt, mozdulata alig volt több annál, mintha csak bólintott volna sötét fejével. – A varázserőm – vallotta be elvékonyodó hangon – igen hatalmas.

Az öregember a két tenyerébe fogta Mareth kezét.

– Ha beleegyezel, hogy megvárod a napfelkeltét, akkor fontolóra veszem a dolgot – ígérte. – Beszélek a többiekkel, Tayjal és Riscával, ha megérkeznek. – A lány bólintott és elfordította a tekintetét.

– Na és megtermett barátod?

– Igen, Kinsonnal is.

– De hát ő nem ért a bájoláshoz, nem úgy, mint ti.

– Nem, ő más dolgokhoz ért. Te is megérezted benne, ugye? Ő megvan a mágia segítsége nélkül.

– Igen.

– Mondd csak, ugye mágiát használtál, hogy megtalálj minket? – A lány megrázta a fejét.

– Nem. Ösztön volt. Éreztelek benneteket. Erre mindig képes voltam. – Elkapta az öregember pillantását. – Ez is valamiféle mágia, Bremen?

– Az. Ezt a fajtát nem olyan könnyű azonosítani, mint a többit, mindazonáltal mágia. Hozzátehetem, hogy veleszületett képesség, semmi köze a megszerezhetőkhöz.

– Nekem nincsenek szerzett képességeim – mondta a lány csöndesen, és köpenye alatt összefonta a karjait, mintha hirtelen fázni kezdett volna. Bremen egy darabig elgondolkodva figyelte.

– Ülj le oda, Mareth – mondta végül, és egy pontra mutatott a lány mögött. – Várd meg velem a többieket.

A lány tette, amire kérték. Odament egy fűfolthoz a fák között, amelyet nem ért a nap. Törökülésben letelepedett, mint egy sötét kis szobor. Bremen nézte egy pillanatig, azután átvágott a tisztáson a várakozó Kinsonhoz.

– Mit akar? – kérdezte a határvidéki. Megfordultak és elindultak a tisztás szélén.

– Arra kért, hogy velünk jöhessen – válaszolt Bremen. Kinson tűnődve felvonta a szemöldökét.

– Miért akar ilyet tenni? – Bremen megállt, szembenézett vele.

– Még nem közölte. – Odapillantott az ülő lányra. – Elég érvet sorolt fel, hogy fontolóra vegyem a kérését, de valamit még elhallgat.

– Úgy hát, elutasítod? – Bremen elmosolyodott.

– Várjuk meg a többieket, aztán majd megbeszéljük.

Nem kellett sokáig várni. A nap kiemelkedett a dombok mögül, néhány perc múlva elérte az erdő peremét, fényt csurgatott az árnyas hasadékokba, elkergetve a homály utolsó maradékát. A vidék visszanyerte színeit, zöld, barna, arany árnyalatok emelkedtek ki a halványodó sötétségből, a madarak fölébredtek, hogy énekkel üdvözöljék az új napot. A világosodó erdő sötétebb zugaiban makacsul megtapadt a pára, és a Paranort eltakaró, alacsony ködfüggöny mögül egyszer csak kisétált Risca és Tay Trefenwyd. Mindketten úti-ruhára cserélték druida köntösüket, széles vállukról hátizsák csüngött. Az elf hosszú íjjal és vékony vadászkéssel fegyverkezett föl, a törpe kurta, kétkezes pallost meg harci bárdot csatolt az övére, és karvastagságú fütyköst szorongatott. Egyenesen Bremen és Kinson felé tartottak, rá se hederítve Marethre. Amikor a férfiak találkoztak, a lány fölállt és várt. Tay vette észre elsőnek, amikor váratlan mozgást észlelve hátrapillantott.

– Nahát, Mareth! – mondta halkan. Risca is odanézett és fölmordult.

– Megkért, hadd utazhasson velünk – mondta Bremen, mellőzve minden bevezetést. – Azt állítja, hogy hasznos lehet. – Risca megint röffent egyet, és szekrényhátát fordította a lány felé.

– Gyerek! – dörmögte.

– Kiesett Athabasca kegyeiből, mert a mágiát próbálta tanulmányozni – mondta Tay. Megfordult, hogy jobban láthassa a lányt. Arcán szélesebb lett a mosoly. – Ígéretesnek tűnik. Kedvelem a határozottságát. Egy szemernyit sem fél Athabascától. – Bremen az elfre pillantott.

– Meg lehet bízni benne? – Tay fölnevetett.

– Micsoda furcsa kérdés. Miben? Milyen célra? Egyesek szerint senki sem megbízható, csak te meg én, és ami engem illet, én csak a magam nevében nyilatkozhatom. – Elhallgatott, majd bólintott Kinsonnak. – Jó reggelt, határvidéki. Tay Trefenwyd vagyok. – Kezet szorított Kinsonnal; Risca követte a példáját. Bremen bocsánatot kért, amiért megfeledkezett a bemutatásukról. A határvidéki megjegyezte, hogy megszokta már, és sokatmondóan vállat vont.

– Nos, ami a lányt illeti – tért vissza Tay a kiindulóponthoz. – Én kedvelem, de Riscának igaza van. Nagyon fiatal. Nem tudom, szeretném-e azzal tölteni az időmet, hogy rá vigyázok. – Bremen összepréselte vékony ajkát.

– Nem olyannak tűnik, mint aki ezt várná el. Azt állítja, hogy képes használni a mágiát. – Risca felhorkant.

– Csak tanonc! Alig három évszakot töltött Paranorban. Honnan tudhatna bármit is?

Bremen Kinsonra pillantott, és látta, hogy a határvidéki már tudja.

– Ugye, nem valószínű? – kérdezte Riscától. – Nos, szavazzunk. Velünk jöjjön, vagy sem?

– Ne – mondta azonnal Risca. Kinson vállat vont, majd bólintott.

– Tay? – kérdezte Bremen. Tay Trefenwyd kelletlenül sóhajtott.

– Ne. – Bremen egy hosszú pillanatig latolgatta válaszukat, azután bólintott.

– Nos, ámbár még a te szavazatod is ellene szól, azt hiszem, velünk jöhet. – Rámeredtek. A viharvert öreg arc ráncai hirtelen mosolyba szaladtak szét. – Ha most látnátok magatokat! Na jó, megmagyarázom. Először is, a kérése izgalmas, bár ezt eddig nem mondtam. Tőlem akar tanulni, hogy megismerje a mágiát. Ennek érdekében szinte bármit elfogad. Nagyon szeretné, ha megtenném. Nem könyörgött, nem kérlelt, de a kétségbeesés ott ült a szemében.

– Bremen… – kezdte Risca.

– Van még valami – folytatta a druida, leintve a törpét. – Azt állítja, hogy a mágia vele született. Azt hiszem, igazat mondott. Ha így van, akkor jól tennénk, ha feltárnánk ennek a bűverőnek a jellegét, és jó célra használnánk. Végül is másképp csak négyen leszünk.

– Nem vagyunk olyan szorult helyzetben, hogy… – kezdte ismét Risca.

– De igen, abban vagyunk, Risca – vágott közbe kurtán Bremen. – Egészen biztosan abban vagyunk. Négyen vagyunk a Boszorkánymester és szárnyas tányérnyalói, alvilági lakájai meg az egész troll nemzet ellen. Hogyan lehetnénk még ennél is kétségbeesettebb helyzetben? Paranorból senki más nem ajánlotta föl a segítségét. Csak Mareth. Én nem szívesen utasítanék el bárkit, aki most kezet nyújt.

– Korábban azt mondtad, hogy bizonyos dolgokat elhallgat – mutatott rá Kinson. – Ez aligha gerjeszt olyan bizalmat, amire szükséged van.

– Mindnyájan elhallgatunk egyet-mást, Kinson – dorgálta gyengéden Bremen. – Ebben nincs semmi különös. Mareth alig ismer minket. Miért mondana el mindent egyetlen beszélgetés után? Csak óvatos, semmi egyéb.

– Nekem ez nem tetszik – makacskodott Risca. A súlyos fütyköst izmos combján támasztotta meg. – Lehet, hogy van varázsereje, talán még tehetsége is, hogy használja. De akkor is az a helyzet, hogy szinte semmit sem tudunk róla. Főleg azt nem, bízhatunk-e benne. Nem szeretem így kockáztatni az életemet, Bremen.

– Szerintem meg tételezzük fel róla a legjobbat – ellenkezett barátságosan Tay. – Még lesz időnk hozzászokni, mielőtt vizsgáznia kellene bátorságból. Néhány dolgot máris a javára írok. Tudjuk, hogy a druidákhoz jött tanulni, ez önmagában sokat elmond róla. Ráadásul gyógyító, Risca. Még szükségünk lehet a képességeire.

– Hadd jöjjön – bólintott kelletlenül Kinson. – Bremen egyébként is már eldöntötte a kérdést.

Risca elkomorodott, és kihúzta magát.

– Nos, ő dönthetett a saját nevében, de az enyémben nem szükségszerűen. – Bremen felé fordult és egy pillanatig némán tanulmányozta az öregembert. Tay és Kinson várakozva álltak. Bremen egy szóval se mondott többet. Végül Risca visszakozott. Megcsóválta a fejét, vállat vont és elfordult.

– Te vagy a vezető, Bremen. Hozd magaddal, ha akarod. De ne várd, hogy én törölgessem az orrát.

– Ezt közölni fogom vele – ígérte Bremen. Rákacsintott Kinsonra, és intett a fiatal nőnek, hogy jöhet.

NEM SOKKAL KÉSŐBB útnak indultak ötösben. Bremen ment elöl, őt Risca és Tay Trefenwyd követte, mögöttük Kinson, egy lépéssel lemaradva, és leghátul Mareth. A nap már magasan járt, kelet felől keresztezte a Sárkányfogakat, megvilágította a sűrű erdős völgyet. Az ég kéken, tisztán ragyogott. A társaság délnek tartott, ritkán használt kanyargós ösvényeken, csapásokon, széles, békés csermelyeken át a bozóttal benőtt hegylábakig, amelyek az erdőből gyűrődtek a magasba a Kennon-hágó irányába. Délre felkapaszkodtak a völgyből a hágóra. Csípős hideg lett a levegő. Amint visszapillantottak, látták Paranor tömör falait ott, ahol az Öregtorony a magasba szökkent az ősvadonban, a szirtfokon. Az erős napfényben kopáran, engesztelhetetlenül rajzolódott ki a fák összemosódó mintázatából, mint egy hatalmas kerék közepén a tengely. Sorra mind visszanéztek az erődre, ki-ki elveszve saját gondolataiban, régmúlt eseményekre, eltelt évekre emlékezve. Csak Mareth nem mutatott érdeklődést a látvány iránt, szándékosan előrenézett, kicsiny arca kifejezéstelen maszkká változott. Azután beléptek a Kennonba, a magasba szökkenő, csipkés falak, az idő lassan suhogtatott fejszéjétől megrepesztett nagy kőtömbök közé, és Paranor elveszett a szemük elől.

Csak Bremen tudta, merre mennek, de ezt a tudást megtartotta magának, amíg éjjelre le nem táboroztak a Mermidon fölött, biztos távolra a hágótól, az oltalmazó erdő mélyén. Kinson ugyan megkérdezte az út célját, amikor négyszemközt voltak, Risca pedig mindenki füle hallatára firtatta ugyanezt, de Bremen nem válaszolt. Megvolt rá az oka és azt is megtartotta magának: nem adott magyarázatot társainak. Senki sem tiltakozott döntése ellen. Ám este, miután tüzet raktak és megfőzték vacsorájukat (Kinson hetek óta először evett meleg ételt), Bremen végre föltárta előttük úti céljukat.

– Most pedig elmondom, hova tartunk – szólalt meg halkan. – A Hadeshorn felé megyünk. – A kis tűz körül ültek, vacsora végeztével, különböző foglalatosságokba merülve. Risca pallosát fente. Tay egy sörös tömlőből szürcsölgetett, és képeket rajzolt a porba. Kinson új bőrt varrt a csizmája talpára, mert a régi levált. Mareth kissé távolabb ült és őket figyelte, különös, rezzentetlen pillantásával, amely mindent befogadott és semmit nem tükrözött vissza. Csönd támadt, amikor Bremen befejezte mondanivalóját. Négy fej emelkedett föl, négy szempár meredt rá. – Beszélni akarok a holtak szellemével, és meg akarom tudni, mit kell tennünk a fajok védelmében. Megpróbálom megtudni, mitévők legyünk a továbbiakban. Megpróbálok belelátni a sorsunkba. – Tay Trefenwyd halkan megköszörülte a torkát.

– A Hadeshorn tiltott hely halandók számára. Még a druidáknak is. A vize mérgező. Egy korty és meghalsz. – Töprengve nézett Bremenre, majd elfordította a tekintetét. – De hát ezt te is tudod, igaz? – Bremen bólintott.

– Veszélyes dolog fölkeresni a Hadeshornt. Még ennél is veszedelmesebb holtakat idézni. De én tanulmányoztam a mágiát, amely a mi világunkba nyíló alvilági kapukat őrzi, magam is jártam a két világot összekötő utakon, és élve tértem vissza. – Az elfre mosolygott. – Sokfelé jártam, amióta nem találkoztunk, Tay.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudni akarom a sorsomat – morogta Risca.

– Én sem – helyeselt Kinson.

– Csak annyit kérdezek tőlük, amennyit önként elmondanak – ígérte Bremen. – Majd ők eldöntik, mennyit kell tudnunk.

– Azt hiszed, a szellemek olyan szavakat mondanak, amelyeket megérthetsz? – Risca a fejét csóválta. – Nem hinném, hogy ez így működne.

– Csakugyan nem – ismerte el Bremen. Közelebb húzódott a tűzhöz, kinyújtotta a kezét, hogy melegedjen. Az éjszaka hűvös volt még a hegyek lábánál is. – A holtak, ha megjelennek, látomásokat gerjesztenek, és azok beszélnek helyettük. A holtaknak nincs hangjuk. Az alvilág néma. Nincs hangjuk, hacsak… – Mintha meggondolta volna magát. Türelmetlen legyintéssel félresöpörte a témát. – Akkor is tény, hogy látomások adnak hangot annak, amit a szellemek mondani akarnak – már ha egyáltalán hajlandók beszélni. Néha meg sem jelennek. Nekünk azonban oda kell mennünk, hogy a segítségüket kérjük.

– Ezt már korábban is megtetted – mondta hirtelen Mareth kijelentő módban.

– Igen – ismerte el az öregember. Igen, gondolta Kinson Ravenlock, és emlékezett. Amikor utoljára ott jártak, szörnyű éjszaka volt, mennydörgés, villámlás, rohanó fekete felhők, zuhogó eső, a tó tükre sisteregve gőzölgött, és hangok szólongatták a holtak birodalmának föld alatti kamráiból. Állt a Shale völgyének peremén, onnan figyelte, ahogy Bremen lemegy a víz szélére és a holtak szellemeit szólítja olyan időben, ami épp megfelelt hátborzongató céljaira. Neki nem adatott meg látnia, miféle jelenések jöttek akkor, Bremen azonban látta őket, és amit látott, nem volt jó. Már a szeme elárulta, amikor hajnalban felkapaszkodott a völgy peremére.

– Nem lesz semmi baj! – nyugtatta meg őket Bremen. Mosolya fakónak, elgyötörtnek látszott árnyas arcának redői között. Amikor aludni készültek, Kinson odament Marethhez és mellé térdelt.

– Fogd ezt. – Átnyújtotta úti köpenyét. – Jól jön az éjszakai hidegben.

A lány rápillantott nagy, zavarba ejtő szemével és megrázta a fejét.

– Neked legalább annyira szükséged van rá, mint nekem, határvidéki. Nem igénylek különleges elbánást.

Kinson egy pillanatig szótlanul nézte.

– A nevem Kinson Ravenlock – mondta halkan. A lány bólintott.

– Tudom a neved.

– Én őrködöm elsőként, így nincs szükségem a köpeny súlyára vagy melegére. Nem ajánlok különleges elbánást.

Mareth mintha meghökkent volna.

– Nekem is őrködnöm kell – mondta.

– Fogsz. Holnap. Minden éjjel ketten őrködünk. – Keményen fegyelmezte indulatait. – Akkor kell a köpeny?

A lány hűvös pillantást vetett rá, azután elfogadta.

– Köszönöm – mondta színtelen hangon. A férfi biccentett, fölállt és elment. Ennek se fog egy darabig ajánlani semmit. Az éjszaka mélységesen csöndes és lélegzetelállítóan szép volt. Ezüstös félhold úszott a csillagokkal sűrűn telepöttyözött, különös, bíborszín égen. Hatalmas, határtalan, felhőtlen volt az égbolt, nem zavarták idegen fények, és mintha óriás seprűvel suhintottak volna végig rajta, amely csillagok gyémántmorzsáit szórta szét a mennyek bársonyán. Sok ezret lehetett látni, egyes helyeken temérdek volt, hogy szinte összefolytak, akár a kiömlött tej. Kinson bámult és álmélkodott, miközben az idő üveg-simán siklott tova. Fülelt az erdei élet megszokott neszeire, de a vadon lakói mintha ugyanúgy megilletődtek volna, akár ő, és nem maradt idejük hétköznapi sürgölődésre.

Gyermekkorára gondolt, amikor az erdős határvidéken élt Varfleettől északkeletre, a Sárkányfogak árnyékában. Nem is nagyon különbözött akkori önmagától. Éjszakánként, amikor a szülei, fivérei és nővérei már aludtak, álmatlanul feküdt és az eget bámulta, csodálta nagyságát, helyekre gondolt, amelyekre ugyanez az ég néz le és ahova ő sohasem jut el. Néha odaállt a hálószoba ablakába, mintha attól, hogy közelebb megy, megláthatná, ami kint várakozik. Mindig tudta, hogy el fog menni, akkor is, amikor a többiek nekiláttak kialakítani az életük kereteit. Felnőttek, megházasodtak, gyermekeik lettek, saját otthonba költöztek. Vadásztak, csapdát állítottak, kereskedtek, földet műveltek azon a vidéken, ahol megszülettek. Ő azonban csak sodródott, fél szemmel folyton a távoli eget nézve, folyton azt mondogatva magának, hogy egy napon mindent látni fog az ég alatt. Még most is azt bámulta, pedig már több mint harminc évet tudhatott maga mögött. Még mindig azt kereste, amit nem látott, amit nem ismert. Úgy gondolta, ő már sohasem változik. Ha ez egyszer bekövetkezik, akkor annyira más ember lesz, amilyennek sohasem képzelte volna magát. Eljött az éjfél és vele Mareth. Váratlanul bukkant elő az árnyak közül, Kinson köpenyébe burkolózva, olyan könnyed léptekkel közeledett, hogy senki más nem vette volna észre. Kinson arra fordult, hogy üdvözölje, és meglepődött, mert Brement várta.

– Megkértem Brement, hogy adja át nekem ezt az őrséget – magyarázta a lány. – Nem akartam, hogy kivételezzen velem. – A férfi bólintott, de nem szólt. A lány levette a köpenyt és átnyújtotta. Nélküle kicsinek és törékenynek tűnt. – Úgy gondoltam, hogy szükséged lesz rá, mikor lefekszel aludni. Hűvösödik. A tűz kialudt és talán jobb lenne így hagyni. – A férfi elfogadta a köpenyt.

– Köszönöm.

– Láttál valamit?

– Nem.

– Ugye, követnek minket a Koponyahordozók?

Mennyit tudhat?, tűnődött a férfi. Mennyit tudhat abból, amivel szembe kell nézniük?

– Talán. Aludtál egyáltalán? – Mareth a fejét rázta.

– Nem bírtam abbahagyni a gondolkodást. – Nagy szemével a sötétbe meredt. – Már rég vártam erre.

– Hogy velünk jöjj ezen az úton?

– Dehogy – lepődött meg Mareth. – Hogy Bremennel találkozzak. Hogy tanuljak tőle, ha kész lesz tanítani. – Gyorsan elfordult, mintha máris túl sokat beszélt volna. – Jobb, ha alszol, amíg teheted. Hajnalig őrködöm. Jó éjszakát.

A férfi habozott, de semmi mondanivalója nem maradt. Fölállt és visszatért a többiekhez, akik köpenyükbe burkolózva hevertek a tűz hamuja körül. Lefeküdt közéjük, lehunyta a szemét, erősen törte a fejét, hogy hová tegye Marethet, azután igyekezett egyáltalán nem gondolni rá. De ez nem sikerült neki, és még sok időbe telt, amíg el bírt aludni.

V.

NAPFELKELTE ELŐTT ébredtek és napszállatig gyalogoltak kelet felé. A Mermidon fölött végigmentek a Sárkányfogak tövében, mindig a hegység árnyékában maradva. Bremen figyelmeztette őket, hogy még itt is van némi kockázat. A Koponyahordozók elég magabiztosak, hogy idáig lejöjjenek Északföldről. A Boszorkánymester seregével kelet felé tart a Jannisson-hágó irányába, ami azt jelenti, hogy valószínűleg Keletföldre akarnak leereszkedni. Ha elég orcátlanok voltak ahhoz, hogy lerohanják a törpék országát, akkor bizonyosan nem riadnak vissza egy határvidéki betöréstől. Így hát erősen figyelték az eget, a sötétebb völgyeket, a hegyek hasadékait, ahol az árnyak örök éjszakába vonták a sziklákat és semmit sem tekintettek magától értetődőnek utazásuk közben. De a szárnyas fürkészek aznap nem bukkantak föl, és néhány, távolból megpillantott utast leszámítva az erdőben és a déli síkokon, senkivel sem találkoztak. Megálltak pihenni és enni, máskülönben nem tartottak szünetet, kitartóan gyalogoltak, amíg világos volt.

Alkonyatkor értek oda a hegylábhoz, amely a Shale völgyébe és a Hadeshornhoz vezetett. Egy mélyedésben vertek tábort, amely a déli síkságra nézett, s ahonnan látni lehetett, hogyan ágazik le keleten a Mermidon kanyargós, kék szalagjából a Rabb-folyó, amely addig apad fokozatosan, amíg végül patakokban és tócsákban tűnik el a pusztaságban. Vacsorájukat – Tay egy nyulat lőtt, amelyhez zöldséget főztek – még világosban költötték el, miközben a nap arany-vörösen vérzett a nyugati szemhatáron. Bremen azt mondta, hogy éjfél után kapaszkodnak föl a hegyekbe és kivárják a napkelte előtti lassú órákat, amikor a holtak szellemeit meg lehet idézni. Sötétedéskor földet rugdostak a tűzre, azután a köpenyükbe burkolóztak, hogy aludjanak, amíg tehetik.

– Ne aggódj annyira, Kinson! – súgta Bremen a határvidékinek, amikor arcára pillantott. Tanácsa hasztalan volt. Kinson Ravenlock már járt a Hadeshornban és tudta, mire számíthat.

VALAMIVEL ÉJFÉL UTÁN Bremen fölvezette őket a Sárkányfogak előhegyei közé, oda, ahol a Shale völgye rejtőzött. Olyan fekete éjszakában botorkáltak a sziklák között, hogy még az előttük haladót is alig látták. Alkonyat után felhők takarták el az eget sűrűn, alacsonyan, fenyegetően, a hold meg a csillagok órák óta eltűntek. Bremen óvatosan vezette őket, aggódott a biztonságukért, noha a terepet, amelyen átvágtak, úgy ismerte, akár a tenyerét. Nem szólt a többiekhez, a közvetlen és a későbbi tennivalóra összpontosított, igyekezett kerülni minden tévedést. A találkozás a halottakkal óvatosságot és előrelátást, megfeszített bátorságot és olyan acélos elszántságot követel, amely nem tűr habozást és kétséget. Ha egyszer létrejött a kapcsolat, a legcsekélyebb lazítás is életveszélyes lehet.

Még mindig több óra volt hátra hajnalig, mikor elérték céljukat. Megálltak a völgy szélén, lenéztek a széles, sekély lapályra. Még ebben a sűrű homályban is feketén csillogott a partokat borító sziklatörmelék, amely visszaverte a tó különös fényét. A lapály közepén szélesen, opálosan nyúlt el a Hadeshorn, mozdulatlan, sima tükre valami belső sugárzástól derengett, mintha a tó lelke lüktetne a mélyben. Rezzentetetlen némasággal, csöndesen, élettelenül feküdt a Shale völgyének közepén. Olyan volt, akár egy fekete lyuk, egy szem, amely lefelé bámul a holtak világába.

– Itt várunk – jelentette ki Bremen, és leült egy alacsony görgetegszikla sima lapjára. Köpenye szemfödélként borult vékony alakjára. A többiek bólintottak, de egy darabig még álltak és lebámultak a völgybe. Sehogy sem akaródzott hátat fordítani neki. Bremen hagyta. Tudta: a völgy nyomasztó csöndjének terhét érzik. Korábban csak Kinson járt itt és még ő sem készült föl arra az érzésre, amely itt fogadta. Bremen megértette. A Hadeshorn azt jelentette, ami valamennyiükre vár. Pillantás volt a jövőbe, amely elől egyikük sem menekülhet, rémítően sötét pillantás az élet végére. Nem beszélt felismerhető szavakkal, csak suttogott, motyogott. Túl keveset tárt föl ahhoz, hogy tisztán lássanak, de épp eleget, hogy elálljon a lélegzetük. Az öregember már kétszer járt itt és minden alkalom örökre megváltoztatta. Aki a holtakkal találkozik, igazságokat tud meg, bölcsességre tesz szert, de meg kell fizetnie az árát.

Az ember nem nézhet bele a jövőbe úgy, hogy aztán ép bőrrel távozzék. Nem lehet a tiltottba beleselkedni anélkül, hogy a szem ne lássa kárát. Bremen emlékezett arra, mit érzett a korábbi találkozások során. Emlékezett a hidegre, amely a csontjáig beette magát, és hetekig nem távozott. Emlékezett, minő sorvasztó vágy kínozta oly dolgok után, amiket elszalasztott az évek során és már sohasem szerezhet vissza. Még most is rettegett a lehetőségtől, hogy valamiképpen letér a keskeny ösvényről, amelyen haladnia szabad e tiltott kapcsolatban és elnyeli az űr; olyan teremtménnyé válik, amely élet s halál között lebeg a pokol tornácán, és sehova sem fogadják be. Csakhogy a fajok megmentéséhez tudni kellett, miként lehet megsemmisíteni a Boszorkánymestert, meg kellett ismerni olyan múltbéli és eljövendő titkokat, melyek rejtve vannak az élők elől, ám feltárulnak a holtaknak, és ez minden félelemnél és kételkedésnél messze többet nyomott a latban. Olyan erős ösztöke hajtotta, hogy még élete kockáztatása árán is cselekednie kellett. Igen, a kapcsolatfelvételnek megvannak a maga kockázatai. Igen, nem úszhatja meg sértetlenül. De ez nem számít a nagyobb összefüggések fényében, és még az élete is elfogadható ár, ha ezzel elpusztíthatja kérlelhetetlen ellenségét. A többiek nagy nehezen elszakadtak a völgy peremétől. Az öregember köré gyűltek és leültek. Bremen biztatóan rájuk mosolygott, mindegyikükre külön-külön, még a kelletlen Kinsonnak is intett, hogy jöjjön közelebb.

– Egy órával hajnal előtt lemegyek a völgybe – mondta halkan. – Odalent megidézem a holtak szellemét és megkérem őket, mutassanak meg egy keveset a jövőből. Megkérem őket, tárjanak föl olyan titkokat, amelyek segítenek a Boszorkánymester elpusztításában. Ráveszem őket, hogy adjanak nekünk minden mágiát, amely segíthet. Mindezt gyorsan kell tennem, az alatt a kurta idő alatt, amely napfelkeltéig eltelik. Itt várjatok rám. Történjék akármi, nem jöhettek le a völgybe. Bármit láttok, ne csináljatok semmit, még ha úgy tűnik is, hogy célszerű lenne beavatkozni. Ne cselekedjetek, csak várakozzatok.

– Talán egyikünknek veled kellene menni – vetette közbe Risca. – Ha többen vagyunk, az nagyobb biztonságot jelent, még a holtakkal szemben is. Ha beszélni tudsz a szellemükkel, akkor mi is képesek vagyunk rá. Valamennyien druidák vagyunk, a határvidéki kivételével.

– Nem számít, hogy druidák vagytok – vágta rá Bremen. – Nektek túl veszedelmes. Ezt egyedül kell elvégeznem. Ti csak várjatok itt. Ígérd meg nekem, Risca! – A törpe hosszan, keményen nézte, azután bólintott. Bremen a többiekhez fordult, akik sorra bólogattak nagy kelletlenül. Mareth tekintetén látszott, hogy titkon egyetért vele.

– Biztos vagy benne, hogy szükséges? – kérdezte halkan Kinson. Bremen összevonta a szemöldökét. Vénséges arcán kicsit mélyebbre vésődtek a ráncok.

– Ha ki tudnék találni bármi mást, ami segítene, akkor elhagynám ezt a helyet. Nem vagyok bolond, Kinson. Hős sem. Tudom, mit jelent ide jönni. Tudom, hogy árt nekem.

– Akkor talán…

– De a halottak úgy beszélnek hozzám, ahogy az élők nem képesek – vágott a szavába Bremen. – Szükségünk van bölcsességükre, tisztánlátásukra. Szükségünk van a látomásaikra, bármennyire töredezettek vagy érthetetlenek legyenek olykor. – Mélyet sóhajtott. – Az ő szemükön keresztül kell látnunk. Ha valamit föladok magamból annak érdekében, hogy hozzájussak ehhez a tisztánlátáshoz, ám legyen.

Ezután hallgattak, ki-ki elmerült a saját gondolataiban, fontolgatták magukban a druida szavait és saját kételyeiket. Nem volt mit tenni. Bremen elmondta, mire van szükség, ezen nem vitáztak. Talán jobban megértik, amikor vége lesz az egésznek. Így hát csak ültek a sötétben, és lopva oda-odapillantottak a tó csillámló tükrére, arcuk fürdött a gyenge fényben, miközben hallgatták a csöndet és várták, hogy a hajnal közeledjen. Amikor eljött az indulás ideje, Bremen fölállt, fakó mosollyal végighordozta tekintetét társain, majd némán leballagott a Shale völgyébe.

Lassan lépdelt. Járt már itt, de a tapasztalat nem sokat segít, ahol ilyen álnok a terep. Talpa alatt csúsztak az omladékony göröngyök, és a peremük olyan éles volt, hogy vágott. Bremen jól megfontolta, hová lép, előre kiszámított minden mozdulatot. Csizmája alatt csikorogtak a kavicsok, a hang visszaverődött a mély csendben. Nyugat felől a felhők egyre tömöttebbek lettek, baljósan morajló mennydörgés jelezte a vihar közeledtét. A völgyben nem fújt szél, de a levegőnek esőszaga volt. Bremen felpillantott, amikor villámostor hasított a fekete égbe, majd jóval északabbra ugyanazt a cikcakkot írta le a hegység háttérfüggönye előtt. Ma nem csak világosságot hoz a hajnal.

Leért a völgy fenekére, ahol már gyorsabban haladt, a sík terepen biztosabb lett a járás. Előtte ezüstösen foszforeszkált a Hadeshorn, a fény valahonnan a nyugodt felszín alól áradt. Itt már érezte a halál szagát, azt a semmivel össze nem téveszthető áporodottságot, a száraz, bűzös bomlást. Szeretett volna hátranézni oda, ahol a többiek várakoznak, de tudta, hogy még ilyen csekély mértékben sem oszthatja meg a figyelmét. Magában máris a szertartást ismételte, amelyet akkor kell elvégeznie, ha leér a vízhez, a szavakat, jeleket, a szellemidézést, amely megoldja a halottak nyelvét. Jó előre a holtak elgyengítő jelenléte ellenében acélozta saját akaratát. És egyszer csak lent állt a tó partján a törékeny kis alak a sziklák és az ég óriás arénájában: csupa ráncos bőr és vén csont, a legerősebb része az elszántság, a makacs akarat. Háta mögül hallotta a közeledő vihar mennydörgésének robaját. Feje fölött a felhőket kavarni kezdte a szél, amely a hátába hajtotta a közeledő esőt. Talpa alatt borzongott a föld, amikor a szellemek megérezték jelenlétét. Halkan megszólalt, elmondta nevét, történetét, az okot, ami idehozta. Kezével, karjával jeleket írt le, taglejtéseivel idézte őket a holtak világából az élőkébe. Látta, hogy mozdul a víztükör, és gyorsította az eljárást.

Magabiztos és állhatatos volt, tudta, hogy mi következik. Először halk és távoli suttogás, amely úgy közeledett, ahogyan láthatatlan buborék emelkedik a vízben. Azután hosszú, mély kiáltások. A hangerő fokozódott, néhány kiáltás megtöbbszöröződött, és mind türelmetlenebbül, mind szaporábban harsogott. A Hadeshorn sziszegett elégedetlenségében és mohóságában, a víz ugyanolyan gyorsan kezdett fodrozódni, mint odafönt a közeledő vihartól örvénylő fellegek. Bremen intett nekik, megparancsolta, hogy válaszoljanak. Elfek között elsajátított tudása lehetővé tette, hogy uralkodjon az eseményeken, sziklaszilárd alappal ajándékozta meg, amelyre fölépíthette a megidéző varázslatot.

Válaszoljatok, parancsolta nekik. Nyíljatok meg előttem! Permet lövellt a magasba a most már vadul hullámzó víz közepéből, szökőkúttá változott, visszazuhant, ismét fölemelkedett. Mély moraj kezdődött a föld alatt, a harag zúgása. Bremen megérezte a szívén a kétség első lopakodó csápjait, és nagy erővel kényszerítette magát, hogy ne vegyen róluk tudomást. Érezte, ahogy légüres tér keletkezik körülötte, szétspriccel a tóból, elárasztja a völgyet. Most csak a holtak tartózkodhattak itt – a holtak és az, aki megidézte őket. Aztán emelkedni kezdtek a tóból a szellemek: vékony fehér-fényszálak, amelyek nagyjából emberi formát öltve fürödtek a felhős éjszakai feketeségben foszforeszkáló szentjánosbogár-fényben. Kígyóvonalban pörögtek elő a ködből és a permetből, fölemelkedve túlvilági otthonuk tikkadt, sötét levegőjéből, hogy rövid látogatást tegyenek a világban, amelyben egykor laktak. Bremen továbbra is parancsolóan emelte föl karjait, sebezhetőnek és gyengének érezte magát, de azért folytatta a halottidézést, életre keltette a szellemeket. Hideg zúdult át törékeny tagjain, mintha jeges víz áradt volna szét ereiben. Keményen tartotta magát önnön félelmével szemben, a suttogásokkal szemben, amelyek vádlón firtatták: Ki hív minket? Ki merészel?

Ekkor valami hatalmas tört át pontosan a tó közepén, egy fekete köpenyes alak, amelynek közeledésétől eltörpültek, szétfröccsentek az apróbb, izzó formák, hogy szél-sodorta avarként pörögjenek-forogjanak a nyomában. A köpenyes alak fölmagaslott a Hadeshorn sötét, kavargó vizében. Szinte csak derengett, mint egy hústalan, csont nélküli jelenés, mégis tömörebb anyagból volt, mint a kisebb teremtmények, amelyek fölött uralkodott. Bremen keményen tartotta magát. A sötét alak közeledett. Őérte jött ide, őt idézte föl, de már nem tudta, helyesen cselekedett-e. A köpenyes fantom lelassult, most már olyan közel volt, hogy kitöltötte fent az eget, háta mögött a völgyet. Fölemelte csuklyáját, és nem volt arca, semmi nem látszott a sötét köntösön belül.

Megszólalt, mély, robajló hangon.

– Ismersz… – Színtelenül, indulattalanul kérdezte, kérdő hangsúly nélkül. Szava hosszú visszhangot vert a némaságban. Bremen lassan bólintott. – Ismerlek – suttogta.

A NÉGY HÁTRAMARADOTT a völgy pereméről figyelte a kibontakozó drámát. Látták az öregembert, ahogy áll a Hadeshorn partján és megidézi a holtak szellemét. Látták a fortyogó vízből fölemelkedő szellemeket, izzó alakjukat, végtagjaik, testük vonaglását a pillanatnyi szabadság vérfagyasztó táncában. Látták, amint feltör közülük a fekete köpenyes, óriási alak, elborítja őket, magába szippantja fényüket. Figyelték, hogyan közeledik, majd megáll Bremen előtt. De csak láttak, és nem hallottak. A völgyben minden csöndes volt. A tó és a halottak hangja el volt zárva előlük. A druida és a köpenyes alak hangja, már ha szóltak egymással, nem jutott el a fülükig. Csak a mellettük elszáguldó szél fütyült, meg az első esőcseppek koppantak a hasadozott köveken. Kitörőben volt a vihar, sötét felhőfalon, zuhogó esővel közeledett nyugatról. Ugyanabban a pillanatban zúdult rájuk, amikor a sötét alak odaért Bremenhez, és egy pillanat alatt mindent elnyelt a zápor. A tó, a szellemek, a köpenyes alak, Bremen, a völgy – minden eltűnt. Risca riadtan felmordult, és gyors pillantást vetett a többiekre. Köpenyükbe burkolóztak a vihar ellen, roskadtan kuporogtak fedezékükben, mint kortól meggörnyedt vén-asszonyok.

– Látjátok? – kérdezte aggodalmasan.

– Semmit – válaszolta azonnal Tay Trefenwyd. – Eltűntek.

Egy pillanatig senki sem mozdult, nem tudták, mit tegyenek. Kinson belebámult a zápor ködébe, úgy próbált kihüvelyezni valamilyen formát. De minden árnyas, szürreális volt, és onnan, ahol álltak, semmit sem láthattak tisztán.

– Bajban lehet! – csattant föl vádlón Risca.

– Azt mondta, várjunk – kényszerítette ki magából Kinson. Nem akarta, hogy emlékeztessék az öregember utasításaira, most, amikor annyira féltette, de az ígéretéről sem akart megfeledkezni. Hirtelen széllökések esőt csaptak az arcukba, és beléjük fojtották a szót.

– Semmi baja! – kiáltotta hirtelen Mareth, és végigsöpörte maga előtt a levegőt. Rámeredtek.

– Látod? – kérdezte Risca. A lány bólintott, az arca árnyékba borult.

– Igen. – Pedig nem láthatta. Kinson állt hozzá a legközelebb, és észrevette azt, amit a többiek nem. Ha Mareth látta is Brement, azt nem a szemével tette. Kinson döbbenten állapította meg, hogy a lány szemének csak a fehérje látszik.

A SHALE VÖLGYÉBEN nem esett, szél sem fújt, nem tombolt vihar. Bremen semmit sem érzékelt a tavon és az előtte álló alakon kívül.

– Mondd ki a nevem… – Bremen mély lélegzetet vett, igyekezett uralkodni lába remegésén és a mellét zsibbasztó hidegségen.

– Galaphile vagy. – Ez fontos része volt a szertartásnak. A megidézett szellem csupán akkor maradhat, ha az, aki megidézte, kimondja a nevét. Most már maradhat annyi ideig, hogy válaszoljon Bremen kérdéseire – már ha egyáltalán hajlandó. Az árny hirtelen nyugtalansággal megremegett.

– Mit akarsz megtudni… – Bremen nem habozott.

– Mindent, amit Bronáról, a lázadó druidáról mondhatsz nekem. Hogy miként lett Boszorkánymesterré. – A hangja ugyanolyan görcsösen remegett, mint a keze. – Tudni akarom, mivel lehet elpusztítani. Tudni akarom, mit hoz a jövő. – Száraz krákogásban halt el a hangja. A Hadeshorn sziszegett és köpködött, mintha az öregember szavaira válaszolna, a halottak nyögése és jajgatása fülsértő hangzavarba olvadt az éjszakában. Bremen ismét érezte mellében a hideg mocorgást. Mintha támadni készülő kígyó tekergőzne. Nyomták az évek. Érezte, hogy testének gyengesége elárulja konok határozottságát.

– Mindenáron el akarod pusztítani…

– Igen.

– Bármi árat megfizetsz, hogy ezt megtehesd… – Bremen érezte a szíve mélyén összetekeredett kígyót.

– Igen – súgta kétségbeesetten. Galaphile szelleme széttárta a karját, mintha át akarná karolni az öregembert, mintha óvni, védeni akarná.

– Nézd hát… – Látomások bukkantak föl a fekete köntösből, a redők adtak formát nekik. Egyenként rajzolódtak elő a sötétből, bizonytalanul, anyagtalanul, úgy reszkettek, mint a Hadeshorn vize a szellemek eljövetelekor. Bremen figyelte az előtte elvonuló képeket, magába szívta őket, mint fényt a sötétség. Négy kép követte egymást.

Az elsőben ő állt Paranor ódon erődjében. Körülötte mindenütt halál. Senki sem élt az Öregtoronyban, mindenkit lemészárolt az árulás, mindent elpusztított az alattomos gonosz. Feketeség borította el a druidák várkastélyát, halálos fekete erő mocorgott az árnyak között, várakozó orgyilkosok alakjában. Ám e feketeségen túl fénylő bizonysággal ragyogott a Fődruida medálja, a magasra emelt kéz a lángoló fáklyával, a szeretett Eilt Druin, az ő eljövetelét, érintését várva A látomás eltűnt, és Bremen most Nyugatföld téres tájai fölött suhant. Meglepetten lenézett, álmélkodott rajta, hogy röpül. Először nem tudta meghatározni, hol van. Azután fölismerte a Sarandanon buja völgyét és azon túl a hatalmas, kék Innisborét. Egy pillanatra felhők borították el a képet, mindent megváltoztatva. Azután hegyeket látott – a Kensrowe az, vagy a Káva? Tömegéből két csúcs emelkedett ki, egy kéz két ujja mutatott V betűt. Közöttük hágó vezetett összetapadó, egyetlen tömegbe olvadó ujjak sokaságához. Az ujjakon belül elképzelhetetlenül ősi erőd rejtőzködött, amely még a tündérek idejéből maradt. Bremen lecsapott feketeségébe, ahol várakozó halált talált, bár arcát nem fürkészhette ki. És ott, a tekervények bugyrában hevert a Fekete Tündérkő. Ez a látomás is eltűnt, és most csatatéren állt. Holtak és sebesültek hevertek körülötte, mindenféle emberi fajból valók és olyanok is, melyek nem emberiek. Vér áztatta a földet, harcosok kiáltásaitól, fegyvercsörgéstől visszhangzott a késő délután a fakószürke ég alatt. Előtte egy férfi állt elfordított arccal. Magas, szőke. Elf. Jobbjában fénylő kard. Jó néhány méterrel odébb állt a Boszorkánymester, a fekete köpenyes, szörnyű alak, a mindennel dacoló, lebírhatatlan lény. A magas férfira látszott várni, ráérősen, magabiztosan, kihívóan. A dalia magasba emelt karddal közeledett hozzá, és a kesztyűs kéz alatt a fegyver markolatában megvillant az Eilt Druin. Felbukkant az utolsó látomás. Sötét volt, felhők gomolyogtak, gyász és kétségbeesés hangja szállt. Bremen ismét a Shale völgyében állt a Hadeshorn partján, ismét Galaphile árnya előtt, aki körül füstként kavarogtak a kisebb, fényesebb árnyak. Mellette egy fiú állt, magas, karcsú, fekete, alig tizenöt éves, olyan ünnepélyes, mint aki gyászol. A fiú Bremen felé fordult és a druida belenézett a szemébe… a szemébe…

A látomás elhalványult és szertefoszlott. Galaphile árnya összesűrűsödött, eltakarva a képeket, kilopva belőlük a kevés fényt. Bremen összerázkódott, pislogott, és azon töprengett, amit az imént látott.

– Mindez megtörténik? – suttogta az árnyéknak. – Elkövetkezik?

– Van ami elkövetkezik, van, ami már megtörtént…

– A druidák, Paranor…

– Ne kérdezz többet…

– De hát mit tehetek én…? – Az árnyék elutasítóan intett. Bremen lélegzete elakadt, mintha vasabroncsot kovácsoltak volna a mellére. A szorítás engedett. Az öregember visszaparancsolta a félelmet. Ragyogó gejzírben fröccsent szerte a permet, gyémántok az éjszaka fekete bársonyán. Az árnyék visszavonulóban volt.

– Ne felejtsd el… – Bremen hiába emelte föl a kezét, hogy lassítsa a másik távolodását.

– Várj!

– Mindegyiknek ára van… – Az öregember értetlenül rázta a fejét. Mindegyiknek ára van? Minek? És ki fizeti?

– Emlékezz… – Azután a Hadeshorn ismét fölforrt, a kísértet lassan elmerült a habok között, magával vitte az összes ragyogóbb, kisebb kísérő szellemet. Párában és ködben, jajgatva-nyöszörögve tértek vissza az alsó világba, ahonnan jöttek. A víz tömör oszlopban repült a levegőbe, amikor eltűntek. Félelmetes robbanás törte szét a csendet és a mozdulatlan levegőt. Azután lezúdult a vihar és a szél. Mennydörgött-villámlott, eső verte az öregembert. Bremen megtántorodott a robbanástól és elterült. Nyitott, bámuló szemmel, de érzéketlenül feküdt a víz mellett.

MARETH ÉRT ODA elsőnek. A férfiak nagyobbak és erősebbek voltak, de az ő lába nem csúszott a nyálkás sziklán, valósággal repült a sima kövön. Azonnal letérdelt és átkarolta az öregembert. Az eső szüntelenül zuhogott, ragyásra verte a Hadeshorn kisimult tükrét, mosta a völgy síkos feketeségét, felpuhította, elmaszatolta a hajnal fényeit. A bőrig ázott Mareth fázott lucskos köpenyében, de nem törődött vele, kicsiny alakja megmerevedett az erős összpontosítástól. Arcát fölemelte a sötét égre, szemét lehunyta. Három társa lelassított, amikor odaértek hozzájuk, nem tudták, mi történik. A lány szorosabban ölelte magához Brement, majd összerándult és előrezuhant. Az odarohanó férfiak még idejében kapták el. Kinson leemelte a lányt Bremenről, Tay fölkapta az öregembert, úgy törtettek ki a zivataron át a Shale völgyéből. Amint elhagyták a völgyet, menedéket kerestek egy barlangban, amely mellett már elhaladtak befelé jövet. A lányt és az öregembert a kőre fektették, és köpenyükkel betakarták őket. Nem volt fájuk, hogy tüzet rakjanak, ázottan, dideregve várták, hogy elálljon az eső. Kinson ellenőrizte ájult társaik szívverését, pulzusát, és rendben valónak találta. Egy idő után az öregember magához tért, csaknem ugyanakkor a lány is visszanyerte eszméletét. A három férfi Bremen köré gyűlt, faggatták, mi történt, de az öregember csak a fejét rázta, és azt mondta, most ne kívánják tőle, hogy beszéljen. Társai kelletlenül arrébb húzódtak. Kinson megállt Mareth mellett, gondolta, megkérdi, mit csinált Bremennel – mert az világos, hogy valamit művelt –, ám a lány fölnézett rá, majd azonnal elfordult, így a férfi békén hagyta. Kivilágosodott, az eső elállt. Kinson megosztotta a magával hozott ételt a többiekkel. Csak Bremen nem evett. úgy rémlett, mélyen visszavonult magába – talán még mindig odalent időzött a völgyben – és mintha a semmibe bámult volna, viharvert arca kifejezéstelen maszkká üresedett. Kinson szemmel tartotta egy ideig, valamilyen jelet keresett, amiből megfejthetné, mire gondol a másik, de kudarcot vallott. Végül az öregember fölnézett, úgy, mintha most eszmélne rá társai jelenlétére és ottlétük okára, majd intett, hogy jöjjenek közelebb. Amikor letelepedtek, elmesélte találkozását Galaphile árnyával és a négy látomást.

– Nem tudom eldönteni, mit jelentenek – mondta végül. Hangja fáradtan, érdesen karistolta a csöndet. – Egyszerű jóslatok voltak az elkövetkezendőkről, a máris elvégeztetett jövőből? Ígéretek, hogy mi történhet, ha bizonyos dolgokra sor kerül? Miért épp e látomásokat szemelte ki az árnyalak? Megannyi kérdés – megválaszolatlanul…

– Milyen árat kért tőled a beavatásért? – mormolta sötéten Kinson. – Erről se feledkezz meg.

Bremen elmosolyodott.

– Én kértem, hogy beavasson, Kinson. Én akartam a fajok védelmezője és a Boszorkánymester elpusztítója lenni, tehát nincs jogom firtatni a siker árát… Mégis – sóhajtotta –, azt hiszem, részben már értem, mit kell tennem. De szükségem van mindannyitok segítségére. – Végignézett rajtuk. – Attól félek, arra kell kérjelek benneteket, hogy nagy veszélyt vállaljatok. – Risca felröffent.

– Hála istennek. Már kezdtem azt gondolni, hogy semmi sem lesz ebből a kalandból. Mondd, mit kell tennünk.

– Igen, jobb is, ha nekivágunk az útnak – helyeselt Tay, és buzgón előrehajolt.

Bremen bólintott. Hálás volt a tekintete.

– Abban egyetértünk, hogy a Boszorkánymestert meg kell állítani, mielőtt az összes fajt leigázza. Tudjuk, hogy egyszer már megpróbálta, de kudarcot vallott, most azonban erősebb és veszedelmesebb. Mint mondtam, éppen ezért hittem azt, hogy megpróbálja elpusztítani a paranori druidákat. Az első látomás azt sugallja, hogy igazam volt. – Szünetet tartott. – Félek, ez máris megtörtént.

Kijelentését hosszú hallgatás követte, a többiek óvatosan pillogtak egymásra.

– Úgy véled, hogy valamennyi druida halott? – kérdezte halkan Tay. Bremen bólintott.

– Azt hiszem. Remélem, tévedek. Mindenesetre akár halottak, akár nem, az első látomás szerint muszáj elmennem az Eilt Druinért. Az összes látomás azt igazolja, hogy a medalion a kulcs a fegyver elkészítéséhez, amellyel elpusztíthatjuk Bronát. Egy kard lesz az, egy különleges erejű penge, amelynek varázsa még a Boszorkánymestert is fogja.

– Miféle varázs? – kérdezte mohón Kinson.

– Még nem tudom. – Bremen a fejét csóválta s újra elmosolyodott. – Alig tudok többet azon túl, hogy fegyverre van szükség, és amennyiben hihetünk a látomásnak, akkor ez a fegyver egy kard.

– És hogy meg kell találnod azt az embert, aki viselni fogja – tette hozzá Tay. – Egy olyan embert, akinek az arcát nem láttad.

– De az utolsó látomás, az a sötét kép a Hadeshornnál és a furcsa szemű fiú… – kezdte aggodalmasan Mareth.

– Várni kell, amíg el nem jön az idő – vágott a szavába Bremen kurtán, de nem gorombán. Tekintete kutatóan pihent a lány arcán. – A dolgok úgy fedik föl magukat, ahogy nekik tetszik, Mareth. Nem siettethetjük őket. És azt sem engedhetjük meg magunknak, hogy a szorongás lefékezzen.

– Mit kérsz hát tőlünk? – kérdezte újra Tay. Bremen farkasszemet nézett vele.

– Szét kell válnunk, Tay. Azt akarom, hogy térj vissza az elfek közé, és kérd meg Courtann Ballindarrochot, szerelne föl egy expedíciót a Fekete Tündérkő felkutatására. Ez a Kő valamilyen módon döntő szerepet játszik Brona megsemmisítésében. A látomások erre mutatnak. A szárnyas fürkészek máris keresik. Nem engedhetjük, hogy megtalálják! Az elf királyt rá kell beszélni, hogy támogasson minket. Vannak a látomásnak olyan részletei, amelyek segítenek bennünket. Használd föl, amit megmutattak, s találd meg a Követ a Boszorkánymester előtt. – Riscához fordult. – Te menj Rayburhoz és a culhaveni törpékhez. A Boszorkánymester csapatai kelet felé menetelnek; azt hiszem, a következő csapást nekik szánja. A törpéknek készen kell állniuk arra, hogy megvédjék magukat, és kitartsanak, amíg segítség érkezik. Tégy meg mindent ennek érdekében. Tay szólni fog Ballindarrochhal, és kérelmezi, hogy az elfek egyesítsék erőiket a törpékével. Ha így lesz, akkor fölvehetik a versenyt a trollokkal, akikre Brona támaszkodik.

Szünetet tartott.

– De mindenekelőtt időt kell nyernünk, hogy megalkothassuk a fegyvert, amely elpusztítja Bronát. Kinson, Mareth és én visszatérünk Paranorba és megnézzük, igaz-e a bukásáról szóló látomás. Én megkeresem az Eilt Druint.

– Athabasca, ha még él, nem fogja odaadni – jelentette ki Risca. – Te is tudod.

– Meglehet – válaszolta lanyhán Bremen. – Nekem mindenesetre rá kell jönnöm, hogy ezt a kardot, amelyet láttam, hogyan kell kikovácsolni, milyen varázserőt kell tartalmaznia, miféle mágiával kell átitatni. Rá kell jönnöm, hogyan lehet elpusztíthatatlanná tenni. Azután meg kell találnom a viselőjét.

– Szóval csodákat kell tenned – jegyezte meg csípősen Tay Trefenwyd.

– Mindnyájunknak azt kell – válaszolta halkan Bremen. Összenéztek a homályban, szavak nélkül is testet öltött egyetértésben. Menedékük előtt makacs esőcseppek doboltak a sziklákon. Délelőtt volt, a fény ezüstössé vált, amint a nap igyekezett utat törni a kitartó viharfelhők között.

– Ha a paranori druidák halottak, akkor csak mi maradtunk – jegyezte meg Tay. – Csak mi öten. – Bremen bólintott.

– Akkor ötnek kell elégnek lennie. – Fölállt, kinézett a borulatba. – Jobb is, ha indulunk.

VI.

UGYANAZON az éjszakán, északnyugatra attól a helytől, ahol Bremen Galaphile árnyával társalgott, a Sárkányfogak gyűrűjének mélyén Caerid Lock a paranori őrséget ellenőrizte. Éjfélre járt, amikor a déli mellvéd mentén átment egy nyitott udvaron, és egy pillanatra összerezzent a villám gonosz lobbanásától a távoli égen. Megállt, figyelt, hallgatózott. Láthatártól láthatárig értek a felhők, eltakarták a holdat, bakacsinba vonták a világot. Másodszor is villámlott, fényétől az éjszaka szilánkokra hasadt, azután kihunyt, mintha sohasem létezett volna. Mennydörgés követte, hosszan tartó mély moraj visszhangzott az ormok között. A vihar Paranortól délre tombolt, de a levegőnek esőszaga lett, a csönd mély volt és nyomasztó. A Druida Gárda kapitánya tűnődve állt még egy pillanatig, majd egy ajtón belépett az Öregtoronyba. Minden éjjel körbejárt, nem vesztegetve időt az alvásra, megszállottan ragaszkodott szokásaihoz a munkában. Az éjfélt és a hajnalt megelőző időszakot tartotta a legveszélyesebbnek, amikor a fáradtság és az álmosság eltompítják az érzékeket, s az őrség figyelme lankad. Ha valaki támadást tervez, hát ekkorra időzíti. Mivel hitt benne, hogy Bremen figyelmeztetése nem alaptalan – és természettől óvatos lévén –, elhatározta, hogy a következő néhány hétben különösen éber lesz. Máris több őrt állított minden poszton, és elkezdte a kapuzárak megerősítésének fáradságos munkáját. Fontolgatta, hogy kiegészítő óvintézkedésként éjszakai őrjáratokat indít a környező erdőkbe, de attól tartott, túlságosan sebezhetők lennének a falak védelme nélkül. Tekintélyes létszámú őrsége volt, de korántsem hadsereg. A falakon belül szavatolhatta a biztonságot, de kint nem tudott volna megvívni egy csatát.

Lement a lépcsőn, átvágott az elülső udvaron. Fél tucat őr posztolt a bejáratnál, ők feleltek a kapuért, a hullórostélyért és a főkaput övező tornyokért. Vigyázzba vágták magukat a kapitány közeledésére. Caerid beszélt az ügyeletes tiszttel, ellenőrizte, minden rendben van-e, aztán továbbment. Ismét átvágott az udvaron, hallotta, hogy újabb égzengés töri meg az éjszaka mély csöndjét, dél felé nézett, keresve a mennydörgést megelőző villámot, közben kapott észbe, hogy annak már ki kellett aludnia. Kínosan érezte magát, de nem jobban, mint más éjszakákon, mert munkája során mániákusan gyanakvó volt. Néha arra gondolt, túl régen él Paranorban. Jól végezte a munkáját; tudta, hogy még mindig jó őrparancsnok. Büszke volt a csapatára; valamennyi szolgálatban levő őrét maga válogatta és képezte ki. Szilárd, megbízható egység volt, Caerid számíthatott rájuk. De nem lett fiatalabb; a kor pedig tompítja az ítélőképességet és táplálja az önelégültséget. Ezt aligha engedheti meg magának. Északföld eleste és a Boszorkánymesterrel kapcsolatos mendemondák arra figyelmeztetnek, hogy veszélyes időket élünk. Érezte a változást a szélben. Valami rossz közeledik Négyföld felé, és haladásában feltartóztathatatlanul elsöpri a druidákat. Valami rossz közeledik, és Caerid Lock aggódott, hogy nem fogja fölismerni, csak amikor már késő.

Az udvar végén benyitott egy ajtón, és végigment egy folyosón, amely az északi fal mentén húzódott az itteni kapuig. Négy kapuja volt az Öregtoronynak, minden idevezető útra szolgált egy. Több kisebb ajtót is vágtak a falba, de ezeket kőből faragták, és vassal zárták el. Zömüket fortélyosan elrejtették. Csak alaposabb vizsgálódással lehetett fölfedezni őket, ám ehhez világosban kellett odaállni a falhoz, s ekkor a bástyák őrsége észrevehette az embert. Ám Caerid mindenben biztosra ment, és napnyugtától napkeltéig ezek mellé is állított egy-egy őrt. A nyugati kapu felé tartva két ilyen ajtó mellett is elhaladt. Ötvenméternyire voltak egymástól a kanyargós folyosón. Az őrök mindkét helyen tisztelegtek. Résen állnak, mondták. Caerid mindkét alkalommal bólintott, azután tovább ment. Ám amikor az őrök már nem láthatták, gondterhelten ráncolta homlokát. Nem tetszett neki ez a beosztás. Az első ajtónál egy kershalti troll állt, egy veterán, de a másodiknál újonc, egy fiatal elf. Caerid nem szerette, ha újoncok magánosan őrködnek. Magában följegyezte, hogy a váltásnál ezt majd figyelembe kell vennie. Ezt forgatta a fejében, miközben végigsietett a druida hálótermektől levezető, hátsó lépcsőn, ezért nem vette észre a három rejtőzködő alak osonását.

SZOROSAN A KŐFALHOZ tapadtak, amikor elhaladt alattuk a Druida Gárda kapitánya, anélkül hogy észrevette volna őket. Nem mozdultak, amíg Caerid el nem távolodott, azután leváltak a falról és folytatták útjukat. Mindhárman druidák voltak, akik több mint tíz éve álltak a Tanács szolgálatában, és fanatikus hévvel hittek önnön nagyra hivatottságukban. A druida rendben éltek, alkalmazkodtak követelményeihez és szabályaihoz, noha ostobának, céltalannak és elégtelennek találták őket. Hatalom kell, hogy az életnek értelme legyen. A teljesítmény semmit sem ér, ha nem jár személyes előnnyel. Mi célja a magányos tanulásnak, ha nincsen gyakorlati haszna? Mi értelme beleütni orrunkat tudomány és mágia titkaiba, ha sohasem tehetjük próbára őket? Ők hárman föltették maguknak mindezeket a kérdéseket, először külön-külön, majd együtt is, amikor fölfedezték, hogy gondolataik hasonlatosak. Természetesen nem álltak egyedül elégedetlenségükkel. Mások is gondolkodtak úgy, mint ők. De egyik sem ily lázasan, egy se úgy, mint ez a három, akik még a romlottságot is vállalták érte. Számukra nem volt remény. A Boszorkánymester régóta kereste őket, miközben a druidák elleni bosszút tervelte. Végül rájuk lelt és a maga pártjára állította őket.

Ez időbe került, de apránként legyőzte őket, ahogy legyőzte háromszázötven éve azokat, kik vele mentek, amikor elhagyta az Öregtornyot. Mindig akadnak ilyen emberek, akik arra várnak, hogy szólítsák, használják őket. Brona ravaszul kerítette be őket, kezdetben nem árulta el magát, hagyta, hogy magukénak higgyék a hangját, kóstolót adott nekik a lehetőségekből, a hatalom illatából, a mágia tanításaiból. Hagyta, hogy a saját kezükkel láncolják hozzá magukat, hogy mohóságukból és kapzsiságukból kovácsoljanak béklyót, hogy maguk tegyék magukat a téveszmék és a kielégítetlen sóvárgás rabszolgáivá. Végül ők maguk könyörögtek neki, hogy az övé lehessenek, noha addigra rájöttek, kivel állnak szemben, és milyen árat kell fizetniük. Most sötét szándékkal lopakodtak Paranor folyosóin, olyan tettre készülve, ami örök kárhozatra taszítja őket. Némán odaosontak a lépcsőházból a folyosón a fiatal őrszemhez.

Meghúzódtak az árnyékban, ahova nem ért el a fáklyafény, és a Mestertől kapott csekélyke bájolás eszközével – édes a hatalom íze – elrejtették magukat a fiatal őr szeme elől. Azután rárontottak, egyikük keményen fejbe verte, amitől az elf eszméletét veszítette. A másik kettő lázas dühvel matatott a kőajtó zárjain, sorra kinyitották őket, félrehúzták a súlyos vasreteszt, kiemelték tartóiból a tömör rudat, végül magát az ajtót tárták ki, jóvátehetetlenül megnyitva Paranort az éjnek és az éjszakában várakozó lényeknek. A druidák hátráltak, amikor az első kreatúra csosszant be a fénybe. Púpos, drabális Koponyahordozó volt, karmok meredeztek fekete köpenye alól. Csupa csúcsból és élből álló esetlen tömegével betöltötte a folyosót, és valósággal kiszippantotta belőle a levegőt. Rámeresztette égő vörös szemét az előtte kushadó hármakra, és megvetően tovanyomakodott mellettük. Hártyás szárnyai halkan huppogtak. Elégedett szisszenéssel megragadta a fiatal elf őrt, feltépte a torkát és félredobta. A druidák összerándultak, amikor lespriccelte őket az áldozat vére. A Koponyahordozó hátraintett a kinti sötétbe, mire újabb valamik zúdultak be az ajtón, agyaras-karmos lények, göcsörtös torzak, kiken csomókban borzolódott a fekete sörte, támadásra készen szorongatták a fegyvert, pillantásuk ide-oda ugrált a csöndben. Némelyik homályosan ismerősnek tetszett, talán troll lehetett valaha. Némelyik alvilági fenevadnak rémlett, kiből hiányzott minden emberi. Naplemente óta lapítottak a külső falak menedékében egy sötét beugróban, hol az őrök nem láthatták őket a mellvédről. Bújtak, mert tudták, hogy ezek az előttük kushadó siralmas lények a Mester szolgái, akik be fogják engedni őket.

Most már bent voltak és alig várták, hogy belevethessék magukat az ígért vérfürdőbe. A Koponyahordozó visszaküldte az egyiket az éjszakába, hogy hívja az erdőben rejtezőket. Sok százan várakoztak ott a jelre. Meg fogják látni őket, amikor előjönnek a fák közül, de addigra késő lesz a riadó. Mire Paranor védői odaérnek, a csapat bent lesz az Öregtoronyban. A Koponyahordozó megfordult, elindult a folyosón. Nem törődött a három druidával. A semminél is semmibbek voltak a szemében. Otthagyta őket, mint félredobott hulladékot. A Mester majd eldönti, mi legyen velük. A szárnyas vadászt csak a gyilkolás érdekelte. A támadók kis csoportokra oszlottak menet közben. Az egyik fölfelé osont a lépcsőn a druidák hálókamráihoz. A másik befordult egy mellékfolyosóra, amely az Öregtorony méhébe vezetett. A fő csapat a Koponyahordozót követte a főkapuk felé. Hamarosan elkezdődött a sikoltozás.

CAERID LOCK rohanva igyekezett vissza, az északi kaputól az udvaron át, amikor fölharsant a riadó. Először sikoltozás hallatszott, azután elbődült egy csatakürt. A Druida Gárda kapitánya rögtön megértett mindent. Bremen jóslata valóra vált. A Boszorkánymester bejutott Paranor falai mögé. A bizonyosság a csontja velejéig megdermesztette. Futás közben az embereit szólította, arra gondolt, talán még van idő. Berontottak az Öregtorony folyosójába, amely ahhoz az ajtóhoz vezetett, amelyet az áruló druidák megnyitottak. Egy kanyarba befordulva látták, hogy előttük a folyosó tömve van fekete, görnyedt alakokkal, akik hemzsegnek befelé az éjszakából. Caerid nyomban fölmérte, hogy a túlerő miatt nem csaphatnak össze velük. Gyorsan hátravonta az embereit, a fenevadak rögtön utánuk zúdultak. A gárdisták egy szinttel följebb vonultak, hullórácsokat, ajtókat zártak le maguk mögött, hogy megállítsák támadóikat.

Kétségbeesett hazárdjáték volt, de Caerid Lock nem tudott mást kitalálni. A következő emeleten le tudták zárni a kevésbé fontos feljárókat, és elindultak a főkapukhoz. Addigra ötvenen voltak, de még ez sem volt elegendő. Caerid embereket küldött, hogy fölébresszék a druidákat, és a segítségükért könyörögjenek. Az öregebbek közül néhányan ismerik a mágiát, és nekik minden erőre szükségük lesz, amit csak össze tudnak szedni, ha életben akarnak maradni.

Miközben embereit gyűjtötte egybe, agya lázasan dolgozott. Ez nem erőszakos behatolás volt. Inkább belső árulás. Megesküdött, hogy később megkeresi a tetteseket. Személyesen számol el velük. A főlépcső tetején állást foglalt a Druida Gárda. Elfek, törpék, trollok, egy-két gnóm, csatarendben, harcra készen, vállvetve, egyesülve az elszántságban. Caerid Lock az első sor előtt állt, középen, kivont karddal. Nem próbálta bolondítani magát; ez csupán utóvédharc, amely kudarcra van ítélve. A kapitány szerint máris vereséget szenvedtek. A külső falakért semmit sem lehet tenni, azok már elvesztek. Pillanatnyilag a belső falak és az Öregtorony voltak a birtokukban, a bejáratokat lezárták, emberei összegyülekeztek, készen a védekezésre. De ezek az intézkedések legföljebb lassítani képesek az elszánt támadót. Túl sok út vezetett befelé és fölfelé, a belső falak alatt, hogysem a Druida Gárda sokáig tarthatta volna magát. Támadóik előbb-utóbb a hátuk mögé kerülnek. Ha ez megtörténik, futva kell menteniük az életüket.

Odalent támadást vezényelt a Koponyahordozó, és a karikalábú rémek felzúdultak a lépcsőn, agyarakat, karmokat, fegyvereket villogtatva. Caerid ellentámadásba lendült és visszaverte őket. A rémek rohamoztak megint, a gárda megint visszaverte őket. De addigra a védőknek legalább a fele meghalt vagy megsebesült, és nem jött senki, akivel pótolni lehetett volna őket. Caerid Lock kétségbeesetten nézett körül. Hol vannak a druidák? Miért nem válaszolnak a riasztásra? Harmadszor támadtak a szörnyek: támolygó, sörtés testek, csapkodó végtagok, sipításra, hujjogásra tátott pofák. A Druida Gárda ismét ellentámadással próbálkozott, belehasított a rémségekbe, visszavetette őket a lépcsőn, a hordának legalább a fele holtan hevert a vértől síkos lépcsőn. Az elkeseredett Caerid újabb őrt küldött, hogy hozzon segítséget, mindegy, honnan. Mikor az már távozóban volt, megragadta zubbonyát, és közelebb húzta.

– Találd meg a druidákat és mondd meg nekik, hogy meneküljenek, ha még van idő! – suttogta, hogy a többiek ne hallják. – Mondd meg nekik, hogy Paranor elesett! Siess, mondd meg nekik! Azután magad is menekülj!

A hírnök arcából kifutott a vér, és némán elrohant. Újabb támadók gyülekeztek a lenti árnyékban, torokhangon vijjogó, sötét alakok. Azután valahonnan föntről, az Öregtorony belsejéből, ott, ahol a druidák alszanak, dobhártyarepesztő sikoly hasított a levegőbe. Caerid szíve összeszorult. Vége, gondolta, nem rémülten, vagy szomorúan, egyszerűen utálattal. Másodpercekkel később a Boszorkánymester teremtményei ismét felhömpölyögtek a lépcsőn. Caerid Lock és megfogyatkozott csapata szorosra zárta a sort, és fölemelt fegyverrel várták őket.

Ám ez alkalommal túl sokan voltak.

KAHLE RESE a könyvtárban aludt, amikor a támadás lármája fölébresztette. Későig dolgozott, azokat a jelentéseket katalogizálta, amelyeket az utóbbi öt évben gyűjtött össze az időjárás szabályszerűségeiről és ennek a termésre gyakorolt hatásáról. Végül az asztalánál aludt el. Sebesültek jajgatására, fegyvercsörgésre, csizmás lábak dübörgésére riadt. Fölemelte ősz fejét, bizonytalanul körülnézett, azután fölállt, egy pillanatig erőt gyűjtött, majd az ajtóhoz ment. Óvatosan kileselkedett. Hangosabb lett a sikoltozás, amelyet ijesztővé tett a belőle áradó kín és kétségbeesés.

Emberek rohantak el az ajtó előtt, a Druida Gárda tagjai. A könyvtáros rádöbbent, hogy az Öregtornyot megtámadták. Bremen figyelmeztetése siket fülekre talált, és most, úgy, ahogy Bremen megmondta, fizetniük kell érte. Meghökkentette, milyen biztos benne, mi történik és mi lesz a végeredmény. Azt máris tudta, hogy ő nem éli túl az éjszakát. Még mindig habozott, nem akarta elfogadni, amit tudott. A folyosó most üres volt, a csata hangjai valahonnan lentről hallatszottak. Arra gondolt, hogy kimegy, hátha többet láthat, de épp amikor ezt fontolgatta, sötét alakok jelentek meg a hátsó lépcső irányából. Gyorsan visszahúzódott, és az alig résnyire nyitva maradt ajtó mögül leselkedett. Fekete, formátlan teremtmények nyomultak a látóterébe, kimondhatatlan dolgok, oly szörnyek, amelyek legföljebb legrosszabb rémálmainkban kísértenek. A könyvtáros visszatartotta a lélegzetét. A rémek szobáról szobára haladtak abba az irányba, ahol Kahle Rese várakozott. Halkan becsukta a könyvtár ajtaját, és be is zárta. Egy pillanatig állt, mozdulni képtelenül. Képek peregtek az agyában, régi napok emlékei, amikor tanulni kezdte a druidák mesterségét, amikor lankadatlan szorgalmú druidaírnok lett belőle, aki összegyűjtötte és megőrizte az óvilág és a tündérbirodalom idejéből maradt régi írásokat. Oly sok minden történt, mégis mily kevés idő alatt! Ámulva csóválta a fejét.

Hogyan röppenhetett el az idő ilyen gyorsan? Közelebbről hallatszott a jajgatás, közvetlenül az ajtaja elől, a folyosóról, ahol a szörnyek cammogtak. Elfogyott az idő. Gyorsan az íróasztala mögé futott, elővette a Brementől kapott bőrtasakot. Talán el kellett volna menni régi barátjával. Talán megmenekül, ha ezt választja. De ha így cselekszik, akkor ki védené meg a Druida Krónikákat? Ki másban bízhatott volna meg Bremen? Mellesleg ő ide tartozik. Olyan keveset tudott a falakon kívüli világról; túl rég hagyta ott. Kint senkinek nem lenne hasznára. Itt legalább még egy célra használható. Odament a könyvespolchoz, amely a Druida Krónikákat rejtő szoba titkos ajtaját takarta, és megnyomta a zárat. Belépett, körülnézett. A szoba tele volt hatalmas, bőrkötésű fóliánsokkal. Hosszú sorokban álltak, megszámozott rendben, a tudás kútforrása, minden tudomány, amelyet a druidák gyűjtöttek össze a tündérbirodalomból, az Első Tanács idejében, az ember és a Nagy Háborúk korszakaiban. Minden könyv minden lapja zsúfolva volt megszerzett és följegyzett információkkal, olyikat értették, mások még talányt képeztek; ez volt minden, ami megmaradt a múlt meg a jelen tudományából és mágiájából. Számos könyvet Kahle a saját kezével írt tele, sorról sorra, több mint negyven év alatt. Ezek a följegyzések voltak az öregember büszkesége, élete munkásságának summázata, a teljesítmény, amelyet a legjobban szeretett. Odament a legközelebbi polchoz, mélyet sóhajtott és széthúzta a zsinórt Bremen tasakjának száján. Minden varázslattal szemben bizalmatlan volt, de nem maradt választása.

Mellesleg Bremen még sohasem csapta be. Mindkettejüknek csak a Krónikák megóvása számított. Ezeknek túl kell élniük őt, mert erre szánták őket. Mindent túl kell élniük. Alaposan belemarkolt a tasakban csillogó, ezüstös porba, és rászórta a könyvek egy részére. A falszakasz, amelyet ezek a könyvek elborítottak, vibrálni kezdett, akár a délibáb rekkenő nyári napokon. Kahle habozott, azután újabb marék port hintett a remegő függönyre. A polcok és a könyvek eltűntek. Ekkor már fürgén mozgott, minden polcot, könyvet megszórt, és nézte, amint reszketnek, majd elhalványodnak. Pillanatokkal később a Druida Krónikák nyomtalanul eltűntek. Csupán egy szoba maradt, négy üres fal és középütt egy hosszú olvasóasztal. Kahle Rese elégedetten bólintott. A Krónikák most már biztonságban vannak. Még ha fölfedezik is a szobát, a tartalma rejtve marad. Ez több volt, mint amit remélni mert. Hirtelen elfáradva visszatért a könyvtárba. Az ajtón kaparásztak; egy járatlan karom próbálta megfogni és elfordítani a kilincset.

Kahle megfordult, óvatosan becsukta a hátsó ajtót. Köntöse zsebébe gyűrte a csaknem kiürült bőrtasakot, íróasztalához ment, megállt. Nem volt fegyvere. Nem volt hova menekülnie. Nem tehetett mást, mint várt. Súlyos test csapódott az ajtónak, szilánkok pattogtak. Egy pillanattal később az ajtószárny engedett, és nekivágódott a falnak. Három tarajos fenevad rontott a szobába, és a gyűlölettől elkeskenyedett, vörös szemmel bámult a könyvtárosra. Kahle Rese állta a pillantásukat, meg sem rezzent, amikor közeledtek hozzá. A legközelebbi kurta lándzsát szorongatott. Az előtte álló emberben volt valami, ami feldühítette. Amikor odaért a könyvtároshoz, belevágta a lándzsát a mellébe és azonnal megölte az öregembert.

AMIKOR MINDENNEK vége lett, az őrség megmaradt tagjait felkutatták és lemészárolták, a túlélő druidákat búvóhelyeikről átterelték a Tanácsterembe, és letérdeltették őket a győztes szörnyek gyűrűjében. Athabascát, akit még életben találtak, a Koponyahordozó elé állították. A kreatúra rámeredt a méltóságteljes, fehér hajú Fődruidára, azután megparancsolta, hogy hajoljon meg előtte, és ismerje el urának. Amikor erre a még vereségében is büszke Athabasca nem volt hajlandó, a rém megragadta a nyakát, belebámult a druida rémült szemébe és kiégette a sajátjából kicsapó tűzzel. Miközben Athabasca a kőpadlón fetrengett kínjában, hirtelen csönd lett a Tanácsteremben. A sziszegés és motyogás elhalt. Nem karistoltak karmok, nem csikorogtak az agyarak. Baljós, várakozó némaság ereszkedett rájuk, minden szem a főbejárat felé fordult, ahol a nehéz, kétszárnyú ajtó bezúzva lógott zsanérjairól.

A fűrészes nyílásban mintha összesűrűsödtek volna az árnyak; a sötétség összefolyt, lassan alakot öltött, egy magas, köpenyes figuráét, aki nem a földön állt, mint a normális emberek, hanem a füst anyagtalan könnyedségével lebegett a levegőben. Közeledtétől borzongatóra hűlt a Tanácsterem levegője, hideg söpört végig a csarnokon, behatolt a fogoly druidák csontjaiba. Rabtartóik egymás után roskadtak térdre, és rekedten mormolták:

– Mester! Mester! – A Boszorkánymester végignézett a megvert druidákon és elégedettség töltötte el. Most hát valamennyi az övé. Paranor is az övé. Végre bosszút állhat. Talpra ugrasztotta teremtményeit, azután köpenyes karjával Athabascára mutatott. A megvakított, kínlódó Fődruida úgy pattant a magasba, mintha láthatatlan dróton rántanák. A padló és a többi druida feje fölött lebegett, rémülten jajgatva. A Boszorkánymester tekerő mozdulatot tett, mire a Fődruida hátborzongató némaságba süppedt, majd a második tekerő mozdulatra iszonyú, agyongyötört károgással kántálta: – Mester, Mester, Mester! – A druidák összebújtak, szégyenükben és haragjukban lesütötték a szemüket. Volt, aki sírt. A Boszorkánymester teremtményei sziszegtek az örömtől, tisztelgésre emelték karmos mancsukat.

Ekkor a Boszorkánymester bólintására a Koponyahordozó rémítő gyorsasággal lecsapott, és kitépte a még élő Athabasca melléből a szívét. A Fődruida hátravetett fejjel sikoltott, amikor a bordái szétrobbantak, majd előreroskadt és elnémult. A Boszorkánymester még néhány hosszú percig lógatta társai feje fölött, akár egy rongybabát, miközben Athabascából patakzott a vér. Így hintáztatta-lóbálta előre-hátra, majd hirtelen leejtette a megtört húsból és csontból álló, ázott masszát. Azután az összes elfogott druidát megannyi birkaként kitereltette a Tanácsteremből, le Paranor pincéinek legmélyére, ahol élve befalaztatta őket. Amikor az utolsó sikolyok is elhaltak, a Boszorkánymester a lépcsőkön és folyosókon fölhágott az Öregtoronyba, hogy megkeresse a Druida Krónikákat. Elpusztította a druidákat; most el kell pusztítania tanaikat is. Vagy magával kell vinnie, ami használható. Sietett, mert máris mocorgott valami az Öregtorony feneketlen kútjának mélyén, ami arra utalt, hogy jelenlétével felébresztette a mágiát. A saját birodalmában bárkivel felért. Itt, legnagyobb ellenségeinek barlangjában már nem. Megtalálta a könyvtárat, átkutatta.

Fölfedezte az ajtót rejtő könyvespolcot, de mögötte a kamra üres volt. Érezte, hogy varázslatot alkalmaztak, de nem tudta meghatározni eredetét vagy célját. A Krónikáknak semmi nyoma. A Druidakút mélyén erősödött a mocorgás. Érkezése elszabadított valamit, és az most emelkedett, hogy megkeresse őt. A Boszorkánymestert megzavarta, hogy ilyesmi előfordulhat, hogy itt lesbe állítottak valamit, ami dacol ővele. Ez nem származhatott ezektől a játszva legyőzött, siralmas halandóktól. Azok már nem képesek ilyen hatalmat megidézni. Inkább az lehetett, aki nemrég behatolt birodalmába, akit kreatúrái üldöztek is: Bremen, a druida. Visszatért a Tanácsterembe, igyekezett minél hamarabb távozni, miután itt végzett. Elébe állították a hármat, akik elárulták Paranort. Nem szavakkal beszélt hozzájuk, nem érnek ezek ennyit, hagyta, hogy a gondolatai beszéljenek helyette. Kussoltak és tekergőztek előtte, szegény ostoba férgek, akik hiúságukban többre vágytak, mint amennyit értelmük felfogni képes.

– Mester! – vinnyogtak könyörgő hangon. – Mester, csak téged szolgálunk!

– A druidák közül ki menekült el Bremennel az Öregtoronyból?

– Csak hárman, Mester. Egy törpe, Risca. Egy elf, Tay Trefenwyd. Egy déli lány, Mareth.

– Bremennel mentek?

– Igen, Bremennel.

– Más nem menekült el?

– Nem, Mester. Senki.

– Vissza fognak térni. Hallják majd Paranor elestét és meg akarják tudni, mi történt. Megvárjátok őket. Befejezitek, amit elkezdtem. Azután olyanok lesztek, mint én.

– Igen, Mester, igen!

– Felállni!

Engedelmeskedtek, buzgón siettek felállni, parancsot leső, megtört lelkek és elmék. De még hiányzott belőlük az erő ahhoz, amit végre kellett hajtaniuk, így meg kellett változtatni őket. Varázserejével feléjük nyúlt, bepólyálta őket pókháló-vékony és vas-kemény szálakkal, és ellopta belőlük a maradék emberit. Sikolyaiktól visszhangzottak az üres csarnokok, miközben fáradhatatlanul formálta őket újjá. Kezek és lábak csapkodtak. Fejek rángatóztak, szemek guvadtak. Mire végzett, nem lehetett rájuk ismerni. Akkor otthagyta őket, és engedelmes szolgahadával visszasurrant az éjszakába, átengedve a druidák erődjét a haldoklóknak és a holtaknak.

VII.

A BÚCSÚZÓ RISCA keményen megszorította Bremen kezét. A barlang előtt álltak, amely menedéket adott nekik, miután maguk mögött hagyták a Hadeshornt és kísérteteit. Már csaknem dél volt, az eső finom párává porlott, nyugaton, a Sárkányfogak sötét csúcsai fölött világosodni kezdett az ég.

– Úgy tűnik, egyhamar nem találkozunk, útjaink szétválnak – dörmögte Risca. – Nem is tudom, hogyan maradhattunk barátok. Nem is értem, miért fájdítjuk a fejünket miatta.

– Nincs választásunk – mondta mellette Tay Trefenwyd. – Senki más nem teheti meg rajtunk kívül.

– Hát ez igaz – mosolyodott el akarata ellenére a törpe. – Nohát, ez majd próbára teszi barátságunkat, az már biztos. Szétszóródunk Keletföldtől Nyugatföldig, meg még tovább, ki tudja, mikor találkozunk ismét? – Erősen megszorította Bremen kezét. – Vigyázz magadra.

– Te is, barátom – kérte az öregember.

– Tay Trefenwyd! – kurjantott vissza a törpe, aki már el is indult az ösvényen. – Ne felejtsd el ígéretedet! Szedd össze az elfeket, és hozd őket keletre! Szálljunk szembe a Boszorkánymesterrel! Számítunk rátok!

– Viszontlátásra, Risca! – kiáltott utána Tay. A törpe intett, zsákját egy rántással följebb igazította széles vállán, pallosa lengett az oldalán.

– Szerencsét az elf füleknek! Nézzetek a hátatok mögé! Legyetek éberek! – Derűsen évődtek egymással az elf és a törpe, régi barátok, kik megszokták a kötözködést, csipkelődést, ugratást: ezzel leplezve szavaik mögött megbúvó érzelmeiket. Kinson Ravenlock hallgatta a szócsatát, és azt kívánta, bárcsak több ideje lett volna megismerni őket. De ezzel várnia kell. Risca elment és Tay is otthagyja őket, amikor elérik a Kennon bejáratát, ahol ők északnak fordulnak Paranor felé, míg az elf nyugatnak tart, Arborlon irányába. A határvidéki megcsóválta a fejét. Nem lehet könnyű dolga Bremennek. Két éve nem látta Riscát és Tayt. Lesz-e belőle újabb kettő, mire ismét találkoznak?

Amikor Risca eltűnt a szemük elől, Bremen egy másik ösvényen elvezette a kis társaság három megmaradt tagját a sziklák tövébe, azután nyugat felé tartottak a Mermidon északi partján, ugyanabba az irányba, amerről jöttek. Naplementéig gyalogoltak, végül egy nyárfás szélvédett oldalán táboroztak le egy mélyedésben, ott, ahol a Mermidon szétágazik dél és nyugat felé. Az ég tiszta volt, ragyogtak a csillagok, a fény örökké változó szikrákat vetett a víz nyugodt felszínén. A vándorok letelepedtek a parton, és az éjszakába bámulva elköltötték vacsorájukat. Senki sem beszélt sokat. Tay figyelmeztette Brement, hogy legyen óvatos Paranorban. Ha a látomás, amit mutattak neki, csakugyan megtörtént eseményre utal, és a druidák vára elesett, akkor okkal hiszi, hogy a Boszorkánymester és udvaroncai még ott tanyáznak. De ha nem, tette hozzá az elf, akkor is hagyhattak csapdákat, hogy tőrbe csaljanak minden elmenekült druidát, aki elég bolond, hogy visszatérjen. Mindezt könnyedén mondta, és Bremen egy mosollyal válaszolt.

Kinson megfigyelése szerint egyikük sem bajlódott azzal, hogy megvitassa Paranor elpusztításának valószínűségét. Ez mindkettejüknek keserű valóság volt, de egyikük sem mutatta, mit érez. Egyikük sem kívánt a múlton rágódni. Most csak a jövő számított. E célból Bremen hosszasabban beszélgetett az elffel arról a látomásáról, amelyben a Fekete Tündérkő szerepelt. Részletesen elmondta, mit mutattak neki, mit érzett, milyen következtetésekre jutott. Kinson tétlenül hallgatta őket, időnként Marethre pillantott, aki ugyanazt tette, mint ő. A férfi azon morfondírozott, mi járhat a lány fejében most, mikor tudja, hogy a paranori druidák valószínűleg elpusztultak. Vajon felfogta, milyen drámaian megváltozott a helyzete a csoportban? Mareth alig beszélt, amióta elhagyták a Shale völgyét, nem szólt bele Bremen, Risca és Tay eszmecseréibe, figyelt és hallgatott. Akárcsak én, gondolta Kinson. A lány is kívülálló, aki még mindig a helyét keresi, nem druida, mint a többiek, még nem bizonyított, nem fogadták el egyenrangúnak. Figyelte Marethet, igyekezett felmérni, mennyire kemény, milyen szívós. Mindkettőre szüksége lesz ahhoz, ami előttük áll.

Később, amikor a lány már aludt, Tay is elterült mellette, Bremen pedig őrködött, Kinson kigöngyölődött köpenyéből, és leült az öregember mellé. Bremen semmit sem szólt a férfi közeledtére, a sötétséget bámulta. Kinson elhelyezkedett, hosszú lábát keresztbe tette maga előtt, köpenyét kényelmesen elrendezte a vállán. Az éjszaka meleg volt, sokkal inkább illett az évszakhoz, mint a reggel, a levegőt betöltötte a tavaszi virágok, a friss levelek, a fű illata. Szellő fújt a hegyek felől, a fák ágai megrezzentek, fodrozódott a folyó. Egy ideig némán, gondolataikba merülve ültek, hallgatták az éjszaka hangjait.

– Hatalmas kockázatot vállalsz a visszatéréssel – szólalt meg végül Kinson.

– Szükséges kockázatot – válaszolta Bremen.

– Biztos vagy Paranor vesztében, ugye? – Bremen egy pillanatig nem válaszolt, néma volt, akár a kő, azután lassan bólintott. – Ha így van, nagy veszélyben vagy – győzködte Kinson. – Brona máris vadászik rád. Arra számít, hogy visszatérsz. – Az öregember kissé elfordította az arcát, amelyet barnára cserzett a szél és a nap, ráncokkal szántott végig egy harcokban, csalódásokban telt élet. – Mindezt tudom, Kinson. És te is tudod, hogy tudom, minek beszéljünk hát róla?

– Hogy ne felejtsd el – mondta keményen a határvidéki. – Hogy kétszer óvatosabb legyél. A látomások jó dolgok, ugyanakkor megtévesztők. Nem bízom bennük. Neked sem kéne. Nem feltétlenül.

– Felteszem, Paranorról beszélsz? – Kinson bólintott.

– Az Öregtorony elesett, a druidákat elpusztították. Ez világos. De továbbra is az az érzésem, hogy valami várakozik ott, valami veszedelmes. Ez a dologban a csapda. A veszély nem olyan formában fog jelentkezni, ahogy számítasz rá.

Bremen vállat vont.

– Gondolom, hogy ezt fogja tenni. De nem érdekes. Bizonyságra van szükségem – nem fontos, milyen erős az előérzetem –, hogy Paranor csakugyan elveszett, és meg kell találnom az Eilt Druint. Ez a medalion hozzá tartozik ahhoz a talizmánhoz, amellyel el lehet pusztítani a Boszorkánymestert. Ezzel kapcsolatban elég világos volt a látomás. Egy kard, Kinson, azt kell megformálnom, azt kell kikovácsolnom, hogy aztán átitassam mágiával, amelynek maga Brona sem lesz képes ellenállni. Az Eilt Druin az egyetlen részlet, amely feltárult előttem; világosan látható volt a kard markolatán. Belőle kell kiindulnom. Meg kell találnom, hogy rájöjjek, hogyan tovább.

Kinson egy pillanatig némán figyelte.

– Ugye, már kidolgoztad a tervet?

– Egy tervnek a körvonalait – mosolyodott el az öregember. – Túlságosan jól ismersz, barátom.

– Éppen eléggé ahhoz, hogy néha megsejtsem, mire készülsz. – Kinson felsóhajtott és átnézett a túlpartra. – Nem mintha ettől jobban meg tudnálak győzni, hogy vigyázz magadra.

– Ó, én ebben nem lennék ilyen biztos. – Csakugyan?, gondolta Kinson fáradtan. De nem vitatkozott; reménykedett, hogy az öregember legalább néha hallgat rá, különösen, amikor ő az óvatosságról prédikál. Mulatságos, hogy Bremen, akinek élete alkonyulóban van, sokkal elővigyázatlanabb, mint fiatalabb társa. Kinson egy egész életet töltött a határvidéken. Megtanulta, hogy egyetlen rossz lépés jelentheti a különbséget élet és halál között, és megtanulta, mikor kell várakozni, mikor cselekedni, ha az ember ép és egészséges akar maradni. Úgy vélte, hogy Bremen méltányolja a megkülönböztetést, de nem mindig eszerint cselekszik. Bremen sokkal inkább dacolt a sorssal, mint Kinson. Ennek, Kinson szerint, nyilván a mágia volt az oka. Ravenlock gyorsabb és erősebb volt az öregembernél, az ösztönei is biztosabbak, de Bremennek segített a varázslat. Az azért némileg megnyugtatta Kinsont, hogy barátjának van még egy védőrétege. Bár kicsivel vastagabb lenne az a réteg! Kinyújtotta hosszú lábait, hátradőlt, összefonta a karjait.

– Mi történt Marethtel? – kérdezte hirtelen. – A Hadeshornnál, amikor összeestél, és ő ért oda elsőnek?

– Mareth érdekes lány. – Az öregember hangja hirtelen ellágyult. Ismét Kinson felé fordult, és merengve nézett rá. – Emlékszel, amikor azt állította, hogy a mágia benne van? Nos, ez az állítás megállja a helyét. Csak talán nem az a fajta varázslat, amire én gondoltam. Ebben még nem vagyok biztos. Mindazonáltal tudok valamit róla. Empata, Kinson. Ez a képessége segíti a gyógyításban. Át tudja venni és csökkenti mások fájdalmát. Magába tudja olvasztani mások sebeit, hogy azok gyorsabban gyógyuljanak. Ezt csinálta velem a Hadeshornnál. A sokktól, amelyet a látomások és a holtak árnyékának érintése okozott, öntudatlan állapotba kerültem. De ő fölemelt – éreztem a kezét –, és fölélesztett, meggyógyított, visszaadta az erőmet. – Pislogott. – Nagyon tisztán éreztem. Nem láttad véletlenül, hogy őrá milyen hatással volt? – Kinson elgondolkodva csücsörített.

– Mintha egy pillanatra elveszítette volna az erejét, de nem tartott sokáig. Hanem a szeme. Ott a sziklán, miután eltűntél a viharban, hogy beszélj Galaphile árnyával, azt mondta, lát téged, amikor mi nem láttunk. Fehér volt a szeme.

– Meglehetősen bonyolult a varázsereje, ugye?

– Ahogy mondtad, empata. Nem is kevéssé.

– Nem bizony. Mareth mágiája hatalmas. Nagyon erős. Valószínűleg vele született, és az évek során megtanulta kezelni. Biztosan akkor, amikor a storoknál élt. – Egy pillanatra elhallgatott. – Kíváncsi lennék, vajon Athabasca tisztában volt-e ennek a lánynak a képességeivel. Tudni szeretném, vajon rájötte bármelyikük.

– Nem az a fajta, aki túl sokat árul el magáról. Nem akarja, hogy bárki is közel kerüljön hozzá. – Kinson gondolkozott egy percig. – De úgy tűnik, téged csodál. Nekem azt mondta, nagyon fontos volt neki, hogy veled jöhessen erre az útra. – Bremen bólintott.

– Hát igen, azt hiszem, vannak talányok Mareth körül, amelyeket még meg kell fejteni. Meg kell találnunk a módját, hogy felszínre hozzuk őket. – Nagyon szerencsés leszel, ha sikerül, szerette volna mondani Kinson, de inkább lenyelte a választ. Emlékezett rá, milyen kelletlenül fogadta Mareth még az ő fölajánlott köpenyének csekély kényelmét is. Gyanúja szerint a lány csak a körülmények egészen rendkívüli összjátéka esetén fog bármit is kiadni magáról. De hát úgyse vár reájuk más, mint egészen rendkívüli dolgok.

Ült a Mermidon partján Bremennel, nem beszéltek, nem mozdultak, átnéztek a vízen, és Kinson tudatának sötét mélye olyan képeket vetett föl, amelyektől ő leginkább tartott.

HAJNALTÓL EGÉSZ NAP a Sárkányfogak árnyékában haladtak nyugat felé, követve a Mermidont. Az idő még jobban fölmelegedett. Tikkasztó lett a hőség, a levegő fojtó a párától és a forróságtól. Levetették köpenyüket, és rengeteg vizet ittak. A délutáni órákban gyakrabban pihentek, és még világos volt, amikor elérték a Kennont. Ott Tay Trefenwyd elvált tőlük, hogy átvágjon a füves síkságon Arborlon erdei felé.

– Ha megtalálod a Fekete Tündérkövet, Tay, ne is gondolj arra, hogy fölhasználd! – óvta Bremen a távozó elfet. – Semmilyen okból! A varázshatalma elég erős, hogy bármit megtehessen, de ugyanilyen veszélyes. Minden varázslatnak megvan az ára. Ugyanolyan jól tudod, mint én. A Fekete Tündérkő használatáért túl sokat kell fizetni.

– Elpusztíthat – bólintott Tay, mintha előre érezné a jövőt.

– Halandók vagyunk, te meg én – mondta csöndesen Bremen. – Óvatosan kell eljárnunk, ha mágiához folyamodunk. A te dolgod, hogy megtaláld a Tündérkövet és elhozd nekem. Nem azért keressük, hogy használjuk. Csupán azért, hogy megelőzzük a Boszorkánymestert, nehogy ő használja fel. Ezt ne feledd!

– Emlékezni fogok rá, Bremen.

– Figyelmeztesd Courtann Ballindarrochot a veszélyre, amellyel szembe kell néznünk. Győzd meg, hogy el kell küldenie hadseregét Raybur és a törpék megsegítésére. Ne hagyj cserben!

– Mindent elkövetek. – Az elf parolázott az öreggel, majd hetyke integetéssel távozott. – Még egy emlékezetes találkozó, igaz? Vigyázz rá, Kinson! Vigyázz rá, Mareth! Sok szerencsét mindnyájatoknak!

Vígan fütyörészett, utoljára rájuk mosolygott, azután hosszú léptei még hosszabbra nyúltak és ő eltűnt a fák és sziklák között. Bremen összedugta a fejét Kinsonnal és Marethtel, hogy eldöntsék, tovább menjenek-e a hágón, vagy várják meg a reggelt. Úgy tűnt, ismét vihar közeledik, de ha várnak, újabb két napot veszíthetnek. Kinson látta, az öregember nagyon szeretné már folytatni az utat, hogy elérje Paranort és megtudja, mi történt igazából. Kipihentek, erősek voltak, így Ravenlock ráállt, hogy továbbmenjenek. Mareth gyorsan igent mondott. Az öregember elismerően mosolygott, és intett, hogy induljanak. Akkor léptek be a hágóba, amikor a lemenő nap eltűnt a szemük elől. Az égbolt derült maradt, a levegő sem hűlt le, így kényelmesen, gyorsan haladhattak. Éjfélre elérték a hágó tetejét és ereszkedni kezdtek a völgybe. Föltámadt a szél, kitartóan süvöltött délnyugat felől, apró tölcsérekben pörgette a földet és a kavicsokat, a levegő elsötétült a portól. Leszegett fejjel gyalogoltak, amíg le nem értek a hegyről és el nem ült a szél. Előttük tisztán kirajzolódott a csillagos ég hátterében a druidák Öregtornya. Erős, fűrészes vonalú fiatornyokkal, mellvédekkel, feketén nyúlt ki a fák közül. A bástyákon nem láttak fényt. A csöndet semmilyen zaj vagy mozgás nem törte meg… Elérték a völgy fenekét, elnyelte őket az erdő. A hold és a csillagok világították meg az útjukat a mély árnyékban az Öregtorony felé. Templomok oszlopaiként felszökkenő, hatalmas, öreg fák vették őket körül.

Jöttek és elmaradtak a sűrű, lágy füvű tisztások, amelyeken keskeny erek csörgedeztek. Néma és álmatag volt az éjszaka, semmiféle mozgás vagy hang nem hallatszott az ismét feltámadó szélen kívül, amely apró, erőszakos lökésekkel csapkodta arcukat, lobogtatta köpenyüket és a fák ágait. Bremen sebesen, eltökélten haladt az élen, korát meghazudtolóan ruganyos lépésekkel. Kinson és Mareth összenézett. A druida valamilyen rejtett erőtartalékot csapolt meg. Keménynek és kitartónak bizonyult, akár a vas. Pirkadat előtt elérték Paranort. Lassítottak, amikor a fák réseiben előbukkant a csillagok felé nyúló, sűrű fekete tömeg. Nem észleltek semmi fényt, hangot, mozgást. Bremen megállította a határvidékit és a gyógyítót az erdő árnyékában. Némán, kőarccal meredt a falakra, az Öregtorony mellvédjeire. Azután, az erdő rejtekében maradva, körbejárták a kastélyt. A szél gyászos üvöltéssel seperte a bástyákat, kerülgette az égbe fúródó tornyokat. A fák között, ahol ők osontak előre, olyan volt, mint közeledő óriás figyelmeztető zihálása. Kinson verítékben úszott, idegei megfeszültek, nehezen szedte a levegőt.

Elérték a főkaput és ismét megálltak. A kapu nyitva állt, a hullórostély a magasban, a bejárat – akár egy halálsikolyba dermedt száj – feketén tátongott. A bezúzott ajtókban görcsbe rándult, élettelen testek hevertek. Bremen meggörnyedt az összpontosítástól. Az Öregtornyot nézte, de valójában nem látta, valahová mögé pillantott. Szürke haja olyan puhán libegett, mint a kukoricaselyem. A szája mozgott. Kinson a köpenye alá nyúlt és előhúzta rövid kardját. Mareth sötét szeme tágra nyílt, törékeny teste ugrásra készen megfeszült. Bremen tovább vezette őket. Átvágtak a nyílt téren, amely elválasztotta az erdőt az Öregtoronytól, lassan, kitartóan ballagtak, egyáltalán nem siettek, nem igyekeztek palástolni közeledésüket. Kinson tekintete óvatosan villant jobbra-balra, de úgy tűnt, Bremen nem aggódik.

Elérték a kaput meg a halottakat, és föléjük hajoltak, hogy azonosítsák őket. A Druida Gárda tagjai voltak. Mintha állatok marcangolták volna szét őket. Kiomló vérük lucskossá áztatta a földet. Fegyver volt a kezükben, de a legtöbb fegyver eltört. Láthatólag keményen harcoltak. Bremen behúzódott a fal árnyékába, a megroggyant kapu meg a fölvont hullórostély mellett, és ott rátalált Caerid Lockra. A Druida Gárda kapitánya az őrtorony ajtajának támaszkodott, arcát rászáradt alvadt vér, testét tucatnyi szúrás és vágás borította. Még élt. Szemhéja fölpattant, szája megmozdult. Bremen gyorsan lehajolt hozzá. Kinson semmit sem hallott, a szél elfújta a szavakat.

Az öregember fölnézett.

– Mareth! – hívta halkan a lányt. Az rögtön odasietett és Caerid Lock fölé hajolt. Nem kellett közölni vele, miért van rá szükség. Keze gyorsan végigfutott a sebesült teste fölött, a módot kereste, hogyan segíthetne. De túl késő volt. Már egy empata sem segíthetett Caeriden. Bremen lehúzta maga mellé Kinsont. Szoros közelségben kuporogtak, arcuk csaknem összeért. Körülöttük halkan huhogott a szél, amint kanyargott, forgott a falak mentén.

– Caerid azt mondta, hogy Paranor belső árulás miatt esett el, éjszaka, amikor csaknem mindenki aludt. Három druida volt az áruló. Mindenkit leöltek rajtuk kívül. A Boszorkánymester itt hagyta őket a fogadásunkra. Valahol bent vannak. Caerid idáig vonszolta magát, de tovább nem bírta.

– Ugye, nem mész be? – kérdezte Kinson.

– Muszáj. Meg kell szereznem az Eilt Druint. – Az öregember ráncos arca elszánt volt, tekintete kemény és dühös. – Te és Mareth megvártok idekint.

Kinson makacsul rázta a fejét. Por és homok ment a szemébe, ahogy a szél keresztülszáguldott a sötét nyíláson.

– Ez ostobaság, Bremen! Szükséged van a segítségünkre!

– Ha történik velem valami, akkor lesz szükségem rátok, hogy értesítsétek a többieket! – Bremen nem engedett. – Tedd, amit mondok, Kinson! – Fölállt és elindult. Határozott léptekkel, lobogó köpenyben tartott a kapun és az udvaron át a belső fal felé. Néhány pillanat múlva belépett egy ajtón és eltűnt a szemük elől. Kinson kétségbeesetten nézett utána. – A szentségit – motyogta, és dühös volt magára a határozatlanságáért. Hátranézett Marethre, aki akkor zárta le Caerid Lock szemét. A Druida Gárda kapitánya meghalt. Csoda, gondolta Kinson, hogy idáig élt. Bármelyik sebe helyben megölt volna egy normális embert. Hogy ennyi ideig kitartott, az is azt bizonyítja, milyen erős és elszánt volt. Mareth fölállt, ránézett.

– Gyerünk – mondta. – Menjünk utána. – Kinson fölpattant.

– De hát azt mondta…

– Tudom, mit mondott. De ha bármi történik Bremennel, gondolod, hogy számít, szólunk-e a többieknek vagy sem?

A férfi összeszorította az ajkát.

– Csakugyan, mit számít? – Együtt siettek az üres, széljárta udvaron az Öregtorony felé.

BREMEN SZAPORÁN JÁRTA az üres termeket, amelyek némák voltak, mint felhők az égen. Menet közben vizsgálódott, kóstolgatta az Öregtorony ízeit, illatait, hangjait. Gyanakvó elővigyázattal kiterjesztette érzékeit és ösztöneit, hogy megtalálja azt a veszélyt, amelyre Caerid Lock figyelmeztette. De nem érzékelte. Vagy nagyon jól elrejtőzött, vagy távozott. Légy óvatos, intette magát. Figyelj! Hogy az Öregtoronyban mindenki meghalt, ezt egészen biztosra vette. Valamennyi druida, az összes gárdista, mindenki, aki sok éven át élt, dolgozott és tanult itt, mindenki, akitől alig négy napja váltak el. A döbbenet, akár a gyomorszájra mért ütés, kiszorította az öregemberből a levegőt és az erőt. Bremen elzsibbadt a tehetetlenségtől. Mind halottak! Tudta, hogy megtörténhet, lehetségesnek hitte, még látta is a vízióban. De a valóság sokkal rosszabb volt. Testek hevertek mindenütt, görcsbe rándulva, holtan. Némelyek kardtól haltak meg. Másokat széttéptek. A druida érezte, hogy olyanok is voltak, akiket az Öregtorony mélyeibe vittek és ott gyilkoltak le. Senki sem élte túl a rohamot. Egyetlen szívverés sem ért el a füléig. Egyetlen élő sem rezzent.

Paranor mészárszékké változott. Kriptává. Elvergődött a visszhangos folyosókon a Tanácsteremig, és ott rátalált a szomorú ronccsá zúzott testű Athabascára, kinek arcára rádermedt a halál. Bremen föléje hajolt, az Eilt Druint kereste, de nem találta. Kiegyenesedett, megállt. Csakis sajnálatot, szánalmat érzett a Fődruida iránt. Amikor ilyennek látta, amikor érzékelte, hogy mind halottak és a druidák erődje üres, azt kívánta, bárcsak erélyesebben igyekezett volna ráébreszteni őket a veszélyre. Végigsöpört rajta a bűntudat. Nem tehetett róla. Bizonyos értelemben magát vádolta. Birtokában volt a tudás meg az erő, mégsem tudta meggyőzni őket. Ez lett az eredmény. Athabasca köntöse szélével befedte annak arcát és továbbment. Fölkapaszkodott a könyvtárba, háttal mindig a falnak, miközben araszolt előre a kastély halott héjában. Figyelt a veszély áruló hangjaira, óvatos volt és éber. Itt lappangott a fenyegetés, amelyre Caerid Lock és a látomás egyaránt figyelmeztette. Az áruló druidák valamilyen formában várnak rá.

Várjanak. A Boszorkánymester azonban elment és teremtményei is vele tartottak. A boszorkányüst, amelyet felkavartak érkezésükkel – a botlócsapda, amelyet Bremen a Druidakútba állított –, elég erősen bugyborékolt és forrt ahhoz, hogy megijedjenek és ne akarják túl hosszúra nyújtani a tartózkodásukat. Ha Bremen figyelt, most is hallhatta a halk sziszegést, a Kút mélyébe visszasüllyedt mágiát, a mágiát, amely életre hívta az Öregtornyot, amely erővel töltötte el a druida bűvigéket. Hatalmas és állhatatlan volt, csupán részét adta annak, amit ígért, oly keveset, ami elhalványult Brona irtózatos ereje mellett. Ám ez alkalommal jól szolgálta a célt, a lázadó druidát elriasztotta az Öregtoronyból. Felsóhajtott. Csekély diadal, melyben nem lelt örömet. Brona bosszút állt, és csak ez számít. Elpusztította azokat, akik szembeszálltak, akik dacoltak volna vele. Feldúlta erődítményüket. Most már senki nem állíthatja meg – egy öregemberen és néhány követőjén kívül. Talán. Talán.

Elérte a könyvtárat, ahol rábukkant Kahle Resére. Nem tudta megállni, hogy hangtalanul fel ne kiáltson, amikor megpillantotta. Öreg barátját is betakarta, csupán egyszer bírt ránézni, majd bement a titkos ajtón a szobába, amely a Druida Krónikákat rejtette. A szoba üres volt, csupán az olvasóasztal és a székek álltak benne, meg a por volt szétszórva a padlón, amelyet ő adott Kahlénak végső esetre. Most fénytelen és élettelen volt, bizonyítva, hogy arra használták, amire Bremen szánta. Egy pillanatra megpróbálta elképzelni Kahlét életének utolsó pillanataiban. Nem sikerült. Ám elég volt tudni, hogy a Druida Krónikák biztonságban vannak. Ez legyen öreg barátja sírfelirata.

Ekkor hallott valamit, egy neszt valahonnan lentről, olyan halk zörejt, hogy inkább az ösztöneivel fogta fel, mint a fülével. Kisietett a szobából, érezte, hogy Paranorban tölthető ideje sebesen fogy. Most rögtön meg kell találnia az Eilt Druint. Már csak arra kellett rájönnie, hol a medalion. Nem volt Athabascán. Levehették a holttestéről, de Bremen nem hitt ebben. Caerid Lock szerint a támadás éjszaka kezdődött, és mindenkit váratlanul ért. Athabascát az ágyából kergethették ki. A medalion valószínűleg a lakosztályában van. Felkapaszkodott a Fődruida irodájához vezető lépcsőn, mint egy néma, szótlan kísértet a halottak között, amelynek nincs súlya, anyaga, jelenléte. Semmi volt, egy eszelős, ki a tűzzel játszik, és nincs balzsama a sebekre, melyeket okoz. Elfáradt, elborította a világ féltése. Olyan reménytelen célt tűzött maga elé – varázslatot gerjeszteni, talizmánt kovácsolni, amely magában tartsa, bajnokot találni, aki forgassa! Van-e esélye, hogy véghezviszi? Miben reménykedhet?

Rálelt Athabasca lakosztályának ajtajára, óvatosan belépett. Minden eredmény nélkül pásztázta a polcokat, az íróasztalt. Kinyitogatta a szekrényeket, irattartókat: semmi. Besietett a Fődruida hálókamrájába, és közben egyfolytában attól rettegett, hogy már a medalionról is lekésett! És ott egy éjjeliszekrényen hevert az Eilt Druin; elfelejtették a nagy sietségben, mikor az ágyból a halálba vitték Athabascát. Bremen fölvette, megvizsgálta, megbizonyosodott róla, hogy ez az igazi. A csiszolt fém visszaragyogott rá. Végigfuttatta ujjait a kidomborodó kézen és az égő fáklyán. Azután fürgén a köpenye alá dugta és kisietett a szobából. Még egyszer végigment á folyosókon és lépcsőkön, még mindig hallgatózva, figyelve, óvatosan. Idáig úgy jutott el, hogy semmivel sem találkozott. Talán elsurranhat az akármicsoda mellett, ami őt lesi. Ködgomolyként siklott a kőpadlón, a homályban és a halálban, el a szűk zugokban meggyűlt árnyéktócsák, az ajtónyílásokba zuhant holtak mellett. Hirtelen meglátta a magas ólomüveg ablakokon át, hogy keleten világosodik az ég. Az éjszaka fakult, közelgett a pirkadat. Bremen mélyen beszívta a dohos, állott levegőt és vágyakozva gondolt a lenti zöld erdő illatára, zamatára. Elérte a főlépcsőt és elindult lefelé. Félúton tartott két emelet között, amikor a lenti széles lépcsőfordulóban alig észrevehetően moccant valami. Bremen lelassított, megállt, várt. A mozgás különvált az árnyékoktól, újfajta, más formájú árnyék lett belőle. A dolog, amely előbukkant, embernek rémlett, de csak nagy vonalakban. Feketén meredező, sűrű sörte borította girbegurba, göcsörtös, elrajzolt, idomtalan végtagjait, testét és fejét. Agyarai voltak és karmai, melyek úgy csillogtak, mint törött, ódon csontok végei, szemében bíbor és zöld tüzek villogtak. Szinte tapintani lehetett romlottságát, ahogy suttogott, szólongatott, könyörgött és hízelgett.

– Breeemen, Breeemen, Breeemen! – Az öregember gyorsan fölfelé pillantott, ahol egy ugyancsak széles, nyitott lépcsőfordulón egy másik teremtmény bukkant föl, kúszott elő a homályból, szakasztott mása az előzőnek.

– Breeemen, Breeemen, Breeemen! – Mindkettő rálépett a grádicsra, az egyik föntről lefelé, a másik lentről fölfelé. Csapdába ejtették az öregembert. Itt nem voltak ajtók, nem mehetett másfelé, mint föl vagy le, el az egyik vagy a másik teremtmény mellett. Ezek kiböjtölték őt. Hagyták, hogy elintézze, amiért jött, hogy összeszedje, ami kellett neki, azután megrohanták. Ezt a Boszorkánymester tervelte ki így, mert tudni akarta, mi olyan fontos, hogy visszahozza őt ide, milyen kincs, miféle morzsányi mágia elég értékes ahhoz, hogy Bremen megmentse. Tudjátok meg, parancsolta a Boszorkánymester, azután tépjétek le élettelen testéről és hozzátok ide nekem. Egyikről a másikra nézett.

Ezek valaha druidák voltak, de mostanra kimondhatatlan valamik lettek belőlük, eszelős ámokfutók, akikről lehántottak minden emberit, és úgy átgyúrták őket, hogy csak egyetlen célt szolgáljanak. Nehéz volt sajnálni őket. Emberek voltak, amikor elárulták az Öregtornyot és lakóit. Megvolt a szabad akaratuk, hogy válasszanak. Hirtelen belé-hasított, hogy ezek állítólag hárman vannak. Hol a harmadik? Hatodik érzéke, borotvaélesre fent ösztönei jelzésére épp akkor nézett fel, amikor a harmadik levetette magát rejtekhelyéről, egy sziklafülkéből a lépcsőház falában.

Bremen félreszökkent, a lény puffanva zuhant a lépcsőre, zúzódócsontjai ropogtak. De még ettől sem hátrált. Vicsorogva, karmait meresztve, visítva, köpködve felemelkedett, és nekiugrott az öregembernek. Bremen ösztönszerűen cselekedett, körülvette magát a druida tűz kék függönyével, amely elnyelte a fekete lényt. Ám az nem torpant meg. Fekete szőrzete lángolt, bőre levált és megolvadt, de csak jött. Bremen ismét lesújtott rá. Megrémítette és elképesztette, hogy a kreatúra még mindig talpon van. A lény rárontott, ő félreugrott, és egy kétségbeesett rúgás után hanyatt esett a lépcsőn. Végül elfogyott a teremtmény ereje. Megcsúszott, felbukott, kigurult a lépcső szélére, lezuhant, és ragyogó fáklyaként eltűnt a tintafeketeségben. Bremen feltápászkodott. Megperzselt bőrét végigszántották a lény karmai. A másik kettő lassú, fenyegető lépésekkel közeledett, mint a macskák, amikor az egérrel játszanak. Bremen igyekezett mágiával védeni magát, de kimerítette az első támadás, amelynek dühe annyira megriasztotta, hogy túl sokat használt el saját erejéből. Mostanra szinte semmi sem maradt. Úgy tűnt, ezt a lények is tudták. Nyűgös nyivákolással, ráérősen oldalogtak feléje. Bremen a lépcsőház falának vetette a hátát és figyelte, ahogy közelednek.

MINDEKÖZBEN Kinson és Mareth némán osontak az Öregtorony folyosóin az öregembert keresve. Mindenfelé halottak hevertek, a druidának azonban sehol semmi nyoma. Figyeltek és füleltek, hátha meghallják lépései neszét, de hiába. Kinson egyre jobban aggódott. Ha valami gonoszság rejtőzik az Öregtoronyban a behatolókra várva, akkor lehet, hogy ők fognak elsőnek beleszaladni. Előbb találja meg őket, mint ők Brement, és a végén még ők szorulnak az öregember segítségére. Vagy a druida máris elveszett, csak ők nem hallották? Talán már késő? Sohasem lett volna szabad hagyni, hogy Bremen egyedül jöjjön be! Elhaladtak a Druida Gárda tagjainak holtteste mellett, akik a torony emeletén vívták utolsó csatájukat, azután tovább kapaszkodtak. Még mindig nem leltek semmit. Végtelen számú lépcső kanyargott fölfelé a feketeségben. Mareth a falhoz simult, igyekezett kifürkészni, mi lehet előttük. Kinson a hátuk mögé nézegetett, attól tartva, hogy bármikor megtámadhatják őket. Arca és keze verítékezett. Hol lehet Bremen?

Azután valami megmoccant a következő lépcsőpihenőben, némileg változott a sötétség, valami kivált az árnyékból. Kinson és Mareth megmerevedett. Furcsa, suttogó nyüszítés sodródott le hozzájuk.

– Breeemen, Breemen, Breeemen! – Összenéztek, és óvatosan megindultak előre. Fölöttük a lépcsőre zuhant valami, egy súlyos test, túl messze ahhoz, hogy láthassák, de elég közel ahhoz, hogy elképzelhessék. Kék fény lobbant a sötétben. Sivalkodás harsant, testek puffantak. Másodpercekkel később egy lángoló gömb huppant le a lépcső széléről és lezuhant mellettük, miközben rángatózott kínjában. Még élt, bár már csak pislákolt benne az élet, mikor nekicsapódott a padlónak. Mareth és Kinson az óvatosságról megfeledkezve rohanni kezdtek. Följebb érve megpillantották a lépcsőn Brement, csapdába esve két ocsmány lény között, amelyek lentről és föntről fenyegetően közeledtek hozzá. Az öregember vérzett, megpörkölődött és láthatóan kimerült. Druida tűz vibrált az ujjai hegyén, de nem tudott belobbanni. A lopakodó lények nem siettek. Mindhárman odafordultak. Meghökkentette őket a határvidéki és a lány közeledése.

– Ne! Menjetek innen! – kiáltotta Bremen, amikor megpillantotta őket. De Mareth tovább rohant a grádicson. Hirtelen felröppent az alsó lépcsőfordulóra, lehagyva a meghökkent Kinsont. Szilárdan megvetette a lábát és előregörnyedt, olyan lett, mint egy összenyomott rugó. Keze fölemelkedett, karjait széttárta, tenyerét fölfelé fordította, mintha a mennyekhez könyörögne segítségért. Kinson kétségbeesetten fújt egyet és utána rohant. Mit művel ez a lány?

A közelebb álló szörnyeteg figyelmeztetően fölszisszent, megfordult, és kimeresztett karmokkal alászökdécselt a lépcsőn, fürgén, mint a gondolat. Kinson ordított dühében. Még mindig túl messze volt! Mareth ekkor egyszerűen felrobbant. Hatalmas, bömbölő köhögés hallatszott, és a lökéshullám a falhoz csapta Kinsont. Elvesztette szem elől a lányt, Brement és a teremtményeket. Tűz csapott föl arról a helyről, ahol Mareth állt, kék láng, amely fehérré forrósodott. Nekivágódott a közelebbi lénynek, és kettétépte. Azután megtalálta a másodikat is, amely közelebb volt Bremenhez, és elsodorta, mint levelet a szél. A kreatúra rémülten visított, miközben elégett. A tűz továbbrohant, végigperzselte a kőfalakat és lépcsőket, elszívta és füstté változtatta a levegőt. Kinson eltakarta a szemét, és igyekezett föltápászkodni. A tűz egy szempillantás alatt kilobbant. Csupán a füst maradt, amely vastag gomolyokban töltötte meg a lépcsőházat. Kinson felrohant a lépcsőn, és megtalálta a pihenőn az összeesett Marethet. Fölemelte, átkarolta ernyedt testét. Mi történt vele? Mit csinált? Pihekönnyű volt, arca sápadt, koromcsíkos, kurta, sötét haja nyirkos sisakként fedte a koponyáját. Szemét félig lehunyta, Kinson csak fehérséget látott a pillák közötti résben. Közelebb hajolt hozzá. Mareth mintha nem lélegzett volna, a férfi nem érezte a pulzusát. Hirtelen Bremen bukkant elő mellette a füstből, kócosan, űzött tekintettel.

– Vidd innen! – kiáltotta.

– De nem hiszem, hogy… – próbált vitatkozni Ravenlock.

– Gyorsan, Kinson! – szakította félbe Bremen. – Ha csakugyan meg akarod menteni, akkor vidd ki az Öregtoronyból! Eredj! – Kinson, karjában Marethtel szó nélkül megfordult és lesietett a lépcsőn, nyomában a tépetten lobogó köntösű Bremen. Lent átbukdácsoltak a tornyon, botladozva, krákogva, könnyező szemmel, füsttől fuldokolva. Bremen hallotta, hogy valami megmozdul a föld alatt. Valami ébredezett, valami nagy és dühös, valami elképzelhetetlenül hatalmas.

– Fuss! – kiáltotta teljesen szükségtelenül Kinsonnak. A határvidéki és a druida együtt rohantak a halott Paranor füstös homályán át a napfény és az élet felé.

A fekete tündérkő felkutatása

VIII.

MIUTÁN ELVÁLT Brementől, Tay Trefenwyd nyugat felé tartott a Mermidon mentén, a Sárkányfogak déli vonulatát alkotó hegyeken át. Eljött az alkony, az elf letáborozott a hegyek lábánál, hajnalban folytatta útját. Az új nap derűs és enyhe volt, az éjszakai szél tisztára söpörte a tájat, kápráztatóan sütött a nap. Az elf kijutott az előhegyek közül a Streleheim alatti füves síkságra. Látta maga előtt Nyugatföld erdeit és a Sarkantyú-hegység fehérbe burkolózott csúcsait. Arborlon még egynapi járásra volt, tehát ráérősen gyalogolt, közben azon elmélkedett, ami Bremen visszatérése óta történt. Tay Trefenwyd csaknem tizenöt éve ismerte Brement, még Riscanál is régebben. Paranorban találkozott vele, még az öregember száműzetése előtt. Az elf frissen érkezett Arborlonból, hogy druida tanulmányokat folytasson. Bremen már akkor is öreg volt, ám személyisége karcosabb volt, a nyelve vágott. Akkortájt valósággal lángolt azoktól az igazságoktól, amelyek neki magától értetődőek voltak, noha mindenki más érthetetlennek találta őket. A paranori druidák csak legyintettek rá, mint a bolondra. Kahle Rese és még egy-két ember nagyra értékelte a barátságát és türelmesen meghallgatták a szavait, ám a többiek inkább kerülték.

De nem Tay. Őt ismeretségük első pillanatától valósággal megbabonázta az öregember. Végre volt valaki, aki hitte, hogy fontos – sőt nélkülözhetetlen! –, hogy ne csak szóban oldják meg Négyföld problémáit. Nem elég elemezni és értekezni; tenni is kell. Bremen hitt benne, hogy a régi utak a jobbak, hogy az Első Tanács druidáinak igazuk volt, amikor beleavatkoztak a fajok fejlődésébe. A be nem avatkozás hiba, aminek véget kell vetni, kerüljön akármibe. Tay megértette és tudomásul vette. Mint Bremen, ő is tanulmányozta a régi tudományt, a tündérek útjait, és a mágia felhasználásának módjait a Nagy Háborúk előtti világban. Bremenhez hasonlóan neki is az volt a véleménye, hogy a megrontott erő kétszer olyan halálos, hogy a lázadó druida, Brona más alakban él tovább, és hogy visszatér leigázni Négyföldet. Ez népszerűtlen és veszedelmes vélemény volt; Bremen végül emiatt veszítette el a druidák között betöltött helyét. De mielőtt ez megtörtént volna, Tay és Bremen szövetséget kötöttek. Első pillanattól társaknak érezték egymást, az idősebb férfi tanítványául fogadta a fiatalabbat, és ennek a tanárnak a tudását föl sem lehetett mérni.

Tay teljesítette a feladatokat, megtanulta, amire a Tanács és elöljárói utasították, de szabad idejét és lelkesedését kizárólag Bremennek tartogatta. Noha a paranori elfek ifjú koruk óta ismerték fajuk történetét és tudományát, kevés akadt közöttük, aki Tayhoz hasonlóan nyitott lett volna a Bremen feltárta lehetőségek iránt. De tehetség sem volt hozzá fogható. Már Paranorba való érkezése előtt foglalkozott a mágiával, és Bremen segítségével olyan gyorsan haladt, hogy hamarosan már tanára is alig versenyezhetett vele. Risca sohasem érte el Tay szintjét, talán, mert a harci művészetek iránti túlzott lelkesedése miatt nem ismerte el, hogy a mágia még hatalmasabb fegyver.

Az az első öt izgalmas év és a tanultak visszavonhatatlanul megváltoztatták a fiatal elf gondolkodását. Kialakított készségeinek, elsajátított tudásának zömét kénytelen volt titokban tartani, mivel a druidák ellenezték a mágia gyakorlati felhasználását, csupán elvont tanulmányozását engedélyezték. Bremen ostoba tévedésnek tartotta ezt a tilalmat, de mindig kisebbségben volt, és Paranorban mindent a Tanács irányított. Így hát Tay magánszorgalomból tanulta el tőle, amit Bremen megosztott vele, de mindent a szívébe zárt, elrejtett mások szeme elől. Amikor Brement száműzték, és úgy döntött, hogy nyugaton az elfek között folytatja tanulmányait, Tay kérte, hogy hadd mehessen vele. De Bremen nemet mondott. Nem tiltotta meg, csak kérte, hogy fontolja meg jobban. Riscának ugyanez volt az álláspontja, de az öregember azt állította, hogy nekik fontosabb feladataik vannak. Maradjatok Paranorban, legyetek a szemem és a fülem! Legyetek mesterei tudományotoknak, igyekezzetek másokat meggyőzni arról, hogy valós a veszély, amiről beszélek! Amikor eljön az ideje, visszajövök értetek. Vissza is jött öt napja, hogy Tay, Risca, és Mareth, a fiatal gyógyító még időben elszökhessen. De a többiek, mindazok, akiket Bremen igyekezett meggyőzni, azok, akik kételkedtek és megvetően fintorogtak, valószínűleg már nem menekültek meg. Tay ezt persze nem tudhatta, de a szíve mélyén érezte, hogy a valóság tükröződött a látomásban, amelyet Bremen feltárt előttük. Még napok telnek el, amíg az elfek meggyőződhetnek az igazságról, de Tay bizonyos volt benne, hogy a druidáknak végük.

Akárhogyan is, az ő paranori korszaka lezárult, amikor csatlakozott a távozó Bremenhez. Éljenek vagy haljanak a druidák, nem fog visszatérni. Az ő helye kint van, a világban, hogy megtegye azt, amit Bremen szerint meg kell tenni a fajok túlélésének érdekében. A Boszorkánymester előbújt rejtekhelyéről és dél felé indult, ez mindenki előtt világos, akinek szeme van a látásra és működnek az ösztönei. Az északföldiek és a trollok máris őt szolgálják, és most megpróbálja legyőzni a többi fajt. Emiatt valamennyien – Bremen, Risca, Mareth, Kinson Ravenlock, ő maga – felelősséggel tartoznak. Valamennyiüknek ki kell állniuk és harcolniuk, ott, ahol élniük adatott.

Taynak Nyugatföld jutott. Csaknem öt év után most először tért haza. A szülei megöregedtek. Az öccse megnősült és a Sarandanonba költözött. A nővérének most született a második gyereke. Életek változtak meg, amíg távol volt, és egy egészen más világba tér vissza, mint ahonnan elindult. Ami ennél is fontosabb, ő fog elindítani olyan változásokat, amelyek elhalványítják távolléte idejének minden történését. Minden Föld meg fog változni, és lesznek, akik nem örülnek majd ennek. Nem fogadják majd szívesen, ha megtudják, miért érkezett. Körültekintően kell előhozakodnia mondanivalójával. Jól meg kell válogatnia a barátait és az érveit. Ám Tay Trefenwyd mindig nagyon értett ehhez. Kellemes, jó természetű elf volt, aki törődött mások gondjaival, és mindig megtett minden tőle telhetőt, hogy segítsen. Nem kereste az összetűzést, mint Risca, és nem volt makacs, mint Bremen. Paranorban őszintén kedvelték, noha Bremen és Risca szövetségese volt. Tay életét erős meggyőződés és páratlan munkaerkölcs irányította, ám ő mégsem tolta magát mintaképül senki elé. Úgy fogadott el mindenkit, amilyen, meglátta benne a jót, és módot talált rá, hogy ezt föl is használja. Még Athabascával sem került összetűzésbe. Nagy keze erős volt, mint a vas, de a szíve lágy. Soha senki nem tévesztette össze gyengédségét a gyengeséggel, ő maga sem hagyta, hogy az elsőből a másodikra következtessenek. Tudta, mikor kell helytállni és mikor engedni. Mindenekelőtt békéltető, egyeztető volt.

Ezekre a képességeire nagy szüksége lesz az elkövetkező napokban. Végigfutott teendőinek listáján, egyenként vette sorra a különböző pontokat. Királyát, Courtann Ballindarrochot rá kell beszélnie, hogy fölszereljen egy expedíciót, amely elindul megkeresni a Fekete Tündérkövet. Rá kell beszélnie az uralkodót, hogy hadseregét küldje el a törpék támogatására. Továbbá meg kell győznie arról, hogy változás küszöbén állnak; bizonyos események és körülmények visszafordíthatatlanul és örökre szólóan megváltoztatják Négyföldet. Miközben teendőin gondolkodott, északnyugati irányba gyalogolt a nyílt mezőn az erdővidék, hazájának keleti határa felé. Vidáman mosolygott és egy dallamot fütyörészett. Még fogalma sem volt róla, hogyan fogja végrehajtani feladatait, de nem is számít. Majd kitalálja. Bremen számíthat rá. Nem szándékozott cserbenhagyni. A nappal elröppent, a nap alásiklott a távoli hegyek mögé és eltűnt. A Pykon alatt, a nyugatföldi erdők szélén elfordult a Mermidontól északnak. Mivel beesteledett és már nem látott olyan jól, mint a síkságon, a fák rejtekében haladt tovább. Segítették druidaként szerzett képességei. Tay elementalista volt. Tanulmányai arra irányultak, ahogyan a mágia és tudomány kölcsönhatása egyensúlyba hozza a világ alkotóelemeit, a földet, a levegőt, a tüzet és a vizet. Ismerte szimbiózisukat, kölcsönhatásuk módjait, együttműködésüket az élet fönntartásában, azt, ahogyan egymást védelmezték, ha zavar keletkezett. Elsajátította a törvényeket, amelyek segítségével át lehetett változtatni az egyiket a másikká, amelyek révén az egyikkel elpusztítani vagy megteremteni lehetett a másikat. Képességei egyre jobban kifinomultak. Érzékelte a mozgást, és bárminek a jelenlétét ki tudta következtetni az elemekből.

Érzékelte a gondolatokat. Ezen az alapon megfejthette a múltat, és megjósolhatta a jövőt – ami nem azonos a látó képességeivel, nincs köze a halottakhoz, a szellemi erőkhöz, hanem a föld törvényeihez kapcsolódik, a földet körülszövő erővonalakhoz, amelyek minden létezőt összekötnek az akció és reakció, az ok és okozat, a választás és következmény láncával. Ha követ hajítanak a tóba, akkor hullámok keletkeznek. Így minden történés, a legparányibb is, elmozdítja a világ egyensúlyát. Tay megtanulta leolvasni ezeket a változásokat és megfejteni jelentésüket.

Most, miközben az erdei éjszakában lépkedett, a szél mozgásából, a fák között lebegő illatokból, a föld felszínének remegéseiből kihüvelyezte, hogy korábban egy nagyobb gnómcsapat haladt erre és most valahol előtte várakoznak. Ahogy haladt, egyre jobban érzékelte a jelenlétüket. Mélyebbre húzódott a fák közé, hallgatózott, időről időre lehajolt, hogy megérintse a földet, megérezze a testek után maradt meleget. Mágiája vékony, pihekönnyű kacsokban indázott a mellkasából az ujjbegyei felé. Majd lassított és még jobban elcsöndesedett, mert valami újat érzett.

Tökéletes mozdulatlanságban várakozott. Nagyon mélyről valamilyen didergés figyelmeztette félreérthetetlenül, mi az, amit érez, mi közeledik. Egy pillanattal később a feje fölött, a fák közötti résekben épp csak láthatóan felbukkant az egyik szárnyas vadász, a Boszorkánymestert szolgáló Koponyahordozó. Lassan, nehézkesen szárnyalt tova a bársonyfeketeségben, vadászott, nem portyázott. Tay mozdulatlanul állt, leküzdötte a menekülés természetes ösztönét, még jobban elcsitította magát, így a másik nem vehette észre. A Koponyahordozó leírt egy kört, visszatért, szárnyas alakja ott függött a csillagok alatt. Tay lelassította lélegzetét, szívverését, pulzusát. Beleolvadt az éjszakai erdő néma sötétségébe. Végül a teremtmény elhúzott észak felé, Tay szerint azért, hogy találkozzék parancsolójával. Nem valami jó jel, hogy a Boszorkánymester talpnyalói ennyire dél felé merészkednek, behatolván az elf királyság területére.

Ez annak a valószerűségét erősíti, hogy már nem tartanak a druidáktól. A Boszorkánymester rég megjósolt támadása tehát küszöbön áll. Mélyen beszívta a levegőt és bent tartotta. Mi van, ha Bremen téved, és a támadás nem a törpék, hanem az elfek ellen irányul? Elindult, még mindig a gnómok után kutatva, és közben is ezen a lehetőségen töprengett. Húsz perccel később meglelte őket, a Drey-erdő szélén táboroztak. Nem gyújtottak tüzeket, és mindenfelé őröket állítottak. Koponyahordozók keringtek az égen. Ez valamilyen portyázó csapat, bár Tay el nem tudta képzelni, mit keresnek errefelé. Itt, a füves síkság szélén nem sok rabolni-való akadt, legfeljebb néhány magányos ház, azok pedig aligha érdeklik a betörő ellenséget. Mégsem volt valami megnyugtató a tudat, hogy ilyen messze nyugaton, Arborlon közelében keletföldi gnómokkal találkozik, a Koponyahordozókról nem is beszélve.

Közelebb óvakodott, hogy tisztán lássa őket. Egy darabig kémlelt, hát-ha fölfedez valami fontosat, de hiába. Megpróbálta összeszámolni őket, majd visszavonult. Biztonságos távolságba hátrált, talált egy félreeső fenyvest, bemászott a sűrű ágak védelmébe és elaludt. Reggel, mire fölébredt, a gnómok elmentek. Rejtekhelyéről gondosan ellenőrizte a környéket, azután előjött és megkereste a gnómok táborhelyét. Lábnyomaik nyugat felé, a Drey-erdő irányába vezettek. A Koponyahordozók is velük mentek. Tay fontolgatta, hogy kövesse-e őket, azután másképp döntött. Éppen elég dolga van anélkül is, hogy újabb gondot venne a nyakába. Mellesleg ahol egy rablócsapat van, ott másik is akadhat. Ennél fontosabb, hogy riassza az elfeket, a lehető leggyorsabban értesítse őket a gnómok jelenlétéről.

Így hát továbbment észak felé, mindig a fák között maradva, hosszú léptei falták a távolságot. Még nem volt dél, amikor elérte a Rhenn völgyét, amely Arborlon és a nyugat kapuja. Az elf járőrök eddig szoktak jönni. A völgy keleti vége hívogatva bukkant elő a fűtengerből két alacsony dombsor között, de azután gyorsan összeszűkült. A terep hirtelen emelkedett, a dombok meredek bércekké gyűrődtek. Mire az ember odaért a völgy másik végébe, úgy érezte magát, mintha egy satu két pofája közé szorult volna. A Rhenn természetes védelmet jelentett az elfeknek bármilyen keletről közeledő ellenséggel szemben. A sűrű erdők, az észak-déli hegyláncok miatt a Rhenn volt az egyetlen bejárat, amelyen át komolyabb erő betörhetett Nyugatföldre. Persze mindig őrizték, és Tay tudta, hogy találkozni fog az őrökkel. Nem kellett sokáig várnia. Alig félúton járt a völgy zöldellő folyosójában, amikor elf lovasok dübörögtek eléje a hágó felől, és kiáltozva fékezték meg lovaikat, amikor meglátták. Ismerték, melegen üdvözölték.

Adtak neki egy lovat és a hágón át táborukba vezették, ahonnan az őrparancsnok üzenetet küldött Arborlonba Tay érkezésének hírével. Tay beszélt a parancsnoknak a portyázó gnómcsapatról, de elhallgatta a Koponyahordozókat, mert ezt az információt Ballindarrochnak tartogatta. A parancsnok még nem értesült erről a csapatról, és azonnal délnek küldött néhány lovast, hogy kutassák fel őket. Ezután ételt-italt hozatott Taynak, és amíg az evett, leült mellé, és beszámolt mindenről, amire a hazaérkező kíváncsi volt. Fesztelen csevegésük egyik témáról a másikra csapongott. Beszélik, hogy a trollok mozgolódnak a Streleheimen, de ennél határozottabb hírek nem érkeztek. Ilyen messze délen még senki nem látta őket. Tay óvakodott bármit is mondani a Boszorkánymesterről vagy Paranorról. Amikor lenyelte az utolsó falatot, engedélyt kért, hogy továbbhaladhasson. A parancsnok lovat ajánlott neki és két kísérőt.

Tray az előbbit elfogadta, az utóbbit visszautasította, és ismét útnak indult. Gondolataiba merülve lovagolt ki a völgyből Arborlon felé. Szóbeszédek, de senki nem látott semmit. Kísértetek, árnyak. A Boszorkánymester megfoghatatlan, mint a füst. De Tay látta a Koponyahordozókat és a gnómokat, Bremen pedig magát a Boszorkánymestert északi erődítményében, és ezek a hírek igazak voltak. Bremen biztosra veszi azt, ami történni fog, így hát Tayra vár, hogy valamilyen módon elhitesse az elfekkel. Útja kígyóként kanyargott Nyugatföld erdőin át, öreg fák sűrűit kerülgetve, tavacskák, kacskaringós patakok mentén, követte a táj vonulatát. Napfény pöttyözte az erdőt, sugarának hosszú ujjai magas fatörzseket, pici, vadvirágos tisztásokat cirógattak az árnyak között; zászlóként lobogva köszöntötték otthonában Tay Trefenwyddet. Válaszul ő ledobta köpenyét, és a napfény meleg palástként borult széles vállára.

Más utasokkal is találkozott az országúton. Férfiak és nők vándoroltak a városok és tanyáik között, kereskedők és iparosok kerestek megélhetést más helyeken. Némelyek bólintottak, integettek üdvözlésképpen, mások csak elhaladtak mellette. De valamennyien elfek voltak és ő már régen nem élt olyan helyen, ahol a fajtájabeliek lettek volna többségben. Ez valahogy olyan különös volt most, hogy ily sokan hasonlítanak rá, és senki se másforma.

Arborlonhoz közeledett a délután közepének bágyadt, lomha óráiban, a tavasz végi nap heve súlyosan, konokul nehezedett rá még a hűvös erdőben is, amikor felbukkant egy lovas. A jövevény egy emelkedő gerince mögött bontakozott ki a vibráló levegőből, és vágtában közeledett, lobogó köpennyel és hajjal. Egyik kezével hevesen integetett, köszöntő kurjongatása megtörte a csöndet. Tay azonnal megismerte. Szélesen elmosolyodott, buzgón visszaintett és megsarkantyúzta a lovát. Kavargó porfelhőben találkoztak, megfékezték hátasaikat, leugrottak a nyeregből és rohantak, hogy megöleljék egymást.

– Üssön meg engem a guta, ha ez nem Tay Trefenwyd! – A jövevény átnyalábolta a magas, karcsú Tayt, fölkapta, mint egy gyereket, meghintáztatta, azután egy nyögéssel ismét leengedte.

– Mennydörgöttét! – bömbölte. – Amióta elmentél, nyilván egyfolytában csak ettél. Olyan nehéz vagy, mint egy ló!

Tay belecsapott legjobb barátja tenyerébe.

– Nem én lettem nehezebb! Te gyengültél le! Te csavargó! – A másik válaszul derekasan megszorongatta a kezét.

– Mindenesetre Isten hozott idehaza. Hiányoztál! – Tay hátrébb lépett, hogy alaposan megnézhesse barátját. Jerle Shannarát is öt éve látta utoljára, mint mindenkit, akit itt hagyott Arborlonban. Ő hiányzott leginkább, még a családtagjainál is jobban. Jerle volt legrégibb barátja, gyerekkori pajtása, akivel együtt nőttek föl Nyugatföldön, az egyetlen, akinek mindent el tudott mondani, akire rábízta volna az életét. Ez a kötelék korán kialakult és még azokat az éveket is túlélte, amikor távol voltak, Tay Paranorban, Jerle pedig – mivel Courtann Ballindarroch első unokatestvéreként születésétől a trón szolgálatára szánták – itthon. Jerle Shannara harcosnak született. Elf létére külsőre is igen tekintélyes volt, nagydarab, erős kezű-lábú férfi, akinek olyan ösztönei voltak, mint egy ökölvívónak, macskaszerűen gyors reflexei pedig meghazudtolták termetét. Úgyszólván attól kezdve kapott fegyveres kiképzést, hogy megtanult járni. De szerette is a küzdelmet, elbűvölte az izgalom és a csata kihívása, amiben nemcsak termete és ereje volt hasznára, hanem gyorsasága és ravaszsága is. Rettenthetetlen ellenfél volt, fantasztikus munkabírással dicsekedhetett. Mindenben a legtöbbet követelte magától, nem számított, milyen fontos a cél, s az sem, hogy látja-e valaki. És ami a legfontosabb, Jerle Shannara nem ismerte a félelmet. Vagy a vérében volt, vagy így nevelték, esetleg mindkettő szerepet játszhatott nála, de Tay még sohasem látta, hogy barátja meghátrált volna. Különös kettőst alkottak.

Termetre és küllemre hasonlítottak, magasabbra nőttek az átlagnál, mindketten szőkék voltak, hosszú lábúak, családjaik sokat vártak tőlük, mindazonáltal teljes mértékben különböztek. Tay simulékony volt, mindig a kompromisszumot kereste nehéz helyzetekben; Jerle hirtelen haragú, kötözködő, aki esztelenül makacs volt a vitában. Tay az agy embere volt, akit érdekeltek a zavarba ejtő, nehéz, bonyolult kérdések, szövevényes rejtvények; Jerle a testé, aki kedvelte a sportok és a harc kihívásait, aki a gyors reagálásra, az ösztönös megérzésre hagyatkozott. Tay mindig tudta, hogy el akar utazni Paranorba, tanulni a druidáktól, Jerle mindig tudta, hogy a Honi Gárdának, az elf hadsereg elit egységének kapitánya lesz, amely a királyt és családját védelmezi. Különböző egyéniségek voltak, eltérő célokkal és feladatokkal, mégis volt valami, ami összekötötte őket, oly szorosan, akár a vér szava és a sors parancsa.

– Szóval visszatértél! – mondta Jerle. Elengedte Tayt és hátralépett. Egyik hatalmas kezével beletúrt fürtös szőke hajába, és vagány mosollyal nézett barátjára. – Végre megjött az eszed! Meddig maradsz?

– Nem tudom. De nem megyek vissza Paranorba. A dolgok megváltoztak. – A másik mosolya elhalványult.

– Csakugyan? Erről beszélj!

– Mindent a maga idejében. Hadd csináljam a magam módján. Különleges céllal vagyok itt. Bremen küldött.

– Akkor csakugyan komoly lehet a dolog. – Jerle ismerte a druidát arborloni tartózkodása idejéből. Egy pillanatra elhallgatott. – Az a teremtmény is belekeveredett, akit Boszorkánymesternek hívnak?

– Mindig is fürge eszű voltál. Igen. Seregeivel dél felé vonul, hogy megtámadja a törpéket. Tudtál róla?

– Hallottam híreszteléseket a streleheimi trollok mozgolódásáról. Azt gondoltuk, hogy talán ellenünk jönnek, nyugat felé.

– Előbb a törpék, azután mi. Azért küldtek, hogy rábeszéljem Courtann Ballindarrochot, küldje el az elfeket a törpék támogatására. Ebben a te segítségedre is számítok. – Jerle Shannara lova gyeplője után nyúlt.

– Térjünk le az országútról, és üljünk le az árnyékba beszélgetni. Mit szólnál, ha még nem mennénk be a városba?

– Először inkább beszélgessünk.

– Jól van. Valahányszor látlak, minden alkalommal jobban emlékeztetsz a nővéredre. – Bevezették hátasaikat a fák közé, és kikötötték őket egy karcsú kőrishez. – Tudod, hogy ezbók?

– Tudom. – Tay elmosolyodott. – Hogy van?

– Boldog, nyugodt, elégedett a családjával. – Jerle bánatosan nézett rá. – Elég jól elvan nélkülem.

– Kira sohasem volt neked való. Ezt éppen olyan jól tudod, mint én. Nézd meg, hogyan élsz. Hogy illenél bele az életébe? És ő a tiédbe? Semmi közös nincs bennetek a gyerekkoron kívül. – Jerle felhorkant.

– Ez ránk is érvényes, mégis közel maradtunk egymáshoz.

– A közelség nem házasság. Velünk egészen más a helyzet.

Tay letelepedett a fűre, és felhúzta hosszú lábát. Jerle egy kortól-időtől kopott fatönkre kuporodott, és úgy nézte a csizmáját, mintha most látná először. Napbarnított kezét fehér forradások, apró vörös vágások, karcolások cakkozták. Tay nem emlékezett olyan időre, amikor ne ilyen lett volna a keze.

– Még mindig te vagy a Honi Gárda kapitánya? – kérdezte. Jerle megrázta a fejét.

– Manapság túl fontosnak találnak ehhez. Courtann fő tanácsadója vagyok katonai kérdésekben. Gyakorlatilag tábornok, aki a valódi tábornokokat kritizálja. Nem mintha sokat számítana, mivel senkivel nem állunk háborúban. De gondolom, ez nem marad így, mi?

– Bremen úgy véli, hogy a Boszorkánymester megkísérli leigázni a többi fajt, kezdve a törpékkel, azután következnek a többiek. A troll hadsereg hatalmas. Ha a fajok nem egyesülnek, hogy szembeszálljanak vele, akkor egyenként legyőzi őket.

– De hát a druidák nem hagyják, hogy ez megtörténjék! Akármennyire henyék is manapság – már meg ne haragudj, Tay –, ezt akkor sem engedik meg.

– Bremen úgy gondolja, hogy Paranor elesett és a druidákat elpusztították.

Jerle Shannara kissé kiegyenesedett, a szája elfehéredett a hír hallatán.

– Mikor történt? Semmit sem hallottunk róla.

– Legföljebb egy-két napja. Bremen visszament bizonyosságot szerezni, de engem Arborlonba küldött, így nem tudhatom, mi a helyzet. Sokat segítene, ha valakit odaküldenél ellenőrizni, igaz-e a hír, mielőtt beszélnék a királlyal. Olyat, aki megbízható.

– Ezt fogom tenni. – Jerle lassan csóválta a fejét. – Valamennyi druidának vége? Mindnyájuknak?

– Valamennyinek, kivéve Brement, engem, egy Risca nevű törpét és egy fiatal storlocki lányt, aki még csak tanonc volt. Együtt hagytuk el Paranort a támadás előtt. Meg még talán később elmenekült valaki. – Jerle szúrósan nézett rá.

– Szóval visszajöttél, hogy elmondd nekünk Paranor vesztét, továbbá segítséget kérj a Boszorkánymester és trollhada ellen?

– És még valamiért. Ami nagyon fontos. Legfőképpen ezért van szükségem a segítségedre, Jerle. Létezik valahol egy Fekete Tündérkő, egy nagy hatalmú mágikus tárgy. Ez a Tündérkő mindennél veszedelmesebb, és a tündérbirodalom óta el van rejtve a Káva-hegységben. Bremen talált néhány támpontot, hogy hol lehetne keresni, de a Boszorkánymester és teremtményei ugyancsak ezt kutatják. Nekünk kell elsőnek rálelni. Meg akarom kérni a királyt, hogy szereljen föl egy expedíciót. De sokkal hatásosabb lenne a kérés, ha tőled jönne. – Jerle hangosan hahotázott.

– Szóval így gondolod? Hogy én tudok segíteni? Ha neked lennék, nem bíznék ebben annyira! Mostanában egyszer-kétszer legázoltam Courtann tyúkszemét, és pillanatnyilag nem viseltetik irántam valami nagy megbecsüléssel! Ó, nagyon is igényli a tanácsaimat a csapatmozgásokkal és a védelmi stratégiával kapcsolatban, de ez minden! – Elhallgatott, megtörölgette a szemét. – Ó, igen, megteszem, ami tőlem telik – kuncogta. – Izgalmassá teszed az életet, Tay. Mint mindig. – Tay elmosolyodott.

– Az élet magától izgalmas. Én is azért szeretem. – Ismét paroláztak, egy hosszú pillanatig keményen szorították egymás kezét. Tay érezte a másik hatalmas erejét, amiből mintha ő is meríthetett volna magának. Feltápászkodott, közben sem engedve el Jerle kezét, és barátját is felállította. – Jobb is, ha kezdjük – mondta. Jerle bólintott és mosolygott, merészen, magabiztosan, csibészesen.

– Te és én, Tay – mondta. – Mi ketten, mint régen! De jó mulatság lesz! Persze egészen másra gondolt, de Tay Trefenwyd megértette.

IX.

A RBORLONBA való érkezése után Tay az idő nagy részét azzal töltötte, hogy meglátogassa a családját és barátait, miközben türelmetlenül várta, hogy Jerle Shannara bizonyítékot szerezzen Paranor és a druidák bukására. Barátja, mielőtt elment, megígérte, hogy azonnal küld valakit ellenőriztetni, helyese Bremen gyanúja. Ha ezzel megvannak, akkor megszervezik a találkozót a királlyal, Courtann Ballindarrochhal és az elfek Legfőbb Tanácsával. Tay előterjesztheti kérését a törpék megsegítésére és a Fekete Tündérkő felkutatásának támogatására. Jerle megígérte, hogy kiáll mellette. Addig semmit sem akartak tenni vagy mondani. Nehéz idő volt ez Tay számára, akinek emlékezetében élénken élt, mennyire sürgető volt Bremen hangja, amikor elküldte őt, hogy Ballindarroch segítségét kérje. Az öregember susogott a fülében, ha lábbeli súrlódott a laza kavicson, idegenek hangjában, még az álmaiban is. De maga Bremen nem bukkant föl, nem is üzent, és Tay tudta, hogy semmi haszna a beszédnek, amíg nem kapnak hírt Paranor állapotáról. Ballindarroch hivatalosan megüzente, mennyire örül érkezésének, de nem hívta, hogy jelenjen meg előtte és a Tanács előtt. Jerle Shannara kivételével mindenki azt gondolta, hogy családját és barátait látogatni tért vissza Arborlonba. Öreg szülei házában lakott, akiket már csak az idő múlása és gyermekeik jóléte érdekelt.

Kérdezgették paranori életéről, de könnyen elfáradtak, és nem firtatták a részleteket, ha fiuk válaszolt. A Boszorkánymesterről és a Koponyahordozókról semmit sem tudtak. A troll hadseregről is csupán pletykákat hallottak. Egy kis faluban éltek az Élet Kertjeinek közelében, a Carolan szélén, napjaikat azzal töltötték, hogy kis kertecskéjüket gondozták és kedvteléseiknek hódoltak: az apja spanyolfalakat festett, az anyja szőtt. Munka közben beszélgettek vele, felváltva tették föl kérdéseiket, de annyira elmerültek tevékenységükben, hogy válaszait csak fél füllel hallgatták. Kicsik, törékenyek voltak, összetöpörödtek a fiuk szeme láttára; mindez Tayt saját, ezidáig biztonságosnak hitt életének hívságára emlékeztette. Fivére családostul a Sarandanonban élt, néhány mérföldnyire délnyugatra, így amit megtudott róla, azt a szüleitől hallotta. Sohasem állt közel testvéréhez, több mint nyolc éve nem látta, de kötelességszerűen meghallgatta a híreket, és örömmel töltötte el, hogy fivére jól vezeti gazdaságát.

Nővére, Kira, más eset volt. Arborlonban lakott, és Tay már első otthoni napján elment meglátogatni. Kira éppen a kisebbik gyerekére próbálta ráadni a ruhát. Arca még fiatal volt és üde, energiája töretlen, mosolya olyan kedves és szívmelengető, mint a madárdal. Boldog nevetéssel üdvözölte öccsét, nyakába borult és szorosan átölelte. A konyhába vezette, hideg sörrel kínálta, leültette az öreg, kecskelábú asztalhoz, kikérdezte élete folyásáról, beszámolt a sajátjáról, és mindezt egyszerre. Megosztották aggodalmukat a szüleiket illetőleg, fölemlegették gyermekkorukat, besötétedett, mire abbahagyták. Másnap ismét találkoztak, és Kira férjével meg a gyermekekkel kirándultak a Rill Song menti erdőkbe. Kira megkérdezte a testvérét, találkozott-e Jerle Shannarával, azután nem említette többé.

Az órák repültek és Tay csaknem képes volt elfelejteni, hogy más okból tartózkodik itthon. A gyerekek játszottak a nagybátyjukkal, aztán elfáradtak, leültek a folyópartra, lábukkal pancsoltak a hideg vízben, miközben Tay a szüleikkel beszélgetett arról, mennyire megváltozott a világ folyása. Sógora bőrdíszműves volt és rendszeresen járt kereskedelmi utakra a többi fajhoz. Ügynökeit nem küldte többé Északföldre, amióta az ottani nemzeteket leigázták és egyesítették. Elmondása szerint gonosz teremtményekről, szárnyas szörnyetegekről, sötét árnyakról, emberekből és elfekből elfajzott szörnyetegekről pletykálnak. Tay hallgatta, bólogatott, megerősítette, hogy ő is hallotta a szófia beszédeket. Közben igyekezett kerülni Kira pillantását. Nem akarta, hogy nővére elkapja a tekintetét.

Régi barátait is meglátogatta, akiknek némelyike épp hogy fölcseperedett, amikor utoljára találkoztak. Páran közel álltak hozzá valaha. De különböző utakon indultak el, és valamennyien túl messzire mentek ahhoz, hogy visszafordulhassanak. Bár az is lehet, hogy ő ment túl messzire. Most már idegenek voltak; nem a külsejük vagy a hangjuk, ezek még ismerősek maradtak, de választásaik a maguk képére formálták életüket. Semmit sem oszthattak meg egymással, csak rég-voltuk emlékeit. Szomorú volt ez, de nem meglepő. Az idő ellopta a vonzalmakat, meglazította a kötelékeket. A barátságok a múltról szóló mesékké és a jövővel kapcsolatos homályos ígéretekké változtak, de egyik sem volt elég erős ahhoz, hogy visszahozza azt, ami elmúlt. De hát ilyen az élet: különböző utakon indít el, míg a végén ki-ki egyedül marad. Arborlon is idegennek tűnt, noha nem annyira, mint várta. Fizikailag ugyanaz volt, városkából várossá nőtt, tele volt izgalommal és várakozással, a Nyugatföld központja lett belőle. A Fajok Első Háborújának következtében visszavonhatatlanul megváltozott az elf nép szerepe Négyföld jövőjében: a Délföld hanyatlásával nőtt a befolyása, Arborlon és az elfek egyre fontosabb tényezőkké váltak. Ugyan a város és környéke a hosszú távollét és a ritka látogatások ellenére is ismerős volt Taynak, nem szabadulhatott a gondolattól, hogy nem tartozik ide többé.

Már nem az otthona; az elmúlt tizenöt év nagyobb részét nem itt élte, és már késő, hogy ezen változtasson. Paranor pusztulása és a druidák veszte után sem volt biztos benne, hogy vissza akar térni ide. Arborlon a múltjához tartozott, de ő maga valahogy kinőtt belőle. Idegen volt itt, bármennyire igyekezett meggyőzni magát az ellenkezőjéről, és kínosan feszengett, amikor be akart illeszkedni. Milyen gyorsan megváltozik minden, ha nem figyelsz oda, gondolta többször is az első néhány napban. Milyen sebesen változik az élet. Visszatérésének negyedik napján, késő délután eljött hozzá Jerle Shannara, akit Preia Starle kísért. Tay még nem találkozott Preiával, noha többször gondolt rá.

A legdöbbenetesebb lány volt, akit ismert, és ha Preia nem Jerlébe lett volna szerelmes emberemlékezet óta, hanem Tayba szeret bele, akkor Tay valószínűleg megváltoztatja az életét a lány kedvéért. Szép volt, vonásai finomak, tökéletesek, haja-szeme fahéjszín, sötét bőre úgy izzott, mint napkeltekor a víztükör, teste egy macska ruganyos kecsességével hajladozott. Ilyen volt Preia első látásra, de ez semmit sem mondott el róla. Ugyanolyan harcos volt, mint Jerle, képzett nyomkereső, választott mesterségében sokkal ügyesebb Tay bármelyik ismerősénél, kemény és állhatatos, megbízható, mint a virradat. Egy menyétet is megtalált egy mocsár közepén. Meg tudta mondani, mekkora a sziklák között átkelő kecskenyáj, és mennyi abban a bak. Hetekig képes volt ellenni a vadonban kizárólag azon, amit ott talált. Nem volt hajlandó olyan életet élni, mint a legtöbb elf asszony, nem kért az otthon kényelméből, a férj és a gyerekek társaságából. Mindez távol állt tőle. Egyszer azt mondta Taynak, hogy boldog életet választott magának.

A többi majd elkövetkezik, ha Jerle is készen áll rá. Addig várhat. Ami Jerlét illeti, ő beérte azzal, hogy mindent ráhagyjon a lányra. Tay szerint maga se tudta, mit érez Preia iránt. Szerette a maga módján, de Kira volt első és legnagyobb szerelme, akit még ennyi év után is képtelen volt elfelejteni. Preiának tudnia kellett – túl okos volt ahhoz, hogy ilyesmit ne vegyen észre –, de sohasem említette. Tay arra számított, hogy kapcsolatuk megváltozott utolsó látogatása óta, de nem úgy tűnt. Jerle, amikor beszélgettek, egyszer sem hozta szóba Preiát. A lány még mindig ott ácsorgott Jerle Shannara önelégültségből és függetlenségből emelt erődjének falain kívül, várva, hogy beengedjék. Mosolyogva lépett oda Tayhoz, aki Nyugatföld térképeit tanulmányozta szülei kertjében egy kis asztalon. Fölállt, hogy üdvözölje a lányt, torka összeszorult a láttán. Lehajolt, átkarolta, megcsókolta.

– Jól festesz, Tay – üdvözölte Preia és hátrébb lépett, hogy jobban megnézhesse magának. Keze könnyedén pihent a férfi vállán.

– Különösen most, hogy látlak – felelte amaz, és maga is meglepődött válaszának merészségén. Preia és Jerle elcsalták otthonról a Carolanhoz, ahol zavartalanul beszélgethettek. Leültek az Élet Kertjeinek sziklás peremén, ahonnan a Rill Song túlsó partján nőtt magas fák csúcsaira lehetett látni. Jerle egy kör alakú padot választott, amely lehetővé tette, hogy lássák egymást és ne zavarják őket arra járók. Szinte semmit sem mondott barátjának, amióta érte jött, a tekintete távoli és aggodalmas volt. Most először nézett Tay szemébe.

– Bremennek igaza volt – mondta. – Paranor elesett. Valamennyi druida meghalt. Ha meg is menekült valaki azokon kívül, akik veled együtt jöttek el, az most bujkál. – Tay rámeredt, hagyta, hogy leülepedjenek benne a szavak, majd Preiára nézett. Az arcán nem látott meglepetést. Már ismerte a hírt.

– Preiát küldted Paranorba? – kérdezte gyorsan, amikor ráeszmélt, miért van itt a lány.

– Ki lett volna megfelelőbb? – kérdezett vissza Jerle tárgyilagosan. Igaza volt. Tay arra kérte, hogy megbízható embert küldjön, és Preiánál nem találhatott volna jobbat. Akkor is, veszedelmes volt ez a küldetés, komoly kockázattal járt. Tay mást választott volna. Ez is azt mutatja, gondolta, mennyire másképp éreznek Preia iránt. De ettől ő még nem lesz nemesebb. – Meséld el neki, mit láttál – mondta Jerle a lánynak.

Preia szembenézett Tayjal, rézszín tekintete lágy és vigasztaló volt.

– Minden gond nélkül jutottam át a Streleheimen. Voltak ott trollok, de a gnómoknak és a Koponyahordozóknak, akiket te láttál, semmi nyomuk. A második nap hajnalán érkeztem a Sárkányfogak közé, és egyenesen az Öregtoronyhoz mentem. A kapuk nyitva álltak, odabent nem volt élet. Semmi sem állta utamat. Az összes gárdistát lemészárolták, némelyeket fegyverrel, másokat foggal-karommal, mintha állatok támadták volna meg őket. A druidák is ott hevertek holtan. Volt, akit harc közben öltek meg. Másokat kivonszoltak a Tanácsteremből, levittek a pincékbe és befalaztak. Láttam a nyomaikat, megtaláltam sírjaikat. – Elhallgatott, észrevette a Tay szemébe lopakodó borzalmat és szomorúságot, amikor az otthagyottakra emlékezett. Karcsú kezével megszorította a férfiét. – Egy második harcnak is maradtak nyomai, amelyet a főbejárattól fölfelé vezető lépcsőkön vívtak. Ez mostanában történhetett, jó pár nappal az első után. Több lény elpusztult, olyanok, amelyeket nem tudtam azonosítani. Mágiát használtak. Az egész lépcsőház feketére égett, mintha tűzzel tisztították volna meg, a halottakból csupán hamu maradt.

– Bremen? – kérdezte a férfi. A lány megrázta a fejét.

– Nem tudom. Talán. – Megszorította a férfi kezét. – Tay, sajnálom. – A férfi bólintott.

– Noha az utóbbi napokban már tudtam és fölkészítettem magam az elfogadására, mégis nehéz volt hallani a szavaidat. Mindnyájan halottak. Mindazok, akikkel annyi éven át együtt dolgoztam és éltem! Talán még Bremen is. Űrt érzek magamban.

– Nos hát, mindennek vége, megtörtént, ezen nem lehet segíteni. – Jerle indulni készült, fölállt. – Most már beszélnünk kell a Tanáccsal. Elmegyek Ballindarrochhoz, megszervezek egy találkozót. Talán fontoskodik egy keveset, de kimódolom, hogy meghallgasson. Közben Preia elmondja a többit, amit tudnod kell. Légy erős, Tay. Végül mindent magunk mögött kell hagynunk. – Elment, hátra sem nézett. Mint mindig, most is megtalálta a célt, amely érdekében cselekedhetett. Tay figyelte, hogyan távozik, azután Preiára pillantott.

– Milyen volt?

– Jó. – A lány kajánul nézett rá. – Ugye, meglepődtél, hogy engem küldött Paranorba?

– Igen. Önző reakció volt.

– De kedves. – Preia elmosolyodott. – Örülök, hogy hazajöttél, Tay. Hiányzott, hogy nem találkozunk. Mindig élmény beszélgetni veled.

A férfi kinyújtotta hosszú lábát, és átnézett a Carolanon. Odaát a Fekete Őrség alakulata közeledett a Kertek felé.

– Attól tartok, ez most már sokkal kevésbé lesz így. Nem tudom, mit mondjak. Alig négy napja érkeztem, és máris azon gondolkodom, hogy távozom. Gyökértelennek érzem magam.

– Hát, régen elmentél. Bizonyára idegennek látsz itt mindent.

– Már nem hiszem, hogy ide tartozom, Preia. Talán sehová sem tartozom most, hogy Paranor nincs többé.

A lány halkan elnevette magát.

– Ismerem ezt az érzést. Csak Jerlének nincsenek efféle kétségei, mert nem engedi meg magának. Ő oda tartozik, ahova tartozni akar. Beilleszkedik. Ezt én nem tudom megtenni. – Egy darabig hallgattak. Tay igyekezett nem nézni a lányra. – Néhány nap múlva, ha a király megengedi, nyugatra mész, hogy megkeresd a Követ – szólt végül Preia. – Talán akkor jobban fogod érezni magad. – A férfi elmosolyodott.

– Ezt Jerle mondta el.

– Mindent elmond. Életének társa vagyok, még ha nem ismeri is el.

– Bolond, ha így tesz. – A lány szórakozottan bólintott.

– Veled megyek, majd, ha elindulsz. – Tay a szeme közé nézett.

– Nem! – Preia elmosolyodott, élvezte a férfi zavarát.

– Ezt nem mondhatod nekem, Tay. Senki sem mondhatja. Nem engedem meg.

– Preia…

– Túl veszedelmes, túl kemény az út, túl ilyen vagy túl olyan. – Felsóhajtott, de nem rosszallón. – Mindezt már hallottam, Tay – noha nem olyasvalakitől, aki annyira törődne velem, mint te. – A férfira pillantott. – De akkor is veled megyek. – Tay csodálattal csóválta a fejét, és akarata ellenére elmosolyodott.

– Na persze. És Jerle nem tiltakozik? – A lány szédítően mosolygott, arca ragyogott a leplezetlen elégedettségtől.

– Nem. Egyelőre fogalma sincs róla, de ha rájön, akkor szokása szerint vállat von, és azt mondja, hogy örül neki. – Egy pillanatra elhallgatott. – Sokkal inkább elfogad olyannak, amilyen vagyok, mint te. Egyenlőként kezel. Érted?

Tay feszengett, azon töprengve, csakugyan érti-e.

– Szerintem Jerle nagyon szerencsés, hogy te vele vagy – mondta. Megköszörülte a torkát. – Mesélj még egy keveset arról, amit Paranorban találtál, bármit, amiről úgy gondolod, hogy érdekelhet, akármit, amit esetleg tudnom kell.

A lány maga alá húzta lábait a padon, mintha feltoluló szavai keservét akarná elhárítani, azután beszélni kezdett.

AMIKOR PREIA ELMENT, a férfi még üldögélt egy darabig, igyekezett felidézni azoknak a druidáknak a képét, akiket sohasem lát többé. Némelyikük furcsa módon máris halványulni kezdett az emlékezetében. Úgy vélte, hogy ez fontosabb dolgokkal is így szokott lenni. Közeledett az este. Tay fölállt és elindult a Carolan mentén. A naplementét nézte, ahogy a szürkület arannyá, majd ezüstté változtatja az eget. Várt, amíg a fáklyák fel nem lobbantak a háta mögötti városban, akkor megfordult és elindult szülei háza felé. Magányosnak, idegennek érezte magát. Paranor elpusztítása, a druidák halála elvágta kötelékeit, sodródni kezdett. Számára csupán annyi maradt, hogy teljesítse Bremen utasítását, megkeresse a Fekete Tündérkövet. Elhatározta, hogy ezt végre is hajtja. Akkor újrakezdheti az életét. Vajon képes lesz megtenni? Hogyan lásson hozzá? Már majdnem hazaért, amikor egy királyi hírnök lépett elő az árnyékból, és felszólította, hogy azonnal jöjjön vele. Ő nem is vitatkozott, hiszen nyilvánvalóan sürgős az ügy.

Lekanyarodott az ösvényről, és követte a hírnököt a Carolan és a palota felé, ahol a király és tekintélyes nagyságú családja élt. Courtann Ballindarroch dinasztiájának ötödik királya volt, és a család mérete minden koronázáskor nőtt. A palotában nem csupán a király és a királynő lakott, de öt gyerek, azok házastársai, tucatnál több unoka, számos unokatestvér, nagybácsi és nagynéni, köztük Jerle Shannara, noha ő idejének nagy részét a Honi Gárda szállásain töltötte, ahol sokkal fesztelenebbül érezte magát. Felbukkant a palota, ragyogó máglyaként lángolt az Élet Kertjeinek sötétebb hátterében. Ám a főbejárat közelében a futár a birtok egyik végében levő nyári lakhoz vezető, balra kanyarodó ösvényhez kalauzolta Tayt. Az elf körülnézett a sötétben, a Honi Gárda őreit keresve. Érzékelte őket – ha mágiáját használja, meg is számolhatta volna, hányan vannak –, de egyet sem látott. A palotában árnyak arctalan kísértetei jöttek-mentek a megvilágított ablakok mögött. A hírnök rájuk sem hederített, elvezette Tayt a főépület mellett oda, amelyet Ballindarroch kiválasztott a fogadásra. Tay a hirtelen hívás okán tűnődött. Történt valami? Újabb tragédia? Kényszerítette magát, hogy ne kezdjen találgatni, várja ki a választ. A hírnök megállt a nyári lak bejáratánál, és azt mondta, lépjen be. Nem követte Tayt, aki egyedül ment át az előszobán a nappaliba, ahol Jerle Shannara várta.

Tay barátja vállat vont és tehetetlenül fölemelte a kezét.

– Én sem tudok többet, mint te. Hívatott, itt vagyok.

– Elmondtad a királynak, amit tudunk?

– Annyit mondtam, hogy azonnali kihallgatást akarsz a Legfőbb Tanácstól, mert sürgős híreid vannak. Semmi többet. – Összenéztek, a fejüket törték. Azután nyílt az ajtó és belépett Courtann Ballindarroch. Tay nem tudta, honnan jöhetett, a főépületből, vagy a kertre nyíló ablaknál hallgatózott. Courtann kiismerhetetlen volt. Középtermetű, közepes alkatú férfi volt, jócskán élete delén, háta kissé hajlott, a halántéka és a szakálla oldalt már deresedett, arcára és nyakára mély ráncok íródtak. Semmi különös nem volt rajta, teljesen átlagosnak tűnt. Nem volt olyan hangja, mint egy szónoknak, hiányzott belőle a vezetők karizmája, és ha megszorongatták, hamar zavarba jött. A szokásos módon lett király, az előző uralkodó legidősebb fiaként, nem harcolt a hatalomért, de nem is húzódozott tőle. Az a hír járta róla, amikor elfoglalta a trónt, hogy nem hajlik szélsőséges vagy erőszakos viselkedésre, drámai vagy elkapkodott változtatásokra, ezért a nép úgy fogadta, mint egy kedvenc nagybácsit.

– Isten hozott itthon, Tay – üdvözölte a druidát. Fesztelenül mosolygott, semmi nyugtalanság nem látszott rajta, amikor a fiatalabb férfihoz közeledett. – Úgy véltem, mielőtt a Legfőbb Tanács elé lépnél, beszélgethetnénk egymás között a híreidről. – Kezét végigfuttatta sűrű haján. – Szeretem a lehető legkevesebbre korlátozni a meglepetéseket az életemben. És ha szövetségesre van szükséged, én talán megfelelek. Ne nézz a barátodra, egy szót sem szólt. De ha szólt volna, akkor sem figyeltem volna oda. Túlságosan megbízhatatlan. Csupán azért van itt, mert tudom, hogy nem titkolóztok egymás előtt, és nincs értelme most elkezdeni. – Intett. – Üljünk ide, ezekre a kárpitozott székekre. Fáj a hátam. Az unokák az okai. És ne legyünk formálisak. A keresztnevek is megteszik. Túl régen ismerjük egymást ahhoz, hogy másképp viselkedjünk. – Ez csakugyan igaz, gondolta Tay, miközben leült a királlyal szemközt, Jerle mellé. Courtann Ballindarroch jó húsz évvel volt öregebb náluk, de egész életükben barátok voltak. Jerle mindig az udvarban élt, Tay pedig sok időt töltött itt, így sokszor találkozott Courtann-nal. Amikor gyerekek voltak, Courtann vitte el őket horgászni és vadászni. A jeles eseményekre és ünnepekre mindkettejüket meghívta. Tay jelen volt, amikor vagy harminc éve Courtannt megkoronázták. Mindnyájan tudták, mit várhatnak a másiktól.

– Meg kell mondjam, rögtön kételkedtem benne, hogy csak látogatni tértél vissza – sóhajtott a király. – Érkezésed óta máris túl sok időt pazaroltál a társaság örömeire. Remélem, nem bántottalak meg. – Hátradőlt. – Nos, milyen hírekkel kerestél fel minket? Rajta, mondd el.

– Sok mindent kell elmondanom – felelte Tay, és előredőlt, hogy könnyebben nézzen a másik szemébe. – Bremen küldött. Csaknem két hete érkezett Paranorba, és megpróbálta figyelmeztetni a Druidatanácsot a veszélyre. Északföldön járt, és bizonyságot szerzett a Boszorkánymester létezéséről. Kiderítette, hogy azonos a lázadó druidával, Bronával, aki sok száz év után még mindig él, a mágia tartja életben, amely megrontotta. Brona kifundálta, hogy egyesíti és leigázza a trollokat, így ők alkotják hadseregét. Mielőtt Paranorba jött volna, Bremen kinyomozta, hogy a sereg délnek indult Keletföld irányába. – Szünetet tartott, majd gondosan megválogatott szavakkal folytatta. – A Druidatanács nem hallgatott rá. Athabasca ajtót mutatott Bremennek, és csupán néhányan tartottunk vele. Caerid Lockot is hívta, jönne vele, de ő visszautasította. Ott maradt, hogy védje Athabascát és a többieket önmaguk ellen.

– Derék elf – jelentette ki a király. – Nagyon rátermett.

– Elmentünk Bremen vezetésével a Shale völgyébe. Ott, a Hadeshornnál Bremen beszélt a holtak szellemeivel. Én is láttam. Több dolgot mondtak neki. Az egyik az volt, hogy Paranor és a druidák elpusztultak. A másik, hogy a Boszorkánymester lerohanja Négyföldet, és készíteni kell egy talizmánt, amely elpusztítja. Harmadjára a Fekete Tündérkőről szólottak: ez egy mágikus tárgy, amelyet a Boszorkánymester keres, de nekünk kell rátalálnunk előbb. Amikor a holtak szellemei távoztak, Bremen elküldte Risca druidát, hogy figyelmeztesse a törpéket a veszélyre. Engem ide parancsolt, hogy neked szóljak. Rá kell beszélnem téged, hogy küldd a hadseregedet keletre a Határvidéken át, hogy csatlakozhasson a törpe hadhoz. Csak erőink egyesítésével győzhetjük le a Boszorkánymester erőit. Arra is utasított, hogy kérjek tőled segítséget a Fekete Tündérkő felkutatásához. – Ballindarroch nem mosolygott többé.

– Fölöttébb egyenesen közölted mindezt – mondta, nem is igyekezvén palástolni meghökkenését. – Arra számítottam, hogy sokkal körmönfontabban kéred majd a segítségemet. – Tay bólintott.

– Ez volt a szándékom. Így is cselekedtem volna, ha a Legfőbb Tanács előtt szólok veled. De hát nem így alakult. Magunkban beszélgetünk. Csak hárman vagyunk, és mint rámutattál, túl jól ismerjük egymást a tettetéshez.

– Van jobb ok is – vágott közbe hirtelen Jerle. – Mondd el, Tay.

Ő keresztbe fonta a karját, de nem sütötte le a szemét.

– Azért vártam mostanáig, hogy veled beszéljek, mert bizonyosságot akartam arról, amit Bremen csak sejtett Paranorról és a druidákról. Megkértem Jerlét, hogy küldjön oda valakit és győződjünk meg róla, mi az igazság. Preia Starlét küldte. Ma délután tért vissza és beszélt velem. Paranor csakugyan elesett. Az összes druida és valamennyi gárdista halott. Caerid Lock is meghalt. Athabascának vége. Senki sem maradt, senki, Courtann, akinek elég ereje lenne ahhoz, hogy szembeszálljon Bronával. – Courtann Ballindarroch némán meredt rá, azután fölállt, az ablakhoz ment, az éjszakát nézte, visszajött, ismét leült.

– Ezek megrendítő hírek – mondta halkan. – Amikor Bremen látomásáról beszéltél, arra gondoltam, hogy csupán trükk, fortély, az igazság meghamisítása. Vagy ilyesmi. Azt mondod, valamennyi halott? Ennyien a népünkből? De hát mindig ott éltek, a krónikák szerint is! És most mind halott? Mind? Alig tudom elhinni.

– Pedig valamennyien meghaltak – szögezte le Jerle, aki nem akarta, hogy a király eltérjen a tárgytól. – Most gyorsan kell cselekednünk, nehogy ugyanez történjék velünk is. – A király megvakarta a szakállát.

– Ne olyan gyorsan, Jerle. Gondoljuk csak át. Ha megteszem, amit Bremen kér, és az elf hadsereg keletre menetel, akkor védtelenül hagyom Nyugatföldet és Arborlont. Veszedelmes dolog ez. Elég jól ismerem a Fajok Első Háborújának történetét ahhoz, hogy efféle hibát kövessek el. Óvatosnak kell lennünk.

– Az óvatosság késlekedést jelent, és nekünk nincs időnk! – csattant föl Jerle. A király jeges pillantást vetett rá.

– Ne noszogass, öcsém. – Tay ezen a ponton gyorsan közbeszólt; nem engedhette meg, hogy vitatkozni kezdjenek:

– Mit javasolsz, Courtann? – A király ránézett. Fölállt, ismét az ablakhoz ment, és megállt, háttal nekik. Jerle a barátjára pillantott, de Tay nem figyelt rá. Az ügy most közte és a király között dől el. Megvárta, amíg Courtann ismét visszafordul, átjön a szobán és leül.

– Engem meggyőzött, amit közöltél, Tay, ezért a válaszomat ne tekintsd ellentmondásnak. Nagyon is bízom Bremen szavában. Ha azt mondja, hogy a Boszorkánymester él és azonos a lázadó Bronával, akkor így is van. Ha azt állítja, hogy a föld mágiája gonosz célok szolgálatában áll, akkor ez igaz. De én tanulmányoztam a történelmet és tudom, hogy Brona sohasem volt ostoba. Nem tételezhetjük föl, hogy azt teszi, amit mi föltételeztünk róla. Nyilván tudja, hogy Bremen, amennyiben él, igyekszik megállítani őt. Mindenütt van szeme és füle. Megtudhatja, mi a szándékunk, mielőtt elszánnánk magunkat. Biztosnak kell lennünk a dolgunkban, mielőtt nekilátnánk.

Egy pillanatig csönd volt, amíg hallgatói megemésztették a szavait.

– Akkor hát, mit tegyünk? – kérdezte végül Tay. Courtann atyai mosollyal válaszolt.

– Állj a Legfőbb Tanács elé, ahol természetesen bírod a támogatásomat. Híreid hatására a Tanács okvetlenül belátja, hogy cselekednünk kell. Nem lesz nehéz dolgod. Paranor eleste és a druidák halála, azt hiszem, önmagában is elegendő. Úgy vélem, a Fekete Tündérkő felkutatására indított expedíciót azonnal támogatni fogják. Semmi oka, hogy efféle akcióval késlekedjünk. Árnyékod, az én unokatestvérem természetesen ragaszkodni fog hozzá, hogy veled menjen, és mint gyaníthatod, ez ellen semmi kifogásom. – Fölemelkedett. A két fiatal is fölállt. – Ami a második kérésedet illeti, hogy hadseregem induljon a törpék megsegítésére, ezt jobban meg kell fontolnom. Nyomkeresőket küldök szerte, hogy kiderítsék a Boszorkánymester hollétét Négyföldön. Amikor visszajönnek, és én is megfontoltam a dolgot, továbbá a Legfőbb Tanácsnak is volt ideje megvitatni, akkor döntünk. – Elhallgatott, várta Tay válaszát.

– Hálás vagyok, nagyuram – vágta rá ő. Ez valóban több volt, mint amire számított.

– Akkor bizonyítsd be azzal, hogy nyomós érvekkel állsz a Tanács elé. – Tay vállára tette a kezét. – Már várnak a tanácsteremben. Tudni akarják, komoly okkal kell-e a mai estét családjuktól távol tölteni. – Jerlére pillantott. – Öcsém, velünk jöhetsz, ha úgy érzed, hogy képes vagy féken tartani a nyelvedet. Ebben az ügyben tiszteletben tartjuk az álláspontodat, és az is lehet, hogy kikérjük a véleményedet. Rendben? – Jerle bólintott.

Kiléptek a nyári lakból az éjszakába és elindultak a tanácsterem felé. Előttük és mögöttük a Honi Gárda tagjai váltak ki a semmiből; alakjuk sötét árnyék volt a palota messzi fáklyáinak fényében. A király mintha észre sem vette volna őket. Mentében halkan dudorászott, tartózkodó csodálattal tekintett föl a csillagokra. Tayt meglepte, hogy a király ilyen gyorsan cselekszik, de örült is neki. Beszívta az éjszakai levegőt, érezte a jázmin meg az akác illatát, és összeszedte gondolatait az előtte álló tanácsülésre. Máris a nyugati utat tervezte, latolgatta, mire lesz szüksége, milyen utat válasszon, hogyan haladjanak. Hányan menjenek? Tucatnyi ember elegendő lesz. Elég a biztonsághoz, de nem olyan sok, hogy felhívják magukra a figyelmet. Könyökénél érezte a gondolataiban elmerült Jerlét, hatalmas, egykedvű jelenlétét. Jó volt maga mellett tudnia kitartó, megbízható barátját. Eszébe jutott réges-régi gyermekkoruk. Akkor mindig várt reájuk egy kaland, egy új foglalatosság, egy másféle kihívás. Úgy sejtette, ez hiányzott neki. Örült, hogy ismét együtt lehetnek. Ittléte óta először érezte úgy, hogy hazaérkezett.

Aznap éjjel oly állhatatosan és meggyőzően beszélt a Tanács előtt, ami meghaladott mindent, amire képesnek hitte magát. Elmondta, amivel Bremen megbízta. Itt Bremen volt a döntő tényező, még távollétében is. Az öregembert kedvelték és tisztelték Arborlonban, számos barátot szerzett, miközben az elfek történelmét és mágiáját tanulmányozta. Ha ő folyamodik az elfekhez segítségért, akkor a Tanács meg is adja. Tay engedélyt kapott, hogy fölszereljen egy expedíciót a Fekete Tündérkő felkutatására. A csapat Tay Trefenwyd és Jerle Shannara közös vezetése alatt indul el. Rövid gondolkodás után a Tanács megígérte, hogy segítséget küldenek a törpéknek. Határozottan és lelkesen támogatták a kérést, sokkal inkább, mint Courtann Ballindarroch gondolta. A király, látván Tay szavainak hatását, maga is pártfogolta az indítványt, bár hangsúlyozta, hogy maradnak még megválaszolandó kérdések, mielőtt útnak indítanák a törpéknek a segítséget. Éjfél volt, mire a Legfőbb Tanács szétoszlott. Tay megállt a tanácsterem előtt és néma gratulációként kezet szorított Jerlével. A király mosolyogva ment el mellettük és beleolvadt a sötétségbe. Fejük fölött az ég tele volt csillagokkal, a levegő melegen illatozott. A siker mámorító méreg. A dolgok úgy alakultak, ahogy Tay remélte. Szerette volna elújságolni Bremennek. Jerle egyfolytában beszélt, kipirult az izgalomtól, máris a nyugati utazást tervezte. Új kaland kínálkozott, menekülés az arborloni udvari élet unalmas rutinjából. Ebben az ujjongó pillanatban mindketten úgy érezték, hogy minden lehetséges, semmi sem fulladhat kudarcba.

X.

MIUTÁN A TÖBBIEK elmentek és ők magukra maradtak, Tay és Jerle a tanácsteremtől a palota felé indult. Nem siettek. Még feszítette őket az öröm, hogy sikert arattak a Legfőbb Tanács előtt: egyikük sem volt álmos. Hallgatott az éjszaka, előttük békésen pihent a város, álom és nyugalom helye volt a világ. A kapukban és az útkereszteződésekben fáklyák lobogtak, fényük fölvette a harcot a tolakodó árnyak ellen, amelyek feketébbek lettek, amióta a hold eltűnt a déli szemhatár alatt. Épületek komorodtak elő a sötétségből, mint alváshoz összegömbölyödött, óriási fenevadak. Erdei fák szegélyezték a járdákat, vették körül az elfek házait: megannyi vállát egymásnak vető, mozdulatlan őrszem.

Tayt ez az oltalom és a vigyázat különös otthonosságával töltötte el, miközben tekintete lustán vándorolt a nyitott tereken és az árnyékokon át. Jerle egyfolytában beszélt, témáról témára ugrált, lelkesen ecsetelgette, milyen események várnak rájuk, szélesen gesztikulált és harsányan hahotázott. Tay ráhagyta, ment utána, annyira maradt csak le, hogy hallhassa, amit barátja mond, de közben hagyta csapongani gondolatait. Azon tűnődött, hogy a múlt miként érkezett el a jelenig, és hogy visszatérhet-e még, amit maga mögött hagyott?

– Lovakra lesz szükségünk, hogy átjussunk a Sarandanonon – töprengett Jerle. – De ha keresztülvágunk a völgy erdein, azután, hogy elértük a Kávát, gyorsabban haladhatunk gyalog. Mást-mást kell csomagolnunk a különböző útszakaszokra, egészen más ellátmányt kell vinnünk. – Tay szótlanul bólintott. Nem kellett válaszolnia. – Minimum tucatnyian indulunk, bár két tucat talán még jobb lenne. Ha kénytelenek leszünk megállni és harcolni, akkor nem lehetünk túl kevesen. – Fölnevetett. – Nem is tudom, miért aggódom. Ki merészelne kiállni kettőnk ellen?

Tay vállat vont, végignézett az ösvényen, oda, ahol a palota fényei világítottak át a fák között.

– Remélem, nem kell megtudnunk.

– Jó, óvatosak leszünk, ne aggódj! Fű alatt osonunk, fák alatt haladunk, kerüljük a veszedelmes pontokat. De… – Megállt, szembefordult Tayjal. – Ne legyenek illúzióid: a Boszorkánymester és a teremtményei vadászni fognak ránk. Tudják, hogy ha esetleg Bremen nem is menekült el a druidák Öregtornyából, maroknyi követőjének sikerült. Nagy valószínűséggel gyanítják, hogy belopózott északi erődítményükbe. Azt is tudják, hogy meg akarjuk keresni a Fekete Tündérkövet.

– Számítsunk a legrosszabbra – tűnődött Tay. – Hogy nem tudjuk meglepni őket. Így van?

Jerle Shannara hirtelen komolysággal bólintott.

– Így. – Mentek tovább az ösvényen. – Nem vagyok álmos! – panaszkodott a nagydarab férfi. Ismét megállt. – Hol ihatunk meg egy pohár sört? Hogy ünnepelhessünk. – Tay vállat vont.

– A palotában?

– Dehogy a palotában! Utálom a palotát! Mindenfelé rokonok és gyerekek hemzsegnek, mindenütt a család! Nem, ott ne! Nálatok?

– A szüleim már alszanak. Mellesleg én ott sokkal idegenebbnek érzem magam, mint te a palotában. Mit szólnál a Honi Gárda kaszárnyájához? – Jerle felragyogott.

– Remek! Egy-két sör, azután szundi! Sok mindent kell megbeszélnünk, Tay.

Ballagtak tovább, közben egyszerre pillantva a palotára, mialatt elhaladtak mellette. A földszinti szobák sötétek, csendesek voltak. Sehol semmi jele mozgásnak. Az emeleten csak egy gyermek szobájának elfüggönyözött ablakából szűrődött ki fény: gyertya égett odabent az eljövendő reggel ígéreteként. Valahol a távolban éjszakai madár riogott fülsértő sorozatban, amely pokolian visszhangzott, mielőtt elhalt volna a némaságban. Jerle lassított és megállt, ezzel megállítva Tayt is. A palotára meredt.

– Mi a baj? – kérdezte Tay egy pillanat múlva.

– Egyetlen őrt sem látok. – Tay odafordult.

– Hol? Azt hittem, nem is kell látni őket. – Jerle megrázta a fejét.

– Neked. De nekem igen. – Együtt meresztették a szemüket, de semmit sem láttak az épület sötétjében vagy a birtok lombmennyezetű térségein. Egyetlen, legalább valamennyire emberi formájú árnyat sem. Tay mozgásra lesett, de hiába. Az elf vadászokat arra képezték ki, hogy ne látsszanak. A Honi Gárda ehhez még jobban értett. Taynak mégis legalább olyan könnyen meg kellett volna találnia őket, mint Jerlének. Varázserejéhez folyamodott, kis hullámokat bocsátott ki, amelyek egyik végétől a másikig végigfésülték a palotát, kutató ujjai mindent végigtapogattak. Keresés közben mozgást érzékelt, gyors, alattomos, idegen surranást.

– Valami baj van – mondta azonnal. Jerle Shannara némán indult a palota bejárata felé, menet közben gyorsítva. Tay lépést tartott vele. Különös rettegés tolult föl benne. Próbálta meghatározni, forrását fölfedezni, de elsiklott előle, megfoghatatlan volt és makacs. Végigkutatta mindkét oldalon az árnyakat, hirtelen mindent feketének és titokzatosnak látott. Kezével a levegőt vizsgálgatta, ujjai hegyéből egyre táguló hálóként áradt szét a druida varázslat. Érezte, hogy a háló rázáródik valamire, ami rángatózik, vonaglik, azután elmenekül.

– Gnómok! – kiáltotta. Jerle rohanni kezdett, futtában rántotta elő rövid kardját. A hüvelyből kivont penge fakón villant a sötétben. Soha sehova nem ment fegyver nélkül. Tay futott, hogy ne maradjon le. Nem beszéltek. Óvatosan jobbra-balra pillantva, egymás mögött közeledtek a bejárathoz, készen a támadásra. Az ajtó nyitva állt. Mögüle nem áradt fény. Az ösvényről semmit nem lehetett látni. Jerle nem lassított. Guggolásban szökkent át a küszöbön, kardját döfésre tartva. Tay követte. Az előcsarnok barlangszerű alagútjában találták magukat. Mindenfelé tetemek hevertek, szétszórva, mint az ócska ruhás-batyuk, véresen, némán. Az elf vadászokat egy szálig lemészárolták, de gnóm vadászok is hevertek közöttük. A padló iszamós volt a vértől. Jerle intett Taynak hogy az egyik oldalon induljon el, míg ő a másikon marad, így osontak át az előcsarnokon a szobák felé. Ott néma csönd volt, életnek semmi jele. A barátok visszasurrantak a lépcsőhöz, és fürgén elindultak fölfelé. Jerle még most sem szólt. Nem kérdezte Taytól, nincs-e szüksége fegyverre. Nem mondta, mit tegyen. Nem volt rá szükség. Druida lévén, Tay magától is tudta.

Kísértetként suhantak föl az emeletre, füleltek a csöndre, várták az áruló hangot, de semmit sem hallottak. Odaértek a fenti lépcsőpihenőre, végignéztek a mögötte húzódó folyosón. Újabb halott őrök szerteszét. Tay megdöbbent. Semmiféle kiáltást nem hallottak! Miként lehetséges, hogy ezek a képzett elf vadászok anélkül haltak meg, hogy bárkit riasztottak volna? A folyosó kettéágazott, elveszett a sötétben, a felé a palotaszárny felé kanyarodott, ahol a királyi család tagjai aludtak. Jerle éles tekintetét Tayra villantotta. Intett, hogy jobbra tartson, ő maga balra indult. Tay utánanézett. Jerle úgy kuporgott a homályban, mint egy lápi macska, majd fürgén befordult a folyosóra.

Tay elindult. A megidézett varázserő keményen lüktetve gyülemlett föl a tenyerében, várva, hogy szabadon engedjék. Az elfben félelem keveredett borzadállyal. Most már hallott hangokat, apró neszeket, hüppögést, halk kiáltásokat, amelyek csaknem olyan gyorsan elhaltak, mint ahogy keletkeztek, miközben Tay minden óvatosságot félretéve rohant az irányukba. Árnyékok mozdultak előtte a folyosón, amikor befordult a sarkon a hátsó szárnyba vezető szakaszra. Gonosz pengék villogtak, töpörödött alakok támadtak rá. Gnómok. Tay gondolkodás nélkül cselekedett. Jobb keze fölemelkedett, szétnyílt, a varázslat kirobbant támadóira, fölkapta, és olyan keményen nekivágta őket a falnak, hogy Tay hallotta csontjaik roppanását. Úgy ment át közöttük, mintha nem is léteznének, elhaladt nyitott ajtók mellett, amelyek mögött holtan hevertek a lakók – anyák, apák, gyerekek – oly ajtók felé, amelyek még mindig zárva álltak, így tartogathattak némi reményt. Miközben futott, rejtekükből újabb támadók rontottak elő; rávetették magukat az elfre és a padlóra döntötték. Fegyverek emelkedtek és csaptak le dühödt céltudatossággal, vékony, gyilkos pengék. De Tay druida volt: védelme készen állt. A pengék lesiklottak róla, mintha páncélba öltözött volna, keze megszorult az inas testeken és szerteszórta őket. Még varázslat nélkül is erős volt, azzal együtt pedig aligha mérkőzhettek vele a gnómok. Szinte azon nyomban talpra ugrott, tüze öldöklő ívet írt le, és kettészelte azt a néhány támadót, akik még talpon maradtak. Kiáltozás harsant fel, Tay megrettenve futott tovább, mivel már tudta, mi történik.

Támadás, gyilkos csapás érte az elf király családját. Rögtön rájött, hogy ugyanazzal a gnóm különítménnyel van dolga, akiket megérzett, majd elosont mellettük a Streleheim alatti síkságon. Nem fürkészek és rablók voltak, hanem gyilkosok, és nem lehet messze vezetőjük, a Koponyahordozó sem. Egyik ajtó maradt el a másik után. Mindenütt lemészárolt Ballindarrochok hevertek, nagyok és kicsik, akikkel álmukban vagy közvetlenül ébredés után végeztek. A gnómokat, ha egyszer átjutottak a Honi Gárdán, már semmi sem akadályozta meg, hogy eleget tegyenek gyilkos küldetésüknek. Tay felszisszent a dühös keserűségtől. Itt mágiát használtak. Anélkül aligha juthattak volna be a gyilkosok úgy, hogy senki sem riasztja az őrséget. Fortyogott a dühtől. Újabb ajtóhoz ért, és néhány gnómot látott: éppen lekaszaboltak egy férfit és egy nőt, akiket odaszorítottak a hálószobájuk falának. Tay rájuk támadt, varázserejével elevenen égette el őket. Mintegy válaszul kiáltások harsantak, végre megtörtént a várva várt riasztás, de nem ebben a szárnyban, hanem a másikban, ahol Jerle Shannara harcolt. Otthagyta a fal tövében heverő férfit és nőt, úgysem segíthetett rajtuk. Már csak néhány ajtó maradt. Hirtelen kétségbeeséssel döbbent rá, hogy az egyik az, amely mögött Courtann Ballindarroch alszik. Először ehhez rohant, halálra váltan, már nem remélve, hogy bárhova is időben érkezhet. Elnyargalt a bal oldali zárt és a jobb oldali nyitott ajtó között. A nyitott ajtóból két gnóm bukkant elő, véres fegyvereikkel hadonászva, villogó sárga szemmel. Alattomos pofájukon látszott, hogy meg vannak lepve.

Tay feléjük intett, mire a gnómok eltűntek egy tűzgömbben, végük volt, mielőtt észbe kaphattak volna. Tay érezte, hogy a hatalmas erőkifejtéstől mágikus ereje egyre fogy. Még sohasem került szembe ilyen próbával, óvatosnak kell lennie. Bremen többször figyelmeztette, hogy a bűbáj fölhasználásának megvannak a korlátai. A maradékot tartalékolnia kell olyan esetekre, amikor igazán szüksége lesz rá. Most látta, hogy a király hálószobájának ajtaja is nyitva áll, kissé meg is repedt, amikor fölfeszítették. Nem habozott. Odarohant, egy csattanással kivágta, és beugrott a szobába. Sötét volt, de a túlsó falon, egy széles ablakon beszüremlett a lenti lámpák tompa fénye. Torz, groteszk árnyak emelkedtek ki a függönyök és kárpitok közül. Courtann Ballindarrochot az egyik fal mellé hajították. A gyenge fényben is látszott, hogy az arca és a melle véres, egyik karja iszonyúan kifacsarodott, a szeme nyitva volt, pillái szaporán verdestek.

Tőle tíz-egynéhány lépésre, bőrszerű szárnyait maga köré hajtogatva, csuklyás fejét leszegve állt a Koponyahordozó, és éppen a királynét húzta ki a tépett takarók közül. A királyné teste megtörten, élettelenül lógott, szeme a semmibe bámult. A kreatúra hanyagul félredobta, s amikor Tay megjelent, odafordult a druidához, és kihívóan sziszegett. Az árnyékból alakot öltő gnómok is támadásba lendültek, Tay azonban szúnyogokként söpörte félre őket, és mágiájának minden energiáját vezetőjük felé fordította. Ez váratlanul érte a Koponyahordozót; talán újabb testőrre számított, újabb tehetetlen áldozatra. Tay mágiája tűzként robbant, és leégette a szörnyeteg fél pofáját. A Koponyahordozó visított fájdalmában és dühében, hiábavalóan kapkodott a fejéhez, majdTay felé vetődött. Elképesztő sebességgel közeledett. Mielőtt Tay védekezhetett volna, a rém már oda is ért, félrelökte az elfet, kiugrott az ajtón és eltűnt. Tay föltápászkodott, egy pillanatig tétován tekintett Courtann Ballindarrochra, azután üldözőbe vette a menekülőt. Visszatért a sötét folyosóra, halottakat kerülgetve, vértócsákban csúszkálva, kiélesedett érzékekkel kereste a támadókat. Előtte a Koponyahordozó elmosódó árnya hömpölygött a homályban.

Kiáltások harsantak, csizmák dobogtak, fegyverek csörögtek, a Honi Gárda katonái, akik meghallották a riadót és idáig futottak a kaszárnyából, most özönlötték el a földszintet. A rohanó Tay hallotta fülében vérének zúgását. Ledobta köpenyét, így könnyebben mozoghatott. A folyosó kanyarjában a Koponyahordozó ösztönszerűen a másik szárny felé fordult, elkerülve az elf harcosok osztagát, amely akkor rohant föl a lépcsőn. Tay futás közben odakiáltott honfitársainak, a segítségüket kérte. Jerle Shannarát is hívta. A Koponyahordozó hátrasandított, eltorzult vonásai nyálkás masszaként vöröslöttek a hirtelen fáklyafényben. Tay kihívóan rákiáltott, gúnyolta, hangjából süvített a düh és gyűlölet. De a szárnyas vadász nem lassított. Ráfordult egy keskeny lépcsőre, amely egy gyilokjáróra vezetett.

A szörnyeteg gyorsabb volt Taynál és egyre távolodott. A druida szitkozódott dühében. Azután egy magányos alak bukkant elő a folyosó túlsó végének homályából. A tigris hajlékonyságával cikázott a holtak között, és fölszáguldott a lépcsőn a Koponyahordozó nyomában. Jerle volt az. Tay nekilódult, gyorsabb futásra kényszerítette magát, érdes fűrészelésnek hallotta a saját lélegzését. Néhány pillanattal barátja után érte el a lépcsőt, és fölnyargalt a nyomában. Megbotlott, elesett a lépcsőház szuroksötétjében, majd elszántan feltápászkodott és továbbszaladt. A gyilokjáró mellvédjénél ott találta Jerlét, amint a Koponyahordozóval viaskodik. Esélyeik korántsem voltak egyenlők, a szárnyas vadász messze erősebb volt az elfnél, de Jerle Shannara megszállottként harcolt. Úgy küzdött, mint akinek édes mindegy élet vagy halál, csak ellensége ne menekülhessen. Ide-oda dülöngéltek a gyilokjárón, fel-felszökkentek a mellvédre, ki-be vágódtak a sötétből a fénybe. Jerle a rém szárnyát markolta, hogy ne tudjon elrepülni.

A Koponyahordozó karmaival kapkodott az elf után, de Jerle a háta mögött volt, így nem érhette el. Tay odakiáltott barátjának és rohant segíteni. Ujjai hegyébe gyűjtötte varázserejét, úgy idézte föl, ahogy Brementől tanulta: testének erejét egyesítve teremtő világának elemeivel, felszítva az élet tüzét. A Koponyahordozó látta, hogy közeledik, és megpördült, hogy Jerle kettejük közé kerüljön, és a druida ne használhassa varázserejét. A palota kertjéből katonák bámultak fölfelé, először csak nézték a viaskodókat, azután fölismerték Jerlét. Nyílvesszők kerültek az íjakra, idegek feszültek lövésre készen. A szörnyeteg kitépte magát Jerle markából, felpattant a mellvédre és szárnyat bontott.

Egy pillanatig függött a fényben, hatalmasan, sötéten, lidércnyomásosan, mint menedéket kereső, űzött fenevad. Tay minden erejét összeszedve küldte a druida tüzet a gyűlölt alakra. Odalent idegek pengtek, tucatnyi vessző csapódott a teremtmény testébe. A Koponyahordozó összerázkódott, megingott és felrepült, tüzet és füstöt húzva maga után, akár egy nyilakkal telespékelt sárkány. Az íjászok újabb sorozatot lőttek. Az egyik szárny lehanyatlott, a lény egy utolsó erőfeszítéssel a fák lombjai közé vetette magát. De elhagyta az ereje, teste nem engedelmeskedett többé. Alázuhant, nagy puffanással ért földet, és a harcosok rávetették magukat. Még így is sokáig tartott, amíg meghalt.

NOHA ÁTKUTATTÁK a birtokot, a várost és a környező erdőket, több támadónak nem lelték nyomát. Úgy tűnt, valamennyit megölték. Talán azok sem vártak mást. Talán biztos haláluk tudatában jöttek Arborlonba. Most már nem számít. Az a lényeg, hogy sikerült nekik, amiért jöttek. Elpusztították a Ballindarroch családot, férfiakat, nőket, gyerekeket. Álmukban haltak meg, néhányuk föl sem ébredt, mások is csak annyi időre, hogy felfogják, mi történik velük. Elképesztő méreteket öltött a vérfürdő. Courtann Ballindarroch még élt, de alig. A gyógyítók egész éjjel mellette voltak. Mindent megtettek, amire képesek voltak, de nem sok reményt fűztek a király életben maradásához. Egyik fia, Alyten, majdnem a legfiatalabb, aki nyugatra ment vadászni a barátaival, puszta véletlenségből megúszta családja végzetét. A király két unokája abban a szobában aludt, amelynek zárt ajtaja előtt Tay elhaladt. A gnóm gyilkosok nem jutottak el hozzájuk. Az idősebb alig négyéves volt, a fiatalabb még nem töltötte be a kettőt.

A város órákon belül átalakult katonai táborrá. Az elf vadászokat szétküldték minden kerületbe, hogy őrt álljanak. Őrjáratokat indítottak valamennyi ösvényre, útra és a Rhenn völgyébe, hogy mindenkit figyelmeztessenek. Fölébresztették a város lakóit és azt mondták, készüljenek föl egy nagy támadásra. Senki sem tudta, mi következik, elképesztette és megrémítette őket, hogy a királyi család tagjait a saját ágyukban gyilkolták le. Bármi lehetségesnek tűnt ezután, és mindenki elszánta magát, hogy készen várja a katasztrófát. Hajnalra megváltozott, lehűlt az idő, az ég befelhősödött, a levegő mozdulatlan lett és nyomasztó. Szitálni kezdett köd, minden elsötétedett és beborult.

Tay és Jerle a palota bejárata melletti kis ablakfülkében kuporgott, és az esőt figyelte. A holtakat már elszállították Minden szobát kétszer átkutattak, hogy nem bujkálnak-e bennük lehetséges gyilkosok. A támadás vérmocskát felmosták, a hálószobákat, ahol az öldöklés történt, kiürítették és kitakarították. Mindezt még sötétben, pitymallat előtt mintha el akarnák titkolni, ami történt. Mintha bizony eltüntethetnék a borzalmat. A palota üresen állt. Még Courtann Ballindarroch két kis unokáját is átvitték egy másik házba, amíg el nem döntik, hogy mi legyen velük.

– Ugye tudod, miért követték el? – kérdezte hirtelen Jerle, megtörve a hosszú hallgatást. Tay ránézett.

– A mészárlást? – Jerle bólintott.

– Hogy összezavarjanak. Hogy kibillentsenek az egyensúlyunkból. Hogy ne tudjuk mozgósítani a hadsereget. – Hangja fáradtan csengett. – Röviden, hogy megakadályozzanak a törpék támogatásában. Ha Courtann meghal, az elfek semmit sem tesznek, amíg meg nem választják az új királyt. Ezt a Boszorkánymester is tudja. Ezért küldte gyilkosait Arborlonba azzal az utasítással, hogy mindenkit öljenek meg. Mire eléggé magunkhoz térünk és döntéseket tudunk hozni, már túl késő lesz a törpéknek. Keletföld elesik. – Tay mélyet sóhajtott.

– Ezt nem engedhetjük. – Jerle gúnyosan felhorkant.

– Nem tudjuk megakadályozni! Máris megtörtént! – Megvetően legyintett. – Courtann Ballindarroch szerencsés lesz, ha még egy napot megér. Láthattad, mit csináltak vele. Nem valami erős, Tay. Nem is értem, hogyan élhet még.

Jerle a falnak vetette a hátát, a lábát fölhúzta maga elé, kicsit úgy, mint egy fiúcska, akit szobafogságra ítéltek. Ruhája rongyos volt; nem öltözött át a harc óta. Állának bal oldalán csúnya vágás húzódott. Kimosta, azután megfeledkezett róla. Pocsékul festett. Tay végignézett magán. Ő sem volt jobb állapotban. Mindkettejükre ráfért volna a fürdő és az alvás.

– Szerinted mit fog még tenni, hogy megállítson bennünket? – Tay megcsóválta a fejét.

– Itt semmit. Mi tennivaló van még? De azt hiszem, Riscát és Brement hajszolni fogja. Talán máris azt teszi. – Nézte az esőt, hallgatta kopogását az üvegen. – Bárcsak figyelmeztethetném őket! Bárcsak tudnám, hogy Bremen merre jár! – Arra gondolt, amit ezen az éjszakán műveltek az elfekkel: királyi családjukat megtizedelték, biztonságérzetüket megingatták, lelki nyugalmukat feldúlták. Nagyon sokat elvettek tőlük, és Tay egyáltalán nem volt biztos benne, hogy bármit is visszaszerezhetnek. Jerlének igaza volt. Amíg a király föl nem épül, vagy meg nem hal, hogy újat válasszanak, a Legfőbb Tanács semmilyen segítséget nem nyújt a törpéknek. Senki sem vállalja a felelősséget egy ilyen döntésért. Az sem világos, hogy egyáltalán megtehetné-e valaki. Alyten talán megpróbálhatná átvenni az apja helyét, de ez valószínűtlennek tűnt. Nem olyan erős, mint Courtann, meggondolatlan, ösztöneire hallgató ifjú, aki még soha életében nem viselt felelősséget. Leginkább apja szárnysegédjeként szolgált, tette, amit mondtak neki. Nem volt gyakorlata a vezetésben. Talán ő lesz a király, ha Courtann meghal, de a Legfőbb Tanács ezt a döntést nem fogja elsietni. Alyten sem sürgeti majd őket. Gyanakvó, tétova jellem, rögeszmésen fél a tévedéstől. A pillanat nem alkalmas, hogy ő legyen a király. A Boszorkánymester lépéselőnyben van. Nyomasztóan súlyos és szerteágazó probléma volt.

Az elfek tudták, ki a felelős a támadásért. Tisztán látták pusztulása előtt a Koponyahordozót, és a gnóm harcosokat is felismerték. A támadók valamennyien a Boszorkánymestert szolgálták. De Brona arctalan és mindenható volt Négyföldön, olyan erő, amelynek nincs központja, mítosszal határos legenda, senki sem tudta, hogyan lehet megtalálni. Volt és mégsem volt. Létezett, de milyen mértékben? Hogyan lehet szembeszállni vele? Amióta a paranori druidák elpusztultak, senki se mondta meg, mit tegyenek, senki sem adhatott tanácsot, senki, akit eléggé tiszteltek volna, hogy hallgassanak rá. A Boszorkánymester két gyors csapással felborította Négyföld erőegyensúlyát, és megbénította a fajokat.

– Nem ülhetünk itt! – csattant föl Jerle, mintha olvasna Tay gondolataiban. A druida bólintott. Az idő szalad. Hirtelen az a veszély fenyegette, hogy nem lesz képes teljesíteni, amivel Bremen megbízta. Kinézett az esőbe, a szürke párába, amely összesározta, elmaszatolta az ablak mögötti világot. Ami bizonyosság volt, az most már nem az.

– Ha nem tehetünk semmit a törpékért, akkor legalább magunkért tegyünk valamit – mondta halkan. Jerlére nézett. – El kell indulnunk, hogy megkeressük a Fekete Tündérkövet.

Barátja egy pillanatig tűnődött, azután lassan bólintott.

– Ezt megtehetjük, igaz? Courtann már jóváhagyta. – Cseppnyi izgalom villant kék szemében. – Legalább lesz valami dolgunk, miközben arra várunk, hogy itt történjék valami. És ha megtaláljuk a Követ, akkor az fegyverként szolgálhat a Boszorkánymester ellen.

– Vagy legalábbis megakadályozzuk, hogy ő használhassa föl ellenünk. – Tay nem felejtette el Bremen figyelmeztetését a Fekete Tündérkő hatalmáról. Kiegyenesedett az ablakmélyedésben, lerázta magáról a csüggedést. Céltudatossága visszatért.

– No, nézd csak, barátom! – évődött Jerle. – Így már sokkal jobban tetszel! – Tay türelmetlenül fölállt.

– Mikor indulhatunk?

– Mikorra készülsz el? – somolygott ferdén Jerle Shannara.

XI.

MÁSNAP HAJNALBAN Tay, Jerle és még néhányan, akiket útitársul kiszemeltek, észrevétlenül, csöndben elhagyták az ébredező várost. Mindössze tizenöten voltak, nem esett nehezükre feltűnés nélkül elillanni. Tay és Jerle csak előző este értesítette a többieket. Nem akartak alattomban eloldalogni; egyszerűen óvatosak voltak. Minél kevesebben tudnak elutazásukról, vagy látják távozásukat, annál kevesebben beszélhetnek róla. Még az üres fecsegés is eljuthat ellenséges fülekbe. Csak a Legfőbb Tanács ismerte terveiket. Alytennel, aki még nem tért vissza a vadászatról, később közlik. Ennyi elég. Még a közvetlen családtagok sem tudták, hogy hova mennek és mit csinálnak. Azután, ami a Ballindarroch családdal történt, senki sem kockáztatott fölöslegesen. Aggasztó állapotokat hagytak maguk mögött.

Ballindarroch élet és halál között lebegett, és még nem dőlt el, meggyógyul-e. A Legfőbb Tanács uralkodó nélkül is képes volt az államügyeket intézni, ahogy azt az elfek törvényei előírták, de gyakorlatilag keveset tehetett, amíg nem tisztázódik, mi lesz a királysággal. Alyten, az egyetlen életben maradt fiú az apa helyébe állhat, de csak névleg, amíg sor nem kerül a hivatalos koronázásra. Az élet ment tovább, de a kormányzat annyira lelassult, hogy csaknem leállt. A hadsereg riadókészültségben maradt, parancsnokai minden szükségeset megtettek a város – és ennél valamivel csekélyebb hatásfokkal a vidéki lakosság – védelmére. Ám a katonaság szigorúan csak védekezhetett; senki sem helyeselte volna a portyázásokat Nyugatföld határain túl, amíg Ballindarroch vissza nem nyeri az egészségét vagy fia át nem veszi a helyét. Ez azt jelenti, hogy addig nem küldenek segítséget a törpéknek. Ebben a kérdésben a Legfőbb Tanács olyan csökönyös volt, hogy még azt se voltak hajlandók megüzenni, ami náluk történt. Tay és Jerle külön-külön könyörögtek a Tanácsnak, de annyit kaptak válaszul, hogy kérésüket megfontolják. Hirtelen a titoktartás lett a legfontosabb. Miután a két barát egyebet nem tehetett, úgy döntöttek, hogy nem halogatják tovább az indulást.

A király meghal vagy életben marad, Alyten király lesz vagy nem lesz király, a Legfőbb Tanács üzen a törpéknek, vagy hallgat – lehet így, lehet úgy, de ezen az ő arborloni jelenlétük nem változtat. Sokkal okosabb elindulni a Fekete Tündérkő keresésére, hogy ott változtassanak a dolgokon, ahol tehetik. Más okuk is volt a távozásra. Két váratlan kérdés merült föl a mészárlás következményeként, az egyik Tayt érintette, a másik Jerlét. Mindkettő miatt még sürgősebb lett elmenniük a városból. Ami az elsőt illeti, némelyek fennhangon tűnődni kezdtek, hogy az elf király családja elleni merénylet időben mennyire egybeesett Tay visszatérésével Paranorból. Kevesen voltak, de ilyen rémítő és váratlan katasztrófa után egyszerre jobban odafigyeltek a hangjukra. A druidákat tisztelték, de nem bíztak bennük.

A druidáknak hatalmuk volt és titokzatos útjaik; ez a kombináció önmagában is zavarba ejtő, főleg mivel a druidák úgy döntöttek a Fajok Első Háborúja után, hogy elhúzódnak a közönséges népektől. Vajon nem lehetséges, pusmogtak a hangok, hogy a druidák valamilyen módon belekeveredtek abba, ami a Ballindarroch családdal történt? Tay azon az estén látogatta meg a királyt és beszélt a Legfőbb Tanáccsal, amikor a gyilkosságok történtek. Talán összevesztek, ami feldühítette Tayt – és rajta keresztül a druidákat is? Vagy nem ő lépett be elsőként a király szobájába, miközben még tombolt a vérfürdő? Véletlen egybeesés lenne csupán? Látta valaki, hogy mi történt? Látta bárki, hogy mit csinált? Nem számított, hogy mindeme kérdéseket már a legkülönfélébb fórumokon feszegették a legkülönfélébb hivatalnokok, és hogy sem a Legfőbb Tanács, sem a hadsereg egyetlen tagja nem talált kivetnivalót Tay viselkedésében. Az számított, hogy nem voltak határozott válaszok, egyértelmű tények, és ezek hiányában elburjánzottak a légből kapott teóriák.

A másik ügy még kínosabb volt. Mivel csaknem az egész Ballindarroch családot kiirtották, akadtak néhányan, akik azt mondták, hogy amennyiben Courtann Ballindarroch is meghal, legyen Jerle Shannara a király. Nagyon helyes és jó dolog ragaszkodni a leszármazás rendjéhez, de Alyten gyenge és határozatlan, nem nagyon szeretik az elfek, akiket kormányoznia kell. Ha kudarcot vall, a következő jelölt egy négyéves gyermek. Ez sokévi régensséget jelent, amit el kellene kerülni. Veszedelmes, embert próbáló idők járnak, erős uralkodóra van szükség. A királyi család elleni merénylet valami rossznak a kezdetét jelzi. Ezzel mindenki tisztában volt. Az északiakat máris leigázta a Boszorkánymester, szárnyas vadászai és démoni követői. Mi lesz, ha az elfek következnek? Olyasmit is híreszteltek, hogy a Boszorkánymester seregei máris mozgásba lendültek, elindultak dél felé. Jerle Shannara a király első unokaöccse, és ő következik a trónon, ha a Ballindarrochok kihalnak. Talán az lenne a legjobb, ha máris átvenné a hatalmat, függetlenül attól, hogy kit hagy hátra Courtann. Jerle korábban a Honi Gárda kapitánya volt, a hadsereg legfelsőbb vezetésének stratégája, a Legfőbb Tanács és a király jól bevált tanácsadója. Talán ezt a megoldást kellene választani, fütyülve a precedensre és a protokollra. Talán minél előbb. Taynak és Jerlének elég hamar fülébe jutott e szófia beszéd, látták, hova vezethet, és úgy vélték, legokosabb lesz eltűnni a színről, amíg a dolgok el nem nyugszanak. E fecsegések további ösztökét jelentettek amúgy is mohó mehetnéküknek, siettették indulásukat. Gyorsan cselekedtek. Huszonnégy óra alatt összeszedték csapatukat, a felszerelést, megszervezték a szállítást, elkészítették az útitervet és nekivágtak.

Esett, amikor útra keltek, a hűvös, párás szemerkélés már órák óta elkezdődött, és semmi jel sem mutatta, hogy abba akarna maradni. Az utak és ösvények máris átáztak, a fák törzsét és ágaikat feketére festette a víz. Köd kúszott elő az erdőből, fölemelkedett a még meleg földről, különös gomolyokkal töltötte be a hasadékokat és vízmosásokat. A homály és a nedvesség mindent elfedett, a társaság úgy haladt a pirkadatban, mint szellemek, kik az éjt űzik el. Gyalogszerrel voltak, csupán fegyvereiket, huszonnégy órára való élelmet és ruhát vittek magukkal. Majd kimossák, amit viselnek, az élelmet vadászattal szerzik meg, amíg el nem érik az innen nagyjából három napra lévő Sarandanont.

Ott lovakat, tiszta ruhát szereznek, és összeszedik a fölszerelést, amelyre szükségük van, hogy megtehessék a Káva felé nyugatra vezető útjuk hátralevő részét. Változatos összetételű csapatot szerveztek. Valamennyiüket Jerle Shannara válogatta össze, egy kivétellel. Tay mindent ráhagyott, mert ő túl sokáig élt távol Arborlontól és az elfektől ahhoz, hogy tudja, kiktől számíthatnak a legtöbb segítségre kutatásaikban. Szükségük volt katonákra, első osztályú elf harcosokra. Jerle tízet szemelt ki, tehát így, a két baráttal együtt tizenketten voltak. Preia Starle kijelentette, hogy ő okvetlenül velük megy, és egyik férfi sem mert vitatkozni vele. Jerle még egy nyomkeresőt hozott, egy Retten Kipp nevű viharvert veteránt, aki több mint harminc évig szolgált a seregben. Egy fürkész nem elég, ha a hátuk mögötti területet éppúgy szemmel akarják tartani, mint az előttük levőt. Ha valami történne Preiával, szintén kell a tartalék.

Tay nem szívesen hallott ilyesmit, de nem köthetett bele az érvelésbe. Ezzel tizennégyre emelkedett a csapat száma. Tay kérte, hogy hozhasson még valakit. Azt, akire szüksége volt, Vree Erredennek hívták. Első pillantásra különös választás volt, mint azt Jerle nem mulasztotta el azonnal szóvá tenni. Vree Erreden nem örvendett nagy népszerűségnek az elfek között; magának való volt, szórakozott, félénk, aki vajmi kevés dologgal törődött a munkáján kívül. Amit csinált, az állandó vita tárgyát képezte. Látó volt, elveszett emberek és eltűnt tárgyak megtalálására szakosodott misztikus. Hogy mennyire volt sikeres a munkája, azt sokan vitatták. Azok, akik hittek benne, rendületlenül hűségesek voltak hozzá. Akik nem, azok félnótásnak, szerencsétlen alaknak tartották. Megtűrték, mert alkalmanként bizonyítható sikert ért el, és mert az elfek népe általában megértő a mássággal szemben, ami az évek során meglehetősen gyanússá tette őket a többi faj szemében. Maga Vree Erreden semmit sem állított a teljesítményeiről; mindig mások beszéltek róla. Ám ettől becsmérlői még nem néztek rá jobb szemmel. Tay nem tartozott közéjük.

Ő közel érezte magához Vree Erredent, noha ezt nem verte nagydobra. Meggyőződése volt, hogy rokon lelkek. Vree, ha akar, könnyen lehetett volna druida. Megvolt hozzá a talentuma, és Tay pártolta volna. Mindketten olyan tehetségek birtokában voltak, amelyek sokévi gyakorlat során bontakoztak ki, Tay, mint elementalista, Vree, mint látó. Ám Tay tehetségét könnyebb volt szemléltetni. Ha mágia és tudomány segítségével összegyűjtötte a föld erőforrásait, olyan hatalomra tett szert, amellyel világos bizonyítékát tudta adni képességeinek. Viszont Vree Erreden tehetsége szinte teljességgel belső volt, passzív természetű, nehezen igazolható. A misztikusok előrelátással, megérzéssel vagy akár sejtés alapján dolgoznak. Ezek mind erősebbek a közönséges halandók ösztöneinél, és egyiket sem lehet látni. A látók valaha rengetegen voltak, abban az időben, amikor a tündérfélék magától értetődően gyakorolták ezt a képességet. Mostanra legföljebb tucatnyian maradtak, a többiek elvesztek a régi világgal és a mágia jellegének visszafordíthatatlan változásával. De Tayt a régi módon oktatták, ő megértette Vree Erreden tehetségének eredetét, és ugyanolyan valósnak tartotta, mint a magáét. Az indulás előtti nap késő délutánján ment el a látóhoz, akit az udvarán talált, rongyos térképek és írások kupaca mellett. A vékony kis alak oltalmazón görnyedt előre, ujja vonalakat és szavakat követett a papíron. Fölnézett, amikor Tay belépett a jellegtelen kunyhó kapuján, és rövidlátóan bámult a közeledőre. Egyformán hunyorgott a napfény és a saját romló látása miatt. A pletyka szerint minden évben romlott egy kicsit a látása. Ám ahogy gyengült a szeme, úgy finomodtak a képességei.

– Tay Trefenwyd vagyok – szólt segítőkészen Tay, és előrelépett, hogy a fény az arcára essen. Vree Erreden fölsandított rá, anélkül hogy megismerte volna. Tay öt éve távozott, elképzelhető, hogy a látó nem emlékszik rá s ő most nem rendjének köntösét hordta, visszatért a nyugatföldiek körében népszerű, lezser elf viselethez. Lehetséges, hogy a látó nem ismeri föl a druidát. – A segítségedre van szükségem, hogy valamit megtaláljak – folytatta Tay zavartalanul. Válaszul a másik kissé félrehajtotta keskeny arcát. – Ha segítesz, akkor sok elf életét mentheted meg. Ez lesz életed legfontosabb vállalkozása. Ha sikerrel jársz, senki sem kételkedhet benned többé. – Vree Erreden elkomolyodott.

– Ez merész kijelentés, Tay. – A druida elmosolyodott.

– Olyan helyzetben vagyok, hogy muszáj merész kijelentéseket tennem. Holnap indulok a Sarandanonon túlra. Tudnom kell, hogy velem jössz-e. Az idő rövidsége nem teszi lehetővé a csiszoltabb rábeszélést.

– Mi után kutatsz?

– A Fekete Tündérkő után, amely a tündérbirodalom idején veszett el, sok ezer évvel ezelőtt.

A látó ránézett. Nem kérdezte, miért őt kereste föl Tay, nem firtatta, mennyire hisz benne. Elfogadta, hogy látogatója bízik a képességeiben, talán azért, mert az, aki, talán azért, amit csinál. Vagy talán ez sem számít. De kíváncsiság volt a tekintetében – és egy árnyalatnyi kétség is.

– Add a kezed. – Tay kinyújtotta a karját, Vree Erreden megszorította a kezét. Marka meglepően erős volt. Tekintetét belefúrta a druida szemébe, egy pillanatig mereven nézte, azután átnézett rajta, pillantása átszellemült. Hosszú ideig állt így, mozdulatlanul, mint egy darab kő, és valami rejtett dolgot figyelt Tayban. Azután pislantott, elengedte a druida kezét és leült. Halvány mosoly játszott az ajkán.

– Veled megyek – mondta egyszerűen. Megkérdezte, hol találkoznak és mit vigyen magával, azután szó nélkül visszatért térképeihez és irataihoz, és már meg is feledkezett az ügyről. Tay még egy darabig ácsorgott, amíg belátta, hogy nincs oka tovább maradni, és akkor elment.

Így esett, hogy végül tizenöten hagyták el Arborlont a kora hajnali szemerkélő esőben, ázottan, csuklyásan, arctalanul a borongásban, olyan okokból, amelyeket megtartottak maguknak. Ettől kezdve egyikük sem beszélt ezekről az okokról. Egyikük sem hitte, hogy számítanának. A döntést meghozták, elfogadták. Ettől a meggyőződéstől fölvértezve értek ki a Carolantól oda, ahol a Rill Song csörgedezik. A városi révész átvitte őket a kompon, ők pedig elindultak nyugat felé az ősi erdők csapásain. Egész nap esőben gyalogoltak, amely sehogy sem akart elállni, noha egy idő után gyérülni kezdett a szemerkélés. Egyszer ebédelni álltak meg, kétszer patakparton, hogy feltöltsék tömlőiket vízzel – máskülönben nem pihentek. Senki sem volt fáradt, még Vree Erreden sem. Elfek voltak, hozzászoktak, hogy nagy távolságokat tegyenek meg gyalogszerrel, és valamennyien elég jó erőben voltak ahhoz, hogy tudják tartani Jerle Shannara mérsékelt ütemét. Az utak sárosak voltak, csúsztak, többször kellett átkelniük színig telt vízmosásokon.

Senki sem panaszkodott. Senki sem beszélt túl sokat. Még mikor megálltak enni, akkor is külön-külön telepedtek le, jól összehúzták magukon a köpenyt az eső ellen, és gondolataikba merültek. Egyszer Tay megállította Vree Erredent, hogy közölje vele, mennyire hálás neki, amiért úgy döntött, hogy velük tart, mire a látó úgy nézett rá, mintha elveszítette volna a józan eszét, és most tette volna az emberiség történetének legnevetségesebb kijelentését. Tay elmosolyodott, továbbment, és attól kezdve nem próbált közeledni a másikhoz. Egyre távolabb kerültek az Arborlon körüli hegyektől és egyre közelebb a Sarandanonhoz. Eljött az éjszaka, letáboroztak. Tüzet nem raktak, hideget vacsoráztak. Sötétség és csönd ült a fák között, semmiféle mozgást nem észleltek az eső hullásán kívül. Még egynapi út vár rájuk, mielőtt kiérnének az erdőből a völgy nyitott, füves síkságára. A vidék gyökeresen meg fog változni, amikor átvágnak a tanyavilágon, amely az elfek nemzetét ellátja gabonával és lábasjószággal. Ezután jó egyhetes lovaglás következik, mielőtt elérnék úti céljukat, a Kávát. Az átázott-átfázott Tay félrehúzódva kuporgott evés után, bámulta a homályt és mélyen elgondolkozott. Ismét lejátszotta magának a Fekete Tündérkő látomását, ahogy Bremen megmutatta nekik a Hadeshornnál, remélve, hogy talál egy eddig elszalasztott mozzanatot. Mostanra ismerősek lettek a részletek, a látomás kisimult, mint egy gyűrött papír, így kedvére tanulmányozhatta és elmélkedhetett rajta.

Bremen leírta a talizmán rejtekhelyét úgy, ahogy azt Galaphile feltárta előtte, így Taynak annyi dolga maradt, hogy a valóságban is megtalálja. Ez több módon történhet. A felderítők, Preia Starle és Retten Kipp a tárgyi bizonyítékok összegyűjtésével rálelhetnek a Fekete Tündérkőre. De Tay is rábukkanhat, mint elementalista, ha észreveszi a zavart az erővonalakban, amelyet a talizmán bűvereje okoz. És Vree Erreden is megtalálhatja. Ha fölhasználja különleges képességeit, jövőbe látással és megérzéssel ugyanúgy meglelheti a Tündérkő nyomát, mint bármely más elveszett tárgyét. A látóra nézett, aki már aludt. Mostanra a legtöbben aludtak, vagy elalvóban voltak. Jerle Shannara is elnyúlt, magára tekerte takaróit. Egyetlen katona őrködött a tábor egyik végében, körbe-körbe járkált, úgy siklott a homályon át, mint egy éjszakai árnyék. Tay figyelte egy darabig, miközben gondolatai messze jártak, majd visszanézett Vree Erredenre. A látó – jött rá Tay – kikémlelte Bremen vízióját, amikor találkozásukkor megfogta az ő kezét. Emiatt döntött úgy, hogy eljön: látni akarja a helyet, amely elveszett az időben, a mágikus tárgyat, amely túlélt egy valaha volt, ám azóta eltűnt világot, ami most talán újra feltárulkozik. Ez a kémkedés ügyes húzás volt, Tay csodálta Vree vakmerőségét, amellyel elkövette. Nem mindenki merészeli megpiszkálni egy druida elméjének zárját.

Mivel még mindig nem volt álmos, egy idő után fölkelt és az őr felé indult. A vadász észrevette, de nem közeledett, járkált továbbra is körben. Tay nézte az ázott fákat, és ahogy szeme hozzászokott a sötéthez, furcsa formákat látott az esőben, hold-és csillagfény nélkül is. Látott egy szarvast, homálypalástba burkolózó, törékeny, kicsi állatot, amint figyelő szemmel, fülét hegyezve elsuhan. Látta, amint az éjszakai madarak fürgén röppennek ágról ágra, a vadászok élelmet keresnek, itt-ott találnak is, döbbenetes sebességgel zuhannak alá az erdő talajára, azután ismét fölemelkednek, karmuk és csőrük apró teremtményeket markol. Az áldozatok sorsa ugyanaz volt, amelyet a Boszorkánymester az elfek népének szán. Elképzelte, milyen tehetetlenek lesznek, ha Brona megkezdi vadászatát. Máris olyan érzése volt, hogy észrevették és prédának tekintik őket. Nem szívesen gondolt ilyesmire, de tudta, hogy egyhamar nem szabadul az érzéstől. Még mindig ezen rágódott, amikor Preia Starle bukkant föl a semmiből a könyöke mellett.

A férfinak akaratlanul elakadt a lélegzete a meglepetéstől, azután összeszedte magát, mert észrevette a lány félmosolyát. Preia egész nap távol volt, korán kiment Retten Kippel, hogy felderítsék a terepet a csapat előtt. Az itt maradottak nem hallották, hogy bármelyikük visszatért volna. A nyomkeresőknek megvolt az a szabadságuk, hogy azt tehessék, amiről úgy vélték, meg kell tenniük céljaik érdekében. Preia kacsintott, látván, hogy a férfi arcán bosszúság váltja föl a meghökkenést. Nem szólt, karon fogta Tayt, és visszavezette a tábor közepére. Bő erdei ruhát, kesztyűt, puha csizmát viselt, de mindene átázott. Kurtára nyírt, fahéjszín göndör haja a koponyájához tapadt, arcán folydogált az eső, de ő mintha észre sem vette volna. Néhány méterre onnan, ahol a csapat többi tagja aludt, egy tölgyfa alatt, ahol a dús fű némi kényelmet ígért, talált egy száraz helyet, és leültette a férfit. Leakasztotta övéről a hosszú késeket, a kurta kardot és a kőrisfa íjat, majd maga is leült. Túl törékenynek, fiatalnak tűnt ilyen komoly fegyverekhez.

– Nem tudsz aludni, Tay? – kérdezte halkan, és megszorította a karját.

A férfi törökülésbe ereszkedett és megrázta a fejét.

– Hol voltál?

– Itt-ott. – Kitörölte az esőt az arcából és elmosolyodott. – Ugye, nem láttál? – A férfi megrovó pillantást vetett rá.

– Mit képzelsz? Élvezed, hogy halálra rémítesz? Ha korábban nem tudtam elaludni, hogyan tudok majd most?

A lány fojtottan kuncogott.

– Majd megoldod valahogy. Végül is druida vagy, azok mindent meg tudnak oldani. Végy példát Jerléről. Egész idő alatt úgy alszik, mint egy csecsemő. Még akkor sem lenne hajlandó ébren maradni, ha én kérném. – Pislogott, amikor észbe kapott, mit is mondott, és gyorsan elfordította a tekintetét, majd egy pillanat múlva folytatta: – Kipp előrement a Sarandanonhoz, hogy utánanézzen, készen várnak-e a lovak és a felszerelés. Én visszajöttem, hogy beszámoljak a gnóm vadászokról. – A férfi szúrósan nézte és várt. – Két nagyobb csapat – folytatta a lány –, mindkettő tőlünk északra. Egyelőre. De óvatosnak kell lennünk.

– Meg tudod mondani, hogy mit csinálnak? – Preia megrázta a fejét.

– Azt hiszem, vadásznak. Nyomaik mintája ezt sugallja. A Kensrowéhoz közelednek, amely a füves síkságtól északra található. De lehet, hogy nem maradnak ott, különösen, ha tudomást szereznek rólunk.

Tay egy pillanatig a hallottakat fontolgatta. Érezte, hogy a lány a válaszát várja, míg az ő arcát fürkészi a félhomályban. Az alvók között egy horkantás köhögésre változott, egy bebugyolált alak fészkelődött. Az eső lassan suhogott, mint egy puha háttérfüggöny a sötétben.

– Láttál Koponyahordozót? – kérdezte végül. A lány ismét megrázta a fejét.

– Nem.

– Valamilyen furcsa nyomot?

– Nem. – A férfi bólintott. Remélhetőleg ez jelent valamit. Talán a Boszorkánymester otthon hagyta a szörnyeit. Talán csak a gnóm vadászokkal kell szembenézniük. Mellette a lány mocorgott, föltérdelt. – Közöld a jelentésemet Jerlével. Nekem vissza kell mennem.

– Most?

– Inkább most, mint később, ha nem akarsz farkast látni a küszöbödön. – Elmosolyodott. – Emlékszel erre a szólásra? Mindig ezt mondogattad, amikor arról beszéltél, hogy elmész Paranorba és druida leszel. Azt mondtad, hogy megvédsz bennünket, szegény, itt hagyott, otthonukhoz kötött barátaidat.

– Emlékszem. – Megérintette a lány karját. – Nem vagy éhes?

– Már ettem.

– Miért nem maradsz hajnalig?

– Nem lehet.

– Nem akarsz magad jelenteni Jerlének? – A lány nézte egy pillanatig, valamin tűnődött.

– Azt akarom, hogy te tedd meg. Jó? – Megváltozott a hangja színe. Erről nem óhajtott vitatkozni. Tay szótlanul bólintott, elhúzta a kezét. A lány fölállt, helyükre akasztotta fegyvereit, fölvette az íjat és futólag a férfira mosolygott. – Gondolkodj azon, amit most kérdeztél tőlem, Tay – mondta. Visszasurrant a homályba és egy pillanattal később eltűnt. Tay még üldögélt egy darabig, töprengett a lány szavain, azután föltápászkodott, hogy fölébressze Jerlét.

MÁSNAP IS egyfolytában esett. A társaság vándorolt tovább az erdőn át, ugrásra kész éberséggel figyelve a gnómokra és mindenre. Vánszorogtak az órák, alkony jött pirkadatra, az egész napot a felhőpaplanon és a víztől súlyos ágakon át-erőlködő tompa fény borította egyenletes félhomályba. Lassú, egyhangú volt az utazás. Senkivel sem találkoztak az erdőben, semmi se moccant a nyirkos borulatban. Jött, majd elmúlt az éjszaka, és nem tért meg Preia Starle, sem Retten Kipp. A harmadik nap hajnalán a csapat a Sarandanonhoz közeledett. Az eső elállt, az égbolt tisztulni kezdett. Az elvonuló felhők lyukain átkukucskált a napfény, keskeny fénypászmák lövelltek ki a harsogó kékségből. Melegedett az idő, a föld párállott, ködlött. Egy tisztáson, ahol tavaszi vadvirágokon tündökölt a napfény, megtalálták Preia Starle kőrisfa íját, törötten, sárosan. Az elf lánynak nem volt más nyoma. Viszont mindent összejárkáltak a csizmás gnóm vadászok.

XII.

A NAPFÉNY már megfakult, sötétség osont elő az Anar mögül, amikor a Boszorkánymester hatalmas hadának utolsó katonája is kizúdult az északi Rabb füves pusztaságára. Egy napba telt, amíg kiértek a Streleheimből, mivel a Jannisson keskeny és kanyargós volt, a hadsereget pedig hátráltatta a málhás állatok, csomagok és társzekerek csaknem két mérföld hosszú sora. Az alakulatok különböző sebességgel haladtak, a lovasság fürgén kocogott, a könnyű gyalogság, az íjászok, a parittyások tempósan, a nehéz-páncélos gyalogság még náluk is lassabban haladt. De egyik hadtest sem volt olyan lassú, mint a málhavonat, amely kínzó lomhasággal vonszolta magát, percenként feltartóztatta a kerék-vagy tengelytörés, a menetoszlop felbomlása, az itatás kényszere, az ütközések, összegabalyodások és mindenféle torlódás. Keserű elégtételt jelentett ez Riscának, aki egy mérföldnyire délre, a Sárkányfogakban rejtőzve figyelt. Folyton azon ette magát, mivel lassíthatná le a sötét sereget. Bármi jó, amivel fékezheti gyűlöletes előrenyomulását a dél, az otthona felé. Többnyire trollok voltak a seregben, közömbös, vastag bőrű lények, akiknek mintha nem is lett volna arcuk, sokkal inkább vadállatnak tűntek, mint emberi lénynek. A legnagyobbak és legvadabbak a hegyi trollok voltak, magasságuk meghaladta a száznyolcvan centimétert, súlyuk a mázsát. Ők alkották a derékhadat, fegyelmezett, jól begyakorolt menetelésük is tanúsította, milyen hatékony harcosok. A többi trollnak főképp a segédcsapat szerepe jutott. A lovasság és a könnyű gyalogság zömét a gnómok tették ki, ezek a kicsi, szívós harcosok, akik a trollokhoz hasonlóan törzsekbe szerveződtek, de elmaradtak tőlük hatékonyságban, és nem is kaptak olyan jó kiképzést. Két okuk volt rá, hogy a Boszorkánymester seregében szolgáljanak. Elsősorban és legfőképpen rettegtek a mágiától, és a Boszorkánymester mágiája minden elképzelésüket fölülmúlta. Második és másodrendű okuk az volt, hogy tudták, mi történt a nagyobb, vadabb, jobban fölfegyverzett trollokkal, amikor megpróbáltak ellenállni, és gyorsan úgy döntöttek, inkább pártolják a győztest önként, még mielőtt kényszerítenék őket.

Voltak a seregben olyan teremtmények is, amelyeknek nem volt neve, amelyeket évszázadoknak előtte taszítottak le alvilági fekete lyukakba, ahonnan most a Boszorkánymester varázsereje szabadította ki őket. Napfénynél csuklyás köpenybe burkolóztak, belemosódtak a menetelés kavargó porfelhőjébe, távol az élőktől. Ám ahogy leszállt a szürkület és az árnyak meghosszabbodtak, elhullatták álcájukat és föltárták magukat mindenkitől elkerült, formátlan szörnyeteg mivoltukban. Közéjük tartoztak a Koponyahordozók is, a szárnyas vadászok, Brona jobb-kezei. Valaha emberi lények voltak, druidák, aki túlságosan gyakran és nagyokat kortyoltak a mágiából, míg végül az megrontotta őket. Ezek a lények most a magasba lendültek, fölszárnyaltak a halódó fényben, és vadászni indultak, hogy csillapítsák éhüket. Középen pedig, legbelső magvában a hordáknak, amelyek feltartóztathatatlanul vitték előre; mint tutaj a viharos vizeken, ott úszott a hatalmas, fekete selyemmel borított gyaloghintó, amely magát a Boszorkánymestert szállította. Harminc troll hordozta, leplein a legvakítóbb napfény sem hatolhatott át, vasrúdjai tüskékkel és pengékkel voltak kirakva, lobogóin koponya fehérlett. Risca megfigyelte, miként hajlonganak és iszkolnak körülötte a teremtmények, jól tudván, hogy noha ők nem láthatják, Uruk és Mesterük annál jobban látja őket.

Most, amikor alászállt az éjszaka, és az egész had ledübörgött Északföldről, hogy délnek tartván megszállja Anart és leigázza a törpéket, Risca fáradtan hátradőlt a szikla repedésében és hagyta, hogy elborítsa az árnyék. Természetesen Bremennek volt igaza. Brona túlélte a Fajok Első Háborúját, sok éven át rejtőzött, pusztán azért, hogy erőt gyűjtsön és ismét lecsaphasson. Ez alkalommal Boszorkánymesterként tért vissza, a trollok és a gnómok uruknak tekintik, leigázta és ügyének szolgálatába állította őket. Ha a druidák elpusztultak, mint azt Bremen előre látta – és Risca el is hitte neki –, akkor senki sem maradt, aki közbeléphetne a szabad fajok érdekében, aki a markában tarthatná a mágiát. Egyenként fognak elbukni, törpék, elfek, emberek. Brona egyenként igázza le Négyföld országait. Gyorsan fog megtörténni. Most még senki sem hiszi el, hogy lehetséges, és mire észbe kapnak, már késő. Risca a saját szemével láthatta a Boszorkánymester hadát. Könyörtelen, pusztító erő, megállíthatatlan, iszonyú méretű. Ezzel csupán akkor mérkőzhetnek meg a szabad fajok, ha egyesülnek. Ám sok időbe fog telni, amíg eldöntik, hogy ezt az utat választják. A politika minden döntéshozatalt lelassít. Az önérdek rosszul értelmezett óvatosságot szül. A szabad fajok vitatkoznak, latolgatnak és rabszolgák lesznek, mielőtt rájönnének, hogy mi történik velük. Bremen mindezt előre látta. Csupán maroknyian maradtak, akik hisznek benne, hogy van mód elébe vágni az elkerülhetetlennek.

Risca a hátizsákjába nyúlt, előhúzott egy darab száraz kenyeret, amelyet egy határfaluban vásárolt és szórakozottan rágcsálni kezdte. Három napja vált el Brementől és társaitól a Hadeshorn bejáratánál. Kelet felé indult Callahorntól, hogy hírt vigyen a törpéknek a Boszorkánymester közeledéséről, figyelmeztesse őket a veszélyre, és rábeszélje őket, hogy álljanak ki az északi hadsereggel. De a Rabb nyugati peremén úgy döntött, könnyebben ér célt, ha azt jelentheti, hogy saját szemével látta a közeledő ármádiát. Akkor becslést adhat a méretéről, erejéről; így sokkal hatásosabb lesz a jelentése. Tehát északnak fordult, és a második napot arra használta, hogy elérje a Jannissont. A harmadik napon a Sárkányfogak tövében kuporgott rejtekhelyén és figyelte, ahogy a Boszorkánymester hada lezúdul a Streleheimből; egyre nőtt és dagadt, mintha sohasem akarna véget érni. Risca addig számolta az egységeket, hadosztályokat, állatokat, társzekereket, törzsi zászlókat és csatalobogókat, amíg fogalmat alkothatott a sereg nagyságáról. Valószínűleg az egész troll nemzetet hadba szólították. Ez volt a legnagyobb had, amelyet Risca valaha látott. A törpék nem állhatnak meg előtte. Lassíthatják, talán késleltethetik felvonulását, de nem tudják feltartóztatni. Még ha az elfek a segítségükre sietnének, akkor is túlnyomó lenne az északiak fölénye. És köztük nincsen olyasvalaki, aki akkora varázserővel rendelkezne, mint Brona, a Koponyahordozók és az alvilági fajzatok. Nekik nincsenek talizmánjaik. Nincs másuk, csak Bremen, Tay Trefenwyd, és ő maga: az utolsó druidák. Megcsóválta a fejét, rágott és nyelt. Az esélyek túlságosan aránytalanok. Valamilyen módot kell találni, hogy kiegyenlítődjenek.

Végzett a kenyérrel, meghúzta a vállára csatolt sörös tömlőt. Azután fölállt, visszatért a szakadékhoz, ahonnan lenézhetett a táborozó hadseregre. Most már tüzek lobbantak, a csaknem éjsötétbe borult síkon fénylettek a lángok, a levegő sűrű volt a füsttől. Szinte mérföldnyire terült szét a had, zajongott, nyüzsgött, pezsgett a tetterőtől. Főtt a vacsora, szétgöngyölték a hálózsákokat. Reparálták a törött holmit, terveket kovácsoltak. Risca elbátortalanodva, dühösen bámult le rájuk a magasból. Ha az akaraterő és a harag egymagában megfékezhetné ezt az őrültséget, akkor az övé elegendő lenne hozzá. Észrevett két Koponyahordozót, amint kémek után kutatva köröznek a tinta-kék égen a tüzek fénye fölött, és leguggolt a védelmet jelentő sziklák mögé, eggyé vált a hegyoldallal, mint valami színtelen, rücskös kődarab. Szeme ide-oda vándorolt a táboron, de mindegyre visszatért a Boszorkánymester fekete selyemmel bevont gyaloghintójához. Most leengedték a földre a hadsereg gyűrűjében, trollok és kevésbé emberforma lények környékezték. A némaság apró szigete volt a lázas nyüzsgésben. Közelében nem gyújtottak tüzet. A fények irányából senki sem közelített hozzá. Tóként öntötte el a feketeség, magányosan állt, hozzáférhetetlenül.

Risca arca megkeményedett. Az egész baj, gondolta, annak a sátornak a lakójával kezdődik és végződik. A Boszorkánymester a feje a fenevadnak, amely mindnyájunkat fenyeget. Vágd le a fejet és a fenevad elpusztul. Öld meg a Boszorkánymestert és nincs többé veszély. Öld meg a Boszorkánymestert… Vad, zabolátlan, zsigeri gondolat volt, nem is engedte meg magának, hogy folytassa. Félrelökte, és kényszerítette magát, hogy a felelősségével foglalkozzék.

Bremen számít rá. El kell vinnie az üzenetet a törpék seregének, hogy felkészülhessenek a hazájukat fenyegető ellenségre. Rá kell beszélnie őket, hogy vegyék fel a küzdelmet egy ármádiával, amelynek mérete sokszorosa az övéknek, egy olyan ütközetben, amelyet semmiképpen nem nyerhetnek meg. Meg kell győznie Rayburt és a Törpe Tanács véneit, hogy lesz majd egy eszköz, amellyel le lehet győzni a Boszorkánymestert, és a törpéknek életük árán is biztosítaniuk kell az időt ennek az eszköznek a megalkotásához. Ez kemény parancs, nagy áldozatot követel. Az ő dolga, hogy vezesse őket, ő, a harcos druida, aki meg tud mérkőzni minden kreatúrával, amelyet a Boszorkánymester küldhet ellenük. Risca harcra született. Csak ehhez értett. A Ravenshornban nőtt föl, szülei egész életüket a keletföldi vadonban töltötték. Az apja nyomkereső, az anyja prémvadász volt. Apjának nyolc testvére volt, anyjának hét. A rokonság legtöbb tagja még mindig alig mérföldekre lakott egymástól, és Risca hol itt, hol ott nevelkedett. Ifjúkorában ugyanúgy tekintett nagybátyjaira, nagynénjeire és unokatestvéreire, mint a szüleire. A világnak ezen a részén a törpék állandó harcban álltak a gnóm törzsekkel, örökös veszély volt az élet. De Risca megfelelt a kihívásnak. Korán megtanult harcolni, vadászni, és fölfedezte, hogy mindkettőt jól csinálja, sőt a jónál is jobban. Olyan dolgokat érzett meg, amit mások nem. Ki tudta kémlelni, ami mások előtt rejtve maradt. Elsajátította a túlélés művészetét. Akkor is életben maradt, amikor mások nem. Tizenkét éves volt, amikor megtámadta egy koden, és ő megölte a fenevadat.

Tizenhárom éves korában rátámadtak csapatukra a gnómok. Húszból ő volt az egyetlen, aki megmenekült. Mindössze tizenöt éves volt, amikor az anyját megölték a határon átcsapó banditák, ő azonban kinyomozta a tetteseket és egymaga elintézte valamennyit. Amikor az apja meghalt egy vadászbalesetben, Risca mélyen bevitte gnóm területre a tetemet, és ott temette el, hogy szelleme folytathassa harcát ellenségeikkel. Addigra rokonságának fele meghalt az összecsapásokban vagy betegségekben. Risca erőszakos, könyörtelen világban élte rideg és bizonytalan életét. De életben maradt, és azt suttogták róla, amikor úgy gondolták, nem hallja – mert Risca babonás volt, ha a sors került szóba – hogy a pengét, amely levágja Riscát, még nem kovácsolták ki. Húszéves korában elment a Ravenshornból Culhavenbe, és Raybur szolgálatába lépett, akit akkor koronáztak a törpék királyává és maga is nagyszerű harcos volt. De a király csak rövid ideig tartotta maga mellett, azután elküldte Paranorba a druidákhoz.

Raybur fölismerte Risca különleges képességeit és úgy vélte, a törpe népnek az lesz a leghasznosabb, ha a harcos szívű és vadász tehetségű ifjat a druidák képezik tovább. Az elfek Courtann Ballindarrochához hasonlóan a törpe király ugyancsak ismerte és csodálta Brement. Így hát küldött egy levelet az öregembernek és a figyelmébe ajánlotta tanítványként az ifjú Riscát. A fiatalember a levéllel elutazott Paranorba, az Öregtoronyba és ott is maradt. Hűséges híve lett Bremennek, és hitt a mágia útjaiban.

Pillantása ismét odatévedt a lenti ellenséges tábor közepén álló fekete selyemsátorra, és azon morfondírozott, most vajon miként szolgálhatná a mágia. Ebben Bremen után ő volt a legjobb, mostanra talán még mesterénél is jobb, tekintve az ő fiatalságát, életerejét és a másik hajlott korát. Feltétlenül hitt ebben, noha tudta, hogy Tay Trefenwyd vitába szállna vele. Tayhoz hasonlóan Risca is szorgalmasan tanult Brementől, még azután is gyakorolt, hogy az öregembert száműzték, újra és újra vizsgáztatta magát. Gyakorlatilag egyedül tanult, önállóan képezte magát, mivel a druidák között, Tay Trefenwydet is beleértve, nem akadt, aki harcosnak tartotta volna magát, vagy hozzá hasonlóan elmélyedt volna a harci művészetekben. Riscának a mágia csupán hasznos eszköz volt, hogy megvédhesse magát és barátait, elpusztíthassa ellenségeit. A bájolás egyéb területei – a gyógyítás, a jóslás, a megérzés, az empátia, a tudományok, az elementalizmus, a történelem és a szellemidézés – nem érdekelték. Harcosként a fegyver volt a szenvedélye. Az emlékek jöttek és elfakultak, a törpe gondolatai visszatértek a jelenhez. Mit kellene tennie? Nem rázhatta le kötelességeit, de azt sem felejthette el, ki ő. Odalent a sátor selyme fodrozódni látszott a lángok fakó táncában. Egy csapás mindent elintézne. De könnyen megoldaná a problémáit, ha sikerülne!

Mély lélegzetet vett, lassan engedte ki. Nem félt Bronától. Tudatában volt, mennyire veszedelmes, milyen hatalmas, de akkor sem félt. Maga is figyelemre méltó mágikus képességekkel rendelkezett, és ha közvetlen csapásra összpontosítaná, akkor nem valószínű, hogy bárki ellenállhatna neki. Lehunyta a szemét. Egyáltalán miért töpreng ilyesmin? Ha kudarcot vall, akkor senki sem figyelmezteti a törpéket! Akkor semmiért kockáztatta az életét!

De ha sikerrel jár… Visszakúszott a sziklák közé, ledobta köpenyét, megszabadult fegyvereitől. Elméje vélhetőleg azonnal készülődni kezdett, amikor felvillant benne az ötlet. Ha megöli a Boszorkánymestert, akkor véget vet ennek a tébolynak. Mindenki másnál alkalmasabb ennek végrehajtására. Ez a legmegfelelőbb idő, amikor az északföldi hadsereg még közel jár otthonához, és Brona azt hiszi, védve van minden támadással szemben. Még ha meghalna, akkor is érdemes megpróbálni. Hajlandó föláldozni magát. Erre az áldozatra egy harcos mindig kész.

Amikor nem maradt más rajta, mint csizma, nadrág és ujjas, egy tőrt dugott az övébe, fölkapta harci bárdját és elindult a sziklák között. Éjfélre járt, mire elérte a hegyek lábát és nekivágott a síkságnak. Odafönt még mindig köröztek a Koponyahordozók, de Risca mostanára túljutott rajtuk, és mágiába burkolózott, ami elrejtette a kémlelő szemek elől. A szörnyek amúgy is kifelé fürkésztek, ellenséget keresve, így nem láthatták meg a törpét. Risca hanyagul könnyű léptekkel, némán közeledett a feketeségen át, a tábortüzek fénye eltakarta azok elől, akik esetleg észrevették volna jöttét. Az őrség siralmas volt. A külső kör gnómokból és trollokból állt, akik egymástól túlságosan távol, a fényhez túl közel posztoltak, így nem láthatták azt, aki a sötétből érkezett. Az ég felhős volt, az éjszakai levegőt elhomályosította a füst, és még a legkedvezőbb körülmények között is fölöttébb éles szem kellett volna ahhoz, hogy észrevegyék a mozgást a síkon. De Risca nem is kockáztatott. Guggolásban haladt, ha a fű és a bokrok ritkultak, gondosan megválasztotta útvonalát, az egyik gnóm őrszemet szemelte ki célpontul. A harci bárdot a magas fűben hagyta, csak a tőrt vitte magával. A gnóm őrszem észre se vette. Risca bevonszolta a hullát a magas fűbe, elrejtette, beburkolózott az őr köpenyébe, az arcába húzta a csuklyát, ismét fölvette a bárdot és elindult befelé. Mindenki más kétszer is meggondolta volna, hogy bemerészkedjék az ellenséges táborba. Nem így Risca. Tudta, hogy ha valakit váratlanul akarunk elkapni, akkor erre a legjobb módszer a közvetlen támadás, mert az ember inkább arra figyel, ami a látótere szélén oson, és nem arra, ami az orra előtt van. Mindenki hajlamos kihagyni a számításból azt, ami értelmetlen, és mi lenne értelmetlenebb, mint hogy egy magányos harcos behatoljon egy állig fölfegyverzett, ellenséges táborba?

Ezzel együtt a tábortüzek fénykörének peremén haladt, szorosan magára csavarva a köpenyt. Nem ólálkodott, nem szegte le a fejét, ami jelezte volna, hogy valami nincs rendjén. Úgy mozgott, mint aki ide tartozik, és egyenesen ment az orra után, az őrök és a tüzek külső köréből a tábor közepe felé. A füstöt használta álcázásnak. Mindenfelé ordítoztak, hahotáztak, a katonák ettek, ittak, meséltek, jó nagyokat lódítottak. Csörögtek a páncélok és fegyverek, a málhás állatok dobbantottak és horkantottak a párás sötétségben. Risca úgy ment át közöttük, hogy nem is lassított, egy pillanatra sem tévesztette szem elől a célt, noha most csak a nyársak és sötét zászlók fűrészes vonala emelkedett a nyüzsgő sereg fölé. Lazán lógatta a csatabárdot, mágiájával közönséges katonának álcázta magát, gnóm vadásznak, aki valamely említésre érdemtelen cél felé tart. Mélyen behatolt a tüzek és emberek útvesztőjébe, kerülgette a társzekereket, a készletek halmait, a kikötött málhás állatokat, a fölszerelés és járművek javításába merült mesterembereket, a hegyüket égnek meresztő lándzsák és dárdák tartórácsait. Ha lehetett, olyan részeken vágott át, ahol a gnómok táboroztak, de időnként kénytelen volt a trollok közé keveredni. Úgy húzódott el tőlük, ahogy egy gnóm tette volna, hódolatteljesen, óvatosan, nem mutatva se félelmet, se fennhéjázást, kissé elfordulva, nem nézve a durva, kifejezéstelen arcba, a hideg, harcias szemekbe. Érezte, hogy a pillantások megpihennek rajta, majd lesiklanak.

Senki sem állította meg, vagy szólt utána. Senkinek sem tűnt föl. Verejték csurgott a hátán meg a hóna alatt, és nem az éjszakai meleg volt az oka. Alváshoz készülődött a tábor, az emberek a tüzek mellett beburkolóztak a köpenyükbe, és elcsöndesedtek. Risca fürgébben szedte a lábát. Szüksége volt a zajra és a tolongásra, hogy álcázza mozgását. Ha mindenki alszik, akkor feltűnik a járkáló. Már közel járt a Boszorkánymester szállásához, látta a sátor mennyezetét. A tüzek száma csökkent, és egyre kevesebb lett a katona. Senki sem merészkedett túl közel a Boszorkánymester sátrához. Risca megállt egy tűz fényének peremén, ahol tucatnyian aludtak. Trollok voltak, hatalmas, érdes vonású alakok, fegyvereik mellettük hevertek. Nem törődött velük, az előtte elterülő nyílt sávot tanulmányozta. A fekete sátrat minden irányban harminc méter választotta el az alvó hadseregtől. A törpe egyetlen őrszemet sem látott. Habozni kezdett. Miért nincsenek itt őrök? Óvatosan körülnézett, a katonákat kereste. Sehol senki.

Csaknem visszafordult. Érezte, hogy valami nincs rendben. Őröknek kellene itt állniuk. Talán a sátorban várakoznak? Olyan helyen vannak, amit ő nem láthat? Hogy ezt megtudja, keresztül kell vágnia a nyílt területen, amely a legközelebbi őrtüzeket választja el a sátortól. Elég fény volt, hogy látni lehessen a közeledését, így varázslattal kell álcáznia magát. Egyedül volt, nem rejtőzhetett sehová. Elméje lázasan dolgozott. Koponyahordozók lennének itt? Valamennyien elmentek felderítésre, vagy néhány visszamaradt, hogy megvédjék urukat? Vagy más teremtmények őrködnek? Perzselték a megválaszolatlan kérdések. Még egy pillanatig habozott, fürkészett, hallgatózott, a levegőt ízlelgette. Azután megszorította a csatabárd nyelét és elindult. Láthatatlanná varázsolta magát, beleolvadt az éjszakába, eggyé vált a sötétséggel. Csupán egy árny volt, amelyre nem figyel föl az, aki nem otthonos a mágiában. Feszítette az elszántság. Meg tudja tenni. Muszáj. Keresztülvágott a nyílt területen, némán, ahogy a felhő száguld a szél-söpörte égen. Egyetlen hangot sem hallott. Szeme nem érzékelt mozgást. Még most is úgy tűnt, hogy senki sem védi a sátrat. Aztán ott állt mellette. Itt halálosan mozdulatlan volt a levegő, a sereg hangja, mozgása, szaga elhalványult.

Állt a fekete selyem mellett, és várta, hogy az ösztönei figyelmeztessék a csapdára. Mivel ez nem történt meg, fogta a borotvaéles pengéjű harci bárdot, végighúzta a sátor kelméjén és felhasította. Ekkor meghallott valamit – talán sóhaj volt, talán halk nyögés. Gyorsan átlépett a nyíláson. Sötét volt a sátor belsejében, de Risca szeme azonnal alkalmazkodott hozzá. Senki és semmi! Sem emberek, sem bútor, sem fegyverek, sem ágynemű, semmi jele az életnek.

A sátor üres volt. Hitetlenül bámult maga elé. Ekkor sziszegés hallatszott a sötétben, halk és átható. Risca előtt megmozdult a levegő. A sötétség összesűrűsödött, és ott, ahol az előbb még nem volt semmi, kirajzolódott egy alak, testet öltött egy sötét köpenyes figura. Risca megértette, mi történik és a borzadály hidege futott végig rajta. A Boszorkánymester ott volt a sötétben, láthatatlanul, figyelt és várakozott. Talán még azt is tudta, hogy Risca közeledik. A törpe hitével ellentétben nem hús-vér teremtmény volt, akit hétköznapi fegyverekkel meg lehet ölni. Varázshatalmával levetette halandó porhüvelyét, és most már bármilyen alakot felölthetett, vagy akár alaktalan is lehetett. Nem csoda, hogy nem vigyázta őrség. Nem volt rá szüksége. A Boszorkánymester feléje nyúlt. Risca egy pillanatra megbénult, és azt hitte, úgy hal meg, hogy egy ujját se mozdíthatja a maga védelmére. Azután elszántságának tüze áttörte bénultságát, és életre keltette. Kihívóan mennydörgött a szörnyű fekete árnyra, a feléje nyúló csontvázszerű kezekre, a vérvörös szemekre, saját félelmére, a sors árulására. Csatabárdja hatalmas ívet írt le, saját mágiájának lángja követte. A Boszorkánymester intett, és Risca testére mintha vasabroncsokat vertek volna. Óriási erőfeszítéssel szétpattintotta őket és elhajította a csatabárdot. A fegyver nekicsapódott a köpenyes alaknak és fellángolt.

Risca nem várta meg támadásának eredményét. Ösztönszerűen tudta, hogy ebben a küzdelemben nem győzhet. Erős kar és harci tapasztalat önmagában nem elegendő ennek az ellenségnek a megsemmisítésére. Abban a pillanatban, amikor elengedte a bárd nyelét, keresztülvetette magát a sátor nyílásán, majd fölpattant és menekülni kezdett. A tüzek mellől máris kiáltások harsantak, a katonák ébredeztek. Risca nem nézett hátra, de érezte Brona jelenlétét, mint egy fekete felhőt, amint érte nyúl, igyekszik visszarántani. Keresztülszáguldott a nyílt sávon, átugrotta a legközelebbi tüzet, szétrúgta a haldokló lángokat, szerteszórta a parazsat, az üszkös ágakat. Fölkapott egy kardot az egyik alvó mellől, és baloldalt belevetette magát a szétrúgott tűz füstjébe. Minden irányból harsogott a riadó.

A Boszorkánymester keze még mindig utánanyúlt, szorította a törpe mellkasát, de úgy gyengült az ereje, ahogy nőtt a távolság közöttük. Risca megpróbált rendet tenni magában, mert teljesen megzavarodott. Egy troll bukkant föl előtte, meg akarta állítani, a törpe a torkába vágta a tőrét. Ösztönszerűen cselekedett, most képtelen volt tisztán gondolkodni. Emberek rohangáltak körülötte, keresték a zűrzavar okozóját, még mindig nem jöttek rá, hogy ő az. Kényszerítette magát, hogy lassítson, hogy ne törődjön őrülten lüktető pulzusával és bordáin a szorítással. A pokolba is! Ilyen közel jutott hozzá! Sietett, de már nem futott. Összegyűjtötte mágiáját, amely menekülése közben elhagyta, most döbbent rá, hogy csaknem elvesztette a fejét, és utat engedett a félelemnek. Gyorsan elleplezte magát, azután balra fordult a sík mezők felé, más irányba, mint amerről jött, arra, amerre föltételezése szerint nem fogják keresni.

Ha észreveszik, akkor harcolva kell utat törnie, és meghal. Túl sokan vannak. Túl sokan egyvalakire, még egy druidára is. Sietett a táboron át, a démoni találkozás forróságától fuldokolva. Ráparancsolt magára, hogy egyenletesen lélegezzen, ne törődjön az ébredő tábor zavargásával, a kiáltásokkal, a különböző irányba induló alakulatok csizmáinak dübörgésével. Előtte, a tüzek gyűrűjén túl felbukkant a síkság sötétsége, a hatalmas üresség. A külső peremen őrök álltak, de kifelé bámultak a sötétbe, onnan várták a támadást. Risca alig bírta megállni, hogy hátra ne pillantson, hátha követik, de valami figyelmeztette, hogy ha így tesz, elárulja magát. Talán a Boszorkánymester is megláthatja a szemét, és még az álca ellenére is tudni fogja, kicsoda. Talán még az arcát is fölismeri. Talán ennyi is elég lesz, hogy megsemmisítse. Nem fordult hátra. Ment tovább, csak azért lassított a tábor széléhez közeledve, hogy kiválassza a pontot, ahol elmenekülhet.

– Te és te! – intett két gnómnak, amikor elhaladt közöttük. Nem lassított, hogy ne láthassák az arcát, a saját nyelvükön szólt hozzájuk, amelyet tízéves kora óta folyékonyan beszélt. – Gyertek velem!

Nem kérdezősködtek. A katonák ritkán tesznek ilyet. Riscának olyan volt a viselkedése és a külseje, mint egy tisztnek. Vita nélkül követték. A törpe kilépett a sötétbe, mintha tudná, merre tart, mintha küldetésben járna. Messzire elcsalta az őröket az éjszakába, azután ellenkező irányokba zavarta, majd egyszerűen otthagyta őket. Nem ment vissza a köpenyéért és a fegyvereiért, tudta, hogy az túl veszélyes lenne. Nagy szerencse, hogy életben maradt, nem kívánta tovább kísérteni a sorsot. Mélyen beszívta az éjszakai levegőt, a pulzusa lelassult. Vajon Bremen ismerte ellenségük valódi természetét? Felmérte az öregember a Boszorkánymester hatalmát? Bizonyára, ha egyszer bement a szörnyeteg barlangjába és kikémlelte. Bárcsak többet kérdezett volna Brementől, amikor még módja volt rá. Ha így tesz, akkor sohasem kíséreli meg elpusztítani Bronát. Tudta volna, hogy nincsenek hozzá fegyverei. Nem csoda, hogy Bremen egy talizmán után kutat. Nem csoda, hogy a halotti látomásokhoz fordul tanácsért.

A Koponyahordozókat kereste az égen, de nem látta őket. Ám azért továbbra is mágiába burkolózott. Elmegy a Rabbhoz, ott délnyugatnak fordul az Anar irányába. Mire kivilágosodik, el kell bújnia az erdőben. Megmenekült, hogy harcolhasson. Szerencsés, hogy egyáltalán elmondhatja magáról. De miféle harcról lehet szó ilyen ellenséggel szemben, mint a Boszorkánymester? Mit mondhat a törpéknek, hogy maradjon némi reményük? Ment tovább az éjszakában, hátha választ talál a kérdésekre.

XIII.

KÉT NAPPAL KÉSŐBB az északi hadsereg tábort ütött húsz-mérföldnyire Storlocktól. Akadálytalanul nyomult előre a síkságon, keletnek fordult az Anar felé. A hatalmas, lomha féreg, megkerülve az ősvadont, kitartóan araszolt közelebb a törpék otthonához. A messzeségben őrtüzek lobbantak a szürkületi ég előtt, az élénksárga pára több mérföld hosszan elnyúlt a lapályon. Kinson Ravenlock is láthatta izzását a Sárkányfogaktól, a Shale-völgy szájából. A délután azzal telt, hogy a had átkelt a Rabb-folyón, és csak azután táborozott le. Napkeltekor délnek szándékoztak fordulni, ami azt jelenti, hogy másnap alkonyatra épp szemközt lesznek a storok városával. Továbbá azt jelenti, gondolta a határvidéki, hogy neki és Marethnek még éjjel, a hadsereg érkezése előtt át kell vágniuk a Rabbon, hacsak nem akarnak csapdába esni a síkság kedvezőtlen oldalán. Mozdulatlanul állt a sziklahasadék árnyékában, úgy ötven méternyire a síkság fölött, és azt kívánta, bár egy nappal hamarabb értek volna ide, akkor most nem kellene éjszaka vándorolniuk. Tudta, hogy a sötétség leszálltával Brona szárnyas vadászai a köztük és a tábor közötti nyílt térség fölött fognak portyázni. Nem volt szívderítő gondolat. Visszapillantott Marethre, aki a lábát dörgölte, hogy enyhítse az egész napos erőltetett menet fájdalmát. Csizmáját hanyagul a földre hajította a köpenye és kevés tartalékuk mellé. A férfi tudta, hogy ennél gyorsabban nem mehetnek. Így is eléggé meghajtotta a lányt, hogy idáig eljussanak. Mareth még mindig gyenge volt az Öregtoronyban lezajlott harctól; életereje gyorsan kimerült, gyakran kellett pihennie. De egyszer sem panaszkodott, még akkor sem, amikor Ravenlock közölte, hogy nem alhatnak, amíg el nem érik Storlockot. A férfi kelletlenül elismerte, hogy Mareth nem csekély akaraterővel rendelkezik. Szerette volna jobban megismerni a lányt.

Visszanézett a síkságra, az őrtüzekre, a keletről hömpölygő sötétségre, amely sűrűsödő rétegekben ülepedett a tájra. Akkor hát ma éjjel. Bárcsak tudna varázsolni, hogy elleplezze útjukat! Vagy legalább repülni! A lányt nem kérheti, hogy képességeit használja. Bremen megtiltotta. Az öregember pedig messze jár, nem segíthet Kinsonnak.

– Gyere, egyél valamit – hívta Mareth. Ravenlock megfordult, kilépett a sziklák közül. A lány kenyeret, sajtot, gyümölcsöt tálalt, bádogbögrékbe sört töltött. Előző este szerezték az élelmet egy paraszttól Varfleet közelében, ez volt mindenük. Ravenlock leült a lánnyal szemben és enni kezdett. Nem nézett rá. Két napja fordítottak hátat az elpusztított Paranornak, ismét elhagyták a Kennont, kelet felé indultak a Mermidon mentén, idáig azt követték a Sárkányfogak alatt. Bremen előreküldte őket, azzal a szigorú paranccsal, hogy tovább kövessék a Mermidont a Rabbig, majd vágjanak át a Rabb-síkságon, és menjenek Storlockba. Ott kérdezősködjenek egy ember után, aki a druida szerint valahol Keletföldön, a Felső-Anar mélyén él, és akiről Kinson most hallott először. Meg kell tudniuk, hol található, azután várniuk kell, amíg Bremen csatlakozik hozzájuk. A druida nem árulta el, hogy addig ő mit csinál. Azt se mondta, miért kell megkeresni ezt az ismeretlent. Egyszerűen meghagyta, mit tegyenek – Kinsonnak, miközben Mareth már aludt, részletesebb utasításokat is adott –, azután eltűnt a fák között. Kinson szerint visszatért az Öregtoronyba.

Vajon miért, töprengett a határvidéki. Hangok és őrjöngés örvényében futottak el Paranorból, Mareth és az Öregtorony mágiájának fékevesztett tombolásától kísérve. Mintha egy fenevad ébredt volna föl, hogy fölfalja őket, Kinson, míg menekültek, a nyakán érezte a leheletét, hallotta karmai csikorgását. De sikerült elérniük az erdőt, és elrejtőztek az éjszaka fakuló sötétjében, miközben a bestia haragja csillapodott, majd elmúlt. Egész nap megmaradtak a fák rejtekében, hagyták, hogy Mareth kialudja magát. Bremen ápolta, eleinte nem is titkolt aggodalommal, de amikor a lány fölébredt, megivott egy bögre vizet, s azután visszaaludt, az öregember aggodalma alábbhagyott.

– Túlságosan erős neki ez a mágia. – Ennyit mondott Kinsonnak. Délelőtt fölváltva vigyáztak a lányra, aki megint fölébredt, azután ismét elaludt. A nap magasra kúszott, az éjszaka sötét emlékei halványulni kezdtek. Paranor halotti mozdulatlansággal, élettelenül, némán rejtőzött a fák függönye mögött. – Nyilvánvalóan azért ment a druidákhoz, mert szerette volna jobban megismerni varázserejének jellegét. – Nemigen tölthetett náluk annyi időt, hogy sikerüljön. Talán azért kérte, hogy vigyük magunkkal, mert úgy gondolta, mi segíthetünk neki. Megcsóválta ősz fejét.

– Láttad? Fölidézte varázserejét, hogy megvédjen a kreatúráktól, melyeket Brona hagyott Paranorban a fogadásomra, és nyomban kihullott a kezéből a kormányrúd! Azt hiszem, képtelen megszabni a varázslat szükséges mértékét. Vagy talán semmi köze az ítélőképességéhez, és az a helyzet, hogy ez a varázserő, ha felidézték, olyan formát ölt, amilyen neki tetszik. Bárhogy is légyen, árvízként zúdult elő Marethből! Úgy elnyelte azokat a lényeket, mint a szúnyogokat. Olyan erős volt, hogy fölriasztotta azt a mágiát, amelyet az Öregtorony önnön védelmére tárol, azt a földvarázst, amelyet még az első druidák rejtettek belé. Ezt tettem próbára visszatérésemkor, mert látni akartam, védi-e még az Öregtornyot minden ártó szándék ellen. A druidákat nem tudtam megvédeni a Boszorkánymestertől, de Paranort megóvtam. Mareth mágiája oly pusztítóan hatott Brona teremtményeire, hogy úgy rémlett, maga az Öregtorony került veszélybe, és ez fölidézte a földvarázst.

– Egyszer azt mondtad, hogy a varázserő vele született – tűnődött Kinson. – Honnan eredhet, hogy ennyire erős?

Az öregember csücsörített.

– Talán egy másik druidától. Egy elftől, aki még vérében hordja a régi mágiát. Egy tündérvilági teremtménytől, aki túlélte az ó időket. Bármelyik lehetséges. – Elgondolkodva felvonta szemöldökét. – Kíváncsi vagyok, vajon Mareth tudja-e?

– Én meg arra vagyok kíváncsi, hogy ha tudná, elmondaná-e nekünk? – tódította Kinson.

A lány mostanáig alig beszélt a témáról. Mire fölébredt, Bremen már elment. Kinsonnak kellett közölnie, hogy Mareth nem használhatja varázserejét, amíg a druida vissza nem tér. Mareth egyetlen bólintással vette tudomásul az utasítást. Semmit sem mondott arról, ami az Öregtoronyban történt. Mintha megfeledkezett volna róla. Befejezte az evést, megint fölpillantott. A férfit figyelte.

– Mire gondolsz? – kérdezte. Kinson vállat vont.

– Arra az emberre gondolok, akit meg kell keresnünk Bremen parancsára. Kíváncsi lennék, miért olyan fontos a számára. – A lány lassan bólintott.

– Cogline.

– Te tudod a nevét? – Nem felelt. Úgy rémlett, meg sem hallotta a kérdést.

– Talán egyike storlocki barátaidnak, akik segíthetnek nekünk. – Mareth a szeme közé nézett.

– Nincsenek barátaim Storlockban. – A férfi egy pillanatig értetlenül meredt rá.

– De mintha azt mondtad volna Bremennek…

– Hazudtam. – Mély lélegzetet vett, és elfordította a pillantását. – Hazudtam neki, és hazudtam mindenkinek Paranorban. Kizárólag így érhettem el, hogy befogadjanak. Nagyon szerettem volna a druidáktól tanulni, és tudtam, nem engedik, ha nem tudom megindokolni. Így hát azt mondtam, hogy a storoknál tanultam. Okmányokkal bizonyítottam állításomat, de valamennyi hamis volt. Szándékosan félrevezettem őket. – Ismét ránézett Ravenlockra. – De most abba akarom hagyni a hazudozást, és az igazat akarom mondani. – Vaksötét volt körülöttük, a nappal utolsó fényei is elhamvadtak. Ültek köpenyükbe burkolózva és alig látták egymást. Mivel éjjel át kell kelniük a Rabbon, Kinson nem bajlódott a tűzrakással. Most nem bánta volna, ha jobban láthatja a lány arcát.

– Azt hiszem – mondta vontatottan –, ez épp megfelelő pillanat az őszinteségre. De honnan tudhatnám, hogy amit elmondasz, az nem csak egy újabb hazugság? – A lány halványan, szomorúan elmosolyodott.

– Tudni fogod. – Kinson rápillantott.

– Ugye, a varázserőd miatt hazudtál?

– Nagyon fogékony elme vagy, Kinson Ravenlock – felelte Mareth. – Ezt szeretem benned. Igen, a varázserőm miatt volt szükség a hazugságokra. Kétségbeesetten kerestem a módját… – Habozott, a megfelelő szót kereste. – Hogy békében élhessek önmagammal. Túlságosan sokáig küzdöttem az erőmmel, egyre jobban elfáradtam és elcsüggedtem. Néha arra gondoltam, véget vetek az életemnek amiatt, amit ez az erő művel velem. – Egy ideig a sötétséget bámulta. – Születésem óta bennem van. Ahogy Bremennek mondtam, velem született. Az anyám meghalt, amikor a világra hozott. Olyan emberek neveltek, akik nem ismertek: Ha vannak rokonaim, azok sohasem jelentkeztek. Akik fölneveltek, olyan okokból tették, amelyek előttem ismeretlenek. Kemény, hallgatag emberek voltak, nem sokat mondtak nekem. Azt hiszem, kötelességüknek tekintették, de sohasem magyarázták meg, miért. Tizenkét éves koromban elhagytam őket, egy gölöncsérnél (fazekas) lettem inas, hoztam-vittem az anyagokat, takarítottam és ha akartam, figyelhettem, amit csinál, de főképp szolgálnom kellett. Persze bennem volt a varázserőm, de hozzám hasonlóan éretlenül, kiforratlanul, és egyelőre csak apróbb jelekben nyilvánult meg. Ahogyan nővé értem, a mágia virágot bontott bennem. Egy napon a fazekas meg akart ütni, mire én ösztönösen védekeztem, varázserőmhöz folyamodva. Csaknem megöltem a mestert. Akkor otthagytam és elvándoroltam a határvidékre, új lakóhelyet keresve. Egy ideig Varfleetben éltem. – A mosoly visszatért az ajkára. – Talán valamikor kereszteztük is egymás útját. Vagy te akkor már elmentél onnan? Valószínű. – Vállat vont. – Egy évvel később ismét megtámadtak. Ez alkalommal sokan voltak és nem csak ütni akartak. Ismét megidéztem a varázserőmet. Nem tudtam fékezni. Kettejüket megöltem. Otthagytam Varfleetet és keletre mentem. – Gunyorosan, keserűen mosolygott. – Nyilván te is felfedezted az ismétlődést. Kezdtem azt hinni, hogy senkivel sem élhetek együtt, mert nem bízhatok meg magamban. Közösségből közösségbe sodródtam, tanyáról tanyára jártam, éltem, ahogy tudtam. Hasznos időszak volt. Új dolgokat tudtam meg a mágiámról. Nem csupán pusztítani képes; gyógyító hatása is van. Rájöttem, hogy empata vagyok. Fel tudom használni a varázserőmet sebesültek gyógyítására. Véletlenül jöttem rá, amikor egy ember, akit ismertem és kedveltem, életveszélyesen megsérült egy zuhanás következtében. Ez a kinyilatkoztatás reményt adott. Ha így használtam erőmet, tudtam parancsolni neki. Nem értettem, miért, de a mágia fegyelmezhetőnek tűnt, ha gyógyításra és nem pusztításra idéztem föl. Talán a düh kevésbé kormányozható, mint az együttérzés? Nem tudom. Mindenesetre elmentem a storokhoz, kértem őket, hogy vezessenek be tanaikba, hadd tudjam, miképpen használhatom képességeimet. De nem ismertek, és nem fogadtak be rendjükbe. Gnómok: egyetlen más fajúnak sem engedik, hogy náluk tanuljon. Velem sem tettek kivételt. Hónapokon át igyekeztem rábeszélni őket álláspontjuk megváltoztatására, ott maradtam a városukban, figyeltem munkájukat, velük ettem, ha engedték – csak egy esélyt kértem, semmi mást. Azután egy napon látogató érkezett a vadonból a storokhoz. Valamit kért tőlük, valamit, aminek a stor tanokhoz volt köze, ők pedig simán teljesítették kérését. Elámultam. Én hónapokig esdekeltem morzsákért, és semmit sem kaptam. Most előbukkan a semmiből egy ember, egy délvidéki, aki nem gnóm, és alig várják, hogy segíthessenek neki. Elhatároztam, hogy megkérdezem, miért?

Csizmája orrával a földet rugdosta, mintha a múltat akarná eltemetni.

– Különös külsejű, magas, vékony ember volt, csupa csont és szöglet, az arca aszott, a haja kócos. Annyira szórakozott volt, hogy a legközönségesebb társalgás is nehezére esett. Ám én elértem, hogy szóba álljon velem. Elmeséltem a történetem, és közben mindinkább éreztem, hogy nagyon ért a mágiához. Hát elmeséltem mindent. A mai napig nem értem, miért, de így volt. Ő közölte, hogy a storok nem akarnak befogadni, hogy nincs értelme itt maradnom a városkában. Azt javasolta, menjek Paranorba a druidákhoz. Kinevettem. Rámutattam, hogy azok sem akarnak majd befogadni. Ő azonban állította, hogy igen. Kitalálta, hogy mit mondjak nekik. Segített megfogalmazni egy mesét, és megírta azokat az okmányokat, amelyek elősegíthetik befogadásomat. Állítása szerint sokat tudott a druidákról, valaha ő is az volt. Mindazonáltal ne említsem a nevét. Mint mondta, nem örvend túlságos népszerűségnek.

Ekkor megkérdeztem, hogy hívják. Cogline a neve. Azt mondta, hogy a druidák már nem olyanok, mint voltak valaha. Állítása szerint, Brement leszámítva már nem járják Négyföldet úgy, mint régen. El fogják hinni a történetemet, ha bemutatom gyógyító képességemet. Nem kérdezősködnek tovább, olyan könnyen elhisznek bármit, hogy az már bűn. Igaza volt. Úgy tettem, ahogy mondta, és a druidák befogadtak. – Sóhajtott. – Ugye, már érted, miért kértem Brement, hogy vigyen magával? Paranorban nem szorgalmazták a mágia tanulmányozását, semmilyen értelmes formában. Csak néhányan értettek belőle valamit, például Risca és Tay. Nem remélhettem, hogy megtalálom erőm fegyelmezésének módjait. Ha tudomást szereznek a létezéséről, azonnal elűznek. A druidák félnek a varázslástól. Illetve féltek, mivel azóta valamennyiüknek vége.

– Növekedett a varázserőd? – kérdezte a férfi, amikor elhallgatott. – Még kormányozhatatlanabb lett? Akkor is így volt, amikor az Öregtoronyban felidézted?

– Igen. – Mareth ajka vonallá keskenyedett, hirtelen könnyek szöktek a szemébe. – Láthattad. Tökéletesen uralkodott rajtam. Mintha elmerültem volna egy áradatban. Nem kaptam levegőt!

– És azért kerested Brement, hogy segítsen fegyelmezni adottságaidat, lévén ő az egyetlen druida, aki megérti ezt az erőt. – Mareth állta a pillantását.

– Nem kérek bocsánatot azért, amit tettem. – Kinson sokáig nézte.

– Egy pillanatig sem gondoltam, hogy kellene. Nem is akarom megítélni a döntésedet. A te életed. De azt hiszem, a hazugságoknak itt véget kell vetni. Mindezt Bremennek is el kell mondanod, ha legközelebb találkozunk. Ha a segítségét kéred, a legkevesebb, hogy őszinte vagy hozzá. – A lány bólintott és indulatosan megdörgölte a szemét.

– Ez a szándékom – mondta. Kicsinek és sebezhetőnek tűnt, de a hangja szilárd volt. A férfi belátta, hogy ennél többet nem fog elárulni magáról. Az is nagy erőfeszítésébe került, hogy ennyit elmondjon. – Bízhatsz bennem – mondta hirtelen Mareth, mintha olvasna a férfi gondolataiban.

– Kivéve a mágiádat – pontosított Ravenlock.

– Nem. Azzal együtt. Bízhatsz bennem, hogy nem használom, amíg Bremen másként nem rendelkezik.

A férfi egy pillanatig szótlanul nézte, azután bólintott.

– Ennyi elég. – Hirtelen-váratlanul arra gondolt, mennyire hasonlítanak. Mindketten azért vándoroltak, hogy maguk mögött hagyják a múltat, és még egyikük utazása sem ért véget. Mindketten hozzákötötték magukat Bremenhez, életük elválaszthatatlanul összefonódott az öregemberével, és pillanatnyilag egyiküknek sincs más választása. Az égre nézett, majd föltápászkodott. – Itt az ideje, hogy elinduljunk. – Bekormozták arcukat-kezüket, lekötözték fémtárgyaikat és fegyvereiket, hogy ne zörögjenek, kiléptek rejtekhelyükről a sziklák hasadékából, és elindultak a Rabbon át. Az éjszakai levegő hűvösen simogatott, enyhe szellő fújt az előhegyek felől, zsálya és cédrus illatát hozta. Felhők vonultak a fejük fölött, megszűrték a pillanatokra előbukkanó félhold és a csillagok fényét. Ilyen éjszakán jól terjed a hang, így Kinson és Mareth csendesen, óvatosan lépdelt a magas fűben, kerülték a laza köveket, amelyek elárulhatták volna jelenlétüket. Északon a sereg tábortüzeinek fénye füstös sáfrányszínűre festette a sötétet, a pászma nyugaton a Sárkányfogakig, keleten az Anarig ért. Kinson gyakran megállt és hallgatózott, kiszűrte azokat a hangokat, amelyek helyénvalók voltak, gyanakodott azokra, amelyek nem. Mareth egy lépéssel lemaradva, némán követte. Kinsonnak hátra sem kellett néznie, anélkül is tudta, hogy ott a sarkában az árnyék.

Teltek az órák, előttük messzire nyúlt a síkság, egyre nagyobbnak rémlett, egy idő után úgy tűnt, céltalanul barangolnak rajta. Kinson mindegyre a felhős eget nézte, a szárnyas fürkészeket kereste, akik az éjszakában ólálkodhatnak. Csupán megszokásból figyelt, nem azért, mintha arra számított volna, hogy csakugyan megpillantja sötét alakjukat. Tapasztalatból tudta, hogy előbb érzi meg őket és akkor azonnal el kell rejtőznie, mert ha vár, azok megpillantják és akkor már késő. De nem jött a kellemetlen bizsergés, a dermesztő vacogás, a figyelmeztetés, hogy valami nincs rendben. Így tehát ment tovább, sarkában a kitartóan kutyagoló Marethtel. Egyszer megálltak, leültek egymás mellé egy kanyargós, bokrokkal benőtt vízmosásban, és meghúzták sörös tömlőiket. Kinson azon töprengett, milyen lehetett a lány élete, család és barátok nélkül, varázsereje miatt számkivetve, otthontalanul a körülmények és tulajdon választása miatt. Bátran viselkedett, gondolta Ravenlock, kitartó volt, nem adta föl akkor sem, amikor az lett volna könnyebb, ment a maga választotta úton. Bremen vajon mennyit következtethetett ki, amikor úgy döntött, megengedi a lánynak, hogy velük tartson? Mareth vajon mennyire tudta félrevezetni az öregembert? Ravenlock gyanúja szerint annyira nem, amennyire a lány gondolná. Tapasztalatból tudta, hogy Bremen úgy belelát az emberekbe, mintha üvegből lennének, és minden észrevesz. Többek között ezért maradt életben ennyi éven át.

Valamikor éjfél után egy Koponyahordozó keresztezte útjukat. Kelet felől jött, éppen arról, amerre ők tartottak. Ez váratlanul érte Kinsont, aki úgy gondolta, hogy minden veszély északról fenyeget. Megérezte a teremtményt, és azonnal hasra vetette magát a bozótba, magával rántva Marethet. Mikor az arcára pillantott, látta, hogy a lány is tisztában van vele, mi történik. Magához szorította, hogy eltakarja.

– Ne nézz föl! – suttogta. – Még csak ne is gondolj arra, ami átrepül fölöttünk! Különben megérez!

A földhöz tapadtak, amikor a teremtmény közelebb ért. Nőtt, dagadt bennük a félelem, végül már úgy égetett, akár a napsugár délben. Kinson kényszerítette magát, hogy egyenletesen lélegezzen, és azokra a napokra gondolt, amikor kisfiúként vadászni ment a testvéreivel. Ellazította magát, a teste mozdulatlan volt, izmai elernyedtek, szemét lehunyta. Mareth ugyanúgy lélegzett és ernyesztette el magát, mint a férfi. A Koponyahordozó a fejük fölött körözött. Kinson érezte, tapasztalatból tudta, milyen közel van; megtanulta, amikor Északföldön nyomozott, és a szárnyas vadászok minden éjjel átrepültek a vidéken, ahol járt. Bremen megtanította, hogyan kerülje el őket, miként maradjon életben. Az érzésektől, amelyeket a szárnyas szörnyek keltettek, nem lehetett menekülni, de el lehetett viselni őket. Végül is maga az érzés nem árthat. Ezt Mareth is megértette. Nem fészkelődött, nem remegett Kinson karjában. Meg sem kísérelt fölemelkedni és kirohanni rejtekhelyükről. Feküdt, akár a férfi, elszántan, türelmesen.

Végül a Koponyahordozó elszállt a síkság egy másik része felé, és otthagyta őket, zaklatottan, de megkönnyebbülten. Mindig így van ez, gondolta Kinson, miközben föltápászkodott. Gyűlölte ezt az érzést, gyűlölte, hogy szégyelli a gyávaságát, gyűlölte, amiért kushadnia kell. De még jobban utált volna meghalni.

HAJNAL ELŐTT érték el Storlockot, nedvesen és sárosan, mert alig egy mérföldre a városkától elkapta őket a zivatar. Fehér ruhás storok jöttek elébük, tisztelettudóan, bánatos arccal, és beinvitálták őket. Szó alig esett, nem volt szükség rá. A storok mintha mindkettejüket felismerték volna, mert nem kérdezősködtek. Lehetséges, hogy korábbról emlékeznek rájuk, gondolta Kinson, miközben száraz helyre vezették őket. Mareth közöttük élt, ő pedig számos alkalommal látogatta meg őket Bremen kíséretében. Ez egyszerűbbé teszi a dolgukat. A storok, noha rendesen zárkózottak és gyanakvók, nem fukarkodnak, ha étkezésről és szállásról van szó. Mintha csak őket várták volna, forró levest, száraz ruhát és fekvőhelyet adtak nekik a főépület vendégszobáiban. Egy órával érkezésük után mindketten aludtak. Késő délután ébredtek föl. Az eső elállt, tehát kijöttek az utcára, és körülnéztek. A városka nyugodt volt, és a környező erdőből mintha hiányzott volna az élet. Miközben végigmentek az utakon, néma kísértetként suhantak mellettük a storok, ki-ki a saját dolgában járt, alig pillantottak az idegenekre. Senki sem lépett oda hozzájuk. Senki sem beszélt velük. Kinson és Mareth számos kórházat látogattak végig, ahol gyógyítók kezelték a Négyföld különböző zugaiból való betegeket. Jelenlétük senkit sem látszott zavarni. Senki sem kérte föl őket a távozásra. Míg Mareth megállt játszani két kis gnóm gyerekkel, akik egy konyhai balesetnél égtek meg, Kinson kiment, elnézett a sötétedő fákra, és a veszélyekre gondolt, amelyeket az északi hadsereg közeledése okozhat.

Vacsorakor megosztotta Marethtel aggodalmait. A hadsereg egy olyan ponton éri el a Rabbot, ami közel esik a városkához. Ha ételre vagy egyébre van szükségük, és ez mindig így szokott lenni, akkor felderítőket küldenek rekvirálni, és Storlock komoly veszélybe kerül. Sokan ismerték a storokat és a munkájukat, tisztelték is őket. Ám Brona hadserege másfajta illemszabályoknak, törvényeknek engedelmeskedik, és a városka valószínűleg nem számíthat a kíméletre, ami normális körülmények között megilleti. Mi lesz a storokkal, ha a Koponyahordozók erre portyáznak? A gyógyítóknak nem voltak védekező eszközeik, fogalmuk sincs a harcról. Csupán semlegességükre támaszkodnak, politikai közömbösségük oltalmazza őket. De elég lesz-e ez a szárnyas vadászoknak?

Miközben ezen rágódtak, érdeklődtek Cogline után, és szinte azon nyomban megtudták, hol található. Úgy látszik, nem volt valami haj-de nagy titok. Cogline rendszeres kapcsolatban állt a storokkal, tőlük szerezte be a szükséges holmit, amihez nem jutott hozzá a kereskedelmi állomások füzérében, annak a vadonnak a peremén, ahová bevette magát. Az egykori druida az Anar mélyén építette föl otthonát, a Darklin-hátság környékének Kandallókő névre hallgató, isten háta mögötti zugában. Erről a helyről még Kinson sem hallott, noha ismerte a Darklint, mint olyan fertályt, amelyet okosabb elkerülni. Pók-gnómok tanyáztak arrafelé, szőrös, alig emberi teremtmények, olyan vadak és primitívek, hogy a szellemekkel közösködtek és az ősi isteneknek áldoztak. A Darklin-hátság olyan hely volt, amely belefagyott az időbe, nem változott a Nagy Háborúk kezdete óta, és Kinson nem szívesen hallotta, hogy valószínűleg oda kell utazniuk. Miután befejezték a vacsorát, a storok visszahúzódtak a munkájukhoz, a határvidéki és a lány pedig ott ültek egy kemény hátú padon az ebédlő tornácán, és a sűrűsödő sötétet bámulták. A férfi nyugtalankodott.

Bremen nem jelentkezett. Talán még mindig Paranorban van. Talán nem tud átjutni a Rabbon a táborozó északi hadsereg miatt. Kinsonnak nem tetszett ez a bizonytalanság. Nem tetszett neki, hogy kénytelen ölbe tett kézzel várni a druida érkezését, ő, aki olyan tevékeny ember. Tudott várni, ha kellett, de most megkérdőjelezte a várakozás indokait. Úgy érezte, Bremennek előre kellett volna őket küldenie Cogline-hoz, még akkor is, ha ehhez be kell hatolniuk a Darklin-hátságba. Pergett ki az ujjaik között az idő. Storok sorjáztak elő a teremből, köpenyesen, csuklyásan, tartózkodóan, titokzatosan. Lementek a tornác lépcsőjén, átvágtak az úton a szembeeső épületig, fehér szellemalakjuk lassan beleolvadt a szürkület párájába. Kinson eltöprengett ezeken az egyetlen célt ismerő életeken, az önfeledt munkálkodásnak és a városkán túli világ elutasításának különös keverékén. Marethre pillantott, igyekezett elképzelni ezek között az alakok között, azon tűnődött, vajon még most is szeretne-e a rend tagja lenni. Vajon az elszigeteltség előnyösebb lenne-e a folytonos kitöréssel fenyegető mágia rabjának? Szabadabbnak érezné-e magát itt, mint Paranorban? Kinson érdeklődését fölkeltette a lány rejtelmes élete, és azon kapta magát, hogy úgy gondol rá, ahogy korábban senki másra. Rosszul aludt, álmát gyakran megzavarták arctalan, fenyegető teremtmények. Amikor kevéssel hajnal előtt fölriadt, már talpon állt és kardot markolt, mielőtt rájött volna, mit művel. Kintről zaj hallatszott, nyers torokhangok, páncélok nyiszogása, csörömpölése. Azonnal tudta, mi történt. Csizmával nem bajlódva, kezében kardjával kilépett a hálószobából, végiglopakodott a folyosón a bejárathoz, ahol egy ablaksor nyílt a főutcára.

Az árnyékban maradva kilesett. Egy nagyobb troll különítmény bukkant föl az úton, és most farkasszemet néztek egy kis csapat storral, akik a túloldali főkórház előtt álltak. A trollok fel voltak fegyverkezve és fenyegetőztek; taglejtéseikből világosan ki lehetett olvasni, hogy be akarnak menni. A storok nem vitatkoztak, de nem is álltak félre. A dühös hangok a trollok felől érkeztek; a storok közömbösen hallgatták a behatolók fenyegetéseit. Kinson nem tudta, mit akarnak a trollok, hogy élelemre vagy egyébre van-e szükségük, de azt tudta, hogy nem fognak elállni követeléseiktől, mert hozzá hasonlóan ők is tisztában voltak vele, hogy a városkában senki sem fog védekezni.

Kinson a sötét épületről az árnyas bekötőútra, a sűrű erdőről a nyílt terepre pillantott, és az esélyeit latolgatta. Maradhat, ahol van, és reménykedhet, hogy semmi sem történik. Ha ezt teszi, akkor az ő lelkén szárad a storok végzete, akármit döntsenek a trollok. Hátulról megtámadhatja a trollokat, és legalább négyet-ötöt megölhet, mielőtt legyűrik. Ezzel sem jut sokra. Ha egyszer megölik, márpedig ez biztosan bekövetkezik, akkor a trollok megint csak azt tehetik a storokkal, amit akarnak. Megpróbálhatja maga után csalni őket. Arra viszont semmi garancia, hogy valamennyi távozzék a városból, vagy később ne térjen vissza. Hirtelen eszébe jutott Mareth. Ő megmenthetné a storokat. Akkora az ereje, hogy elhamvaszthatná ezt az egész rablóbandát, mielőtt egyet pisloghatnának. Ám tilos használnia, nélküle pedig éppoly sebezhető, mint a storok. A túloldalon az egyik troll fölfelé indult a veranda lépcsőjén, hatalmas lándzsáját fenyegetően leeresztve. A storok várták, mint fehér ruhás birkák a farkast. Kinson szorosabban markolta kardját, a bejárathoz suhant, óvatosan kinyitotta. Bármit is tegyen, gyorsan kell tennie.

Éppen ki akart lépni az ajtó árnyékából, amikor visítás hallatszott a szorongatott storok közül. Valaki keresztülkönyökölte magát rajtuk az épület felől, amelynek bejáratát őrizték, egy dülöngélő, félmeztelen alak, amely úgy tántorgott és csapkodott, mintha valamilyen őrültségben szenvedne. Rongyos pólyákat vonszolt maga után, sebei takaratlanul tátongtak és gennyeztek. Arca reves volt a kelésektől, testét megaszalta a pusztító betegség, amely csak foltos, rühe: bőrt hagyott a csontokon. Az alak kibotladozott a storok közül a veranda szélére, miközben kétségbeesetten vonított. A trollok idegesen kaptak fegyverükhöz, az, aki legelöl állt, meghökkenésében leeset a lépcsőről.

– Ragály! – ordította a mételyes alak, és a szó nyersen borzalmasan szállt a magasba a csöndben. Hátáról rovarfelhő emelkedett föl eszeveszett dongással. – Ragály, ragály mindenütt! Meneküljetek! Meneküljetek!

Megtántorodott, térdre zuhant. Térdéből húscafatok fröccsentek, nyílt sebeiből vér csöpögött a falépcsőre, és gőzölgött a hűvös éjszakában. Kinson összerázkódott a iszonyattól. Ez itt a szó szoros értelmében széthullik a betegségtől! Ez már sok volt a trolloknak. A csontjuk velejéig katonák voltak, hősiesen harcoltak minden ellenséggel, akit látni lehetett, de a láthatatlannal szemben éppen olyan rémültek voltak, mint a boltosok legalázatosabbika. Rendezetlen sorokban hátráltak, igyekeztek nem mutatni félelmüket, de határozottan nem óhajtottak akár egy pillanattal tovább időzni a lábuk előtt összerogyó rémség közelében. Vezetőjük szorongó daccal legyintett a storokra és városukra, majd az őrjárat sietve távozott az úton a Rabb irányába, és eltűnt a fák között. Amikor elmentek, Kinson kilépett a fényre. Kardját leengedte, érverése lassult, vére lecsillapult. Az út túloldalán ácsorgó storokra pillantott, látta, hogy körülveszik a furcsa jelenést, nem törődve pusztító betegségével. Kényszerítette magát, hogy ne törődjön a félelmével, és átment, hogy megnézze, tud-e segíteni. Odaérve fölfedezte, hogy Mareth áll a csoport közepén.

– Megszegtem a szavamat – mondta a lány. Nagy, sötét szeme űzötten csillogott, sima arca gondterhelt volt. – Sajnálom, de képtelen voltam állni és végignézni, hogy bántsák őket.

– A mágiádat használtad – hüledezett a férfi.

– Csak egy kicsit. Azt a részét, amelyet gyógyításra használok, empataként alkalmazok. Meg tudom fordítani annyira, hogy betegnek látsszak.

– Látsszál?

– Hát igen, nagyrészt. – Habozott. A férfi most fedezte föl rajta a fáradtságot, a sötét árkokat a szeme alatt, a redőket, amelyeket az enyhülő fájdalom vésett a szája sarkába. Verejték gyöngyözött a homlokán. Az ujjai begörbültek és megmerevedtek. – Értsd meg, Kinson. Muszáj volt.

– És veszedelmes – egészítette ki a férfi. Mareth szemhéja megrebben. Közel állt hozzá, hogy tényleg összeessen.

– Most már jól vagyok. Csak aludnom kell. Segítenél a járásban?

A férfi megrendülten csóválta a fejét, majd szó nélkül ölbe kapta a lányt és visszavitte a szobájába.

Másnap az északföldi hadsereg tábort bontott és elindult dél felé. Egy nappal később megjött Bremen. Mareth kiheverte az igézés hatását, ismét erős volt és egészséges. Bremen annál kevésbé. Sovány, űzött, sáros, poros volt és leplezetlenül dühös. Evett, fürdött, átöltözött, majd közölte velük a híreket. Miután megbizonyosodott róla, hogy a druidák Öregtornyát őrző mágia visszatért odújába és az Öregtorony érintetlen, ismét elment a Hadeshornhoz, hogy beszéljen a holtak szellemével. Abban reménykedett, hogy még valamit megtud a látomásokról, amelyeket utolsó ottlétekor mutattak neki, még valami feltárul előtte. Ám a szellemek nem beszéltek, még csak föl sem bukkantak, viszont a tó vize olyan dühödten háborgott a szellemidézéstől, mintha be akarná nyelni Brement, magával akarná ragadni a mélybe, amiért ismét odamerészkedett. A druida hangja nem volt ment minden éltől, amikor leírta, miként bántak vele. Úgy látszik, amikor a múltkorában ott járt, megkapott minden segítséget. Mostantól maguk tartják kezükben a sorsukat. Amikor Cogline-ről kérdezték, nem adott egyenes választ. Van még arra idő. Most legyenek türelemmel és hagyják, hogy egy agg kialhassa magát. Kinsonnak és Marethnek esze ágában sem volt vitatkozni.

Bremennek szemmel láthatóan szüksége volt néhány nap pihenésre, hogy visszanyerje az erejét. De még a nap se kelt föl, amikor kiugrasztotta őket ágyukból, és a hajnal előtti csöndben elindultak a storok alvó városkájából a Darklin-hátság felé.

XIV.

MIVEL PREIA STARLE ÉS RETTEN KIPP nem volt sehol, és a Sarandanon egyre közeledett, Tay Trefenwyd haladt az arborloni kis csapat élén. Jerle Shannara tiltakozott, bár nem túlságosan, elfogadta Tay érveit, hogy ő, druida képességeivel jobban észreveheti a fenyegetést. Tay vékony varázshálót szőtt, amelynek idegrostokként szétágazó szálai figyelmeztették mindenre, ami előttük várakozott. Képzettségét fölhasználva megparancsolta az elemeknek, hogy jelezzék az idegenek jelenlétét. Semmi sem mutatkozott. Mögötte a többiek széthúzták az arcvonalat, és jobbra-balra figyeltek. A délelőtt melegedett, az elmúlt két nap nedvessége fölszáradt, előttük gyérültek a fák, átsejlett rajtuk a nyugati hegyek párás vonaláig nyújtózó, széles Sarandanon-völgy. Tay gondolatai csapongtak. Amióta visszatért Paranorból, először töprengett el azon, mit jelentene számára Preia Starle elvesztése. Különös ötlet volt, hiszen Preia sohasem volt az övé, hogy elveszíthette volna. Ha valakihez egyáltalán tartozott, az Jerle volt. Mindig is hozzá tartozott, Tay is tudta. Mégis a lányra gondolt, mégis őt szerette, anélkül hogy bármiféle keserűséget érzett volna Jerle iránt; tudomásul vette, hogy Preia őt csak a legjobb barátjának tartja, beérte azzal, hogy a lány bármikor előhívható emlék legyen, amelyért rajonghat, a birtoklás reménye nélkül. Druida volt, azok pedig nem házasodnak, életük a tudás megszerzésében és az ismeretek terjesztésében telik. Magányosan éltek, egyedül haltak meg. De érezni ugyanúgy éreztek, mint a többi férfi és nő. Tay tudta, hogy valamiképpen mindig a Preia iránti érzelmeiben talált támaszra.

Mit érezne, ha a lány nem lenne többé? Tűzként perzselte a kérdés, fölhevítette a vérét, úgy égette a bőrét, hogy majd belepusztult. Alig bírt belegondolni, a válaszról nem is beszélve. És ha Preia meghalt? Mindig arra készült, hogy másképp veszíti el. Tudta, hogy egy napon feleségül megy Jerléhez. Tudta, hogy gyermekeik születnek, és tőle távol fognak élni. Régen lemondott minden más lehetőségről. Mindent maga mögött hagyott, amikor elment a druidákhoz, és tagja lett a rendnek. Tisztában volt vele, hogy a lány iránti érzései nem válhatnak valóra, ábrándnak kell maradniuk, elzárva a képzelet mélyén, mert Preia sohasem lehet több mint jó barát. De ha arra gondolt, hogy halott, nincs többé, akkor be kellett ismernie, amit korábban soha: hogy, ha mégoly halványan, de mindig élt benne a remény, hogy a lehetetlen valamiképp megtörténik, a lány elhagyja Jerlét, és az övé lesz. Olyan elsöprő erejű volt ez a felismerés, hogy egy pillanatra megfeledkezett magáról, elengedte a kutató varázslatot, nem pásztázta elöl a sötét zugokat, és nem látott mást, mint ezt az egyetlen igazságot. Preia az övé – ezt az álmot ápolta és dédelgette lelkének legtitkosabb zugában. Preia az övé, mert nem tudta megtiltani magának, hogy ne kívánja. Ó, a pokolba!

A következő pillanatban magához tért, összeszedte a bűvös fonalakat és ismét kivetette a hálót. Nem támadhatnak ilyen gondolatai! Nem szabad többé Preia Starlére gondolnia! Ismét a fülébe harsogott Bremen parancsa, a szavak vaspáncélként szorultak testére. Rábeszélni az elfeket, hogy a törpék segítségére siessenek. Megtalálni a Fekete Tündérkövet. Ez a két feladat irányítja az életét. Semmi más nem számít. Mások is élnek rajta kívül, emberek, akiket szeret, és akik az ő kitartásától, buzgalmától, elszántságától függnek. Végigtekintett a párás völgyön, puszta akaraterővel átemelte magát a jelenből a jövőbe. Déltájt átvágtak a Sarandanonon. Még kétszer látták komolyabb gnóm csapatok nyomát anélkül, hogy velük magukkal találkoztak volna. Most már idegeskedtek, nagyon szerették volna megkapni az ígért lovakat, hogy minél előbb eltűnhessenek erről a vidékről. Ha ezen a nyílt terepen botlanak bele egy erősebb csapatba, akkor nem tudnak elmenekülni, és nagy bajba kerülnek. Tay eget-földet végigfürkészett a gnómok után, és mindenfelé érezte csapáikat, de a jelenlétüket nem. Feltételezése szerint a völgy keleti végében kanyaroghattak ide-oda, őket keresve. Ha megtalálták Preiát, akkor tudják, hogy a lány nincs egyedül. A nyomkereső mindig egy nagyobb csapat előtt halad, földerítést végezve. Megtalálták volna Preiát? Erre kell következtetnie? Elkerülhetetlennek látszott, miután egy csomó ellenséges lábnyom között lelték meg a lány íját. Mindez ismét visszavezetett ahhoz a megválaszolatlan kérdéshez, amit Tay olyan kétségbeesetten igyekezett kikerülni.

Jerle a völgy összes állomását ismerte, ahol lovakat tartottak az elf harcosok használatára, és elindult a legközelebbi felé. Ott, ahová nem gabonát vetettek, a dimbes-dombos terepet dúsan benőtte a magas fű. Ebben az irányban haladtak, a halmok lábánál maradva. Alig mérföldnyire jártak céljuktól, amikor Tay megérezte a gnóm harcosok jelenlétét, és megállította a csapatot. Valahol közvetlenül előttük csapdát állítottak nekik. Őket lesik. Tay és Jerle meghagyták a többieknek, hogy várják meg visszatérésüket, majd továbbmentek dél felé, azután elfordultak északnak, hogy ne onnan érkezzenek, ahonnan számítanak rájuk. Tay varázslata megóvta őket a fölfedeztetéstől, és lehetővé tette, hogy körülnézzenek. Mire az állomást alkotó kis házcsoporthoz értek, Tay már határozottan tudta, hogy itt várja őket a csapda. Szemből fújt a szellőnél alig erősebb szél, mindketten érezték az ellenséget, az olajos kenet és a föld súlyos, átható szagát. Nem is próbálták álcázni. Tay azonnal éber lett. A gnóm harcosok normális körülmények között sokkal elővigyázatosabbak. Előbbre kúsztak, ahonnan láthatták a csűr egyik falát és a lovak karámját. Semmi.

A karám kihalt. Senki sem mozdult az udvaron. A házból sem hallatszott hang. Valami mégis rejtőzött itt. Ebben Tay biztos volt. Mivel nem akartak úgy távozni, hogy nem tudják meg, mi történt, mivel külön-külön és kimondatlanul arra gondoltak, hogy Preia Starlének is köze lehet hozzá, elindultak egy gabonaföld előtt húzódó, kiszáradt öntözőcsatornában, ahonnan láthatták a ház és a csűr homlokzatát. Tay most már szüntelen, alattomos mocorgást érzett mindkét épületben. A gnóm harcosok vártak rájuk. Igyekezett mást is megérezni, valami veszedelmesebbet. Semmi.

Lassan, puhán lélegzett, miközben követte a némán osonó Jerlét. Menet közben hallotta a vidék mélységes-mély csöndjében a széltől surrogó kalászok halk énekét. Azt juttatta eszébe, amikor belopakodtak a Ballindarroch család házába a mészárlás éjszakáján – a jövendő előérzetét, a végzet suttogását. Elérték Jerle célját, még mindig a gabona takarásában, de elég közel ahhoz, hogy lássák az állomás homlokzatát. Jerle kissé följebb emelte a fejét, azután sebesen visszarántotta, és az arca hamuszürke volt. Tay egy pillanatra rámeredt, a tekintetét kereste, majd óvatosan kileselkedett ő is. Retten Kipp széttárt karral, szétterpesztett lábbal függött a csűrajtón, amelyre fölszegezték. Sebeiből szivárgó vére beszennyezte a szálkás ajtót. Haja és a ruhája ernyedten lógott, mint egy madárijesztőé. Ám ekkor kissé fölemelte a fejét. Az öreg nyomkereső haldoklott, de még élt. Tay lebukott, egy pillanatra behunyta a szemét.

Rázta a düh és a rettegés, alig bírta megőrizni a higgadtságát. Nem csoda, hogy a gnómok nem igyekeznek jobban titkolni jelenlétüket. Miután Retten Kippet tőrbe csalták, tudják, hogy föl fognak bukkanni az elfek. Igyekezett fegyelmezni magát, és komoran nézett Jerle Shannarára. Barátja hideg és elszánt kék tekintettel hajolt közelebb.

– Preiát is elkapták? – suttogta. Tay nem válaszolt. Nem bízott magában. Inkább másodszor is lehunyta a szemét, és mágikus fonalait a házba és a csűrbe küldte, hogy keressék meg a lányt. Volt ebben némi kockázat, de nem látott más módot. Eltartott egy kis ideig, amíg mélyen behatolt minden épületbe, hogy bizonyságot szerezzen. Azután felnyitotta a szemét.

– Nem – válaszolta suttogva. Jerle bólintott. Nem engedte, hogy leolvasható legyen az arcáról az, amit ez a válasz jelent neki. Szája megrándult. Alig lehetett hallani a suttogását.

– Nem tudjuk megmenteni Retten Kippet, de nem is hagyhatjuk így. – Várakozóan nézett Tayra. Ő bólintott. Tudta, hogy Jerle mit kér tőle.

– Értem – suttogta. Tudta, hogy veszedelmes lehet. A gnóm harcosok talán nem érzik meg a mágiát, de egy Koponyahordozó egészen biztosan érzékeli. Miközben Preia után kutatott, egyetlen szárnyas vadászt sem fedezett föl, de el is rejtőzhettek. Lehet, hogy ezt a tőrt kifejezetten neki vetették, mert egyike a druidáknak, akikre vadásznak. Idecsalják és elintézik. Ha egy Koponyahordozó is van itt, ő pedig megteszi, amire Jerle kéri, akkor elvesztek. Mégsem volt választása. Jerlének igaza van. Nem hagyhatják, hogy Kipp ilyen módon haljon meg. Fölidézte a mágiát, beleburkolózott sötét köpenyébe. A levegő remegni kezdett a bűverőtől, tüze átmelegítette az elf testét. Nem csukta be a szemét, mert ez alkalommal látás és irányzék kellett a varázsláshoz. Az arca megváltozott, olyan lett, akár egy halotti maszk. Látta, hogy Jerle riadtan hőköl hátra. Nem hibáztatta. Azután olyan magasra emelte a fejét, hogy lássa Retten Kipp sebzett, megkínzott alakját, és életvonalának vékony szála mentén elindította felé a bűvöletet. Óvatosan nyomult előre, ugrásra készen kutatta az étert, ám semmi sem mutatkozott. Haladt tovább. Amikor elérte Retten Kipp szívét, amikor megérezte kínját, szenvedését, amikor úgy hallotta szaggatott lélegzését, mintha az övé lenne, akkor elszívta a levegőt, amely az öregember gyengülő tüdejét éltette, majd türelmesen várt, amíg abbamarad a lélegzés.

Miután végzett, visszacsusszant Jerle mellé. Arca fénylett az izzadtságtól, szemében könnyek ültek.

– Vége – suttogta. Jerle Shannara a vállára tette a kezét és gyengéden, vigasztalón megszorította.

– Meg kellett tenni, Tay. Szenvedett. Nem hagyhattuk itt így. – Tay némán bólintott, tudta, hogy Jerlének igaza van, de azt is tudta, hogy barátjának nem kell együtt élnie azzal az emlékkel, amikor ujjai között egyszer csak mozdulatlanná dermed Retten Kipp életének lágyan lüktető fonala. Lehűlt és kiürült. Kiégettnek, elhagyatottnak érezte magát.

Jerle intett, és együtt indultak vissza az árokban, át a mezőn, otthagyva az állomást és lakóit, élőket és holtakat egyaránt.

CSAKNEM EGY ÓRÁJUKBA KERÜLT, amíg visszaértek társaikhoz. A délután közepén jártak, a nap ereszkedni kezdett a Káva fűrészes csúcsai fölött. Izzó fénye félig megvakította őket, ha kénytelenek voltak kilépni a mezők és dombok árnyékából a síkra. Továbbra is Tay vezetett, mágiáját széles hálóként vetette ki maguk elé. Bármerre kutatott, mindenütt a gnóm harcosok nyomát találta. Nem tudta megmondani, milyen erősek a csapatok, de jó néhányan voltak. Fontolgatták, hogy ne várjanak-e, amíg leszáll a sötétség, de úgy döntöttek, veszedelmesebb egy helyben maradni, mint tovább menni. Jerle a barátja közelében maradt, a néhány mérfölddel odább épült második őrállomás felé irányította Tayt, abban a reményben, hogy azt talán még nem fedezték föl a gnómok. Senki sem szólt. Az osztag összes tagja a vidéket kémlelte, ellenség után kutatva. Hirtelen Vree Erreden apró, vékony alakja bukkant föl Tay mellett. Arca éber, feszült volt.

– Ott! – mutatott balra. – Lovak, tucatnyi vagy több, abban a mélyedésben elrejtve! – Tay és Jerle megállt, arrafelé pillantott, de semmit sem vett észre a korai kukoricával sűrűn beültetett mezőn túl. A látó pillantása leplezetlen türelmetlenséggel ugrott egyik elfről a másikra. – Ne pocsékoljátok az időt! Innen hiába bámészkodtok!

– Akkor honnan tudod? – kérdezte Jerle.

– Megérzés! – förmedt rá a másik. – Hogyan másképp? – A megtermett férfi kétkedve nézett rá.

– Az őrállomás, amelyet keresünk, éppen előttünk van. Ott lovakat is találunk.

– Én csak azt tudom, amit a megérzésem sugall! – csattant föl türelmetlenül a látó. – A dombok mögött, egy mélyedésben lovak vannak! – mutatta hadonászva. Jerle Shannara elkomorult, bosszantotta a másik nyakaskodása.

– És ha tévedsz, látó? Milyen messze van az a mélyedés, hogy egyikünk sem észleli?

Tay gyorsan fölemelte a kezét, nehogy a látó dühösen visszavágjon. Egy darabig némán állt, mérlegelte az esélyeket, majd egy utolsó pillantást vetett a mező túlsó vége felé.

– Biztos vagy azokban a lovakban? – kérdezte a törékeny elftől halkan. Vree lesújtó pillantást vetett rá. Tay halványan elmosolyodott, azután bólintott. – Szerintem megnézhetnénk, mi van ott.

Noha Jerle továbbra is kételkedett, megváltoztatták útirányukat, és keresztülvágtak a síkságon. Kitárult előttük a Sarandanon központi völgye, parlagból és friss vetésekből összevarrott, tűzdelt takarója. Már kint jártak a nyílt terepen, bárki megláthatta őket, aki odanéz. Ezen nem lehetett segíteni. Tay azzal próbálta vigasztalni magát, hogy akármerre mennek, mindenképpen kockáztatják a bőrüket. Letértek az állomáshoz vezető útról, és ha Vree Erreden téved, vagy rossz irányt mutatott, akkor sokkal kevesebb esélyük lesz a menekülésre. Megpróbált nem nyugtalankodni. Ezért hozták magukkal a látót, aki olyasmit is képes megérezni, amit a druida varázslat nem. A kis-termetű elf nem szólt volna, ha ösztönei nem sürgetik. Éppen olyan jól tudta, mint Tay, mennyire veszélyes helyzetben vannak.

Kitágította varázshálóját, hogy jobban érzékelje az ellenséget, és most rájuk talált. Sebesen közeledtek észak felől, gnóm őrjárat volt, lóháton. Még elég messze jártak, de gyorsan vágtattak a síkságon át. Még nem láthatták őket, de szándékaik felől nem lehettek kétségeik. Figyelmeztetően kiáltott Jerlének, és a kis csapat futásnak eredt. Előttük alacsony dombok szegélyezték a mezőt. Ott kell lennie a mélyedésnek, gondolta Tay, és reménykedett, hogy a lovak is ott vannak, mivel túl messze kerültek az állomástól ahhoz, hogy másképp is elmenekülhessenek. Újabb gnómok bukkantak föl, egy másik csapat, búvóhelyükről rajzottak elő, az állomás mögül, amely már átsejlett a kukoricaszárakon. Gyalogosok voltak, viszont elszánt rohamra indultak, nyilvánvalóan azért, hogy megállítsák az elfeket és addig tartóztassák őket, amíg lovas társaik ide nem érnek. Tay összeszorította a fogát futás közben. Az állomásról nem remélhettek segítséget. Csak Vree Erreden ösztöne maradt, meg a mélyedés. Jerle Shannara játszva lehagyta, szinte repült a felszántott földön, ahogy kitört a kukoricaszárak közül az alacsony dombok irányába. Mások is megelőzték, mivel gyorsabban futottak. Tay zihált, minden lélegzetvétel éles fájdalommal hasított a mellébe, és hirtelen pánikba esett. És ha a lovak, amelyeket Vree Erreden megérzett, csak egy újabb csapda részei? És ha gnómok ülnek rajtuk és őket várják? Őrjöngve próbálta kivetni a varázshálót a dombok mögé, hogy megtudja, okkal fél-e, ám ereje cserbenhagyta, képtelen volt ily messzire elérni. Az üldöző gnómok fülsértő, rekedt ordibálásban törtek ki. Tay nem törődött velük.

Vree Erreden bukkant föl mellette, a közelében futott, jobb formában volt, mint a druida gondolta. Tay figyelmeztetően rákiáltott, de a látó mintha nem hallotta volna. Lehagyta a druidát és továbbrohant. Már mindenki megelőzte. Ezt az árat kell fizetned az ülő életmódért, gondolta gúnyosan Tay. Jerle Shannara kiért a kukoricásból és fölfelé robogott a lejtőn. Ekkor éles nyihogás és patadobogás hallatszott a dombtető mögül. Jerle lassított, nem tudhatta, mivel találja magát szembe, a kardjához kapott és kirántotta. Az elf vadászok rohantak, hogy megvédjék. Acélpengék villogtak, a napsugár hirtelen fényrobbanásokban táncolt a csiszolt fémen. A következő pillanatban egy sorban vágtató lovak zúdultak ki a napsütésbe, a színek és hangok gejzírjében. Tucatnyian voltak, talán még többen is, kötél fűzte össze őket, és úgy nyargaltak előre a késő délutáni izzásban, mintha délibáb elevenedett volna meg.

Egyetlen lovas vezette őket, mélyen a vezérló nyakába hajolva. Tay Trefenwyd megtorpant a kukoricaföld szélén, a szíve vadul vert, a homlokán lüktetett az ér. A lovas Preia Starle volt. Nem lassítva elrobogott Jerle Shannara mellett, sorra engedte el a lovakat, kötőfékeiket a várakozó markokba hajítva. Minden elf harcosnak hagyott egy lovat. Repült Tayhoz, és lefékezte a druida előtt a vágtató állatot.

– Ugorj, Tay Trefenwyd, aztán fusson, ki merre lát! A gnómok mindenütt ott vannak! – Tay látta zúzódások, sebek borította arcát, véres ujjasát. Olyan gyorsan fordította meg hátasát, hogy csaknem fellökte a férfit. – Ugorj! – sikította. Nem volt idő a gondolkodásra. Az osztag többi tagja már nyeregben ült és vadul száguldott. Tay a kengyelbe lépett, amelyet a lány az előbb rúgott el magától, és fellendült Preia háta mögé. – Kapaszkodj belém! – kiáltotta a lány.

Por és kavicsok örvényét kavarva, hangos patadobogással nyargaltak a többiek után.

RÉMÍTŐ VÁGTA VOLT A gyalogos gnómok szétszóródtak előttük a mezőn, igyekeztek elállni az útjukat, némelyeknél parittya volt, másoknál nyíl. Északon előbukkantak a lovasaik. A két csapat együtt legalább négyszeresen felülmúlta az elfek létszámát. Túl sokan voltak ahhoz, hogy Jerléék harcolva védhették volna meg magukat. Jerle Shannara átvette a vezetést, és egyenesen nekivágtatott a gyalog gnómoknak, teljesen nyilvánvaló megfontolásból. Az elfek egyetlen reménye az maradt, hogy lehagyják a lovas gnómokat, és ez nem ment másképpen, csak ha előretörnek és megtartják a köztük levő távolságot. Ha balra kanyarodnak, amerre a gyalog gnómok igyekeztek fordítani őket, akkor kénytelenek fölfelé kaptatni az alacsony dombokra, ami lelassítja őket, és akkor a lovasok elvághatják az útjukat. Ha jobbra kanyarodnak, akkor pontosan lovas üldözőik felé fognak vágtatni. Visszafordulásnak semmi értelme. Nem maradt más, mint továbbrobogni előre, áttörni a gyalog gnómok között nyugat felé, mert azzal elfek és gnómok egyaránt tisztában voltak, hogy olyan gnóm még nem született, aki utol tudna érni egy lovas elfet.

Robogtak a kukorica között az elf lovasok, egyik erre, másik amarra, annyira szétszóródtak, amennyire tudtak, hogy elnyújtsák a parittyás-íjas ellenség sorait, összezavarják, megosszák őket, és kiszabaduljanak a csapdából. A vadul ordítozó gnómok erre-arra rohangáltak, igyekeztek eltalálni az elfeket. Azok ráhajoltak lovuk nyakára, hogy a lehető legkisebb célpontot nyújtsák. Csak Jerle nem törődött ezzel, fölemelkedett nyergében, őrjöngve üvöltött az előtte álló gnómokra, kardját úgy forgatta a feje fölött, mint halál a kaszáját. Tay, aki Jerlétől messze balra vágtatott, épp csak láthatta barátját, amint feltartóztathatatlanul száguldó, hatalmas pej paripáján nekitámad a gnóm arcvonalnak. A druida tudta, miért csinálja. Igyekszik minél több gnóm figyelmét magára vonni, hogy jobb esélyt adjon társainak.

Preia hátrasziszegett, hogy húzódjon le. Testes vörös pejlova éles kanyart írt le egy sekély mélyedésben, majd kirobbant a kukoricásból és tovaszáguldott a dombok felé. Tay mintha hallott volna valamit, ami elsuhant a feje mellett. Odasimult Preia keskeny hátához, páncélként védelmezte, szorította a lány derekát. Érezte maga előtt Preia testét, amint erre-arra hajlong, a ló pedig engedelmeskedik minden mozdulatának. Egy pillanatra látta, hogy valaki feléjük rohan, kezek-lábak villantak meg a kukoricaszárak között. Valami kicsi, kemény csapódott a vállának, és Tay karja elzsibbadt, szorítása ellazult, már attól félt, le fog esni, de a lány fél karral elkapta és segített lovon maradni. Elérték a szántóföld nyugati szélét, átszökkentek egy árkon és kinyargaltak a nyílt mezőre. Tay megkockáztatott egy pillantást a válla fölött. Gnómok térdeltek a kukoricás szélén és dühödten eregették utánuk köveiket és nyílvesszőiket. Ám ezek a lövedékek már a célpontjaik mögött csapódtak be. Ismét előrenézett. Előttük elf lovasok szaggatott vonala száguldott a napnyugta felé, a kihalt állomás mellett, a mögötte elnyúló mező irányába. Próbálta összeszámolni őket, ellenőrizni, hogy Jerle megvan-e, ám a levegőt elsötétítette a por, fátylat vetett rá a késő délutáni hőség párás remegése. Hamar abbahagyta a kísérletezést, minden erejével arra összpontosított, hogy ne essen le a lóról.

Kevéssel az őrállomás mögött az elf csapat ismét egyesült, és úgy menekültek tovább. Csodálatosképpen valamennyien megúszták, a legtöbbnek nem esett baja. Jerle Shannara alig néhány karcolást szerzett. Tay fölfedezte, hogy parittyakő találta válla csúnyán megkékült. A zsibbadás már enyhült, a helyét tompa fájdalom vette át. Úgy vélte, semmije sem tört, ezért nem is törődött a dologgal. A lovas gnómok tovább üldözték őket nyugat felé, a mezőn jöttek rá, hogy zsákmányuk kitört a csapdából a kukoricásban. De addigra nagyon meghajtották a lovaikat, és nem ismerték olyan jól a vidéket, mint az elfek. Jerle Shannara ismét átvette az irányítást, hogy a legelőnyösebb útvonalon vezesse csapatát. Ez volt a hazája, jól ismerte. Ott, ahol a terep meredeken lejtett, megtalálta a magasba vezető ösvényt. Ahol töbör (karsztforma, kerekded, zárt szintvonalú mélyedés) vagy morotva ( holtág, holt víz, folyó holtága) fenyegetett, ott széles kanyart írt le. A sebes sodrú, széles folyamokon meglelte a gázlókat. Az üldözés folytatódott, de a gnómok mind jobban lemaradoztak, és mire leszállt az est, eltűntek a sötétülő szemhatár mögött. Az elfek azonban, nem akarván, hogy véletlenül rájuk akadjanak, még ekkor sem álltak meg, noha lépésre lassítottak, hogy lovaik ne sérüljenek meg a felhőktől sötét éjszakai ég alatt. Jerle észak felé vezette őket egy patak medrében, hogy elrejtse irányváltoztatásuk nyomát. Beburkolta őket a sötétség, a hálásan fogadott barát. A nappal melege elszivárgott, a levegő lehűlt. Egy ideig szemerkélt az eső, azután elállt. Némán lovagoltak, nem hallatszott más, mint az állatok lábának csobogása a sekély vízben, majd patáik tompa puffanása a puha földön, amikor kijöttek a patakból.

Tay, amikor már biztonsággal megtehette, odahajolt Preia füléhez és belesúgta:

– Mi történt veletek? – A lány hátranézett, a szeme villogott az arcát borító karcolások hálójában.

– Csapda – sziszegte halkan, dühösen. – Kipp elment, hogy megszerezze az első őrállomásról a lovakat. Én azoknak a gnóm harcosoknak a nyomát kerestem, akikre a környéken felfigyeltünk. De már vártak minket. Szerencsém volt. Kippnek nem.

– Megtaláltuk Jerlével – mondta a férfi halkan. A lány bólintott, nem válaszolt. Tay el akarta mondani neki, mit tett és miért, de képtelen volt rá. – Honnan tudták? – kérdezte. Érezte, hogy a lány megvonja a vállát.

– Nem tudták. Kitalálták. Az őrállomások nem titkosak. A gnómok tudták, hogy keresni fogjuk a Fekete Tündérkövet. Egyszerűen kivártak bennünket. Szerintem minden őrállomáson ott vannak. – Elhallgatott. – Ha pontosan ismerték volna a terveinket, ha tudták volna, merre keressenek, elkapnak engem is, mint Kippet. De én előbb észrevettem őket, mint ők engem.

– Akkor is harcolnod kellett, hogy elmenekülhess. Megleltük a törött íjadat. – A lány megrázta a fejét.

– Ettől féltem. Nem tehettem róla.

– Azt gondoltuk…

– Menekülés közben dobtam el – vágott a szavába Preia, mielőtt Tay elmondhatta volna, mire gondoltak. – Azután Kippet követtem. Ott esett a csatározás. Az állomásnál, ahol elkapták. De túl sokan voltak. Ott kellett hagynom.

Hangjában keserűség volt. Nehezére esett kimondani a szavakat.

– Nekünk is ott kellett hagynunk – vallotta be a férfi. A lány nem fordult meg.

– Élve? – Tay lassan megrázta a fejét. Érezte, hogy Preia felsóhajt. – Nem térhettem vissza, hogy figyelmeztesselek titeket. Túl sok gnóm volt közöttünk. Tovább kellett mennem, hogy megpróbáljak lovakat szerezni. Tudtam, hogy lovak nélkül végünk. Gondoltam, hogy néhányat elkapok. – Halkan, keserűen fölnevetett. – Ami persze csak vágyálom volt. Mindenesetre tegnap éjszaka, miközben aludtak, el tudtam kötni egy lovat, elvágtattam egy völgybeli déli állomásra, amelyről tudtam, hogy nem fedezték föl, ott megszereztem ezeket a lovakat, amelyeken ülünk, azután visszatereltem őket, és elbújtam, míg meg nem jelentetek. – Tay döbbenten bámult rá.

– Hogy az ördögbe tudtad mindezt egyetlen nap alatt elintézni? – A lány vállat vont.

– Nem volt olyan nehéz. – Sokáig hallgatott, csak a lovak patái dobogtak. – Nem volt olyan nehéz, mint amit neked kellett megtenned. – Ismét hátranézett, szomorúan, tétován mosolyogva. – Jól csináltad, Tay.

Kényszerítette magát, hogy visszamosolyogjon.

– Te jobban csináltad.

– Nem szeretnélek elveszíteni – mondta a lány hirtelen, és elfordult.

Tay csak ült mögötte szótlanul, és nem tudott mit válaszolni.

EGÉSZ ÉJJEL LOVAGOLTAK, csak hajnal előtt ütöttek tábort egy karcsú kőrisekkel és fehér nyírfákkal sűrűn benőtt, sekély vízmosásban. Alig pár órai alvás után fölkeltek, ettek és tovább mentek. Az eső ismét eleredt, kitartóan szemerkélt, a köd gomolygó szürkesége takarta be a völgyet. A pára és az eső elrejtette őket, így egész nap, másnap és az azt követő éjszaka java részében is haladhattak, eltűnve a nyomukban szimatoló keresők szeme elől. Az élen Tay lovagolt Preia Starléval, varázserejével pásztázva a sűrű homályt. Nem is amiatt aggódott, hogy fölfedezik őket a gnóm harcosok, inkább, hogy egyszerűen beléjük botlanak. Többnyire lépésben mentek, mert tartalékolni akarták állataik erejét szükség esetére, és nem akartak elcsúszni az esőtől felázott földön. Tay és Preia nem beszélgettek, összpontosítottak, figyeltek. A férfi a varázserejével figyelt, a lány a szemével. De az eső miatt összebújtak, és Taynak ennyi elég is volt. Megengedte magának, hogy azt képzelje, többet jelentenek egymásnak, mint a valóságban.

Hiú gondolat volt, de rövid időre úgy érezhette, hogy helyet talált magának a Paranoron túli világban is. Úgy vélte, ha elég kitartóan próbálkozik, akkor talán ismét a világhoz tartozhat, még Preia nélkül is. Tudta, hogy a lány nem kísérheti el, de talán segíthet neki, hogy utat találjon. Lazán átölelte Preia derekát, magasabb termetével takarta a rossz idő elől, érezte a meleget, amely a lány testéből sugárzott át az övébe. Azon töprengett, hogyan jutott ide, és másképp döntene-e, ha még egyszer megtehetné? A harmadik nap hajnalán aludtak egyet egy pagonyban, toronymagas fák menedékében, a Kensrowe szélén, egy vízmosásban. Messze északra jutottak a völgyben, már közel jártak a nyugati véghez. Előttük sötéten húzódott az Innisbore, amely mellett a Baen-szoros vezet a Kávához. Aznap Tay nem találta nyomát a gnómoknak. Kezdte azt hinni, hogy lehagyták üldözőiket, és jó időre le is rázhatják őket az előttük magasodó szövevényes hegyláncok között. Korán kelt, de Jerle Shannarát már ébren találta. A tábor szélén állt és figyelte az új nap ébredését. Ismét borongós sötét volt, az időjárás nem változott. A nagydarab Jerle megfordult a közeledésére.

– Tay! Rövid volt az éjszaka, mi? – Tay vállat vont.

– Kialudtam magamat.

– De nem annyit aludtál, mint megszoktad. Nem olyan jól, mint Paranorban, a druidák között, ágyban, száraz szobában, ahol meleg étel vár ébredéskor. – Tay odalépett a barátja mellé, de kerülte a pillantását.

– Nem számít. A druidák halottak. Paranornak vége. Életemnek ez a része lezárult.

Barátja figyelmesen nézett rá kék szemével.

– Téged aggaszt valami. Túlságosan ismerlek ahhoz, hogy ne vegyem észre. Az utóbbi néhány napban zaklatottan viselkedsz. Retten Kipp az oka? Amiért megszabadítottad kínjaitól?

– Nem – felelte az igazsághoz híven Tay. – Ennél bonyolultabb az ügy. – Jerle várt egy keveset.

– Találgassak tovább, vagy inkább hagyjuk a témát? – Tay tétovázott, maga se tudta, akar-e válaszolni.

– Ahhoz van köze, hogy túl hosszú idő után tértem vissza – felelte végül, óvatosan megválogatva a szavait. – Tizenöt éve hagytam el Nyugatföldet. Most visszajöttem, de úgy tűnik, nem tartozom ide többé. Nem tudom, hova tartozom, mit vagy hogyan kellene cselekednem. Ha nem vennék részt ebben a kutatásban, akkor teljesen megzavarodnék.

– Most talán ez a kutatás is elég – mondta barátja gyengéden. – A többi megjön az idővel. – Tay megrázta a fejét.

– Nem hinném. Azt hiszem, megváltoztam és nem tudok visszaváltozni. A paranori évek átalakítottak. Csak mostanában kezdem felfogni. Csapdába estem a között, aki voltam és aki vagyok. Sem ennek, sem annak nem érzem magam.

– De hát épp csak hazajöttél, Tay! Nem várhatod, hogy azonnal ugyanolyannak találj mindent. Persze, hogy furcsa érzés! – Tay a barátjára pillantott.

– Azt hiszem, ha ennek vége, talán ismét el kell mennem, Jerle.

Jerle Shannara félresöpörte szőke haját a szeméből. Arca csillogott a lecsapódó párától.

– Nagyon sajnálnám, ha így történne. – Rövid hallgatás után folytatta. – De megértenélek, Tay. És mi akkor is örökre barátok maradunk. – Megszorította Tay vállát. A druida rámosolygott.

– Mindig barátok maradunk – bólintott.

TOVÁBB LOVAGOLTAK nyugat felé a nyirkos ködben. Az eső egyfolytában sűrűsödött és erősödött. Egymást is alig látták a ködlepelben, amikor keresztülvágtak a Sarandanon utolsó negyedén. Mintha a világ, ahonnan jönnek és ahova tartanak, egyként szétolvadt volna. Mintha semmi sem maradt volna, csak az a kis földdarab, amelyen lovagolnak, előttük fölbukkant, mögöttük ismét elenyészett, csak addig a né-hány pillanatig létezett, amíg végigmentek rajta.

Alkonyatkor érkeztek meg a Baen-szoroshoz, amely a Kensrowétól vezet a Kávához, és vaksötét lett, mire följutottak rá. Ekkor találkoztak ismét a gnóm lovasokkal, akik megint előttük várakoztak. Jókora egység állomásozott a szorosban, teljesen elállták az utat. Ez egy másik csapat volt, nem az, amely a keleti völgyben megtámadta őket; ezek a harcosok már régen táboroztak ezen a helyen. Preia Starle előrelopakodott, felderítette a táborukat, majd jelentette, hogy az őrhely már régebben itt van, rendesen kiépítették. Az őrlánc elzárja a szoros bejáratát, nem lehet észrevétlenül elmenni mellettük. Meg lehetne kerülni ugyan a Baent, de az további három nap, és ők nem engedhetnek meg maguknak ennyi késlekedést. Meg kell találniuk a módját, hogy itt jussanak át. Némi tanakodás után egy tervet készítettek, amely javarészt a meglepetésre alapult. Éjfélig vártak, akkor lóra szálltak és egyenesen behatoltak a szorosba. Köpenyükbe burkolóztak, a csuklyát a fejükre húzták, a sötét és az időjárás miatt egymást is alig látták, nem beszélve a gnóm őrszemekről. Sietség nélkül haladtak, látszólag hanyagul, azt a benyomást keltve, hogy ide tartoznak. Amikor elég közel jártak az ellenséghez, Tay, aki jó néhány nyelvet megtanult Paranorban, a saját nyelvükön szólt a gnóm őrökkel, és úgy viselkedett, ahogy azok elvárták. Erősítés, kiáltott félvállról, és az elfek közelebb lovagoltak. Mire az elbizonytalanodott gnómok tettek volna valamit, az elfek már a nyakukban voltak, megsarkantyúzták a lovaikat és bevágtattak a szorosra. Átrúgtattak a táboron, szanaszét szórták a tüzeket és a gnómokat, úgy üvöltöttek, mintha százan lennének, nem maroknyian. A meglepetés tökéletesen sikerült. A gnómok felugrottak fekhelyeikről és az üldözésükre indultak, de addigra az elfek már biztos távolba jutottak.

Ezzel el is fogyott a szerencséjük. A gnómok, épp ilyen áttörések esetére egy második vonalat is fölállítottak a szoros túlsó végében. Ezek a harcosok meghallották társaik figyelmeztető kiáltásait és készen várták a vágtató elfeket. Lándzsák, nyilak, parittyakövek repültek feléjük, mikor száguldva közeledtek a szoros kijáratához. Nem volt idő lassítani, stratégiát átgondolni, bármit is tenni. Ráhajoltak lovaik nyakára, és remélték, hogy sikerül áttörniük. Jerle Shannara rettenthetetlenül, engesztelhetetlenül egyenesen belenyargalt a támadók sűrűjébe. Fegyverek csaptak feléje, lövedékek záporoztak rá. De mint mindig, most is mintha igézet védte volna, valahogy megmaradt a lován, és az állat sem vétette el a lépést. Együtt rontottak a gnómok közé, és Tay Trefenwyd látta, hogy ellenségeik úgy dőlnek kétfelé előttük, akár a tűzifa. Azután Jerle Shannara kijutott az ellenség gyűrűjéből. Tay és Preia is megmenekült, a nyomkereső lány zömök pónija eldübörgött a szoros bal oldala mentén tolongó támadók mellett, majd átugrott egy buktató kötelet. Üldözők és üldözöttek ordítása keveredett a lovak nyerítésével. Lovasok suhantak tova, testetlen árnyak száguldoztak ide-oda a homályban. Tay kétségbeesésében mágikus ernyőt feszített a megmaradt elfek köré, hogy elrejtse őket üldözőik elől. De amikor több mérfölddel a szoros után összeverődtek, hatan hiányoztak közülük. Nyolcan maradtak. A gnóm harcosok százai, akik eddig szétszóródtak a Sarandanonban, most majd összegyűlnek a szorosnál, hogy kövessék őket a Káva mélyébe. Üldözni fogják, míg meg nem találják őket.

XV.

MIRE A KÖVETKEZŐ NAPON eljött az éjfél, az elfek mélyen bent jártak a hegyek között. Az előző éjszaka java részét lovaglással töltötték, miután elmenekültek a Baen-szorosban lesben álló lovas gnómok elől, és addig vergődtek fölfelé a Káva sivár előhegyeiben, míg a hajnali fény el nem öntötte kelet felől a Sarandanon medencéjét. Néhány órát aludtak, fölkeltek, haraptak valamit, és továbbmentek. Az eső elállt, de az ég felhős, szürke maradt, vastag ködtakaró borult a hegyekre. A nyirkos levegőben áthatóbb lett a föld és a korhadó ágak szaga. Amikor magasabbra kapaszkodtak, a dombok lecsupaszodtak, előbukkantak a sziklák, és a szag elenyészett. A levegő hűvös, éles és tiszta volt, a köd oszladozni kezdett. Délre túljutottak az előhegyeken, és fölfelé kanyarogtak az ormok között.

Jerle Shannara közölte a csapattal, hogy sötétedésig lovagolnak, mert meg kell tartani a távolságot maguk és üldözőik között, tehát addig nem állnak meg, amíg nem találnak olyan terepet, amely megnehezíti a nyomkövetést. Senki sem vitatkozott. Engedelmesen lovagoltak tovább a borús ég alatt, némán figyelték, ahogy a pára eloszlik, és fölemelkednek előttük a hegyek. A Káva fellegekbe vesző ormú, égig szökkenő csúcsok, sok száz méteres mélységbe zuhanó sziklafalak torlasza volt, amelyen hatalmas kiugrókat formált, fűrészes szakadékokat repesztett a föld nyomása abban az időben, amikor a világ még csak született. Időbe dermedt óriások karjaiként nyúltak a magasba a hegyek, mintha ki akarnának kapaszkodni a világból. Északra és délre, ameddig az elfek szeme ellátott, nem volt más, mint a Káva sáncfala, a betolakodók ellen emelt sziklaerőd. Szótlanul nézték a hegységet, amelynek örökkévalósága óhatatlanul eszükbe juttatta saját halandóságukat. Estére elmaradtak az alacsonyabb csúcsok.

Már nem látták sem a hegylábat, ahonnan jöttek, sem a Sarandanon távoli medencéjét. Letáboroztak egy keskeny szurdokban megbújó fenyvesben, két kopár csúcs között, melyeken a hó vékony, fehér köpenye csillogott. Itt találtak friss vizet, füvet a lovaknak és tüzelőt. Miután letelepedtek és ettek, Preia Starle elindult visszafelé a nyomaikon, hogy kiderítse, folytatódik-e az üldözés. Amíg a visszatérésére vártak, Tay Jerlével és Vree Erredennel megtárgyalta a látomást, amely megmutatta a Fekete Tündérkő helyét. Ismét sorra vette a környék jellegzetességeit, mindenről beszámolt, amit Bremen mondott. Jerle Shannara feszülten hallgatta, szeme, merev arca maga volt a figyelem. Vree Erredent viszont mintha hidegen hagyta volna; tekintete gyakran elrévedezett, az éjszakát bámulta, mintha keresne valamit Tay szavai mögött.

– Sohasem jártam Nyugatföldnek ebben a szögletében – jegyezte meg, amikor Tay befejezte. – Semmit sem tudok a földrajzáról. Ha meg kell éreznem a rejtekhelyet, akkor először közelebb kell jutnom hozzá.

– Milyen segítőkész! – vetette oda ingerülten Jerle. Észrevette, hogy a látó tekintete elkóborol, és nem volt ínyére ez a viselkedés. – Ez minden, amire képes vagy? – Vree Erreden vállat vont. Jerle még dühösebb lett. – Talán jobb lenne, ha odafigyelnél arra, amit Tay mond! – A látó rövidlátóan pislogott. Szeme lassan kigyúlt.

– Hadd mondjak neked valamit. Amikor Tay Trefenwyd eljött hozzám, hogy segítsek neki, olvastam az elméjében. Néha meg tudom tenni. Láttam Bremen látomását, éppen úgy, ahogy Tay most leírta, és az emlékezetem meglehetősen jó. Az a látomás reális, barátom. Ha nem lenne, akkor most nem tartózkodnék itt. Valós, és a hely is az, amelyet mutat, ebben biztos vagyok. De még így sem vagyok képes megtalálni, amíg többet nem tudok, mint most!

– Jerle, te gyakran utazgattál errefelé – szólt közbe gyorsan Tay, veszekedéstől tartva. – Nincs ebben a leírásban semmi ismerős? – Barátja elégedetlen arccal rázta a fejét.

– Legtöbb utam csak a hágókig vezetett: a Halys-nyiladékhoz, a Worl-suvadáshoz és ami mögöttük van. Ez a sajátos alakzat – a két ujjat formázó ikercsúcs – vagy tucatnyi tájra illik, amelyet láttam.

– De azt nem tudod biztosan, hogy melyikre?

– Talán nem úgy hangzott, amit mondtam? – fortyant föl a barátja.

– Akkor hát merre tovább? – firtatta Tay. Nem értette ezt az ingerültséget, amely annyira nem volt jellemző a másikra. Jerle föltápászkodott.

– Honnan tudhatnám? Kérdezd meg „barátomat”, a látót, hátha ő megmondhatja!

– Egy pillanat! – mondta sietve Vree Erreden és ugyancsak fölállt. Szembefordult Jerlével, kicsinek és vékonynak látszott a másik árnyékában, de nem ijedt meg tőle. – Nem próbálunk meg valamit? Talán segíthetek, hogy emlékezhess egy ilyen különös terepalakulatra. – Tay is fölugrott, azonnal megértette, mire céloz a látó.

– Meg tudod tenni Jerlével, amit velem? – kérdezte. – Vissza tudsz menni az emlékezetében, ahogy Bremen látomásával csináltad?

– Miről beszéltek? – kérdezte Jerle, egyikről a másikra pillantva.

– Talán – válaszolt Taynak Vree Erreden, azután Jerle Shannarára nézett. – Már mondtam. Néha tudok olvasni az elmékben. Korábban is megtettem, amikor Tay agyában belenéztem Bremen látomásába. Veled is megpróbálhatom, ha a tudatalattid tartalmaz emléket azzal a környékkel kapcsolatban, amelyet keresünk. – Jerle elvörösödött.

– Próbáld ki a hókuszpókuszodat valaki máson! – Elfordult, ám Tay megragadta a karját és visszatartotta.

– De nincs másunk, Jerle! Csak te vagy. Talán félsz? – Hatalmas barátja úgy meredt rá, hogy az elég közel állt a dühöngéshez. Tay állta a pillantását, főleg, mert nem volt más választása. Az éjszakai ég kitisztult, az óriás kupolát megtöltötték a csillagok. Szinte vakítóan világítottak. Tay, miközben ott állt sugaraik alatt a hegy árnyékában, ebbe a váratlan összetűzésbe bonyolódva, különösen kiszolgáltatottnak érezte magát. Jerle ráérősen kiszabadította a karját barátja szorításából.

– Te is tudod, hogy semmitől sem félek – mondta halkan. Tay bólintott.

– Tudom. Most pedig kérlek, engedd meg, hogy Vree próbát tegyen. – Ismét leültek szorosan egymás mellé a csendben. Vree Erreden megmarkolta Jerle Shannara kezét, és rettenthetetlenül belebámult a szemébe. Azután lehunyta saját szemét. Tay tétován figyelte őket. Jerle feszült volt, akár az ugrásra készülő macska, amely a veszély első jelére felszökken, viszont a látó higgadtan és határozottan viselkedett. Lemerült önmagába, valahová mélyre, hogy érzékelje, amit keres. Így maradtak néhány pillanatig, összekapcsolva, mint egy különös szövetség, és egyiken sem látszott, mi történik közöttük. Azután Vree Erreden elengedte Jerle Shannara kezét és kurtán biccentett.

– Megvan. Legalábbis a kiindulási pont. Nagyon jó az emlékezőtehetséged. A V alakú ikercsúcsot Csipesznek hívják – legalábbis te.

– Most már emlékszem – mondta halkan Jerle. – Öt-hat évvel ezelőtt egy harmadik hágót kerestem a Hoare-fennsíkra. A Worl-suvadás mögött, a csúcsoktól északra, mélyen a hegység belsejében van. Semmi esély nem volt rá, hogy ott hágó legyen, így föladtuk a dolgot. De emlékszem a képződményre. Igen, emlékszem! – Azután lelkesedése lelohadt, és elővillant ingerültségének kemény éle. – Ebből elég. – Kurtán bólintott, sokkal inkább magának, mint nekik, s fölállt. – Megvan a kiindulópont. Remélem, mindenki boldog! Most talán alhatok egy keveset.

Elfordult, otthagyta őket. Tay és Vree Erreden némán figyelték, ahogy elmegy.

– Soha nem szokott ilyen lenni – mondta végül Tay. A látó fölállt.

– Éppen most veszített el hat elfet, akik bíztak benne, egy olyan támadás során, amelyről úgy érzi, hogy számítania kellett volna rá. – Tay rámeredt, a látó vállat vont. – Most is erre gondol. Nem tudta elrejteni előlem, bármennyire akarta.

– De hát ezek az elfek nem az ő hibájából haltak meg! – jelentette ki Tay. – Senki sem tehetett róla!

Vree Erreden hunyorogva nézett rá.

– Jerle Shannara nem így látja. Te az ő helyében hogyan gondolkodnál?

Azután hátat fordított és elballagott, otthagyva Tayt, hogy egyedül töprengjen a kérdésen.

A CSAPAT pirkadatkor indult tovább észak felé a hegyeken át a Worl-suvadás irányába. Éjszaka visszajött Preia Starle és jelentette, hogy közeli üldözésnek semmi nyoma. Senki sem képzelte, hogy ez biztonságot jelentene. Csupán lélegzethez jutottak. A gnómok még mindig keresik őket, de az elfeket nehéz lesz megtalálni ilyen hegyek között, ahol a csapa könnyen elvész az omladékban vagy a tekervényes ösvények labirintusában. Ha szerencséjük van, talán megúszhatják a felfedeztetést addig, amíg rátalálnak arra, amit keresnek. Tay szerint ez ugyan vágyálom volt, de a legtöbb, amiben reménykedhettek. A nap hátralevő részében egyfolytában vándoroltak észak felé, anélkül hogy üldözőiket megpillantották volna, a kígyóként kacskaringózó mély völgyeket követték, amelyek a Worl-suvadásig vágták keresztül a hegylánc keleti végét. Azon az éjszakán a hágóra és a Sarandanontól idáig húzódó völgyekre néző fennsíkon táboroztak, közel ahhoz a ponthoz, ahol Jerle, emlékezete szerint, a Csipesz nevű, V alakú képződményt látta.

Aznap kissé jobb lett a hangulata, noha még mindig zárkózottan hallgatott, de nem reccsent rájuk. Talán az is jót tett neki, hogy már volt némi fogalmuk arról, merre tartsanak. Eléggé félvállról, de azért bocsánatot kért Taytól, futólag említve vérmérsékletének sajnálatos hevességét. Vree Erredenhez egy szót sem szólt, de Tay nem erőltette.

Preia Starlét nem látszottak zavarni Jerle hangulatának ingadozásai, és úgy diskurált vele, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Tay szerint mostanra kiismerhette annyira a barátja modorát, hogy megfelelő védőpajzsot alakított ki magának Jerle változékonyságával szemben. Belenyilallt a féltékenység, amiért az ő viszonyuk nem ilyen meghitt. Ismét figyelmeztette magát, hogy ő kívülálló, egy másik életből tért vissza, még mindig azon igyekszik, hogy beleférjen a régi kerékvágásba. Nem is tudta, miért zavarja a tény, hacsak nem azért, mert a paranori szakasz végleg lezárult, mostani élete pedig a Preiához és Jerléhez fűződő kétértelmű kapcsolat körül forog. Nem állíthatta, hogy ez becsületes viselkedés, mert mindkettejük előtt túl sokat titkol el Preia iránti érzéseiből. Ő legalábbis így gondolta. Talán sokkal többet tudnak, mint amennyit éreztetnek, és Tay olyasmit rejteget, amiről mindenki tud.

Napkeltekor ismét lóra szálltak és délre elérték a Csipeszt. Tay azonnal fölismerte a csúcsokat, szakasztott olyanok voltak, mint Bremen látomásában. Időtől-kortól lekoptatott, alacsonyabb ormok összevisszaságából nyíltak kemény vonalú V betűvé a szemhatáron, csupasz kövükön pár fenyő-és égerfa liget, apró folt gyep és vadvirág kapaszkodott a fennmaradásért. Túl a V alakú szakadékon hegyláncok fala sejlett, amelynek részleteit felismerhetetlenné lágyította a pára. Jerle megállította a csapatot a csúcsok felé vezető hágó alsó végében, és leszállította őket a lóról. A fejük fölött ragadozó madarak lebegtek a kékségben, széttárt szárnyakkal rótták hatalmas, gyönyörű köreiket. Ragyogóan derűs idő volt, az esőfelhők elvonultak kelet felé a Sarandanon irányába. A nap megnyugtató melegséggel simogatta Tay arcát, amikor fölnézett a sziklák, szorosok téres világába és eltűnődött a mögöttük rejlő titkokon.

– Leszállunk a nyeregből, és gyalog megyünk – közölte Jerle, és elvigyorodott, amikor meglátta Tay arcát. – Különben se lovagolhatnánk már sokáig, Tay. Azután ott kellene hagynunk a lovainkat, ahol bárki rájuk találhatna, aki követ minket. Ha most válunk meg tőlük, akkor elrejthetjük őket az erdőben. Lehet, hogy rohanvást kell távoznunk, mielőtt végeztünk volna. – Preia is csatlakozott a véleményéhez, és Tay tudta, hogy igazuk van, noha rosszul érezte magát, amiért itt kell hagyniuk az állatokat, amelyek annyi veszélyen segítették át őket. És milyen nehéz volt megszerezni őket! De innentől kezdve üldözőiknek is gyalogolniuk kell majd. Ez volt minden reménye.

Jerle az egyik elf harcost, egy Obann nevű, deres hajú veteránt hagyta hátra a lovakkal. Utasította, hogy vigye az állatokat olyan helyre, ahol nem találhatják meg őket, azután figyelje a csapat visszatérését. Obann szerette volna, ha ő is velük tarthat, miután elrejtette a lovakat, de Jerle rámutatott, hogy esetleg változtatni kell a rejtekhelyen, ha egy gnóm kutatóosztag túl közel kerül hozzájuk, valamint arra is szükség lehet, hogy Obann kihozza bajtársai elé az állatokat, ha lefelé jövet megtámadják őket. Obann kelletlenül beleegyezett, összeszedte a lovakat és elment.

Ezután Jerle vezetni kezdte a megmaradtakat, akiknek száma immár hétre apadt – őrá, Tayra, Preiára, Vree Erredenre és három elf harcosra –, a sziklák és fák útvesztőjében a Csipesz sötét hasadéka felé. A nap hátralevő részében felfelé kapaszkodtak, és eközben Tay újra az előttük álló feladaton töprengett. Mondjuk, érvelhet azzal, hogy társai osztoznak ugyan a Fekete Tündérkő felkutatásának felelősségében, ám attól még tény marad, hogy Bremen kifejezetten őt utasította, nem a többieket. Továbbá ő druida, az egyetlen a csapatban, csak ő képes a varázslatra – legalábbis arra, amely megvédi őket –, és eléggé fölkészült, hogy megtalálja és elhozza a Tündérkövet. Nem felejtette el Bremen látomásának azt a részét, amely a Tündérkő rejtekhelyét övező veszélyekre utalt, a célzást az esetleges orzók ellen védő, sötét csápokra, a gonosz félreismerhetetlen jelenlétére. Tudta, hogy a Fekete Tündérkő fellelése csupán az első lépés. A megszerzése a második, és az sem lesz könnyű, vagy veszélytelen. Ha a Tündérkő ilyen sok évszázadon át maradhatott meg háborítatlanul, akkor ugyancsak erősen védhetik. Vree Erreden és Preia Starle segíthetnek felkutatni. Jerle Shannara és az elf harcosok segíthetnek elhozni. De a teher végső soron az övé.

Aminek így is kell lennie. A felnőtt kora nagyobbik részét alkotó tizenöt évben főleg erre képezték ki. Ha van értelme a paranori időnek, akkor ez az. Semmi más teljesítménye nem mérhető ahhoz, amit most kell végrehajtania. Paranorban a többi druidához hasonlóan ő is elmerült tanulmányaiban, a tudást kereste, és mágikus képességeinek kicsiszolása nem változtat azon a tényen, hogy tulajdonképpen négy fal között élt tizenöt éven át, elszigetelve, egy erődbe zárva, elszakítva a környező világtól, amellyel nem kellett megküzdenie. Most, hogy letelt a paranori idő, életét örökre meg kell változtatnia, és ezt itt kell elkezdenie, ezekben a hegyekben, egy másik kor romjai között, egy olyan talizmánnal, amelyet az Ember eljövetele óta senki sem látott. Nem vallhat kudarcot. Ez a legfontosabb. A kudarccal vége a reménynek, hogy legyőzhetik a Boszorkánymestert, az esélynek, hogy készítenek egy olyan fegyvert, amely elpusztítja a gonoszt, főleg pedig vége Tay Trefenwyd életének. Ilyenkor nincs második lehetőség, nem lehet visszamenni, és elölről kezdeni a próbálkozást. Ez az erőfeszítés lesz a csúcspontja a druida mágia hitében és gyakorlásában telt éveknek. Ez igazolja eddigi, druidaként élt életének rendeltetését. Ezen a ponton dől el minden.

Innen eredtek aggodalmai. A csapat belefáradt az üldöztetésbe, a menekülésbe, a rejtőzködésbe, a csapdák kerülgetésébe, az álmatlanságba, az utazás hosszú óráiba. Egy hét óta nem ettek rendesen, nem sikerült hozzájutniuk a remélt utánpótláshoz, azon éltek, amit lőttek és ami útjukba akadt. Lehangolta őket társaik elvesztése – és a félelem, hogy kutatásuk nem jár sikerrel, kitartóan mosta alá elszántságuk kemény felszínét. Ezekről a dolgokról senki sem beszélt, de azért kiült az arcukra, bárki láthatta, a szemükben, a mozgásukon, aki érdemesnek tartotta volna megfigyelni. Az idő fogy, gondolta Tay Trefenwyd. Úgy szivárog el, mint a víz a tenyér öbléből, és ha nem vigyáznak, egyszer csak azon kapják magukat, hogy nincs többé. Estére a hágó bejáratához értek, és letáboroztak egy kis égerligetben a hegyek szélvédett oldalán. Itt, a magasabb lejtőkön hűvös volt, de nem annyira, hogy vacogtak volna. Úgy tűnt, a mély szurdok meredek sziklafalai összegyűjtik és tárolják a nappali hőséget, talán mert a völgy kelet-nyugati irányú volt. Ettek egy keveset, vizük még volt elég, azután beburkolóztak takaróikba és háborítatlanul elaludtak.

Pirkadatkor továbbindultak. A napfény bezúdult a völgybe, útjukat megvilágította párás pászmáival, amelyek fároszok csóváiként lobbantak a keleti szemhatáron. Preia Starle vezette őket, pár száz méterrel a többiek előtt fürkészett nyomokat keresve, időnként visszatért jelenteni, figyelmeztetett az akadályokra, tanácsot adott, hol vár simább ösvény, biztonságos haladás. Tay és Jerle egymás mellett baktattak, és nemigen szóltak. Kikapaszkodtak a szurdok nyugati végéből, elhagyták a kettős csúcs árnyékát, és továbbhaladásuk lehetőségét azonnal el is látszott zárni egy irdatlan párkány, amelynek hatalmas földlapjait mintha egy gigász ujjai tördelték, majd nyomkodták volna össze. Elöl a Káva fala nyúlt az égig, fűrészes csúcsait mintha ugyanaz a kéz markolta volna csomóba, véletlenszerű, kiismerhetetlen mintába, amely arra várt, hogy valaki szétszedje, majd máshogy rakja össze.

Preia visszatért, és balra vezette őket a párkány mentén, csaknem egy mérföldön át, ahonnan ösvény kúszott fölfelé a sziklaagyarak közé. Mostanra Jerle kimerítette azt a keveset, ami erről a környékről az emlékezetében megmaradt, nem tehettek mást, mint hogy mennek, amíg el nem érik Bremen látomásának helyét. Felkapaszkodtak a párkányra, kerülve a fekete fenekű hasadékokat, óvakodva a szakadékok keskeny peremétől, és a meredek lejtőktől, ahol örökkévalóságig csúszhatott lefelé, aki elvétette a lépést. Jerlének igaza volt, hogy hátrahagyta a lovakat, gondolta Tay. Itt amúgy sem vehettük volna hasznukat. A párkány tetején ráleltek egy keskeny, kanyargós, a környező talajtól alig elkülöníthető csapásra a nagyobb sziklák közötti szűk nyiladékban. Ezen lépkedtek óvatosan, Preia vezetésével; az elf lány könnyedén suhant a fény-árnyékon át, az egyik pillanatban még látható volt, a következőben nyoma veszett.

Amikor utolérték, a mélyút végében állt, és a túloldali hegyeket nézte. Közeledtükre megfordult, és valósággal tapintani lehetett az izgalmát. Előre mutatott, és onnan balra, ahol álltak, Tay rögtön megpillantotta az ormok sokaságát, a görgeteg széles, magas sáncából lehetetlen szögekben égnek szökkenő csúcsokat. Mint az összetapadó, egyetlen tömegbe olvadt ujjak! Fáradtan elmosolyodott. Ez volt a képződmény, amelyet kerestek, az ormok fűrészes kolonnádja, amelyeknek gyűrött méhében, valahol mélyen bújik meg a tündérbirodalom korában elveszett erődítmény – a Bremen látomásában szereplő vár, amely a Fekete Tündérkövet rejti.

KÖNNYEBB VOLT megtalálni, mint Tay Trefenwyd várta, először a V alakú kettős csúcsot, azután az ujjakra emlékeztető sziklacsoportot. Az emlék, amelyet Vree Erreden ásott elő a feledésből és Preia Starle nyomkereső képessége olyan sebességgel és hatékonysággal juttatta őket ide, ami ellenkezett minden logikával. Ha nem támadnak rájuk a gnóm harcosok, akkor szinte erőfeszítés nélkül értek volna idáig. De most ugyanilyen hirtelen lett nehezebb a dolguk. Egész nap, sőt még másnap is keresték a csúcsok között az erőd rejtett bejáratát, de nem találták. Az összebújt ormok körül felhalmozódott görgetegsziklák és kőtáblák között járatok tucatjai tátongtak, amelyek nem vezettek sehova. A kis csapat lassan, fáradságosan kutatta át ezeket a járatokat, végig-követték őket az árnyékos, hűvös sötétségben a suvadásig, sziklafalig vagy szakadékig, amely lehetetlenné tette a továbbhaladást. A kutatás folytatódott a harmadik, majd a negyedik napon, és az elfek még mindig nem találtak semmit. Idegeik pattanásig feszültek.

Hosszú utat tettek meg, nagy erőfeszítés árán, és most elakadtak. Ez szinte több volt, mint amennyit el tudtak viselni. Egyfolytában az a balsejtelem gyötörte őket, hogy kifutnak az időből, hogy kelet felől közeledik a veszély, mert a gnómok okvetlenül folytatják keresésüket. A reménykedést kezdte kiszorítani a csalódás. Jerle Shannara tartotta bennük a lelket. Nem lett lehangolt és goromba, ahogy Tay várta, nem zökkent vissza abba az ingerültségbe, amellyel Vree Erredennel bánt, miután a Baen-szorosnál elvesztették az elf harcosokat; megmaradt szilárdnak, elszántnak, rendíthetetlenül nyugodtnak. Persze irgalmatlanul hajtotta őket, még Tayt is. Ragaszkodott hozzá, hogy folytassák a kutatást. Kényszerítette őket, hogy elölről kezdjék, ha rossz irányba indultak; hogy bebújjanak minden lyukba. Puszta akaraterővel megakadályozta, hogy föladják a reményt. Tay elismerte, hogy barátja nagyon rátermett vezető.

Vree Erreden nem bizonyult olyan hasznosnak, mint Tay remélte. Nem voltak látomásai, sejtései, nem működtek az ösztönei, semmi sem súgta meg neki, merre lehet az erődítmény vagy a bejárata. Ő maga nem lepődött meg ezen, sőt inkább derűlátónak tűnt. Tay feltételezése szerint megszokhatta a kudarcokat, és tisztában volt vele, hogy adottságai nem működnek parancsszóra, inkább maguk választják meg az időt és helyet. De legalább nem üldögélt, várva, hogy képességei mikor jelentkeznek. A csapat többi tagjához hasonlóan részt vett a kutatásban, végigjárta a hasadékokat az omladékban, bekukkantott minden zugba, résbe, nyiladékba. Nem magyarázkodott, és Jerle Shannara dicséretére legyen mondva, ő sem hányta Vree szemére a fiaskót. Végül Preia Starle találta meg a bejáratot.

Bár tekervényes útvesztőben kutattak, java részét négy nap alatt átvizsgálták. Ekkorra mindenki megértette, hogy ha csak nem csapta be őket a látomás, az erőd úgy el van rejtve, amiről nekik sejtelmük sincs. Kutatásuk ötödik napján Preia hajnal előtt kelt és elindult átfésülni az összebújt monolitok tépett kötegét. Hajtotta a dühös tehetetlenség, meg szükség is volt rá, hogy újból elemezzék a domborzatot. Leült egy szikla árnyékába, onnan nézte, amint keleten kibukkan egy orom mögül az új nap fénye, elűzi a sötétséget, ezüstre-aranyra festi a fakuló éjszakát. Nézte, hogyan nyúlnak át a felszökkenő ormok között a napsugarak, és végigfolynak a kövön, mint deszkán a festékfolt. A szín belecsurgott a sötét hasadékokba, kirajzolta a szirtfalak alakzatait és mintáit. Ekkor vette észre a madarakat. Nagy, karcsú, fehér halászmadarak voltak, tengeri lények, mérföldekre minden víztől. A sziklakazal közepe táján emelkedő orom hasadékából rajzottak elő, pár száz méterrel az üldögélő Preia fölött. Egy rajban röppentek ki, több mint tucatnyian, a fénnyel együtt vágódtak a magasba, mintegy kimondatlan parancsnak engedelmeskedve, föllebbentek az égboltra, és eltűntek kelet felé az új napban. Preia Starlének azonnal szöget ütött a fejébe, hogy mit keresnek vízimadarak ilyen kopár csúcsok között? Azonnal visszament a többiekhez és jelentette, mit tapasztalt.

Leírta a látottakat, amelyeknek meggyőződése szerint érdemes lenne utánanézni. Ekkor hirtelen fölkiáltott Vree Erreden, mintha kinyilatkoztatást kapott volna. Igen, igen, ez az, amit keresnek! A csapat felvillanyozódott, noha mindenük elgémberedett és fájt a korábbi kutatástól, attól, hogy már ötödik napja háltak sziklán, és olyan ételeket kívántak, amijük nem volt, mert már unták azt, amit magukkal hoztak – otthagyták hát a tábort, és lelkes elszántsággal nekivágtak a hegyoldalnak. Délelőtt volt, mire elérték a hasadékot, ahonnan a fehér madarak kiröppentek. Nem vezetett hozzá közvetlen út, az ösvény pedig, amelyen haladni kényszerültek, fárasztóan kacskaringózott a sziklán, minden lépés elszántságot és óvatosságot követelt. Szokás szerint Preia vezetett, ő ért elsőként a hasadékhoz, és eltűnt benne. Mire a többiek fölkapaszkodtak a rés előtti keskeny peremre, ő már visszafelé jött azzal, hogy van egy járat, amely áthalad a sziklán. Libasorban mentek tovább. A falak egyre összébb húzódtak, bekerítették őket.

Nyirkos, hűvös árnyék szorította ki a nap melegét, a fény elhalványodott. A lelógó és kiugró sziklák hamarosan teljesen kizárták a világosságot. Csak azért láttak valamicskét, mert a járat összerepedezett falán minduntalan beszökött a fény. Amint a szemük hozzászokott a félhomályhoz, tovább tudtak menni. Rájöttek, hogy a madarak azért mozoghatnak szabadabban, mert följebb a falak kiszélesednek. Rábukkantak fehér tollakra, száraz fűcsomókra, gallyakra, amelyeket a madarak hullajtottak el fészkeik felé. A fészkek persze odébb voltak, ott, ahol világosabb van és jobb a levegő. Törtettek tovább. Egy idő után olyan alacsonyra ereszkedtek az összeérő sziklák, hogy guggolásban kellett járniuk. Azután a hasadék elágazott. Preia azt mondta, várjanak, és elindult jobbra. Hosszú idő után tért vissza, és a bal oldali ágban vezette őket tovább. Nem sokkal arrébb a hasadék ismét kitágult, megint fölállhattak.

Előttük erősödött a fény. Közeledtek az átjáró végéhez. Ötven méter után a járat kibukkant egy hatalmas tó partján. Ez a tó olyan váratlanul jött, hogy mindannyiuknak földbe gyökerezett a lába. Csak álltak és bámultak. Egy óriás kráterben pihent a sima víztükör, amelyen a legparányibb hullám se vetett fodrot. Fentről az ég felhőtlen, kék kupolája sugárzott fényt és meleget a kráterbe. A napfény visszaverődött a vízről, amely aprólékos részletességgel tükrözte a környező sziklákat. Tay végigpásztázta az ormokat, és észrevette a vízimadarak fészkeit a sziklák magasában. Madarat nem látott. Semmi se moccant a kráterfalak menedékében, az irdatlan víztükör fölött, a némaság hatalmas, tökéletes volt és törékeny, akár az üveg. Preia Starle, miután rövid, suttogó tanácskozást folytatott Jerlével, levezette őket a tó partjára. A parton zúzalék keveredett lapos kövekkel. Csizmájuk kopogása kísértetiesen visszhangzott a kráter üreges mélységeiben. Menet közben Tay előreküldte mágiáját, kelepcéket keresett, rejtett veszedelmek után kutatott. Csupán a föld erővonalait találta, amelyek oly régiek és erősek voltak, hogy folyton széttépték az ő könnyű hálóját, amelyet a druida kénytelen volt újra szőni. Odahúzta magához Jerlét és figyelmeztette. Itt valami félelmetes mágia működik, olyan ősi és örök, mint az idő. A krátert őrzi, és mindent, ami benne van. Veszélyt nem látott benne, de nem találta a forrását, és nem bírt rájönni, milyen célt szolgál. Nem gondolta, hogy fenyegetné őket, de azért jobb, ha elővigyázatosan folytatják útjukat. Addig mentek, amíg félig megkerülték a tavat. Életnek még mindig nem volt nyoma, semmi sem utalt arra, hogy bármi rejtőzne a mögött, ami ott van a szemük előtt.

Sem Tay druida mágiája, sem Vree Erreden látnoki képessége nem lelt rá arra, amit kerestek. A nap átkúszott a szirt árnyékos peremén, az izzó gömb egyenesen rájuk tűzött a kék égről. Ha fölnéztek, rögtön káprázni kezdett a szemük, ezért a földre szögezett tekintettel haladtak tovább. Éppen dél volt, amikor Tay Trefenwyd meglátta az árnyékot. Kicsit följebb húzódott a víztől, mert át akart nézni a túlpartra, úgy, hogy ne zavarja a tóról vakítóan visszaverődő napfény. Miközben olyan helyet keresett, ahol tompább a ragyogás, észrevette, hogy egy, messze fönt a feje fölött kiugró szikla több száz méteres árnyékot vet a tó vizére. Az árnyék csúcsa egy keskeny hasadékra mutatott. Valami megragadta abban a hasadékban. Előreküldte varázserejét, hogy megvizsgálja. Érzékelte, hogy írás van a sziklán a nyílás felett. Preia után sietett, és együtt vezették el a víztől a csapatot. Néhány pillanat múlva ott álltak a hasadék előtt, és némán meredtek a feliratra. Ódon, kiolvashatatlan szöveg volt. Elf nyelven írták, mégsem értették. A vésetet annyira megviselte az idő, hogy alig lehetett látni. Ekkor átszellemülten előrelépett Vree Erreden. Tay és Jerle fölemelték, és ő végigtapogatta az írást. Egy pillanatra lehunyt szemmel megmerevedett, ujjai mozogtak, megálltak, tovább tapogattak. A látó visszacsusszant a földre, odahajolt a kőhöz, amelyen álltak, és mintegy önkívületben, semmibe révedő tekintettel szavakat karcolt egy éles szilánkkal a sima felületre. Tay közelebb hajolt, hogy elolvashassa.

EZ ITT CHEW MAGNA. MÉG MINDIG ÉLÜNK.

NE NYÚLJ SEMMIHEZ! NE CSINÁLJ SEMMIT!

A GYÖKEREINK MÉLYRE NYÚLNAK ÉS ERŐSEK.

VIGYÁZZ!

– Mit akar ez jelenteni? – suttogta Jerle. Tay megcsóválta a fejét.

– Hogy ez a mágia őrzi azt, ami a hasadék mögött van. Hogy bármilyen beavatkozás kellemetlen következményekkel járhat.

– Azt mondja, hogy még élnek – folytatta hitetlenkedve Vree Erreden. – Képtelenség! Nézzétek ezt a vésetet! Ez az írás a tündérbirodalom óta itt van! – Mereven bámulták az írást, a hasadékot, egymást. Mögöttük álltak az elf harcosok és Preia Starle. Senki sem szólt. Megszűnni látszott az idő, múlt és jelen összeolvadt, túllépve életen és történelmen. Mintha sziklaélen egyensúlyoznának, ahol egyetlen rossz lépés: biztos halál. Tay annyira tudatában volt az itteni mágiának, hogy szinte a bőrén érezte erejét. Ősi volt, hatalmas, vasakaratú, melyet cél és szükség igézett ide. Betöltötte érzékeit és Tay attól félt, hogy elsöpri.

– Nem azért jöttünk idáig, hogy visszaforduljunk – mondta halkan Jerle Shannara, és őket nézte. – Semmilyen okból. – Tay bólintott. Ő is elszánta magát. Vree Erredenre, Preia Starléra, a mögöttük álló elf vadászokra pillantott, majd vissza Jerlére. Félig elmosolyodott. Azután mély lélegzetet vett, és bebújt a hasadék sötéten tátongó szájába.

XVI.

A NYÍLÁS RÖGTÖN olyan széles folyosóvá tágult, hogy két elf is elfért benne egymás mellett. Lépcsők ereszkedtek lefelé, de olyan szuroksötétségbe, hogy még Tay Trefenwyd éles látása sem tárhatta föl, mi van alattuk. Néhány métert tapogatózott a fal mentén, amikor keze fémlapba ütközött. Ahogy megérintette, hűvös, sápadt, halványsárga fény jelent meg a lapos felszínen. Meghökkenten bámulta; ilyen varázslattal még nem találkozott. A fény egy újabb fémlapot világított meg, arrébb, a sötétség határán. Tay odalépett, rátette a kezét: az is fényleni kezdett. Elképesztő, gondolta. Hallotta maga mögött a lépéseket. Vajon mire gondolhatnak? De senki sem szólt, ő pedig nem nézett hátra. Ment tovább, megérintette a fémlapokat, és világosságot gyújtott maguknak a sötét folyosón.

Sokáig ereszkedtek lefelé. Tay nem mérte az időt, teljes erejével arra összpontosított, hogy druida mágiáját előreküldje rejtett csapdák felkutatására. A fénykibocsátó fémlapok olyan bonyodalmat jelentettek, amelyre nem számított. Nem nagyon ismerték a tündérbirodalom korának mágiáját, a tudás nagyobb részét elnyelte az idő. Tay mindig azt hitte, hogy sokkal inkább a természet lehetett az alapja, mint a technika. Ezek a lapok azonban azt sejtették, hogy tévedett. Kínos érzés volt. Figyelmeztette magát, hogy itt semmit sem vehet biztosra. Druida mágiája végigfürkészett mindent, meglovagolta a légáramlatokat, letapogatta a sziklák ereit, átszökellt a porfelhők között, amelyeket lépteik fölvertek. Szigorú pontossággal határozta meg és osztályozta a világ titkait, amelyeken keresztülhaladtak. Semmilyen nyomát nem találta emberi létezésnek, noha az intés az ajtó fölött másra utalt. Semmi nyoma, hogy évek, talán évszázadok óta bárki járt volna erre. Ennek ellenére nagyon erősen érezte, hogy figyelik, mérlegelik őket; valami várakozik a messzeségben, türelmesen, könyörtelen céltudatossággal. A lépcső súlyos ajtóban ért véget.

Zárat nem szereltek rá. Varázslat nem őrizte. Rozsdás, rücskös tokja fölé a CHEW MAGNA feliratot vésték a kőbe – csak ennyit, semmi mást abból, ami a hasadék fölött volt. A kis csapat tagjai közelebb húzódtak egymáshoz. Preia Starle négykézlábra ereszkedett, megvizsgálta a talajt az ajtó előtt, azután fölállt, megrázta a fejét. Rendkívül hosszú ideje senki nem járt erre. Tay megvizsgálta az ajtó két szárnyát és a közöttük levő rést. Semmit sem talált. Előrelépett, megragadta a hatalmas vaskilincset és lenyomta. A kilincs könnyen engedett, a zárnyelv visszahúzódott, az ajtószárnyak tökéletesen kiegyensúlyozva csapódtak befelé. Párás fény ömlött be a nyíláson, szürreális remegéssel, mintha esőverte ablaküvegen át érne ide. Hatalmas erőd magasodott előttük, kőtömbjei oly ősöregek voltak, hogy éleik gömbölyűre koptak, felszínükön repedések pókhálói futottak. Csodálatos építmény volt, pártázatain (az épületek homlokfalának változatos díszű kis oromzatok sorozatával való ékítése) tornyok egyensúlyoztak, minden fordulóban gyámkövekkel (konzol: gerendák, boltozatok hordására szolgáló, falba épített, a falsík elé ugró kőelem) alátámasztott mellvédek olvadtak egymásba, futóhídjainak csigavonalai szövőszéken készülő kárpit fonalainak bonyolult mintáját idézték. Oly magasra emelkedett, hogy a tetejét alig lehetett látni. Hegyek vették körül, felhős, párás ég borult fölébe. A sziklafalak ormán sűrűn nőttek a fák és bokrok, ágak és indák csüngtek befelé, a tornyok irányába, így a fény csupán szakadozott pászmákban ért el idáig. Ez okozta, hogy oly különös volt a világítás; a lombmennyezeten és a gomolygó párán átszivárogva mintegy víz alatti derengésbe borította az erőd köveit.

Tay belépett az ajtón a jobbra-balra kiterjedő, elöl az erődítményig nyúló, hatalmas udvarba. Most fogta fel, hogy a külső falon már átjött, mert azt maguk a hegycsúcsok alkották. Csodálkozva nézett föl a falakra, és rájött, hogy az idő múlásával a hegyek elmozdultak, összébb szorultak az ódon erőd körül, amitől a falak repedezni és rogyadozni kezdtek. A hegyek ízenként vették vissza a helyet, ahol a vár épült. Egy napon örökre összezárulnak fölötte. Elindultak az udvaron, éberen figyelve minden irányba.

Mocsárszag és bomlás érzett a nyirkos levegőben, ami elég különös ennyire bent a hegyek között. De hát sokáig ereszkedtek lefelé azóta, hogy átléptek a krátertóhoz vezető nyíláson. Tay úgy vélte, talán ismét elérték a tengerszintet: olyan mélységbe jutottak, ami kedvez a mocsár kialakulásának. Ismét fölnézett a fákra, bokrokra, kúszónövényekre, amelyek magasan a fejük fölött nőttek a sziklákon, és megállapította, hogy a pára majdnem olyan sűrű, mint az eső. Érezte nedvességét az arcán. Fölbámult az erőd ajtóira és ablakaira, mint fekete lyukakra a szürke párában. Bennük céljuk vesztve lebegtek a vasból kovácsolt zsanérok és zárak; fájuk már mindenhonnan kirothadt. A nedvesség elvégezte a munkáját a kövön és a vakolaton, leverte, elmállasztotta. Tay odalépett a legközelebbi toronyhoz, és megdörzsölte a követ. Úgy pergett az ujjai alatt, akár a homok. Az ódon erőd, a Chew Magna olyan kínos érzést keltett benne, mintha az első erősebb szélroham összedöntené. Észrevette Vree Erredent. A látó az udvar közepén térdelt lekókadt fejjel, a karjára támaszkodott, hogy ne essen össze, és rekedten zihált a csöndben. Tay odasietett és mellé térdelt. Preia és Jerle is követték, aggodalmas, feszült arccal.

– Mi baj? – kérdezte Tay a porba sújtott alakot. – Rosszul érzed magad? – A látó biccentett. Karja elernyedt, nekitántorodott Taynak, hogy el ne essen, és úgy reszketett, mintha iszonyúan fázna.

– Ez a hely! – suttogta. – Az ördögbe! Érzed? – Tay közelebb húzta magához.

– Nem. Semmit. Mit érzel?

– Micsoda erő! Gonosz, úgy horzsolja a bőrömet, mint a homok! Semmit sem éreztem, azután hirtelen mindenütt ott volt! Legyűrt! Egy pillanatig levegőt se kaptam!

– És mi a forrása? – hajolt közelebb Jerle. A látó a fejét rázta.

– Nem tudom! Semmi olyasmi, amit ismernék, amit korábban tapasztaltam volna! Ez nem látomás volt, nem megérzés, vagy akármi! Feketeség volt, a feketeség hulláma, azután olyan… – Mélyet sóhajtott, hogy lecsillapodjék, lehunyta a szemét és elnémult. Tay azt hitte, elveszítette az eszméletét. De Preia megérintette, és megrázta a fejét; Vree Erreden csupán pihen. Tay hagyta. Térdelt, tartotta a látó karját, és a csapat vele várakozott. Végül a hűdött Vree felnyitotta a szemét, hosszan, reszketegen sóhajtott, elengedte Tayt és föltápászkodott. Biztosan állt a lábán, de a keze még remegett. – A Fekete Tündérkő – suttogta – itt van. Ezt éreztem meg, a gonosz forrását. – Pislogott, majd szúrósan nézett Tayra. – Végtelenül nagy az ereje!

– Meg tudod mondani, hol van? – kérdezte Tay, igyekezve megőrizni a nyugalmát.

A látó megrázta a fejét, karját védekezőn keresztbe fonta a mellén.

– Valahol-előttünk. Az erődben. – Így hát elindultak, óvatosan közelítve a várhoz. Megint Tay vezetett, előreküldte varázserejét, mint egy mindenen végigsöprő hálót, amely minden veszélyt felkutat. Beléptek az erőd közepén nyíló kapun, és kanyarogni kezdtek a mögötte kezdődő folyosókon. Tay érezte, hogy Jerle közvetlenül mögötte halad, és Preia is csatlakozik hozzá. Rájött, hogy őt védelmezik. Megcsóválta a fejét. Zavarta, hogy nem érzékeli a Fekete Tündérkövet, holott Vree Erreden olyan félreérthetetlenül megérezte. Az ő druida mágiája kudarcot vallott. De miért? Ebben a várban semmit sem ér a mágia? Nem, felelte magának; korábban, a belépéskor, érzett valamilyen jelenlétet, vizsla szemeket. Akkor mi a baj? A Tündérkő nem bírhat értelemmel, ám az világos, hogy valami él itt. De mi?

Mentek tovább az erődben, egyre mélyebbre hatoltak kazamatáiban. Mindent elleptek az árnyak, akár a dohos bársony sötét rétegei. Lépéseik nyomán felhőkben szállt a por. A bútor, amely valaha a kastélyt ékesítette, mára rommá lett. Semmi sem maradt, csak fémdarabok és szövetfoszlányok. Szögek meredeztek a falból, ahol valamikor kárpitok és képek lógtak. Egy másik korban minden tele volt a művészek és iparosok remekeivel, de semmi sem maradt meg, amit kéz alkotott. A folyosókról szobák, átjárók nyíltak, némelyik hatalmas, fenséges, a másik apró és bensőséges, de egyikben sem volt élet. Végigmentek egy folyosón, amelyet padok szegélyeztek, de amikor Tay az egyikhez hozzáért, az porrá omlott. A fülkék alját üvegcserép borította. Törött és hasznavehetetlen fegyverek – rozsdás fém, korhadó fa – hevertek kupacokban. A mennyezetek belevesztek a sötét felhőkbe, az ablakok megvakított szemek málladozó üregeiként tátongtak. És minden csöndes volt, mint egy sírboltban. Egy helyütt, ahol több széles folyosó találkozott, Vree Erreden hirtelen megállította őket. Egyik kezével a fejét fogta, sovány arcát eltorzította a fájdalom, vékony alakja megfeszült.

– Balra! – zihálta, és reszketve mutatta az irányt. Balra fordultak. Preia Starle hátramaradt, fogta Vree karját, hogy támogassa. A látó már megint zihálva kapkodta a levegőt és pislogott, mintha a szemébe ment volna valami. Tay hátrafordult, rábámult, azután ismét előrenézett. Még mindig nem érzékelt semmit. Sajátosan védtelennek érezte magát, mintha a mágia elhagyta volna, és többé nem támaszkodhatna rá. Összeszorította a fogát, és kényszerítette magát, hogy tehetetlensége ellenére is folytassa az utat. Azt mondogatta magának, hogy őt még sohasem hagyta cserben a mágia. Soha. Leereszkedtek egy széles lépcsőn, amely egy óriás körbástya külső falán kanyargott. Lépéseik halkan visszhangzottak a fojtogató csöndben, és Tay most ismét megérezte a figyelő tekintetet, ez alkalommal még erősebben, még nyilvánvalóbban. Ami itt él ebben a várban, az a közelükben van. Leértek a lépcső aljába, és megálltak. Párás napfényben fürdő, széles udvar tárult elébük. Tépett, foszlányos árnyékok hevertek benne. A sötét folyosók áporodott dohszaga elhalványodott. A bezártság levegőjében lebegő por eltűnt. Az udvar közepén egy kert volt.

Négyszögletes alaprajza volt, sétány vette körül: festett cserép-és kőburkolatának színei még mindig élénken ragyogtak. A kert szélén valamilyen tarka, buja virág nőtt, olyan fajta, amelyet Tay nem ismert. A középső részt meghagyták pagonynak, amelyben szétválaszthatatlanul összefonódtak a furcsa, foltos ágú és törzsű, fénylő zöld levelű, karcsú fák és kúszónövények. Egy kert! –, álmélkodott Tay Trefenwyd. Beleremegett az izgalomba. Egy kert, ennek az ősi várnak a méhében, ahol semmi sem nőhetne, ahova nem süthetne be a nap! Szinte hihetetlen! Gondolkodás nélkül indult el a lépcsőn, a kert felé. Már jó néhány métert megtett, mikor Jerle Shannara megfogta a karját, és keményen visszarántotta.

– Ne olyan sietve, Tay! – figyelmeztette. Tay meghökkenten nézett barátjára, azután látta, hogy Vree Erreden, akit Preia támogatott, ismét fél térdre ereszkedik, és lassan ingatja a fejét. Most döbbent rá, mennyire szeretett volna előrerohanni, fölfedezni a kertet. Azt is észrevette, hogy teljesen megfeledkezett a védelemről. Mohóságában gondolkodás nélkül elengedte druida mágiájának védőpajzsát. Egyetlen szó nélkül odasietett a térdeplő Vree Erredenhez. A látó azonnal belekapaszkodott. Inkább érezte, mint látta a druidát. Közelebb rántotta magához.

– A Fekete Tündérkő! – szűrte valamely belső fájdalom miatt összepréselt fogai között. – Ott van!

Reszkető keze a kertre mutatott. Preia gyengéden megérintette Tay karját, hogy a férfi oda-figyeljen. A lány tartózkodóan, gyanakodva nézett rá fahéj-színű szemével.

– Abban a pillanatban esett térdre, amikor te leléptél a lépcsőről. Valami megtámadta. Mi folyik itt?

Tay megrázta a fejét.

– Nem tudom. – Vree Erreden keze után nyúlt, és megfogta. A látó összerázkódott, aztán megnyugodott. Tay összegyűjtötte mágiáját, gyógyító balzsamot idézett föl, és átszivárogtatta a másik elf vézna karjába, testébe. Vree Erreden sóhajtott, elcsöndesedett, lehorgasztotta a fejét. Preia felvonta a szemöldökét. – Tartsd még egy pillanatig – kérte Tay. Föltápászkodott és odament Jerléhez. – Szerinted miért van itt ez a kert? – kérdezte halkan.

Barátja megcsóválta a fejét.

– Semmi jóért, ha ez rejti a Fekete Tündérkövet. A helyedben nem mennék be. – Tay bólintott.

– De ha nem megyek, akkor nem tudom elhozni a Tündérkövet.

– Már ha egyáltalán eléred. Magad mesélted a látomás figyelmeztetését, hogy valami őrzi a Követ. Talán a kert maga. Vagy valami, ami benne él.

Álltak a közelében, bámulták a liánok és ágak szövevényét, igyekeztek kifürkészni valamit a várakozó, megsejtett veszélyből. Mintha pillanatnyi puha szellő fodrozta volna a ragyogó leveleket – de nem mozdult más. Tay kinyújtotta a kezét és druida mágiája segítségével végigfésülte a kert belsejét. Az érzékelés óvatosan fürkészve kígyózott befelé. De csak azt érzékelte, amit látott: a karcsú fákat, a kúszónövényeket, fényes leveleikkel, és a földet, amelyből nőttek. Mégis, életet érzett itt, a növényeken feletti életet, egy jelenlétet, amely erős, ősi és halálos.

– Gyere velem! – hívta végül Jerlét. Otthagyták társaikat, és lassan, elővigyázatosan felderítették a kert peremét. Széles, torlasztalan volt a sétány, úgyhogy könnyen szemmel tarthatták. A kert több száz méteren át futott hosszanti irányban, száz méteren át keresztben, majd ismét több száz méteresre nyúlt a másik oldalon. Mindenhol egyformának látszott: a peremén virágok nőttek, belsejében liánok tekeredtek a fákra. Nem voltak benne ösvények. Nem voltak más életre utaló jelek. Nem volt nyoma a Fekete Tündérkőnek. Visszaérve kiindulási pontjukhoz, Tay ismét odament Vree Erredenhez. A látó magához tért, és Preia mellett guggolt. Nyitott szemmel, mereven bámulta a kertet, noha Taynak úgy tűnt, egészen mást néz. Letérdelt mellé.

– Biztos vagy benne, hogy a Fekete Tündérkő itt van? – kérdezte halkan. A látó bólintott.

– Valahol abban az útvesztőben – suttogta. A hangja nyers és kásás volt a félelemtől. Hirtelen Tayra villantotta a szemét. – Nem szabad bemenned! Nem fogsz kijönni, Tay Trefenwyd! Az, ami a Tündérkövet őrzi, ami itt lakozik, az már vár reád! – Öklét fájdalomtól felszántott arcához kapta. – Hallgass rám! Nem küzdhetsz ellene!

Tay fölállt és odament Jerle Shannarához.

– Tegyél meg nekem valamit – kérte. Vigyázott, hogy Vree Erreden ne hallja. – Hívd ide a harcosokat. Hagyd ott Preiát a látóval. – Jerle egy pillanatig nézte, azután intett a mellette álló elf harcosoknak. Amikor valamennyien együtt voltak, kérdően pillantott Tayra. – Azt akarom, hogy fogjátok meg a karomat – mondta ő. – Mindkét oldalról ketten. Tartsatok, és akármit mondjak vagy tegyek, ti csak szorítsatok. Ne engedjetek el! Ne válaszoljatok, akármit mondanék! Még csak ne is nézzetek rám, ha meg tudjátok tenni. Képesek vagytok rá?

Az elf harcosok összenéztek és bólintottak.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Jerle.

– Druida mágiához folyamodom, hogy megtudjam, mi van a kertben – felelte Tay. – Nem lesz semmi baj, ha úgy tesztek, ahogy mondtam.

– Úgy teszünk – ígérte barátja. – Mindnyájan. De nem nagyon tetszik nekem ez a dolog.

Tay mosolygott, noha a szíve erősen vert.

– Nekem sem. – Lehunyta a szemét és a többieket kimosta a tudatából. Összegyűjtötte mágiáját, mélyre húzódott önmagában. Ott, lényének tengelyében varázsképet alkotott magáról, egy anyagtalan szellemlényt, és hosszú, lassú sóhajjal útnak indította. Láthatatlan kísértetként emelkedett ki anyagi testéből, párafoszlány volt az ősi erőd halványszürke fényében. Elsiklott Jerle Shannara és az elf vadászok mellett, a néma kert sűrű, zöld bozótja felé. Eközben sokkal világosabban érezte az ide temetett mágiát. Ősi, fortélyos, kétségbevonhatatlan volt, gyökerei mélyebbre hatoltak, mint a fákéi és a kúszónövényekéi, amelyek eltakarták. Ez volt az az entitás, amelyhez a várat védő erővonalak vezettek. Belőle nőttek ki pókháló selymeként, áthurkoltak követ és vasat, fölértek a külső sáncokból a legmagasabb tornyokig, a legmélyebb pincékből a legmagasabb bástyákig. Végignyújtóztak a hegyszakadékokban, fel az égig, a gondolat, az érzés és az erő gigászi összpontosításában. Tay szembetalálkozott hálójukkal, és óvatosan kikerülte, anélkül hogy hozzáért volna. Azután bent volt a kertben, keresztülvágott az útvesztőn, be a föld buja nyirkosságába, a levelek és indák édes illatába. A kert mindenütt egyforma volt, mély, titokzatos, mindent elborító. Tay súlytalanul, anyagtalanul lebegett egy légáramlaton, kikerülte a szerteszét ágazó erővonalakat, vigyázott, nehogy – megzavarván őket – felriassza azt az akármit, ami őt figyeli. Olyan messzire jutott a kertben, hogy azt hitte, mindjárt átér a túloldalára, amikor váratlanul megsűrűsödtek az erővonalak egy olyan helyen, ahol a fény elapadt, az árnyékok sötétebbek lettek. Itt eltűntek a karcsú fák, a kúszónövények. Itt a sötétség vette át az uralmat. Kopaszon mutogatta magát a föld, ahol semmi sem nőtt, és a szórt fényt fölszívta valami, ahogy a szivacs a vizet. Valami láthatatlan lüktetett egy szív kitartásával és ütemességével, védő varázslatba, oltalmazó erőkbe burkoltan.

Tay Trefenwyd közelebb merészkedett, beleselkedett a fojtogató árnyékba, végiglopózott a védővonalak mentén. Álcázott alakjában lecsöndesítette magát, még érverését, lélegzetének susogását, szívének lüktetését is elnémította. Visszavonta énjének minden parányát, eggyé vált a sötétséggel. Ekkor meglátta. Ódon fémrámában, amelyre rúnákat véstek s különös alakzatokat kovácsoltak, egy ékkő pihent, oly tintafekete, hogy sima felszíne semmilyen fényt nem vert vissza. Átlátszatlanul, kifürkészhetetlenül, oly hatalmat sugározva, mely túl volt Tay Trefenwyd képzeletének határain, ott várakozott a Fekete Tündérkő. Rá! A pokolba! Őrá vár! Úgy kapott utána, ahogy a lepke jön a fényre: ösztönszerűen, gondolkodás nélkül, képtelenül az ellenállásra. Egy fuldokló kétségbeesésével és vágyával kapott utána, és ez alkalommal nem volt vele Jerle Shannara, hogy megállítsa. Csak egy kép volt, anyagtalan jelenés, amely nem gondolkodott azon, amit csinál. Ebben a pillanatban az értelem elveszett számára, csak a vágy maradt.

Az mentette meg, hogy csupán kísértet volt. Abban a pillanatban, hogy keze a Tündérkőre csukódott, már tudta. Érezte, hogy jelenlétére válaszul megremegnek az erővonalak, érezte vibrálásukat, figyelmeztető zúgásukat. Próbált visszahúzódni, elfutni attól, ami következik, de nem volt menekvés. A figyelő, amelyet nem volt ideje azonosítani, a dolog, amely Chew Magna romjai között élt, hirtelen ocsmány alakot öltött. A föld megremegett ébredésétől, a kertet behálózó indák, amelyek egy pillanattal ezelőtt még ernyedten, lanyhán lógtak, fölcsapódtak, átváltoztak azokká a halálos csápokká, amelyekre Galaphile árnya figyelmeztette. Vadászó kígyók módjára iramlottak a karcsú fák között.

A mágia hajtotta, táplálta, éltette őket, és Tay Trefenwyd még szellemformában is azonnal tudta, mi a céljuk. Jöttek mindenfelől, és tucatszám csavarodtak rá a lábára, karjára, testére, fejére. Rácsavarodtak, azután szorítani kezdték. Tay érezte a nyomást. Nem kellett volna, hiszen szellemet csinált magából. De a kert varázslatának volt hozzá ereje, hogy megbéklyózza még ebben az anyagtalan formájában is. Mágia csapott össze mágiával, olyan erő, amely még egy druidát is képes elpusztítani. Taynak úgy rémlett, rögtön szétszaggatják. Hallotta, hogy sikolt, a fájdalom valóságos volt a tudatában. Összesűrítette megtépett foszlányait, porszemnyivé zsugorította azt az apró részt, ami fontos, és kihussant a vonagló indák résén a fénybe. Hirtelen visszazökkent a testébe, rángatózva, sikoltozva, gerince ívbe feszült, mintha áramütés érte volna, olyan vadul vergődve igyekezett szabadulni, hogy Jerle Shannara és az elf vadászok alig bírták tartani. Levegő után kapkodott, reszketett, s végül kimerülten a karjukba rogyott.

Verejtékben fürdött, ruhája elszakadt, amikor ki akarta tépni magát. Előtte hullámzott az életre kelt kert, a gyilkos szándékok óceánja, egy ingovány, amelynek egyetlen foglya sem remélhet szabadulást. Tay mégis megszabadult. Szorosan behunyta a szemét, hogy csak két vonal látszott belőle.

– Az ördögbe! – suttogta, és igyekezett kivetni agyából a rajta indázó, megszoruló kacsok emlékét.

– Tay! – kiáltotta rekedten, kétségbeesetten Jerle. Magához ölelte barátját, hatalmas teste reszketett. – Tay, hallasz?

Válaszul Tay Trefenwyd belekapaszkodott és kinyitotta a szemét. Nincs semmi baj, mondta magának. Biztonságban van, nem sérült meg. Hosszan, lassan, reszketve beszívta a levegőt. Visszatért az élők közé, és, a Fekete Tündérkő sötét mágiájának szörnyűségéről mindent megtudott, amit tudnia kell.

ELMONDTA TÁRSAINAK, amit tapasztalt. Maga köré gyűjtötte őket, hiszen valamennyiüknek hallania kellett, hogy mi történt. Nem hazudott, csupán megtartotta magának a fölfedezett igazságok legsötétebbikét. Igyekezett nem mutatni, mennyire megrémült, noha miközben mesélt, újra elöntötte a félelem, mint egy hatalmas, széles, mély folyó. Rövidre fogta a történetet, kényszerítette magát, hogy a hangja nyugodt és szilárd legyen. Azzal fejezte be, hogy most gondolkodnia kell egy kicsit azon, mi legyen a következő lépés. Magára hagyták, csak Vree Erreden maradt mellette hívatlanul. Amint a többiek hallótávolságon kívülre értek, a látó megfogta Tay karját.

– Semmit sem mondtál az őrzőről. Nem nevezted meg, noha tudnod kell, mi az. – A vékony, erős ujjak keményebben szorítottak. – Éreztem, hogy rád vár, kimondottan rád, mintha különösen fontos lennél neki. Mondd meg, mi az, Tay Trefenwyd. – Odamentek a csigalépcsőhöz, és leültek az erőd mélyének visszhangzó némaságában. Előttük a kert elcsitult, megint csak kert volt és semmi más. Mintha mi sem történt volna. Tay a látóra pillantott, majd elfordította a tekintetét

– Ha megmondom, az kettőnk között marad. Senki más nem tudhatja. – Vree Erreden bólintott.

– A Boszorkánymester az? – suttogta. Tay megrázta a fejét.

– Ami itt uralkodik, az vénebb nála. Az tanyázik a kertben, ami valaha ebben a várban lakott. Életek sűrítménye, tündér lények összeolvadása, főképp elfeké, akik századokkal ezelőtt épp olyanok voltak, mint te meg én. De megkívánták a Fekete Tündérkő hatalmát. Megkívánták és vágyuk olyan erős volt, hogy nem tudtak ellenállni. Használták a követ, valamennyien, talán külön, talán együtt, és az elpusztította őket. Nem tudom megmondani, hogyan, de azt igen, hogy mi történt velük. Átalakultak, kertté lettek, közös tudatuk, együttműködő erejük, mágiájuk tartja össze a vár maradványait; ide gyülekeztek, és ami megmaradt belőlük, az ezeknek a fáknak és kúszónövényeknek a formájában vert gyökeret.

– Emberi lények voltak? – kérdezte elborzadva a látó.

– Voltak. De már nem azok. Amikor használták a Tündérkő hatalmát, elveszítették, ami emberi volt bennük. – Űzött pillantást vetett a látóra. – Bremen figyelmeztetett a veszélyre. Azt mondta, bármi történjék, akármi legyen is az indok, a Fekete Tündérkövet nem használhatom. Tudnia kellett, mibe kerülne ez nekem, ha megtenném.

Vree Erreden lehajtotta a fejét, vékony arca eltűnt az árnyékban. Sebesen pislogott.

– Éreztem, hogy ami itt él, az téged vár. Megmondtam. De miért vár? A saját fajtáját keresi, olyan teremtményeket, amelyekben van erő, akik valamilyen formában használják a mágiát? Vagy éppen miattuk őrködik? Mi hajtja? Szerintem velem nem törődik, mert mágiámból hiányzik a tudatosság és erő. Az én mágiám ösztön és látomás, és az ezt nem használhatja. De a pokolba, megéreztem a sötétségét! – Tayhoz fordult. – Benned megvan a druida ereje, és az ilyen hatalom mérhetetlenül csábítóbb. Nem kétséges, hogy vagy vonzza a mágiád, vagy fél tőle.

Tay esze fürgén járt.

– A Fekete Tündérkövet védi, mert az a forrása a hatalmának. És az életének is. Ezt fenyegettem én, amikor behatoltam a kertbe és megzavartam az általa gerjesztett erővonalakat. Vajon fölismerte bennem a druidát? Jó lenne tudni.

– Az biztos, hogy ellenségként azonosít. Így kell lennie, hiszen meg akar semmisíteni. Tudja, hogy nem vagy megrontott. – A látó hosszan, reszketegen sóhajtott. – Azt várja, hogy újra próbálkozz, Tay. Ha visszamész abba a kertbe, akkor elemészt. – Némán bámultak egymásra. Ellenségként azonosít, gondolta Tay, megismételve Vree Erreden szavait. Tudja, hogy nem vagy megrontott. Hirtelen eszébe jutott valami, de sehogyan sem volt képes tudatosítani, hogy mi az. Egy pillanatig viaskodott vele, mielőtt beugrott volna az emlék. Bremen volt az, aki megváltoztatta külsejét, formáját, még a gondolatait is, hogy behatolhasson a Boszorkánymester erődjébe. Eltorzította magát, hogy ugyanolyan legyen, mint a bent tanyázó szörnyetegek. Vajon ó meg tudná tenni? Elállt a lélegzete, és elfordult, mert nem akarta, hogy Vree Erreden lássa, ami a szemében van. Maga sem hitte, amit gondolt. Ez elképzelhetetlen, hogy ő akár a legcsekélyebb mértékben is fontolóra vegyen egy ilyen ötletet. Őrültség! De mi más választása marad?

Nincs más út. Ránézett a többiekre, ahogy ültek egy csomóban, a halálos kert szélén. Hosszú utat tettek meg a Fekete Tündérkőért, egyikük sem fog visszafordulni nélküle. Nincs is értelme másra gondolni. Túl nagy a tét, túl magas az ár, nem vallhatnak kudarcot. Inkább meghalnak. Ó, de hát lennie kell más módnak! Elméjét mintha vaspántok szorították volna. Hogyan vegye rá magát? Van esélye egyáltalán? Ezúttal, ha kudarcot vall, nincs menekvés. E fogják emészteni… Föl fogják falni. Fölállt, mert állnia kellett, ha szembe akart nézni ezzel döntéssel. El kellett távolodnia félelmétől. Lelépett a lépcsőről, otthagyta a látót, aki értetlenül bámult utána. Otthagyta a többieket is, Jerlét, Preiát, az elf harcosokat – hogy összeszedje magát, fölmérje erejét. Hórihorgas, vékonypénzű alak, aki éppoly megviseltnek, és ugyanúgy az idő rabszolgájának érezte magát, mint a sziklát maga körül. Tudta, kicsoda: druida – mindenekelőtt, végső soron és örökké, de csak egyike a maroknyi túlélőnek, egy rendnek, amely minden valószínűség szerint a kipusztulás felé tart. A világ változik és bizonyos dolgoknak el kell tűnniük. Ez érvényes lehet Bremenre, Riscára és őrá. De nem tűnhetünk el csöndes alázattal, gondolta dühösen. Nem tűnhetünk el, mint ködbe enyésző kísértetek az új nap hajnalán, félig-meddig hiteles, jelentéktelen lények módjára. Nem lehetünk kevesebbek, mint voltunk!

Saját szavaitól megerősödve, hitétől fölvértezve összeszedte maradék bátorságát, és szólt Jerle Shannarának.

XVII.

– VAN RÁ MÓD, hogy elérjük a Fekete Tündérkövet – mondta csendesen. – De csak én vagyok képes rá, és egyedül kell megtennem. Félrehúzódtak a többiektől. Taynak gombóc volt a torkában, ami rácáfolt fanyar mosolyára. A világosság fakulni kezdett, a nap már nyugat felé tartott a környező hegyek pereme fölött. Tay nem akarta, hogy itt érje őket az éjszaka. Jerle egy pillanatig szótlanul figyelte.

– Ugye, valamilyen druida varázslatra készülsz?

– Arra. – Barátja mereven bámult rá ravasz szemével.

– Álcázás?

– Igen. Bizonyos értelemben. – Egy pillanatra elhallgatott. – Inkább nem magyaráznám. Jobb lenne, ha egyszerűen megbíznál bennem. Békén kell hogy hagyjatok, akármi történjék. Senki sem jöhet a közelembe, amíg engedélyt nem adok. Ez nehéz lesz, mert másképpen fogod akarni.

– Veszélyes lesz. – Kijelentés volt, nem kérdés. Tay bólintott.

– Be kell mennem a kertbe. Ha nem jövök ki, akkor fogod a többieket és visszatértek Arborlonba. Várj, hallgass végig! – vágott elébe a tiltakozásnak. – Ha engem megölnek, akkor másnak sincs esélye. Te bátor vagy, Jerle, de nincs varázserőd, anélkül pedig nem győzhetsz azzal szemben, ami a kertben él. Vissza kell térned Arborlonba, hogy megvárd Brement. Ő segíthet. Ráleltünk a Fekete Tündérkőre, már csak a módját kell megtalálni, hogy elvihessétek. Ha nekem nem sikerül, neki kell megpróbálnia.

Jerle Shannara csípőre tette a kezét és viszolyogva elfordította a tekintetét.

– Nem értek valami jól ahhoz, hogy csak ácsorogjak, miközben mások az életüket kockáztatják. Különösen, ha te vagy az. – Tay keresztbe fonta a karját és a lábát szemlélte.

– Megértelek. Fordított helyzetben én is így éreznék. Nehéz várni. Mégis erre kell kérjelek. Később szükségem lesz az erődre, amikor az enyém kifogy. Még valami. Amikor ismét kijövök, ha meglátsz, szólíts a nevemen, még akkor is, ha nem vagy biztos benne, hogy én vagyok az.

– Tay Trefenwyd – mondta a másik kötelességtudóan. Egymásra néztek, visszagondoltak barátságuk éveire, összevetették a kérést önmagukkal szembeni saját elvárásaikkal. – Jól van – szólt végül Jerle. – Eredj. Tedd, amit kell.

Tay kérésére összegyűjtötte társaikat, és a csigalépcső tövébe állította őket, jó messze a kert szélétől. Tay csupán egyszer nézett feléjük, egy pillanatra megpihent a szeme Preia Starlén, majd elfordult. Amióta megérkeztek Chew Magnába, távol tartotta érzelmeit a lánytól, mert tudta, hogy nem szabad megosztani a figyelmét. Most ismét ezt tette: druida voltára, a különleges képességei fejlesztésének szentelt évekre, az elsajátított tudományokra és készségekre összpontosított. Maga elé képzelte Brement: a vékony, ráncos arcot, a különös, parancsoló szempárt, a minden vonását átszellemítő céltudatosságot. Megismételte a parancsot, amit az öregembertől kapott, a parancsot, amelyet elfogadott, amikor ide jött. Azután szembenézett a kerttel, az indák öldöklő gubancával, az árnyékos zugokkal, a valahol a mélyben várakozó, láthatatlan életerővel. Ellazította magát, lelassította szívverését, pulzusát, elcsitította gondolatait és beburkolta magát a nyugalom takarójába. Az elemek felé nyúlt, amelyek mágiáját táplálták, a levegőt, vizet, tüzet és földet hívta, hogy legyenek eszközei a változásban. Fölidézte, amit tudott róluk, megkereste és elhozta őket, körülvette magát bódító keverékükkel. Belélegezte őket, fölszívta magába érzéseiket, és lassan változni kezdett.

Gondosan munkálkodott, hogy az eredmény megfeleljen a céljának, apró lépésenkénti sietség nélkül változtatta át magát varázstudományával. Rétegenként hántotta le magáról önazonosságát, eltávolította vonásait, módosította külsejét. Lefejtette magáról mindazt, ami fizikai valójából megmaradt. Azután behatolt a testébe, hogy azt is megváltoztassa, ami ott van. Elzárta érzelmeit, hitét, gondolatait, viselkedési normáit, alapelveit, mindent, ami őt jelentette, azt, ami és aki. Összegyűjtött mindent és elrejtette ott, ahol nem lehetett megtalálni, ahonnan semmi sem szabadíthatta ki, csak Jerle Shannara, ha kimondja a nevét. Azután ismét nekilátott, hogy fölépítse magát. Ehhez a kert életéből kellett merítenie. A teremtményekből merített, akik valaha emberi lények voltak, de többé nem azok.

Megkereste a lényegét annak, amik voltak, a magvát annak, amivé a Fekete Tündérkő mágiája tette őket, és engedte, hogy felnövekedvén szirmokat bontson benne. Olyanná lett, mint ők, olyan sötét és kárhozott, olyan elpusztított és letarolt, szakasztott másuk eszelősségben és gonoszságban. Hogy közöttük mozoghasson, eggyé vált velük, kivéve azt a részt, amelyben elrejtette önnön lényegét. Egy lépésnyire került sorsuktól, olyan közel, ahol már nem számított egyetlen lépésnyi különbség. Az elfek látták, hogyan változik. Látták, amint a magas, kissé görnyedt alak összetöpped és meggörbül. Látták, amint langaléta végtagjai gacsosodnak, ferdülnek. Érezték, amint az ocsmányság megmássza társukat, majd eltölti, míg nem marad benne más. Érezték a bomlás szagát. Ízelítőt kaptak a pusztulásból. Káromlása lett mindennek, ami jó, ami emberi, s noha Jerle Shannara megacélozta magát, hogy elviselje azt, amivé barátja éppen változott, még ő is visszaborzadt tőle. A tömény és rögeszmés elmebaj zúgott Tay Trefenwyd koponyájában. Csordultig átitatta a kert sötét mágiájának nyomorító hatása, a mágiát életükkel tápláló lények romlása.

Egy pillanatra úgy rémlett, megérti az igézetet, keletkezésének mikéntjét a Fekete Tündérkő hibás használatából, ám a közelgő megértés azzal fenyegette, hogy elvész ép elméjének utolsó foszlánya, a céltudatosságot tartalmazó csepp mag, ezért kénytelen volt meghátrálni. Már bent járt a kertben, társaként a kreatúráknak, kiket a kert fölemésztett. Vakmerően haladt előre, másképp nem lett volna értelme. Úgy hatolt be, mint aki egy közülük, aki még teljesíti kötelezettségeit, amelyet a többiek alakváltozásuk folytán elhanyagoltak, mivel még abban a világban lakozik, amelyet ők odahagytak. Suhant a karcsú fák között, súrolta a petyhüdt liánokat, kígyó érkezett a kígyófészekbe.

Éppen olyan mérgező volt, mint ők, és amivé lett, az semmivel sem volt rosszabb, mint amit ők tükröztek. Besurrant az árnyas mélységbe, lélektelenül kígyózva keresett támaszt ölelésükben. A kert és a kertet tápláló teremtmények úgy viselkedtek, ahogy Tay remélte. Üdvözölték őt. Keblükre ölelték, mint közülük valót, ismerőst, meghitt társat. Tay megmerült fertelmességükben, bomlásukban, engedte magába furakodni a közös tudat csápjait, hadd lássák szándékát. Láthatták, hogy ő a gondviselőjük, a kert istápolója. Azért jött, hogy hozzon nekik valamit, valami változást, amely új sarjadásra ihlet, kielégít kimondhatatlan vágyakat. Jött, hogy enyhülést hozzon. Mélyen behatolt a kertbe, olyan mélyre, hogy teljesen elveszett abban, amivé lett. Minden elhalványult, és nem fog kiélesedni, ha nem jön elő. Göbbé csavarodott, amely apró, skarlát cseppekben préselte ki belőle az életet. Nem volt egyéb, csak az eszelős vágyakozás, egy rozzant éji váz, amelyben nyoma sincs azelőtti lényének. Mindent elveszített, ami volt.

De ugyanakkor hajtotta engesztelhetetlen tudata a célnak, melynek átadta magát. A Fekete Tündérkőért jött, és még őrületében is el volt szánva rá, hogy megszerzi. Céltudatosan, kérlelhetetlen akarattal közeledett hozzá. Az erővonalak súrolták, és lesiklottak róla. Az indák megborzongtak, de az elismeréstől, nem a haragtól. A kert élete engedte, hogy Tay a Tündérkő fölé hajoljon, a kezébe vegye, a szívéhez emelje. Látták, azért jött, hogy a kőre vigyázzon. Azért jött, hogy új varázslatot csiholjon belőle, amelyben ők is osztoznak, amely táplálja őket, enyhíti éhségüket.

Ez volt az álca, amelyet Tay Trefenwyd magára öltött. A kertet alkotó teremtmények már nem idézhették fel az erőt, amely megrontotta őket, nem táplálkozhattak belőle, rabul estek abban, amivé ez az erő tette őket, örökre helyhez kötötten a kúszónövényekben, fákban és virágokban, e négyszögletes földfolton a vár mélyén, amely valaha otthonuk volt. Őrizték a követ, mint béklyóik lakatját, várva az időt, amikor meghozzák a kulcsot, és ők kiszabadulnak. Tay elhozta azt a kulcsot. Ő volt az esély, a remény, az ígéret, amit megengedett a téboly. Így ment lépésről lépésre visszafelé a kertben, kezében – vagy abban, amivé a keze vált – a Fekete Tündérkővel. Erővonalakat vonszolt maga után, a kert erejének pókhálója félrehúzódott, hogy helyet adjon, szálai engedtek, hogy Tay továbbhaladhasson.

Puhán elpattantak, amikor elment mellettük, és érezte, hogy a kert beleremeg a fájdalomba. De a fájdalom őrá is átsugárzott, és érezte, hogy ez a fájdalom gyönyörűséges. Agóniát ígért ez a fájdalom, az átváltozás agóniáját. Sötét szándék irányította lépéseit, vájta föl szívét, hajtotta az árnyakon át. Új erőt érzett roncsolt alakján, óvatos puhatolózást, mintha selymes ujjak tapogatnák a bőrét. A Fekete Tündérkő szunnyadó bűvereje ébredezett szabadulásra vágyva, serkenve kínálgatta, mi minden lehet belőle. Szeretőként cirógatta Tay Trefenwydet. Megsimogatta eltorzult alakját, eltöltötte örömmel. Azt suttogta, hogy Tayé lehet a hatalma. Azt parancsolhat neki, amit akar, és ő minden kívánságát teljesíti. Kitört a kert árnyai közül a fényre, szabadon az indáktól, az ott lakozók hangjaitól, érintésétől.

Szörnyű roncs volt, semmi emberi nem maradt benne, fölismerhetetlenül sötétté, gonosszá torzult. Nyálkás nyomot hagyva cammogott a sétány kövén, magához szorította a Fekete Tündérkövet, láthatatlan erővonalakat vonszolt maga után, húrokat, melyeket csak ő látott, pászmákat, amelyek pillanat alatt visszaránthatták volna. Ott elöl iszonyattal bámultak rá az elfek, akik vele érkeztek Chew Magnába. Amikor előbukkant, kiáltva kardot rántottak és felkészültek támadására. Ő nézte őket, és nem tudta, kik ezek. Nézte őket, és nem érdekelték. Ekkor Jerle Shannara fölemelte a kezét, hogy lefogja a fegyvereket. Előrelépett, egyedül, senkitől sem támogatva, és rászögezte szemét a közeledő jelenésre. Amikor már csak néhány méternyire voltak egymástól, megállt és érdes, rekedt, kétségbeesett hangon belesúgta a csöndbe:

– Tay Trefenwyd! – Amikor Jerle Shannara kimondta a nevét, ez a hang visszahozta Tayt az életbe. Végigvágott rajta, kirobbant belőle a druida mágia, amelyet elzárt lényének legmélyebb, áthatolhatatlan magvába. Kiszabadította álcájából, előrántotta a ráboruló sötétségből, a mocsárból, amelybe alámerült. Elpusztította, amivé tette önmagát: a kreatúra burkát. Elpusztította, amely elhatalmasodott rajta: az őrületet. Tay egy pillanat alatt újjáépült, egyénisége, minden vonása visszatért, ismét volt esze és hite. Végül elvágta a Tay után kapaszkodó erővonalakat, kizárólagos tulajdonába adva ezzel a Fekete Tündérkövet. A kert megvadult. Indák és fák vágódtak ki a földből akkora erővel, hogy majd leszakadtak gyökereikről. A Fekete Tündérkő és Tay Trefenwyd után vetették magukat, hogy visszaszerezzék az elsőt, és elpusztítsák a másodikat. De Tayt eltakarta a druida tűz, amely szabadulása pillanatában rögtön fellobbant, hogy megvédje a kert haragjától. Indák vetődtek rá, köréje tekeredtek, vissza akarták rántani az árnyak mélyébe. Ám a tűz megálljt parancsolt nekik, elhamvasztotta őket és megvédte a druidát. Odarohant Jerle Shannara és a csapat, kardokkal, késekkel metélték az indák hullámzó tömegét. Ne! gondolta Tay, miközben próbálta lelassítani őket. Ne, ne gyertek ide! Megmondta, hogy ne jöjjenek a közelébe, nyomatékosan figyelmeztette Jerlét, hogy nem szabad idejönniük! De az elfek nem bírtak magukkal, amikor látták, hogy Tay visszatért, nála a drága Tündérkő, és ők azt hitték, bajban van. Így hát fegyvert rántottak, és bátran, meggondolatlanul rohamoztak, nem törődve a veszéllyel.

Túl későn döbbentek rá tévedésükre. A kert olyan sebesen fordult ellenük, akár a gondolat. Elkapta a legközelebbi vadászt, még mielőtt hátraugorhatott volna, kitépte társai közül, és darabokra szaggatta. Tay, gyöngítve inkább saját védőpajzsát, lázasan kapkodva kiterjesztette ostromlott barátai köré a druida tüzet, és a lépcső felé vetette magát, odaordítva a többieknek, hogy kövessék. Mentek is utána, egyetlen kivétellel – a túlságosan lassúnak bizonyult vadászt fordulás közben kapták el hátulról és rántották a halálba. Tay odaért a széles lépcsőhöz, és rohanni kezdett fölfelé. Érezte maga körül az erővonalak összeomlását. Érezte a kert bűverejének apadását. A Fekete Tündérkő elrablása gyógyíthatatlan sebet ejtett Chew Magna életerején, külhámján. A lába alatt megremegett a föld.

– Mi ez? Mi történik? – kiáltotta Jerle, aki ekkor érte utol.

– Összeomlik a vár! – üvöltötte Tay. – Ki kell jutnunk!

Végignyargaltak az erőd folyosóin, termek útvesztőin át, a sötét, kihalt átjárókon a hasadék felé, amely beengedte őket. Lelkesedésből és bánatból kevert, különös, felzaklató érzés töltötte el Tayt. Szabad volt, ő nyert a hazárdjátékban! Vérpezsdítő gondolat! Ám a sikerért még nem nyújtották be a számlát. Nem érezte jól magát; valamit csinált vele a kert, amit még nem tudott kielemezni. Végignézett magán, mintha azt várná, hogy hiányzik valamije. De látta, hogy ép, sértetlen. Belül sérült meg. Repedések futottak végig az ősi falakon, Tay szeme láttára hosszabbodtak és tágultak. A kőtömbök vadul remegtek és porlottak. Tay elpusztította Chew Magna erejét, a kertet és az erődöt megtartó, gondosan fölépített varázslatot, amely törékenyebbnek bizonyult, mint gondolta. Chew Magna összeomlóban volt, sokáig elhúzódó ideje a vége felé járt. Mellette Preia Starle rontott előre, miközben kiabált valamit. Megint átvette felderítői helyét a csapat élén. Karcsú lába alig érte a remegő sziklát, fahéjszín haja lobogott. Tay nézte, de nem látta olyan tisztán, mint kellett volna. A látása elhomályosult, a lélegzésével is volt valami baj. Tele szájjal hörbölte a levegőt, és még mindig nem volt elég. Jerle Shannara utolérte megbicsakló barátját, lassított, erős karjával átkapta a tántorgó alakot, és magával vonszolta. Mögöttük Vree Erreden és a megmaradt elf vadász rohant.

Falak, mennyezetek rogytak be, amikor kivágódtak az erődből. Keresztülszáguldottak az udvaron a külső fal és a kapu irányába, amelyen bejutottak. Tay úgy érezte, tűz ég a mellében. Rádöbbent, hogy még mindig benne van egy darab a kert förtelmes bűverejéből. Igyekezett bezárni, különválasztani teste többi részétől, saját varázserejével próbálta elfojtani. Végignézett magán, abban igyekezett vigaszt találni, amit látott. Ám iszonyodva vette észre, hogy a Fekete Tündérkő lágyan lüktet a mellén. Eltépte róla a tekintetét, sietve eltakarta a fekete ékkövet, hogy a többiek ne lássák. Átviharzottak az erőd kapuján, majd föl a lépcsőn, amely a hasadékhoz vezetett. Mögöttük csúszkáló, repedező sziklák hangja elegyedett a fölhangosodott morajlásba. A folyosó megtelt porral, alig kaptak levegőt. Vree Erreden is kezdett lemaradozni. A mellette rohanó elf harcos lassított, hogy segíthessen neki. Úgy botladoztak egymás mellett, mint négy aggastyán, köhögve, fuldokolva igyekeztek lépést tartani Preia Starléval.

A hegy mélyéből robbanás hallatszott, omladék irdatlan felhője csapódott a hátukba, akkora erővel, hogy elterültek a lépcsőn. Rémülten, bódultan, de elszántan tápászkodtak föl és loholtak tovább. Tay csúnyán legyengült. A fájdalom átterjedt az egész testére. A Fekete Tündérkő erősebben lüktetett a mellén. A kert bűvöletének az a benne maradt darabja etette a Tündérkő mágiáját. Túl jól álcázta magát. Túlságosan alaposan változtatta át magát. Azt hitte, fel lehet épülni abból, amit csinált, de a betegség, amellyel megfertőzte magát, nem távozott olyan könnyen. Összeszorította a fogát és törtetett tovább. A kockázatról tudomása volt. Most már semmit sem tehet. Aztán átjutottak a hasadékon, és kiértek a kráterbe vezető lejtőre. Néhány méterrel előttük Preia Starle állt földbe gyökerezett lábbal.

– A pokolba! – szisszent föl Jerle Shannara.

Előttük több tucat gnóm vadász széles félkörben állva vágott el minden lehetséges menekülési útvonalat. Középen két rettegett Koponyahordozó gunnyasztott feketén, mint szellemek, kik az éjszakát várják. Hát csak utolérték őket az üldözők! Az elfek megtorpantak Preia mögött. Tay gyorsan számolt. Öten voltak csaknem száz ellenséggel szemben. Nincs esélyük. Preia óvatosan visszahátrált Jerle mellé. Nem rántott fegyvert.

– Itt vártak, amikor kijöttem – mondta halkan. Nem volt félelem a hangjában. Furcsán nyugodt arccal tekintett Tayra. – Túl sokan vannak. – Jerle bólintott. Komor pillantást vetett a druidára. Mögöttük a hasadék törmeléket és port böfögött, amikor újabb robbanás történt a hegy mélyén. A föld megremegett alattuk, válaszul Chew Magna összeomlására és a varázserő elvesztésére.

– Vissza kell mennünk – suttogta Jerle. – Talán lelünk másik utat.

De nem volt másik út, és ezt Tay is tudta. Csak ez az út volt, a Koponyahordozókon és a gnómokon át. Visszamenni a hasadékba egyenlő az öngyilkossággal. Az egész hegy összedől, és mindent szétzúz, ami ott reked a járataiban. Balra mögötte az utolsó elf vadász elengedte Vree Erredent, aki összecsuklott a sziklán. A látó alig volt magánál. A feje és az arca vérzett. Tay azon töprengett, mi történhetett vele és mikor? Ő hogyhogy nem vette észre? Az elf harcos előrelépett melléje. Reménytelen, gondolta Tay. Elhúzódott Jerlétől, próbára tette erejét, hogy képes-e megállni egyedül. Úgy vélte, igen. Kihúzta magát és ránézett a barátjára. Jerle gyanakodva sandított vissza, és Tay akaratlanul elmosolyodott. Preia Starle kíváncsian fürkészte, a szeme kihívóan ragyogott és Tay arra gondolt, hogy a lány olyasmit is láthat, amit Jerle nem.

– Itt várjatok – mondta.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte rögtön Jerle. Előrelépett, hogy a karjánál fogva tartsa vissza. Tay óvatosan kiszabadította magát.

– Minden rendben lesz – ígérte. – Csak várjatok itt. – Lement a lejtőn, óvatosan egyensúlyozva a sima, csúszós kövek között. Hosszú reszketések morajlottak át a hegyen, ahogy folytatódott Chew Magna összeomlása. Fölnézett a sziklafalon túl az égboltra, pillantása végigsiklott a hatalmas kráteren, a benne foglyul ejtett, csöndes tavon, az ormokon, a halványodó napon. Hagyta csapongani a gondolatait. Bremenre és Riscára gondolt, akik most messze innen, Négyföld távoli vidékein vívják harcukat. Vajon mi lehet velük? A családjára gondolt és arborloni otthonára, szüleire és Kirára, az öccsére, sógornőjére, gyermekeikre, régi barátaira, a helyekre, ahol élt. Az elpusztult Paranorra és a druidákra gondolt. Néhány kurta pillanatban fölmérte a múlt és a jelen dolgait, szétszórta maga előtt ábrándjait, összesöpörte őket, majd végleg elvetett mindent. Tíz-egynéhány méterre a Koponyahordozóktól megállt.

A gunnyasztó rémek kiegyenesedtek és baljós vörös szemmel figyelték. Arcuk beleveszett a csuklya sötétségébe. Tudta, hogy nincs elég ereje szembeszállni velük. Elhasználta Chew Magnában. Beteg volt, elnyűtt. Higgadtan fogadta a tényt. A Fekete Tündérkő keresése véget ért. Annyi van hátra, hogy biztonságosan hazajuttassák Alborlonba. Azoknak, akik vele vannak, meg kell adni a hazatérés lehetőségét. Tennie kell róla. Valaha képes lett volna valamennyiüket megvédeni, most magát is alig bírja. Pedig meg kell tennie. Nincs senkijük rajta kívül. Lenézett szorosan összezárt kezére. A Fekete Tündérkő ereje lapult benne. Bremen figyelmeztette, hogy ne hívja elő, és ő szavát adta, hogy nem teszi meg. De a dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy az ember szeretné. Hirtelen magasba lendítette öklét, érezte benne a Tündérkő sötét lüktetését. A legutolsó porszemig összegyűjtötte maradék erejét és elszántságát, majd belefúrta magát a sötét mágia szívébe, és idézte hatalmát. A Koponyahordozók azonnal reagáltak.

Felismerték a veszélyt, ők is belobbantották halálos tüzüket, gonosz, zöld ragyogás csapott le Tayra halálos hatékonysággal. De nem voltak elég gyorsak. A Fekete Tündérkő már várta Tay hívását, számított rá, összekapcsolódtak az első pillanattól, mint úr és rabszolga, egyelőre eldöntetlen szereposztásban. A Kő mohón lüktetett, mágiája kicsapott a férfi ujjai közül, mint a fény ellentétének hulláma, fekete űr, amely mindent elnyel, ami az útjába kerül. Megsemmisítette a Koponyahordozók tüzét. Őket is. Eltüntette a gnóm harcosokat, még azokat is, akik menekülni próbáltak, a legutolsó rémült katonáig. Mindent felfalt. Embert és szörnyet hamuvá változtatott, azután ellopta életüket és átadta a Kő hordozójának. Tay összerázkódott és fölkiáltott, amikor a Tündérkő mágiája áldozatok életétől telítetten visszatért hozzá. Testének mélyéig hatolt a Koponyahordozók gonoszsága, tüzük gyilkos ereje. Átzúdult rajta a rémek valamennyi sötét szándéka és gonosz vágya, eltöltötte, szétmarcangolta. Ebben a pillanatban értette meg a Fekete Tündérkő erejének titkát: a Kő megsemmisít minden más mágiát, ellopja, magáévá teszi erejüket. Ámde szörnyű árat követel érte, mert az ellopott erő a Tündérkő birtokosáé lesz, és visszavonhatatlanul megváltoztatja.

Másodpercek alatt vége volt. Velük szemben semmivé vált minden ellenséges erő. A kráterlejtő suvadásán nem maradt más, mint rongyok, fegyverek és kis hamukupacok. A levegő égett hústól bűzlött. A csendes tó gyűrűket vetett, amikor átsuhant fölötte a Fekete Tündérkő heve. Tayt térdre roskasztotta a felhízott varázserő. Fölfalta, elporlasztotta a druida testét és lelkét. Semmit sem tehetett ellene. Vége volt. Ernyedt ujjai a sziklára ejtették a Fekete Tündérkövet. A sötét sugár kialudt. A lüktetés abbamaradt. Tay mereven nézte a követ, próbálta összpontosítani varázserejét, hogy megállítsa, ami vele történik. Lehunyta a szemét, nem törődött a fájdalommal. Semmi sem készíthette föl erre – semmi! Nem engedelmeskedett Bremennek, és ezt az árat kell fizetnie érte. Aztán egyszer csak Jerle Shannara ölelte magához, fölébe hajolt és mondott valamit. Preia is ott volt. Hallotta a hangjukat, de nem értette a szavakat. Nem nyitotta ki a szemét, küzdött a Fekete Tündérkő erejével. Túl sok időt töltött a kertben. A varázslat belefészkelte magát, gyökeret eresztett és várta, hogy Tay mikor adja meg magát a csábításnak. Olyan csapda volt ez, amelyet nem látott előre. Túl sok mindenre kellett gondolnia, túl sok mindenre figyelnie.

– Tay! – hallotta Preia kiáltását. Valami sötétség növekedett benne, valami hatalmas, elképzelhetetlenül gonosz. Ismét magával sodorta a Koponyahordozók ocsmány lényegével telítődött mágia hulláma. Legyőzték. Nem bír tovább harcolni. Túlságosan súlyos sebet kapott.

– Preia! – suttogta. – Mondd meg Bremennek… – Azután átlebegett egy másik időbe és térbe, egy arborloni nyárba, és gyerek volt megint. Jerlével játszott és leesett, amikor megpróbált felmászni egy falon. Csúnyán beverte a fejét és a fűben hevert. Jerle ott állt mellette, és biztatta, hogy ne legyen már ilyen dedós! Nem volt ez olyan nagy esés! Nincs is semmi bajod! És ő félig kábultan föltápászkodott, felhorzsolt könyékkel-arccal, és ekkor Preia, aki ugyancsak velük játszott, átölelte és azt duruzsolta: Maradj nyugodtan, Tay! Várj egy kicsit, amíg elmúlik a szédülés. Nem kell sietni. Kinyitotta a szemét. Jerle Shannara ringatta a karjában. Kemény arca maga a megrendülés. Preia mellette térdelt, szeméből patakzottak a könnyek. Tay megkereste a lány kezét és megszorította. Azután arra használta ereje maradékát, hogy – mint Retten Kippel tette – elszívja a levegőt a saját tüdejéből. Érezte, amint lelassul a szívverése, pulzusa. Érezte, hogy testének pusztulása is lassul. Elálmosodott. Már csak ez maradt neki. Az álom. Szemét elfátyolozta, látását elorozta a sötétség. Egyet sóhajtott. A halál gyorsan, gyengéden érkezett, és magával vitte.

A kard kovácsolása

XVIII.

BREMEN, MARETH ÉS KINSON RAVENLOCK egy teljes hétig vándoroltak, hogy elérjék a Kandallókő nevű helyet. Egész idő alatt gyalog mentek, mert a druida és a nyomkereső egybehangzó véleménye szerint így gyorsabb volt, mint lóháton. A környéket mindketten ismerték, sokat utaztak erre, tudták: azok a részek, ahol le lehetett vágni a kanyarokat, lovon járhatatlanok. Már az út elején volt egy pont, ahonnan a lovak semmiképp sem bírtak volna továbbmenni, ott kellett volna hagyni őket. Okosabb volt kezdettől gyalogolni, és nem bonyolítani a dolgokat.

Nekik persze megfelel, gondolta Mareth. Hozzászoktak a hosszú gyaloglásokhoz. Ő viszont nem. De hallgatott. Az élen haladó Kinson diktálta a szerinte mindhármuknak kényelmes tempót. Tudta, hogy Mareth nem szokta annyira a gyalogos utazást, mint Bremen vagy ő, bár a lányt kemény fából faragták. Az első két napon viszonylag sík, egyenletes terepen vezette őket, látható utakon és ösvényeken. Gyakran megállt, hogy Mareth pihenhessen, és minden alkalommal gondoskodott róla, hogy a lány igyék. Este megvizsgálta a csizmáját és a lábát, hogy épek-e. Meglepő módon a lány egyik ellen sem tiltakozott. Zárkózottabban viselkedett, amióta Bremen visszajött. Kinson szerint arra a pillanatra készülődött, amikor elmondja magáról az igazságot a druidának. Eközben átvágtak a Wolfsktaagon a Darklin-hátság felé. Az idő nagyobb részében a Rabb folyója mentén haladtak, mert az jó tájékozódási pontot, továbbá ivóvizet is kínál. Lusta, derűs napok következtek nyugodt éjszakákra. Az ősvadon oltalmazott és megnyugtatott, útjukon nem történt semmi. A harmadik este Mareth beváltotta ígéretét és elmondta Bremennek, hogy hazudta a Storlockban töltött időt. Nem volt stor, nem is fogadták be a rendbe, nem tanulta meg a gyógyítást. Amit a gyógyító és egyéb varázslatról tudott, arra saját maga jött rá. Fáradságos és néha fájdalmas tapasztalatok árán sajátította el készségeit.

Úgy tűnt neki, hogy varázsereje akkor működik a legjobban, ha gyógyításra használja, és ilyenkor kormányozni is különbül tudta. Beszélt a Cogline-hoz fűződő kapcsolatáról is. Bevallotta, hogy Cogline biztatta, menjen Paranorba a druidákhoz, ő javasolta, hogy ott keressen segítséget, s az ő közreműködésével hamisította Mareth a befogadáshoz szükséges okmányokat. Kinson álmélkodására Bremen nem haragudott meg a lányra. Figyelmesen hallgatta, bólogatott válaszul, és nem szólt. Ültek vacsora után a csaknem parázzsá hamvadt tűz mellett, a hold-és csillagfénytől ragyogó éjszakában. A druida nem nézett Kinsonra. Mintha megfeledkezett volna róla, hogy Ravenlock is ott ül.

Amikor a lány befejezte elbeszélését, Bremen bátorítóan rámosolygott.

– Hát, te aztán merész ifjú hölgy vagy! Méltányolom, hogy megbízol bennem és Kinsonban. Hát persze hogy megpróbálunk segíteni. Ami Cogline-t illeti – elküldeni valakit Paranorba, hogy ott tanuljon meg többet a varázserejéről, okmányokat hamisítani, alakoskodásra biztatni –, ez teljes mértékben rávall. Cogline nem szerette a druidákat. Egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy borsot törjön az orruk alá. De úgy vélem, azt is tudta, hogy ha elég elszántan akarod megismerni az igazságot a varázserődről, ha – hogy úgy mondjam – igaz lélek vagy, akkor végül utat találsz hozzám.

– Jól ismered Cogline-t? – kérdezte Mareth.

– Mint mindenki. Az én időm előtt volt druida. A Fajok Első Háborúja idején. Ismerte Bronát. Bizonyos értelemben rokonszenvezett is vele. Az volt a véleménye, hogy a tanulás minden módját bátorítani kell, és egyetlen formáját sem szabad tiltani. Ha ezt vesszük, benne is volt valami lázadó. De Cogline ezzel együtt jóindulatú és körültekintő ember. Sohasem vállalt volna olyan kockázatot, mint Brona. Még Brona előtt kilépett a druida rendből. Azért távozott, mert egyre jobban kiábrándult a tanulás kötelező módszeréből. Őt leginkább az elveszett tudományok érdekelték, azok, amelyek a pusztulás előtt a régi világot szolgálták. De a Fődruida és a Druidatanács nem támogatta munkáját. Akkoriban jobban kedvelték a mágiát – az erőt, amelyben Cogline nem bízott. A rendnek a régi tudományok olyasmit jelentettek, amit okosabb békén hagyni. Talán szolgálták az óvilágot, de el is pusztították. Titkaikat csak lassan, óvatosan szabad felfedni, és korlátozott mértékben lehet használni. Cogline mindezt ostobaságnak vélte. A tudományt nem lehet dugdosni, mondta. Az nem a kutatók programja, hanem a saját törvényszerűségei szerint fog feltárulni. – Bremen kissé hátradőlt, csupa-csont karjával átkarolta szögletes térdét, és mosolyogva emlékezett. – Így aztán Cogline távozott, mert feldühítette, amit vele műveltek – és azt hiszem, az is, amit ő művelt magával. Bevette magát a Darkin-hátságba, és magányosan folytatta tanulmányait. Időnként találkoztunk, útjaink keresztezték egymást. Beszélgettünk. Eszméket és elveket cseréltünk. Mindketten számkivetettek vagyunk. A különbség csak annyi, hogy Cogline nem hajlandó druidának tekinteni magát többé, én pedig kizárólag annak tartom magam.

– Akkor hosszabb ideje él, mint te – vetette oda Kinson, egy ággal piszkálgatva a zsarátnokot, és közben nem nézett Bremenre.

– Druidaálmot alszik, ha erre célzol – felelte nyugodtan Bremen. – Csak ennyi engedményt tett magának a mágiát illetően. A többiben nem bízik. Semmiben. – Marethre pillantott. – A mágiát veszedelmes, irányíthatatlan dolognak tartja. Azt hiszem, némi elégtételt szerezhetett neki, amikor megtudta, hogy te is így vagy vele. Remélte, hogy csinál egy kis felfordulást, amikor Paranorba küld. Csak az volt a feneség, hogy te túlságosan jól palástoltad képességeidet, és a druidák sohasem jöttek rá, mi rejlik benned.

Mareth bólintott, de hallgatott. Sötét szeme tűnődve meredt a távolba. Kinson nyújtózott. Idegesítette és bosszantotta a másik kettő. Az emberek szükségtelenül bonyolítják az életüket. Példa rá ez is. Elkapta Bremen pillantását.

– Most, hogy terítékre került minden titok és régmúlt história, árulj el valamit! Miért megyünk a Kandallókőhöz? Mit akarunk Cogline-tól? – Bremen egy pillanatig figyelte, mielőtt válaszolt volna.

– Mint mondtam, Cogline továbbra is a régi tudományokat tanulmányozza. Mindenkinél jobban ismeri az elveszett titkokat. Az egyik titoknak még hasznát vehetjük. – Elhallgatott, mosolygott. Kinson bizonyosra vette, hogy ennél nem mond többet. Nyilván van rá valamilyen oka, hogy így táncol a határvidéki idegein, de Kinsont nem érdekelte, nem is kérdezősködött. Bólintott, mintha beérné ennyivel és fölállt.

– Enyém az első őrség – közölte, és elsétált a sötétségben. Éjfélig rágódott az ügyön, amíg Bremen föl nem váltotta. Az öregember a semmiből bukkant elő – Kinson sohasem hallotta meg a közeledését –, és letelepedett mellé. Hosszú ideig üldögéltek szótlanul, és az éjszakát bámulták. Egy alacsony sziklán ültek, ahonnan a Rabbra lehetett látni, amely simán, ezüstösen kanyargott a holdfényben. A néma, álmos fák között a levegőben fenyő és boróka illata szállt. Táboruktól nyugatra volt a Darklin-hátság. Holnaptól rögösebb lesz a terep, sokkal nehezebb az utazás.

– Amit Cogline adhat nekünk – szólalt meg hirtelen, halk és határozott hangon az öregember –, azok az ő kohászati ismeretei. Emlékszel a látomásokra? Lényegük egy fegyver megalkotása, amely képes megsemmisíteni a Boszorkánymestert. Ez a fegyver egy kard, és olyan küzdelemre készül, amilyet emberi lény még nem vívott. A kardhoz sok minden kell, hogy elég erős legyen, dacolhasson Brona hatalmával. Többek között ilyen magának a kovácsolásnak a folyamata, hogy a kard fölérjen a többi fegyverrel. Cogline ebben segíthet. – Kinsonra nézett és elmosolyodott. – Úgy gondoltam, jobb, ha ez az értesülés kettőnk között marad.

Kinson bólintott, nem válaszolt. A lábát nézte, ismét bólintott és fölállt.

– Jó éjszakát, Bremen. – Elindult.

– Kinson? – A határvidéki megfordult. Bremen levette róla a tekintetét, a folyót és a fákat nézte. – Én nem lennék benne olyan biztos, hogy minden titok és régi história terítékre került. Mareth fölöttébb elővigyázatos és körültekintő ifjú hölgy. Megvan az oka, hogy mit miért tesz, és megtartja magának, amit gondol. Óvakodik föltárni gondolatait mások előtt. – Pillanatnyi szünet után folytatta: – Mint azt már te is tudod. Jó éjt.

Kinson még állt egy pillanatig, azután elindult.

Három napig törtettek olyan elvadult bozótoson át, ahol csak állatok csapásain lehetett előrejutni. Nem találkoztak senki ember fiával, nyomát sem látták. A síkság összetöredezett, dombok vonulatai váltakoztak szurdokokkal, amelyeket a Rabb tavaszi áradásai martak a földbe, és fullasztó sűrűségben borították a bokrok és a derékig érő fű. A folyó, holtágakat és mocsarakat alkotva, tucatnyi helyen kilépett a medréből, partja már nem nyújtott támpontot. Kinson elvezette őket a vízfolyások útvesztőjéből az erdő mélyére, ahol olyan sűrűn álltak az öreg fák, hogy árnyékukban nem nőtt sem bokor, sem fű, ami könnyebb utat kínált a szurdokok és vízmosások után. Az idő szép maradt, így jó ütemben haladhattak még a nehéz terepen is. Vándorlás közben Bremen a lány mellett ballagott. Mareth mágiájáról beszélgettek, az öregember tanácsokat adott neki, hogyan használja.

– Megvannak a módjai, amelyekkel fegyelmezheted – mondta. – Az a nehéz, hogy ezeket a módokat meghatározd. A veleszületett, avagy vadmágia sokkal bonyolultabb, mint a tanult. Ezt sikereken és kudarcokon át szerzed meg, a tudásodra épül. Kitanulod, mi működik, mi nem, s ennek okaival rendszerint tisztában vagy. De a vadmágiával más a helyzet. Az egyszerűen csak van, veled jön a világra, része a húsodnak és vérednek. Azt csinál, amit akar, amikor akarja, gyakran úgy, ahogy akarja, és te annyit tehetsz, hogy föltárod a miérteket, amennyire lehetséges. A veleszületett mágia szabályozását további tényezők nehezíthetik, amelyek befolyásolják a működését. Hathat rá a jellemed. Az érzelmeid, a hangulatod. A tested is, amely beépített rendszerekkel védekezik az egészségedet fenyegető veszélyek ellen, és ez is hatással van a bűverő tevékenységére. A világnézeted, a viselkedésed, a hited, a gondolkodásod – mindez módosítja az eredményt. A vadmágia egy kaméleon. Néha föladja és eltűnik, nem akar áttörni a védműveiden, vagy az akadályokon, amelyeket az útjába állítasz. Néha felágaskodik, legyűri őket, áttör és hat, bármivel próbálod is megállítani.

– Mi az, ami ilyen hatással van rám? – kérdezte a lány.

– Ez az, amire rá kell jönnünk – felelte Bremen.

Utazásuk hatodik napján elérték a Kandallókövet. Dél felé járt az idő, a vidék széles, meredek dombjai, kanyargós völgyei arra utaltak, hogy közel a Ravenshorn-hegység. Melegük volt, fájt a lábuk, a Rabb a mellékfolyóival rég elmaradt, két napja nem tudtak fürdeni. Aznap senki sem beszélt valami sokat; minden erejüket arra összpontosították, hogy még az éjszaka leszállta előtt elérjék céljukat, ahogy azt Kinson ígérte. A Darklin-hátság ijesztő híre ellenére útközben semmi sem fenyegette őket, legföljebb az út egyhangúsága miatti, fokozódó unalom. Így valóságos megkönnyebbülés volt, amikor megpillantották a magányos sziklaszálat a kicsiny völgy túloldalát megvilágító ragyogó napfényben. Kiléptek a luc-és erdeifenyő-erdőből, ahol olyan sűrű volt az árnyék, hogy szinte tapogatózniuk kellett. Kinson odamutatott, Bremen és Mareth pedig bólintott és elmosolyodott, mert máris tudták, hol vannak.

Vadvirágos réteken át ereszkedtek le a domboldalról a völgy alját kitöltő erdő hűvös árnyékába. Néma csöndben haladtak a magasba nyúló fák között. Volt itt vörös szil, fehér és fekete tölgy, bíbor levelű hikori és nyírfa. Bőven lehetett látni kusza, fakó, vén fenyőket is, de a lombhullató fák uralkodtak. Ahogy rájuk borult az ágak mennyezete, körülvette őket a fatörzsek sánca, gyorsan elvesztették szem elől a Kandallókövet. Kinson vezetett, folyton nyomokat keresve, de nem talált egyet sem. Nem értette, miért. Ha Cogline a völgyben lakik, sohasem szokott járkálni? Embernek semmi nyoma. Éltek itt madarak, apró rágcsálók, rovarok, de rajtuk kívül szinte semmi. Átlábaltak egy csermelyen, a sellőkből üdítő hideg permet csapott feléjük. Kinson megdörgölte az arcát, lehunyta szemét a hűvösségben, letörölte az izzadságot a homlokáról. Kipislogta a vizet a szeméből, és továbbment, fülelve a csöndre. Hátrapillantott Bremenre és Marethre, akik néhány lépéssel mögötte jöttek. Kínosan érezte magát, de nem tudta, miért. Nyomkereső ösztöne azt súgta, hogy baj van, de úgy látszik, egyik útitársa sem érzékelte. Lassított, hogy utolérjék.

– Szerintem valami nincs rendben – suttogta. Mareth üres tekintettel nézett rá. Bremen vállat vont. Kinson ingerülten előresietett. Egy széles tisztás után egy fenyőcsoport következett. Átnyomakodtak az ágak függönyén. Kinson hirtelen füstszagot érzett. Lassított, hogy figyelmeztesse a másik kettőt.

– Előre nézz – szólt rá Bremen, és pillantása Kinson válla fölött állapodott meg. A nyomkereső észrevette, hogy Mareth szeme elkerekedik. Ravenlock megpördült és szembetalálta magát a legnagyobb lápi macskával, melyet valaha látott. Két méterre állt és őt leste. Levesestányér szeme sárgán világított, a pofája fekete volt, egyébként mintha iromba darabkákból fércelték volna össze. Ritkán lehetett lápi macskával találkozni, és úgy tartották, hogy aki lát egyet, az mást már nemigen fog látni életében. Maguknak való állatok voltak, visszahúzódva éldegéltek Keletföld mocsaraiban. Nehéz volt észrevenni őket, mert úgy tudták változtatni a színüket, hogy beleolvadjanak környezetükbe. Átlagos hosszuk két-két és fél méter volt, a marmagasságuk közel méteres, ám ez itt négyméteres volt, a marmagassága pedig legalább másfél méter. A szeme csaknem egy magasságban volt Kinsonéval, és ha akarta, leteríthette volna a nyomkeresőt, még mielőtt az egyet pislogott volna.

– Bremen! – szólította fojtottan Ravenlock. Háta mögül különös csicsergés hallatszott. A lápi macska félrehajtotta nagy fejét. A hang megismétlődött, és Kinson most jött rá, hogy Brementől ered. A macska megnyalta az orrát, hasonló hanggal válaszolt, majd megfordult és elment. Bremen odaért a meghökkent határvidékihez, és megnyugtatóan a vállára tette a kezét.

– Ez Cogline macskája. Eszerint közel járunk a célhoz.

Kiléptek a fenyőligetből, keresztülvágtak egy tekervényes értől kettéosztott irtáson, és elhaladtak egy hatalmas, vén fehér tölgy mellett. A lápi macska egész idő alatt előttük ballagott, nem sietett, nem lassított, látszólag nem törődött velük, de sohasem téveszthették szem elől. Kinson kérdően nézett Marethre, ám a lány a fejét rázta. Ő sem tudott többet. Végül elértek egy nagy tisztáshoz, amelyre apró faházat építettek. Egyszerű, viharvert épület volt, ugyancsak ráfért volna egy tatarozás, oldalán a lécek meglazultak, a zsalugáterek lógtak a zsanérjaikon, a keskeny tornác palánkjai töredezettek, hiányosak voltak. A tető elég szilárdnak tűnt, a kémény ép volt, viszont az épülettől délre eső konyhakertben vad káosz uralkodott, és a gyomok vágyakozva törleszkedtek a ház alapjához.

A ház előtt egy ember állt, aki őket várta, és Kinson azonnal tudta Mareth leírásából, hogy ez Cogline. Magas, görbe vállú, ösztövér, elnyűtt alak volt, meglehetősen kócos és ápolatlan, a ruhája nagyjából ugyanolyan állapotú, mint a ház. Ezüst szálakkal átszőtt sötét haja a sündisznó tüskéihez hasonlóan meredezett szögletes fején. Vékony, hegyes szakállt, lógó bajuszt viselt. Cserzett arcát, olyan árkok szántották fel, amelyek nem csupán az évek múlásáról árulkodtak. Csípőre tette a kezét és megvárta, hogy elébe érjenek, miközben szélesen mosolygott.

– Helyes, helyes, helyes! – kiáltotta lelkesen. – Megjött a storlocki lány! Nem gondoltam, hogy találkozunk még. Nagyobb benned a bátorság, mint gondoltam. Ugye, megtaláltad a tudomány igaz mesterét? Örülök, hogy látlak, Paranori Bremen!

– Én is örülök, Cogline – válaszolta Bremen. Kezet nyújtott, a másik belecsapott a tenyerébe. – Látom, elénk küldted a macskádat, hogy üdvözöljön. Mi a neve? Huncut? Úgy megijesztette a barátomat, hogy legalább öt évet elvett az életéből.

– Erre van gyógyszerünk, és ha Kinson Ravenlock az, aki veled van, akkor valószínűleg amúgy is tudja! – Intett a határvidékinek. – A Druidaálom egy szempillantás alatt visszahozza számodra ezeket az éveket! – Félrehajtotta szögletes fejét. – Tudod, miért tartom ezt a macskát, barátom? – Kinson megrázta a fejét. – Elijeszti a nemkívánatos vendégeket, azaz mindenkit. Ilyen messzire csak olyan ember vetődik, aki tud beszélni vele. Bremen aztán érti, hogyan kell, mi, vénember? – Bremen elnevette magát.

– Vénember? Nem túlzás ez a te szádból?

– Erre nem felelek se igennel, se nemmel. Szóval megtalált a lány? Elég sokáig tartott. Ugye, Mareth a neved? – Cogline kissé meghajolt. – Szép név egy szép lánynak. Remélem, az összes druidát feldúltad és romlásba döntötted!

Bremen egy lépést tett előre. A mosoly eltűnt az arcáról. – Attól tartok, a druidák maguktól is romlásba dőltek. Még nincs két hete, Cogline. Rajtam és két másikon kívül valamennyien meghaltak Paranorban. Nem hallottad?

A másik úgy meredt rá, mint egy eszelősre, azután megrázta a fejét.

– Egy szót sem. Bár jó ideje nem is tettem ki a lábam a völgyből. Mind halottak? Biztos vagy ebben?

Bremen a köpenyébe nyúlt és elővette az Eilt Druint. Cogline szeme elé tartotta, és megvillantotta a fényben.

Cogline csücsörített.

– Hát ez teljesen biztos. Nem lehetne nálad, ha Athabasca élne. Azt mondod, valamennyien meghaltak? A pokolba! Ki művelte ezt velük? Ő, ugye? – Bremen bólintott. Fölösleges volt nevet mondani. Cogline ismét megcsóválta a fejét, összefonta karjait a mellén. – Ezt nem kívántam nekik. Soha. De hát bolondok voltak, Bremen. Te is tudod. Fölépítették falaikat, bezárkóztak kapuik mögé és megfeledkeztek a feladatukról. Kettőnket, akikbe szorult egy szemernyi józan ész, akik egyedül értették meg, mi a fontos igazán, elkergettek. Galaphile szégyenkezne miattuk. Valamennyien halottak? Az ördögbe!

– Azért jöttünk, hogy erről beszéljünk – mondta halkan Bremen. A másik belefúrta éles tekintetét az öregemberébe.

– Na persze. Azért tetted meg az egész utat, hogy közöld velem a híreket és megbeszéljük őket. Jellemző rád. Nos, ismerjük már egymást, igaz? Egyik vén, a másik még vénebb. Az egyik áruló, a másik száműzött. Egyikünk sem csalárd a legkisebb mértékben sem. Haha! – Szárazon, örömtelenül kuncogott. Egy pillanatig a földet bámulta, azután Kinsonra nézett. – Mondd csak, nyomkereső! Éles szemeddel nem láttad a másikat idefele jövet?

Kinson habozott.

– A másik mit?

– Aha! Gondoltam! A másik macskát! Nem láttad? – Cogline felhorkant. – Nos annyit mondhatok, jó dolog, hogy Bremen kedvel téged, különben mostanra már vacsora lett volna belőled! – Ismét kuncogott, azután elvesztette az érdeklődését a téma iránt, és fölemelte a kezét. – No, gyertek, gyertek! Semmi értelme idekint ácsorogni. Meleg étel vár minket. Azt hiszem, fürödni is szeretnétek. Ez újabb teher nekem, nem mintha benneteket érdekelne. De hát én rendes házigazda vagyok, nem igaz? Gyertek!

Motyogva és dohogva megfordult, fölment a lépcsőn, be a házba. Látogatói engedelmesen követték.

MEGMOSAKODTAK, kimosták a ruháikat, meg is szárították, amennyire tudták, újra felöltöztek és naplementekor leültek vacsorázni. Az ég narancs-és aranyszínű volt, majd bíborba váltott, végül az indigó-ametiszt-kéknél maradt, amitől még Kinson is megilletődve bámult a magasba, át a fák rostélyán. Az étel, amit Cogline föltálalt, jobbnak bizonyult, mint amilyet a határvidéki várt: volt zöldséges ragu, kenyér, sajt és hideg sör. A ház mögötti asztalnál ettek, ahonnan láthatták az éjszakai eget és a csillagok kaleidoszkópját. Az asztalon gyertyák égtek és illatoztak, ami Cogline szerint távol tartja a rovarokat. Kinson úgy találta, igazat mondott, mert egyetlen repülő lényt sem láttak vacsora közben. A lápi macskák is csatlakoztak hozzájuk, akik a sötéttel együtt bukkantak elő, s most az asztal közelében gömbölyödtek össze. Mint Cogline mondta, ketten voltak és testvérek. Az őket idevezető Huncut, a kandúr volt a termetesebb, a nőstény, Füstös kisebb és karcsúbb. Házigazdájuk elmesélte, hogy az ódon-fenyér egy ingoványos részén találta őket elhagyatva, még cicus korukban, amikor könnyű prédái lehettek volna a vérmonyókoknak. Éhesek voltak és féltek, szükségük volt az emberre, így hát Cogline hazahozta őket. Elnevette magát az emléken.

Apró szőrcsomók voltak, de gyorsan növekedtek. Ő semmit nem tett, hogy maradásra bírja őket; maguktól döntöttek így. Cogline szerint valószínűleg kedvelték a társaságát. Leereszkedett a szürkület, meleg szellővel, puha csönddel jött az este. Befejezték az étkezést, és miközben üldögéltek, cserépbögréből sört iszogatva, Bremen beszámolt Coglinenak a paranori druidák pusztulásáról. Amikor befejezte, a volt druida hátradőlt, kezében a sörös pohárral, és undorodva csóválta a fejét.

– Bolondok, az utolsó szálig! – mondta. – Sajnálom, hogy ilyen véget értek, de akkor is őrültek, mert elpocsékolták a lehetőséget, amelyet Galaphile és a többiek teremtettek, amikor létrehozták az Első Tanácsot. Szem elől tévesztették a célt, az okot, amiért léteztek. Ezt nem tudom megbocsátani nekik. – Beleköpött a sötétségbe. Füstös fölnézett, meglepetten pislogott. Huncut meg se mozdult. Kinson hol az égnek álló hajú remetére, hol a dédelgetett lápi macskákra pillantott, és azon tűnődött, milyen lehet idekint élni ilyen hosszú időn át.

– Amikor elhagytam a druidákat, a Hadeshornhoz mentem és beszéltem a holtak szellemeivel – folytatta Bremen. Ivott egy kortyot, viharvert arcának ráncai elmélyültek az emléktől. – Maga Galaphile jelent meg nekem. Megkérdeztem, mit tegyek, hogy Bronát elpusztíthassam. Válaszképpen négy látomást mutatott. – Sorra leírta őket. – A kardos ember látomása miatt vagyok itt. – Cogline szögletes arca bezárult, mint egy ököl.

– Úgy véled, segítek megtalálni ezt az embert? Gondolod, hogy ismerem?

Bremen megrázta a fejét. Szürke haja selyem-finomnak tűnt a gyertyafényben.

– Ne az emberre, a kardra figyelj! Ezt a talizmánt nekem kell kikovácsolnom. A látomás szerint az Eilt Druint át kell alakítanom és bele kell illesztenem a fegyverbe. Ez a kard lesz Brona végzete. Nem teszek úgy, mintha máris érteném a részleteket. Csak azt tudom, hogy milyen természetű a fegyver, amelyre szükség van. És azt is, hogy különös gonddal kell kovácsolni, mert akkor lesz elég erős Brona mágiájával szemben.

– Szóval ilyen messzire jöttél, hogy ezt kérd tőlem? – szólalt meg Cogline, mintha most eszmélne rá az igazságra.

– Nálad senki sem tud többet a kohászat, a fémművesség titkairól. A siker érdekében a kovácsolás folyamán össze kell olvasztani a tudományt és a mágiát. Én adom a mágiát – a sajátomat és az Eilt Druinét. De szükségem van a tudományos ismereteidre. Arra, amit csak a tudomány adhat: a fémek helyes arányára, a kohó mindent felolvasztó, megfelelő hőmérsékletére és az edzés kellő idejére. Miként kell edzeni a fémet, hogy elég kemény legyen, és ellenállhasson minden erőnek? – Cogline csak legyintett.

– Itt akár meg is állhatsz. Máris tévedésben vagy. A mágiát és a tudományt nem lehet összekeverni. Ezt mindketten tudjuk. Ha varázsfegyvert akarsz, használd a mágiát. Semmi szükséged rám. – Bremen megcsóválta a fejét.

– Attól tartok, kissé át kell hágnunk a szabályokat. A mágia nem elegendő ehhez a feladathoz. A tudományra is szükség van. Az óvilágból ránk maradt tudományra. Brona a mágia teremtménye, azzal vértezte föl magát. Nem ismeri a tudományt, nem is érdekli, nem rá tartozik. Az ő szemében, mint sok más emberében, a tudomány halott, elveszett, az óvilág része. De mi másképp tudjuk, igaz? A tudomány csak alszik, mint egykor a mágia. Most kedveltebb a mágia, de ez nem jelenti azt, hogy a tudománynak nincs helye. Ennek a kardnak a kikovácsolásakor szükség van rá. Ha a régi világ legjobb technikáit használom, olyan erőssé teszem, hogy nyugodtan támaszkodhatunk rá. Szükségem van erre az erőre. Magam vagyok Kinsonnal és Marethtel. Rajtuk kívül csupán két szövetségesem van, az egyik keletre ment, a másik nyugatra. Ez minden. Varázserőnk töredéke csupán ellenségünkének. Hogyan győzhetnénk le a Boszorkánymestert és csatlósait olyan fegyver nélkül, amely ellen nem tudnak védekezni?

Cogline megvetően fintorgott.

– Ilyen fegyver nincs. Mellesleg nem tudhatjuk, hogy egy részben vagy egészben tudományos fegyvernek mennyivel van több esélye a mágikusnál. Ugyanolyan könnyen igaz lehet az is, hogy csupán a mágia állhat ki mágiával szemben, így a tudomány minden formája hasztalan.

– Ezt nem hiszem.

– Azt hiszel, amit akarsz. – Cogline ingerülten beletúrt a hajába. Bosszúsan elhúzta pengeszáját. – Már régen elfordultam a világtól és hagyományos hiteitől. Nem is hiányoznak.

– De előbb-utóbb utánad nyúlnak, ahogy mindnyájunknak. Nem fognak eltávozni, nem szűnnek meg, csak azért, mert te nem veszel tudomást róluk. – Bremen mereven nézte a másikat. – Brona idejön egy napon, miután mindenkivel végzett, aki nem rejtőzött el. Ezt tudnod kell. – Cogline arca megkeményedett.

– Ígérem neked, hogy megbánja azt a napot! – Bremen várt, nem szólt, nem vitatkozott. Kinson Marethre sandított, Mareth Kinsonra. Ugyanazt gondolták – hogy Cogline pózolása hiábavaló ostobaság, és nevetségesen okoskodik. Bremen mégsem szállt vitába vele. Cogline kényelmetlenül fészkelődött a padon. – Miért nyaggatsz, Bremen? Mit vársz tőlem? Semmi közöm a druidákhoz! – Bremen bólintott, az arca nyugodt volt, a tekintete állhatatos.

– Nekik se hozzád. A druidáknak végük. Egy se maradt. Csak ketten vagyunk, Cogline, két vénember, akiket a Druidaálom tovább tartott életben, mint illene. Egyre fáradtabb vagyok, de nem pihenhetek, amíg minden tőlem telhetőt meg nem tettem azokért, akik nem élnek ilyen sokáig: a fajok férfiaiért, asszonyaiért és gyermekeiért. Ők azok, akiknek szükségük van a segítségünkre. Mondd, hozzájuk sincs közöd?

Cogline válaszolni akart, azután mégse tette. Az asztal mellett mindenki tudta, mit akart mondani, és milyen ostobán hangzottak volna azok a szavak. Állkapcsa megfeszült a tehetetlenségtől. Éles pillantása elbizonytalanodott.

– Mibe kerül neked, ha segítesz bennünket? – kérdezte nyugodtan Bremen. – Ha valóban semmi közöd a druidákhoz, akkor ezen gondolkodj el. A druidák nem segítettek volna. A valóságban is úgy döntöttek, amikor módjuk volt dönteni, hogy nem segítenek. Úgy döntöttek, rendjüknek el kell különülnie és távol kell maradnia a fajok politikájától. Ez a választás pusztította el őket. Most ugyanez a választás áll előtted. Ugyanaz a választás, Cogline, tévedés ne essék! Bezárkózás vagy beavatkozás. Melyiket választod?

Némán ültek az asztalnál az éjszaka mélységes csendjében, a druida, a volt druida, a nyomkereső és a lány. A nagy macskák mellettük szundikáltak, ütemes, halk sípolással szedve a levegőt nedves orrukon át. Zsarátnok-, étel-és erdőszaga volt a levegőnek. Mindenütt nyugalom és béke. Elrejtette négyüket a Darklin erdeje, és ha az ember kissé megerőlteti magát, gondolta Kinson Ravenlock, azt is képzelheti, hogy a külvilág sohasem hatol el idáig. Bremen alig hajolt csak előre, mégis úgy tűnt, hogy hirtelen nagyon közel került Cogline-hoz.

– Mit gondolsz, barátom? Te és én, mi egész életünkben tudtuk, mi a helyes válasz, igaz?

Cogline gúnyosan horkantott, legyintett. Kibámult a sötétbe, azután bosszúsan visszafordult.

– Van egy fém, amely olyan erős, mint a vas, de sokkal könnyebb, jóval rugalmasabb, kevésbé merev. Tulajdonképpen ötvözet, fémek keveréke, amelyet a régi világban használtak, az ősi tudomány kísérletezte ki. Főképpen vasból áll, amelyet szénnel elegyítenek magas hőmérsékleten. Az ebből készült kard valóban félelmetes lehet. – Élesen pillantott Bremenre. – De az edzéséhez sokkal magasabb hőfok kell, mint amilyet egy kovács képes előállítani a műhelyében. Ilyen hőséget motorokkal lehet gerjeszteni, azok pedig elvesztek számunkra.

– Ismered az eljárást? – kérdezte Bremen. Cogline bólintott, megkopogtatta a fejét.

– Itt van. Odaadom neked. Bármit megteszek, csak menj tovább az utadon és hagyd abba ezt az értelmetlen prédikálást. Bár továbbra se értem, mire jó. Elég forró olvasztókemence vagy kohó nélkül…

Kinson pillantása visszavándorolt Marethre. A lány állta a tekintetét, sötét szeme nagynak, árnyékosnak látszott rövidre vágott fekete haja alatt, arca sima, derűs volt. A férfinak egy pillanatra úgy rémlett, csaknem érti a lányt, úgy, ahogy korábban sohasem értette. Volt abban valami, ahogy Mareth ránézett, arcának nyíltságában, pillantásának elevenségében; de azután hirtelen elmosolyodott; tekintete lesiklott a férfi arcáról, mintha észrevett volna valamit mögötte. Ravenlock megfordult és szemtől szembe találta magát Huncuttal. A nagy lápi macska orra pár ujjnyira volt az övétől, és úgy vizsgálgatta fénylő szemével a nyomkeresőt, mintha a legkülönösebb dolog lenne, amit életében látott. Kinson lenyelte a torkában megakadt gombócot. A macska lélegzete az arcát legyezte. Mikor ébredhetett föl? Hogyan jöhetett ennyire észrevétlenül ilyen közel? Kinson még egy pillanatig állta az állat tekintetét, azután vett egy mély lélegzetet, és elfordult.

– Azt ugye nem feltételezhetem, hogy velünk jössz? – kérdezte vendéglátójukat Bremen. – Csak néhány napos útra, annyira, hogy lásd, amint a talizmánt kikovácsolják? – Cogline horkantott, megrázta a fejét.

– Máshol játszadozzál, Bremen. Tőlem megkapod az eljárás leírását és legjobb kívánságaimat. Ha tudod használni őket, nagyon helyes. De én ide tartozom. – Firkantott valamit egy darabka ódon pergamenre és átadta a druidának. – Ez a legjobb, amit a tudomány kínálhat – morogta. – Fogadd el. – Bremen elvette és a köntösébe rejtette. Cogline kiegyenesedett, majd Kinson és Mareth felé fordult. – Ügyeljetek erre a vénemberre – figyelmeztette őket. Riadalom ült a szemében, mintha hirtelen fölfedezett volna valamit, ami nem tetszik neki. – Sokkal jobban kell vigyázni, mint gondolja. Te, nyomkereső, légy a füle. Légy résen, hogy halljon, amikor kell. Te, lányom – mi is a neved? Mareth? Te több lehetsz, mint a füle, igaz? – Senki sem szólt. Kinson pillantása Marethre siklott. A lány arca kifejezéstelen volt, de hirtelen elsápadt. Cogline borúsan figyelte. – Nem számít. Csak óvd meg önmagától. Vigyázz rá.

Hirtelen elhallgatott, mint aki úgy döntött, hogy túl sokat mondott. Motyogott valami érthetetlent, azután föltápászkodott. Önmaga gyűrött karikatúrája volt, egy halom csont, lötyögős bőrben.

– Töltsétek itt az éjszakát, azután menjetek utatokra – dörmögte fáradtan. Fürkészőn nézett végig rajtuk, mintha arra számítana, hogy talál valamit, ami korábban elkerülte a figyelmét; mintha azt gondolná, hogy mások, mint akiknek mondják magukat. Azután megfordult és elment. Ők utána szóltak, hogy jó éjszakát, de Cogline nem válaszolt. Határozott léptekkel elvonult, és nem nézett vissza.

XIX.

FELHŐK SZEGÉLYEZTÉK az újhold sarlóját, különös árnyakat vetve, amelyek mint éji madarak suhantak a törpék előtt az ösvényen. A nap-fölkelte előtti lomha, nehézkes órában jártak, amikor közel a halál, és álom uralkodik az emberek felett. A levegő meleg és csöndes volt, az éjszaka hallgatott. Az ember úgy érzi, minden lelassul, fél percenéssel tunyábban üt az óra, az élet egy pillanatra félresodródik engesztelhetetlen ösvényéről, és néhány drága másodpercre meghátrál a halál. A törpék sötéten hullámzó folyóként ömlöttek ki az Anar fái közül. Sok ezer erős férfi ereszkedett alá a Wolfsktaagból a Jade-hágón át, tucatnyi mérfölddel északabbra attól a helytől, ahol a Boszorkánymester hada táborozott. Két napja vonult el Storlocktól délre a sereg. A törpék, akik közelről lesték haladásukat, mostanáig vártak a támadással. A fák vonalában haladtak arrafelé, ahol a Rabb egy Nunne nevű folyócska közelében egy hosszú, sekély völgyön folyik keresztül. Az északföldi hadsereg nem túl bölcs módon ezt a helyet szemelte ki táborhelyül.

Így gondoskodtak róla, hogy legyen víz, fű és elég hely a kibontakozáshoz, viszont átengedték a magaslatokat egy esetleges ellenséges erőnek, védtelenül hagyták két oldalukat egy portyázó támadással szemben. Állítottak őrséget, de minden őrt ki lehet játszani, és ha valaki kétségbeejtő helyzetben van, azt még a kósza Koponyahordozók sem tarthatják vissza. Risca, amikor elég közel jártak már, és elkerülhetetlen volt, álcába vonta a törpéket. Képeket küldött magáról délre, a Nunne mellé, hogy megzavarja a szárnyas vadászokat, és amikor a felhők teljesen eltakarták a holdat meg a csillagokat, a törpék megindultak. Sebesen megtették az alvó hadseregig hátralevő, utolsó mérföldet, megölték az őröket, mielőtt riaszthattak volna, elfoglalták a folyó fölött az északi és keleti magaslatokat, parittyáikkal és íjaikkal újra meg újra kő-és nyílzáport zúdítottak a trollokra, gnómokra és a sötétség rémeire. A had fölriadt, a katonák kiabáltak, káromkodtak, rohantak, hogy fölvegyék páncéljukat, fegyvert ragadjanak, és közben sebesülten vagy holtan estek össze. A legnagyobb zűrzavarban elrendeltek egy lovasrohamot, egy eleve kudarcra ítélt ellentámadást, amelynek résztvevőit miszlikbe vágták, amikor a kaotikus táborból fölfelé rúgtattak volna a lejtőn.

A sötétségből előkanyarodott az egyik Koponyahordozó, és agyarait-karmait meresztve, bosszúszomjasan lecsapott a törpékre. Ám Risca számított rá, erre is felkészült; bevárta, míg a szörny csaknem földet ért, csupán akkor támadta meg druida tüzével, és félresöpörte a lángoló, vijjogó rémet. A csapás gyors, pontosan kiszámított volt. A kár, amelyet okoztak, kiheverhető volt, nem is járhatott tartós következményekkel ekkora hadseregre nézve, így a törpék nem vesztegették tovább az időt. Elsősorban zavart akartak kelteni, hogy lelassítsák az ellenséget. Ebből a szempontból sikerrel jártak. A legrövidebb utat választva visszamenekültek a fák közé, azután ismét északnak fordultak, a Jade-hágó irányába. Az ellenség gyorsan üldözőbe vette őket. Mivel még nem tudták, mennyien vannak a törpék, jókora csapat vetette magát nyeregbe és rúgtatott utánuk. Hajnalra megközelítették a törpéket, akik addigra csaknem elérték a Jade-hágó bejáratát. Minden pontosan úgy alakult, ahogy Risca tervezte.

– OTT! – mondta halkan Geften, és a hágó előtti fákra mutatott. Alattuk a támadó törpe erők utolja akkor kapaszkodott fel a szorosba, majd szétszóródott a sziklák között, betagolódva a már ott lévő, négyezer fős csapatba. Mögöttük nem egészen egy-mérföldnyire már fölsejlettek az első üldözők a hajnalt váró erdő mozdulatlan, sötét árnyai között. Risca látta a széthúzódó arcvonalat. Mintha sima víztükör fodrozódott volna belé-hullott kő nyomán. A hadtest, amely követte őket, hatalmas volt. Sokkal nagyobb annál, hogysem nyílt ütközetbe bocsátkozhatnának velük, még akkor sem, ha a törpe derékhad itt csoportosult.

– Mennyi idő? – kérdezte válasz helyett Geftentől. A nyomkereső kurtán vállat vont. Apró kis mozdulat volt, mint minden gesztusa, mint az egész jelentéktelen, csekélyke lénye. Kócos haja szürkén ágaskodott különös, hosszúkás koponyáján.

– Egy óra, ha megállnak és összedugják a fejüket, hogy miként hatoljanak be a hágóba minden haditerv nélkül.

Risca bólintott.

– Meg fognak állni. Kétszer már megégették magukat. – Rámosolygott az idősebb törpére, a gnóm határháborúk viharvert veteránjára. – Tartsd szemmel őket. Szólok a királynak.

A leshelyen hagyta az üldözők előrehaladását figyelő Geftent, és visszakúszott a sziklák közé. Szilaj izgalom pezsgett benne, amelyet még forróbbra hevített a küszöbönálló második ütközet tudata. Az északföldi táborra mért csapás csak növelte az étvágyát. Nagyot szippantott a hajnali levegőből, erősnek, harcra késznek érezte magát. Mintha egész életében erre várt volna. Évekig finomította a paranori elzártságban taktikai-stratégiai készségeit, fegyverforgatási tapasztalatait. Mindezt azért, hogy szembeszállhasson ezzel az ellenséggel. Ez itt olyan kihívás, amilyet Paranor sohasem kínálhatott volna. Be kellett ismernie, hogy egészen felvillanyozódott tőle, és izgalmát még a kétségbeejtő körülmények sem csökkentették. Három napja érkezett meg a törpékhez, és egyenesen Rayburhoz ment.

A király, akinek már hírül vitték az egyértelmű szándékokkal érkező északi hadsereg feltűntét, azonnal fogadta. Risca csak azt támasztotta alá, amit Raybur amúgy is tudott, és még inkább megerősítette abban az elhatározásában, hogy okvetlenül cselekedni kell. Raybur ugyanúgy harcos király volt, ahogy Risca harcos druida. Egész élete csatákban telt. Riscához hasonlóan már gyerekfővel harcolt a gnóm törzsek ellen abban a háborúban, amellyel a törpék megakadályozták, hogy a gnómok elfoglalhassák az ősidők óta törpe földnek tekintett Alsó-és Középső-Anart.

Amikor király lett, ijesztő odaadással szentelte magát az ügynek. Hadseregét mélyen bevezette a hátországba, visszaverte a gnómokat, megduplázta hazájának területét, addig terjesztve a határokat, míg a gnómok annyira vissza nem hátráltak észak felé, hogy többé nem fenyegették a Rabbot és az Ezüst-folyótól keletre eső földeket. Ezeken a területeken századok óta először élhettek biztonságban a törpék. De most újabb kihívást intéztek hozzájuk, ez alkalommal a közelgő hadsereg alakjában. Raybur mozgósította a törpéket, hogy készüljenek a harcra. Mindenki tudta, hogy segítség nélkül nem nyerhetnek, mégis küzdeniük kell, ha életben akarnak maradni. Risca azt mondta, hogy az elfek segítenek. Bremen utasította őket rá, Tay Trefenwyd pedig, akire az életét rábízná, épp ezért ment nyugatra.

A törpéknek csak annyi dolguk van, hogy időt nyerjenek, amíg a segítség megérkezik. Raybur megértette. Közeli barátságban volt Bremennel és Courtann Ballindarrochhal, tisztességesnek ismerte őket. Megteszik, amit tehetnek. De az idő drága, és semmit sem lehet biztosra venni. Raybur ezt is megértette. Így hát kiürítették Culhavent – ez volt az első helység, amelyet az északi hadsereg elérhetett, és a törpék nem tudták megvédeni városukat ilyen hatalmas erővel szemben. Elküldték az asszonyokat, gyermekeket, öregeket az Anar mélyébe, ahol elbújhatnak, amíg a veszély el nem múlik. Közben a törpe hadsereg észak felé haladt a Wolfsktaagon át, hogy szembenézzen az ellenséggel. Raybur elfordult hadvezéreitől és tanácsadóitól, öt fiának legidősebbjeitől, Wyriktől és Fleertől, el a tanulmányozott térképektől, az alakuló tervektől, és ránézett a közeledő Riscára.

– Jönnek? – kérdezte gyorsan. Risca biccentett.

– Geften figyeli haladásukat. Becslése szerint egy óra múlva támadnak. – Raybur bólintott és intett a druidának. Tagbaszakadt törpe volt, nem magas, de széles vállú, hordómellű, feje hatalmas, vonásai élesek, cserzett, szakállas arca csupa ránc. Horgas orra és bozontos szemöldöke némileg állatiassá tette vonásait, ám a félelmetes külső mögött meleg szív, áradó érzelmek rejtőztek; olyan törpe volt, akinél könnyen állt a nevetés. Tizenöt évvel volt idősebb Riscánál, ám külseje ugyanolyan erőt sugárzott, mint a druidáé, párharcban kényelmesen legyőzte volna. Nagyon közel álltak egymáshoz, nem egy értelemben közelebb, mint családtagjaikhoz. Hitük és élményeik ugyanazok voltak, mindketten ugyanolyan kemény és kockázatos életet éltek, azért is maradtak meg mostanáig.

– Mondd el ismét, hogyan tervezed – parancsolta a király. Átfogta Risca vállát, és elhúzta a többiektől.

– De hát már tudod! – felelte Risca. A tervet ők készítették, a tanácsokat Risca adta, a király jóváhagyta. Az általánosságokat elmondták a többieknek, a különleges részleteket megtartották maguknak.

– Akkor is mondd el. – A darabos arc elfordult. – Szórakoztass. A királyod vagyok. – Risca mosolyogva bólintott.

– A trollok és a gnómok összevonják erőiket a hágó előtt. Mi megpróbáljuk megakadályozni, hogy behatoljanak. Príma előadást rögtönözünk, azután látszólag megverten összeomlunk. A hegyekben tartjuk őket legalább holnapig, lelassítjuk a haladásukat, de nem állítjuk meg őket. Közben haduk többi része délnek tart az Ezüst-folyó mentén. A törpék elmenekülnek a közeledtükre. Culhavent üresen találják. Észbe kapnak, hogy senki sem harcol velük. Azt fogják hinni, hogy az egész törpe hadsereg a Wolfsktaagban verekszik.

– Ami egyébként nem áll távol az igazságtól – vágott közbe Raybur, és izmos kezével szakállába túrt.

– Ami nem áll távol az igazságtól – visszhangozta Risca. – A győzelem reményében, mert hiszen ismerik a hegyek földrajzát, elfoglalják a Hurok-hágót, és már csak meg kell várniuk, amíg társaik a völgyeken át a karjaikba kergetnek minket. A gnómok bizonyosra veszik, hogy csak két kijárat van a Wolfsktaagból: északon a Jade-hágó, délen a Hurok-hágó. Ha a törpe hadsereg csapdába esik a kettő között, akkor semmi esélyük a menekülésre.

Raybur bólintott, miközben erős fogaival felső ajkát és a bajsza végét rágcsálta.

– De ha túl gyorsan törnek előre, vagy túl messzire jutnak…

– Nem fognak – szakította félbe Risca. – Nem hagyjuk. Mellesleg kockáztatni sem fognak. Óvatosak lesznek. Attól félnek majd, ha túlságosan sietnek, mi megtaláljuk a módját, hogy megkerüljük őket. Kényelmesebb, ha utánunk jönnek. Kivárják, hogy meglássanak, és akkor csapnak le ránk.

Odamentek egy lapos sziklához, leültek egymás mellé, és a hegyeket bámulták. Ragyogóan sütött a nap, ám itt, a völgyek és hegyláncok legmélyében pára borult a hatalmas Wolfsktaagra.

– Jó terv – mondta végül Raybur.

– A legjobb, amit kifundálhattam – helyesbített Risca. – Bremen többre is képes lenne, ha itt lenne.

– Hamarosan ideér hozzánk – közölte nyugodtan Raybur. – Az elfekkel együtt. Akkor elzavarjuk a behatolót egy olyan helyre, amely nem nagyon lesz ínyére. – Risca némán bólintott, de közben arra gondolt, amikor néhány éjszakával ezelőtt összecsapott Bronával. Eszébe jutott, mit érzett, amikor rádöbbent, meddig terjed a Boszorkánymester hatalma, és nem felejtette el, miként bénította meg Brona annyira, hogy csaknem elkapták. Egy ilyen szörnyeteget nem könnyű legyőzni, akármekkora sereget indítsanak ellene. Ez több a fegyverek és katonák háborújánál, ez a mágia háborúja. Egy ilyen háborúban a törpék kimondott hátrányban vannak, hacsak Bremen látomása a talizmánról valóra nem válik. Hol lehet most az öregember? Vajon mennyi valósult meg a négy látomásból?

– A Koponyahordozók ki akarnak majd kémlelni minket – töprengett Raybur.

Risca elfintorodott és fontolóra vette a helyzetet.

– Megpróbálják, de a Wolfsktaag nem túl barátságos hozzájuk. Egyébként akármit látnak, az sem változtat a dolgon. Amikorra rájönnek, hogy mire készülünk, már késő lesz. – A király megmozdult.

– Érted jönnek – szólalt meg hirtelen, és a druidára nézett. – Tudják, hogy te vagy a legnagyobb fenyegetés, Bremen és Tay Trefenwyd mellett. Ha megölnek téged, nem marad mágia, amely védene minket.

Risca vállat vont, elmosolyodott.

– Akkor okosan teszed, ha megfelelően őrzöl, királyom.

AZ ÉSZAKI HARCOSOKNAK tovább tartott elszánniuk magukat a támadásra, mint Geften becsülte, de amikor nekilódultak, ádáz rohamot intéztek a hágó ellen. A Jade, ott, ahol a keleti Anarra nyílott, még széles volt, azután hirtelen elkeskenyedett a Wolfsktaag bejáratát jelentő kettős csúcsnál. Mivel előre eldöntötték, hogy a törpék ellenállása erős lesz, a Boszorkánymester egész derékhada nekizúdult a szoros szájának, azzal a szándékkal, hogy az első rohamban áttörnek. Kevésbé felkészült védőkkel szemben sikerrel jártak volna. De a törpék már évek óta védték a Wolfsktaag hágóit a gnóm rajtaütésektől, és közben tanultak egyet-mást. Az északföldi hadsereg erejét rögtön csökkentette valamennyivel a hágó szűkülete és az egyenetlen terep. A törpék nem is próbálták elállni az északi támadók útját, csupán a lejtők fedezékéből lövöldöztek rájuk. A buckás talajba vermeket ástak. Irdatlan kőtömböket görgettek le a magasból, és tüskés torlaszokat emeltek. Nyílvesszők és dárdák záporoztak a mélybe. Már az első rohamban sok száz támadó halt meg. Különösen elszántak voltak a hatalmas, erős trollok. Páncélt viseltek a gyilkos lövedékek ellen, viszont lassan, nehézkesen mozogtak; számosan belehullottak a vermekbe, másokat a görgetegkövek zúztak össze, az osztag mégis ment tovább. A hágó végében megtorpantak. Raybur cölöpfalat emeltetett egy száraz fával megtöltött árkon túl, és az északi támadáskor az egészet felgyújtották. A trollok, mivel a mögöttük jövők tolták őket, ahhoz pedig túlságosan nehezek voltak, hogy arrébb evickéljenek, egy helyben állva égtek szénné. Sikoltozástól, égett hús bűzétől volt sűrű a levegő, a roham lendülete megtört.

Délben ismét támadtak, ezúttal kevesebb hévvel, de ismét visszaverték őket. Napnyugtakor támadtak harmadszor. A törpék minden alkalommal kissé hátrébb szorultak a hágóban. Védelmüket Raybur és fiai vezették, akik a hágó két oldalán vettek föl harci állást; olyan sokáig kitartottak, ameddig ésszerűen lehetett, majd visszavonultak, vonakodva, de belátással, hogy ne veszítsenek több harcost a kelleténél. Raybur Geftennel a balszárnynak parancsolt, Wyrik és Fleer a jobbszárnyat irányították. Risca maga dönthette el, hol akar harcolni. A törpék hősiesen küzdöttek, csak az övéknél legalább háromszor nagyobb, számtalan csatában edzett erő nyomására adtak föl minden talpalatnyi helyet. A napfényben nem jöttek elő a szárnyas vadászok és az alvilág teremtményei, így Riscának nem kellett oltalmazó célokra elhasználnia varázserejét. Végül is nem az volt a terv, hogy győzzenek. Olyan lassan kellett vereséget szenvedniük, amennyire lehetséges. Az éjszaka félbeszakította a küzdelmet, újra elcsöndesedtek a hegyek. A fény elszivárgott, köd ereszkedett alá az ormokról, és elborított védőt-támadót. Minél kevesebbet lehetett látni, annál nyomasztóbb lett a csönd, és apró, nyirkos, nyálkás szellőcskék surrantak elő a sziklák réseiből, cirógatva és incselkedve.

Élőlények rejtőztek ezeknek a szellőcskéknek az érintésében, láthatatlanok és formátlanok, de ugyanúgy létezők, mint maga a halál. A Wolfsktaag teremtményei voltak, oly mágia alkotta őket, mely az idővel egykorú, és mohók voltak, akár az emberi lélek. A törpék ismerték őket és nem bíztak bennük. A fuvalmak nagyobb és sokkal hatalmasabb lények előfutárai voltak, és nem volt szabad hallgatni rájuk. Hazugságokat, csalárd ígéreteket suttogtak, álnok álmokat és látomásokat hoztak, és aki meghallgatta őket, a halált hívta meg magához. A törpék tudták ezt, és a tudás megvédte őket. Nem így a gnómok, akik velük szemben táboroztak a hágó bejáratánál. Ők rettegtek ezektől a hegyektől és a bennük tanyázó lényektől. Babonás pogányok voltak, gyanakodtak minden mágiára, különösen az olyanra, amely itt lakozott, ezért jobban szerették volna mindenestül elkerülni a Wolfsktaagot. Itt istenek éltek, akikhez imádkozni, és szellemek, akiket engesztelni kellett. Szent hely volt ez. De még annál is jobban féltek a Boszorkánymesternek és sötét követőinek hatalmától, így odahúzódtak a sokkal flegmatikusabb és kevésbé érzékeny trollokhoz. Ám kelletlenül, félszívvel tették, és a törpék felkészültek rá, hogy félelmüket visszafordítsák ellenük.

Ahogy Risca előre látta, az északföldi hadsereg jó néhány órával hajnal előtt indította meg támadását, amikor a sötétség és a köd még eltakarja a mozgást. Némán, nagy erővel közeledtek, tömegük egészen a meredek lejtők lábáig megtöltötte a szorost, azzal a szándékkal, hogy puszta létszámukkal és túlerejükkel elsöprik a törpéket. Ám Raybur száz méterrel visszavonta a védelem erőit onnan, ahol akkor álltak, amikor a csata alkonyatkor véget ért. A két vonal közötti sávban a törpék zöld ágakat és leveleket halmoztak máglyákká. Friss barikádokat emeltek, árkokat ástak a máglyák között. Amikor az északiak elérték a törpék feltételezett vonalait, üresen találták azokat. Elhagyták volna a hágót? Esetleg visszavonultak a sötétség takarásában? Összezavarodtak, elbizonytalanodtak, s csak lézengtek, miközben vezéreik tanácskoztak. Végül ismét megindultak. De addigra a törpék értesültek a támadásról, Risca meggyújtotta tüzével a ritkásan rakott máglyákat, és az északiakat hirtelen elnyelte a fojtogató, szemvakító füsttakaró. A szemük könnyezett, a torkuk kapart, de makacsul törtettek tovább. Ekkor Risca rájuk uszította a kísérteteket.

Némelyet ő maga teremtett, másokat a ködből csalt elő és beküldött a füstbe, hadd játsszanak. A valós és képzelt borzadály karmos-agyaras, vörös pofájú, fekete szemű teremtményei odaértek a fuldokló, félig vak északiakhoz. A gnómok őrjöngeni, sikoltozni kezdtek rémületükben. Semmi sem tarthatta vissza őket. A sorok felbomlottak, a katonák futásnak eredtek. Most a törpék támadtak, parittyások és íjászok záporozták halálos lövedékeiket a támadók derékhadára. Kitartóan nyomták vissza őket. A roham elakadt és széthullott a sorozatos veszteségtől. Hajnalra a hágó ismét a törpék kezében volt. Másnap az északiak újra támadtak, eltökélten, hogy most már áttörnek. Ijesztő veszteségeik voltak, de a törpék is sokat veszítettek, és nekik csekélyebbek voltak a tartalékaik. Délután Raybur készülődni kezdett a visszavonulásra. Hadseregének éppen elég volt e kétnapos ellenállás. Ideje kicsit hátrébb húzódni, maguk után csalva az ellenséget. Estig vártak, amíg el nem takarta őket a sötétség. Akkor felgyújtották az utolsó száraz fával töltött árkot, melynek tetejét telerakták zöld levelekkel és zöld ágakkal, hogy a füst takarja mozgásukat, majd visszavonultak. Risca hátramaradt, hogy lássa, nem követik-e őket túl hamar. Törpe vadászok kis csapatával megvédte a hágó legszűkebb pontját egy puhatolózó támadással szemben, majd a többiek után indult. Egyszer megjelent egy Koponyahordozó, hogy aláereszkedjen a füst és köd rétegein, de Risca megtámadta a druida tűzzel, mire elrepült.

Egész éjjel meneteltek, be a hegy mélyére. Geften vezette őket, számtalan expedíció veteránja, aki jól ismerte a szurdokokat és szorosokat, gerinceket és szakadékokat, tudta, hol és hogyan menjenek. Óvakodtak a sötét és keskeny résektől, ahol a szörnyek tanyáztak, azok az ősidőkből maradt lények, amelyek tápot adtak a gnómok rettegésének. Ha lehetett, kikerülték a nyílt, magasan fekvő pontokat, sötétségbe és ködbe bújtak üldözőik elől. Az északiaknak voltak nyomkeresőik, de azok, gnómok lévén, óvatosan haladtak. Raybur serege viszont gyorsan, céltudatosan tört előre. Ha a Boszorkánymester hada rájuk talál, az megint olyan terepen történik, amelyet ők választanak.

A következő napon, miután a törpék több órát pihentek, majd hajnal előtt ismét útnak indultak, egy küldönc érkezett a kisebb seregtől, amely a Hurok-hágót védte a hegység déli részén. A Boszorkánymester derékhada megérkezett a Rabb alsó folyásától a hágóhoz, és letáborozott. Valószínűleg este támadnak. A törpék legalább egy napig tartani tudják a hágót. Raybur Riscára nézett és elmosolyodott. Egy nap éppen elegendő lesz.

Hagyták, hogy a Jade-hágón átjött északi sereg utolérje őket délután, amikor a nap már ereszkedni kezdett a csúcsokra, az ormokról pedig fényt kereső szőlőkacsokként indázott alá a köd. Egy meredek aljú szurdokban várakoztak, irdatlan sziklák, álnok hasadékok útvesztőjében, és akkor támadtak, amikor az északiak kikapaszkodtak a mélyedésből. Elég ideig tartották magukat, hogy a támadás kudarcot valljon, azután ismét visszavonultak. Leereszkedett a sötétség, üldözőik kénytelenek voltak letáborozni éjszakára, nem tudtak bosszút állni rajtuk. Hajnalra a törpék eltűntek. Az északiak tovább haladtak, el vontak szánva, hogy véget vetnek ennek a macska-egér játéknak. De a törpék déltájt ismét lecsaptak rájuk, ez alkalommal egy kijárat nélküli szurdokba csalva az északiakat, azután nekitámadtak az oldalszárnyaknak és visszavonulásra kényszerítették őket. Mire ismét összeszedték magukat, a törpéknek nyoma veszett. Az egész nap így telt el, rajtaütésben és visszavonulásban, a kisebb erő hergelte és megszégyenítette a nagyobbikat. Ám egyre közeledett a hegység déli vége, és az északiak, akiket feldühített, hogy képtelenek a törpék közelébe jutni, kezdtek bátorságot meríteni abból a tényből, hogy zsákmányuk lassan kifogy a rejtekhelyekből.

A verseny komolyra fordult. Egyetlen rossz lépés, és a törpéknek vége. Hírnökök száguldottak ide-oda azok között a csapatok között, amelyek az északról betörő ellenséget piszkálták, és azok között, akik még mindig tartották magukat délen, a Hurok-hágóban. A hágót, haderőtől függetlenül könnyebb volt védeni, mint támadni. De a törpék hajnalban föladták állásaikat és lassan, óvatosan visszavonultak, hagyták, hogy az északiak azt higgyék, ők győztek. A Boszorkánymester hada megszállta a hágót és várta, hogy a másik csapat a lándzsájuk hegye elé hajtsa a számban kisebb, üldözött törpe sereget. Elérkezett a pirkadat, és miközben az egyik északi csapat elfoglalta a Hurok-hágót, a másik kitartóan nyomult délnek. A törpék kettejük közé szorultak, és nem volt hová menekülniük.

RAYBUR HADSEREGE egész nap küzdött, hogy lelassítsa a dél felé haladó ármádiát. A törpe király minden taktikai fogást fölhasznált, amelyet csak megismert a gnómok elleni hadakozás harminc éve alatt; amikor alkalma nyílott, ütötte az ellenséget, amikor nem, akkor alkalmat teremtett rá. Három részre osztotta seregét, a legnagyobbat tábornokai alá rendelte, azzal a paranccsal, hogy feltűnő célpontot adjanak az üldöző ellenségnek. A két kisebb csapattest, amelyeknek egyikét ő vezette, a másikat Wyrik, a legidősebb fia, harapófogót alkotott, amely minden kanyarban zaklatta az északiakat. Összhangban működtek: az egyik az egyik oldalra terelte az északiakat, a másik a másikra. Amikor az északi oldal-véd az egyik irányba figyelt, akkor csapott le a másik csapattest. Idegtépő elérhetetlenséggel tekergőztek és cikáztak a törpék a nagyobb had körül, nem engedték, hogy sarokba szorítsák őket, minden kanyarban újra támadtak. Estére kimerültek. Ami még rosszabb, az északi törpék nekihátráltak a délről érkezőknek. A két csapat találkozott, egyesült, mindkettő addig hátrált, amíg lehetett. Hirtelen nem tudtak hová menni. Az éjszaka és a köd kellő mértékben eltakarta őket, reggelig idejük is lett volna, hogy elbújjanak. De az üldözés folytatódott, főleg azért, mert az északiak túlságosan dühösek és csalódottak voltak a várakozáshoz. Már csak alig néhány mérföld választotta el őket a Hurok-hágótól. A törpék csapdába estek, nem volt terük a mozgásra vagy a rejtőzésre. Az északiak végre biztosak lehettek benne, hogy hatalmas erőfölényükkel kitölthetik régen várt bosszújukat.

Ahogy leszállt az éjszaka és megsűrűsödött a köd a völgynek azokon az utolsó mérföldjein, ahova a törpék visszavonultak, Raybur fürkészeket küldött ki, hogy figyelmezzenek az ellenség közeledésére. Az idő elfogyott, gyorsan kell cselekedniük. Hívatta Geftent, és az első törpe védők felkészültek az elejétől tervezett menekülésre. A sötétség leple alatt akarták elkezdeni, és éjfélre be is akarták fejezni. Ez koronázta meg azt a tervet, amelyet a király készített Risca közreműködésével, amikor a druida hazatért Paranorból. A terv olyasmin alapult, amiről kizárólag a törpék tudtak.

Senki másnak sejtelme sem volt róla, hogy van egy harmadik kivezető út is a hegységből. Közel a csapatösszevonás helyétől, és nem túl messze a könnyen elérhető Hurok-hágótól összefüggő szakadékok, alagutak és sziklapárkányok kanyarogtak és kígyóztak addig, míg ki nem értek a Wolfsktaagtól keletre a Középső-Anar erdőségeibe. Geften fedezte föl ezt a rejtett átjárót, maroknyi társával földerítette, és körülbelül nyolc év után jelentette Rayburnak. Ezt a tudást gondosan őrizték és titokban tartották. Néhány törpe végigment rajta olykor-olykor, hogy lássa, járható-e még, betanulja kanyarjait, tekervényeit, de másnak nem mutatták meg. Risca Rayburtól hallott róla jó néhány éve, egy látogatása alkalmával. A törpe király a titkot megosztotta vele, aki olyan közel állt hozzá, mint a fiai

Riscának eszébe jutott, amikor az északi hadsereg közeledtére kirajzolódott benne a haditerv. Most nekiláttak a terv végrehajtásának. Lassan fogyatkozott seregük, a derékhad hosszú, folyamatos vonalban szivárgott el keleti irányban a hegyek között, Geften gondosan felderített egérútján. Az északiak közeledtek a völgy szájához, a felderítők visszaszállingóztak. Még hátravolt a terv legkockázatosabb része. Az ellenséget vissza kellett tartani, amíg a törpék biztonságos távolba jutnak. Raybur Risca vezetésével húsz önkéntest küldött északra. Megbújtak a völgy széles bejáratára néző sziklák összevisszaságában, és amikor a Boszorkánymester seregének eleje felbukkant, támadásba lendültek. Pontos, rövid távú csapás volt, amellyel kizárólag zavart és kavarodást akartak okozni a hatalmas túlerőben. Íjaikkal addig lődöztek a sziklák fedezékéből, amíg fel nem hívták magukra a figyelmet, és akkor visszavonultak.

Még így is nehéz volt a menekülés. Az északiak dühösen törtettek utánuk. A sötétben veszedelmes járás esett a sziklákon, éles peremek, mély hasadékok között, fény pedig, ahogy a Wolfsktaagban megszokott, nemigen akadt. Az ormokról pára ereszkedett alá, és mindent eltakart a völgyben. A törpék, mivel számukra ismerősebb volt a terep, gyorsabban haladtak üldözőiknél, de az északiak mindenütt ott voltak, elözönlötték a sziklákat. Néhány védőt legyűrtek. Mások rossz irányba fordultak. Őket megölték. Ádáz küzdelem volt. Risca druida tüzet küldött az üldözők sűrűjébe, és elkergette őket. Felbukkant egy maroknyi alvilági torz rém, gondolkodás nélkül nekirontottak a kapaszkodó törpéknek, és Risca kénytelen volt megállni annyi időre, amíg visszavetette a támadókat. Csaknem elkapták.

Három oldalról rohanták meg, amikor druida tüze odacsalta őket. Fegyverekkel hadonászó, sötét fajzatok vetették rá magukat, próbálták lerántani. Risca veszett lelkesedéssel harcolt, elemében érezte magát, még sohasem élt ennyire. Erős és gyors volt, nem bírtak vele. Visszaverte támadóit, kivédte csapásaikat, majd druida mágiával álcázta magát és elmenekült. Odaért az útvesztő végébe, és az utolsó törpék után rohant. Csapatuk a felére apadt, a túlélők véresek, fáradtak voltak. Raybur addig maradt, amíg a komor arcú, verejtékes Risca föl nem bukkant a halvány fényben. Harci szekercéjének egyik éle kicsorbult, a fegyver ragadt a vértől.

– Sietnünk kell – figyelmeztette a király, és elcsörtetett. – A nyakunkon vannak!

Risca bólintott. Lándzsák és nyilak röpködtek a lenti sziklák közül. Rohantak hegynek fölfelé, hallották az utánuk csörtető északiak ordítását. Előttük összerogyott egy újabb törpe, nyíllal a torkában. Már csak maroknyian maradtak az eredeti húszból. Risca megpördült, mert érezte, hogy valami előrelendül az égen, és villámot küldött egy sietve elkotródó, szárnyas vadász után. A köd egyre sűrűsödött. Ha még néhány percig képesek megelőzni üldözőiket, akkor azok elveszítik a nyomukat. Így is tettek. Rohantak, már túl voltak a kimerültség határán, egyedül az elszántság hajtotta őket. Összesen nyolcan értek oda a gyülekezőhelyre, ahol már senki sem tartózkodott Geftenen kívül. Némán loholtak az aggodalmas nyomkereső után, aki bevezette őket a hegyek közé. Mögöttük az északiak elárasztották a völgyet, dühös üvöltéssel csörtettek a fák és bokrok között. A bujkáló törpék itt vannak valahol! Csapdába estek! Egykettőre megtalálják őket! Így hát folytatódott a hajtás, egyre délebbre a Hurok-hágó irányába.

Egy kis szerencsével, gondolta Risca, a Boszorkánymester seregének két fele egymásba ütközhet a ködben meg a sötétben, és azt gondolhatják, hogy a másik az üldözött ellenség. Egy kis szerencsével jó sokat leölnek a másik seregből, mire rájönnek tévedésükre. Fölkapaszkodott a magashegység határát jelző görgetegkövek közé. Ide nem üldözik őket ebben a sötétben, reggel pedig a törpék túl lesznek azon a határon, ameddig a nyomok megtalálhatók.

Raybur hátramaradt, és elismerően megszorította barátja széles vállát. Risca rámosolygott a királyra, de belül hideg elszántságot érzett. Felmérte az üldöző sereg nagyságát. Felmérte a hadat vezető lények természetét. Igen, ez alkalommal megmenekültek a törpék. Rávették trükkjükkel az északiakat, hogy hosszadalmasan és hiábavalóan üldözzék őket, késleltették a haladásukat, és életben maradtak, hogy egy nappal tovább harcolhassanak. A leszámolás napja azonban hátravolt. Risca tartott tőle, hogy túl hamar jön el.

XX.

ESŐ HULLOTT ARBORLONRA, lassú, kitartó eső, amely reszkető, nedves, párás szürke függönnyel takarta be a várost. Délután volt, az eső hajnalban eredt el és most, több mint kilenc órával később semmi jel nem mutatott arra, hogy el akarna állni. Jerle Shannara a királyi nyári lak magányából figyelte, ahova visszavonult, hogy békében hagyják. Nézte, hogyan fröccsennek szét a cseppek az ablaküvegen, a járdán, a tócsák százain. Nézte, hogyan változnak meg az erdő fái, hogyan lesz a törzsük selymes fekete, a lombjuk világító zöld. Csüggedtségében úgy érezte, ha elég sokáig nézi az esőt, akkor ő is megváltozik. Förtelmes hangulatban volt. Azóta tartott, hogy három napja visszatértek a városba. Viharvert csapatának csupán a maradványait hozta, Preia Starlét, Vree Erredent, Obann és Rusk elf vadászokat. Továbbá meghozta a Fekete Tündérkövet és Tay Trefenwyd holttestét. Nem hozott vígságot, és azt kellett látnia, hogy senki sem várja őket. Távollétében Courtann Ballindarroch belehalt sebeibe. Fia, a trónra lépő Alyten első intézkedése az volt, hogy fölszerelt egy expedíciót, és elindult apja gyilkosainak üldözésére. Őrültség! Senki sem állította meg. Jerlének felfordult a gyomra. Csak egy bolond csinál ilyet. Attól tartott, hogy az elfek ismét király nélkül maradnak. Alyten Ballindarroch egy hete távozott Arborlonból, azóta semmi hír róla.

Ott állt a csöndben, és bámult ki az ablakon az esőbe, a víztől csöpögő messzeségbe, a szürkeségbe, a semmibe. Tekintete üres volt. A nyári lak is üres volt, egyedül ő tartózkodott itt, a csöndben, a gondolataival. Azok pedig senkinek sem lettek volna kellemes társai. Valósággal üldözték. Tay elvesztése súlyos csapás volt, sokkal fájdalmasabb, mint gondolta, mélyebb sebet ütött rajta, mint amit hajlandó volt beismerni. Tay Trefenwyd volt a legjobb, legbizalmasabb barátja. Nem számít, hogyan választottak, nem érdekes, milyen sokáig éltek távol, nem érdekesek az életüket alakító események, ez a barátság mindenen át kitartott. Az sem változtatott semmin, hogy Tay druida lett, Jerle pedig testőrparancsnok, majd a király belső tanácsosa. Amikor Tay végleg hazatért Paranorból és Jerle először pillantotta meg lóháton közeledő barátját az Arborlonba vezető országúton, mintha csak néhány perc telt volna el utolsó találkozásuk óta. Mintha semmit sem jelentett volna az idő. Tay most elment, életét adta, hogy barátai és társai életben maradhassanak, hogy a Fekete Tündérkövet biztonságban elhozhassák Arborlonba. A Fekete Tündérkő! A gyilkos fegyver!

Sötét düh tolult föl Jerle Shannarában, ha az átkozott talizmánra gondolt. Még mindig nem értette, mi célból kell megtartani a Követ. Mire szánták? Vajon mi haszna lehet, amely felér azzal, hogy ő elveszítette a legkedvesebb barátját? Erre nem volt válasz. Megtette, amit kellett. Elhozta a Tündérkövet Arborlonba, megakadályozta, hogy a Boszorkánymester kezébe jusson, miközben egész idő alatt azon rágódott, hogy legjobb lenne messze kerülni mágikus erejétől, bedobni a legmélyebb, legsötétebb szakadékba, amit csak talál. Meg is tette volna, ha egyedül van, annyira őrjöngött és kétségbeesett Tay elvesztésén. Ám Preia és Vree Erreden is vele volt, és ők is felelősséggel tartoztak a Kőért. Így hát hazahozta, ahogy Tay akarta, azzal a szándékkal, hogy érkezése pillanatában megszabadul tőle.

De a sors ebben is ellene dolgozott. Courtann Ballindarroch meghalt, utódja ostoba küldetésben jár. Kinek adhatná így át a Tündérkövet? A Legfőbb Tanácsnak nem, az egy csomó semmire se jó, veszekedős vénség, akikből hiányzik az előrelátás, a józan ész, és legfőbb gondjuk, hogy tisztüket Courtann halála után is megtartsák. Alytennek sem. Amúgy sincs itthon, de a Tündérkövet nem is neki szánták. Marad Bremen, de a druida még nem érkezett Arborlonba – már ha valaha ideér. Így hát Preia tanácsára és Vree egyetértésével – egyedül velük tanácskozott az ügyben – a Fekete Tündérkövet elrejtette a palota katakombáiba, olyan mélyre, ahol az ő segítsége nélkül senki sem találhatja meg, távol a kandi tekintetektől, fürkésző elméktől, amelyek megpróbálnák fölhasználni az erejét. Jerle, Preia és a látó mindenkinél jobban ismerték a Tündérkő veszélyességét. Tudták, mire képes fekete mágiája. Szemtanúi voltak hatalmas erejének. Azok a lények, emberiek és nem emberiek, szempillantás alatt égtek hamuvá. Tay Trefenwyd druida hatalma ellenére belepusztult a Kő használatába. Ekkora hatalmat el kell tüntetni. Ilyen fekete és esztelen erőt örökre el kell zárni. Remélem, ér annyit, mint az életed, Tay, gondolta komoran Jerle Shannara. De ezt az árat akkor sem tudom elfogadni. Az eső nyirkossága a bőre alá ette magát, a csontja is fájt tőle. A háta mögötti kandallóban, az egyetlenben, ami a nagy tanácstermet melegítette, haldokolt a tűz. Odament, rádobott néhány fatuskót.

Belebámult a fölcsapó lángokba, miközben a körülmények és a sors szeszélyein tűnődött. De sokat veszített az elmúlt néhány hétben. Milyen célt szolgáltak ezek a veszteségek? Mikor ér véget ez az egész? És mi az értelme? A fejét rázta, hátrasimította szőke haját. Csak összezavarták a bölcselmi kérdések. E nélkül is éppen eléggé roggyantnak, megvertnek érezte magát. Illett hozzá az eső és a szürkeség. A semmire jött vissza a céltalanságba, ahol nem lát maga előtt jövőt. Nagy veszteségre és fájdalomra jött vissza. Visszatérésének napján elment Tay szüleihez és Kirához, hogy beszámoljon barátja haláláról. Nem tehetett mást. Tay szülei, akik öregek voltak és könnyen összezavarodtak, nemigen sírtak, azzal az egykedvűséggel fogadták a hírt, amit a saját elmúlásunk kikerülhetetlenségének és a halál szeszélyességének tudata ad. Kira azonban összeomlott. Jerlébe kapaszkodva zokogott, kétségbeesetten ölelte a férfit, azt az erőt keresve benne, amit ő nem nyújthatott. Jerle magához szorította, és arra gondolt, hogy az ő számára Kira ugyanúgy elveszett, mint a testvére. Kira hozzátapadt, csüngött rajta, mint ruhába burkolt hús és csont csupán; légiesen könnyű és anyagtalan volt, zokogott, reszketett és Jerle abban a pillanatban azt gondolta, hogy a Tay utáni bánat az egyetlen, amiben valaha is osztoznak. Elfordult a tűztől, ismét kibámult az ablakon.

Szürkén és nedvesen vánszorgott a nap, és nem ígért semmiféle reményt. Nyílt, majd csukódott a bejárat, levettek egy csuklyás köpenyt, fölakasztották. Preia Starle lépett a szobába. Arca és keze vizesen csillogott, sima, barna bőrét még mindig elcsúfították a Kávánál szerzett vágások és zúzódások. Letörölte és a földre csapta a göndör, fahéjszín haján megült vízcseppeket. Méz-barna szemével úgy figyelte e a férfit, mintha meglepné, amit lát.

– Azt akarják, hogy te légy a király – mondta csendesen. Jerle rámeredt.

– Ki?

– Mindenki. A Legfőbb Tanács, a király tanácsadói, az utcák népe, a testőrség, a hadsereg, mindenki. – Bánatosan elmosolyodott. – Azt mondják, te vagy az egyetlen reményük. Alyten túlságosan megbízhatatlan, túlságosan hebehurgya erre a feladatra. Nincs tapasztalata. Nincsenek adottságai. Nem számít, hogy már ő a király, azt akarják, hogy távozzon.

– Na de két unoka is maradt Courtann után! Velük mi lesz?

– Kisbabák, szinte még járni is alig tudnak. Különben az elfek népe nem akarja, hogy gyerkőcök üljenek a Ballindarrochok trónján. Téged akarnak. – Jerle hitetlenkedve rázta a fejét.

– Nincs joguk így dönteni. Senkinek sincs.

– Neked igen – felelte Preia. Odament a tűzhöz, kecses, céltudatos mozgású, karcsú, hajlékony teste macskára emlékeztetett a homályban. Jerle megcsodálta mozdulatainak könnyedségét. Bámulta testtartását. Tisztelte erejét, amely ilyen események után is megmaradt. Preia odaállt a tűz elé, dörgölte, melengette a kezét. Egy pillanatra megtorpant és maga elé bámult. – Ma hallottam a hangját – mondta hirtelen. – Az utcán. Tay hangját. Utánam szólt, a nevemet mondta. Tisztán hallottam. Látni akartam, olyan hirtelen fordultam hátra, hogy nekimentem egy mögöttem jövő férfinak. Félrelöktem, nem érdekelt, mit mond, Tayt akartam látni. – Lassan csóválta a fejét. – De nem volt ott. Csak képzelődtem. – A hangja suttogássá tompult. Nem fordult meg.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy nincs többé – felelte pillanatnyi hallgatás után Jerle. – Folyton arra gondolok, hogy ez csak tévedés, hogy odakint van, és bármelyik pillanatban beléphet. – Az árnyékba borult bejárat felé pillantott. – Nem akarok király lenni. Azt akarom, hogy Tay ismét éljen. Azt akarom, hogy minden úgy legyen, mint régen. – A lány némán bólintott és megint a tüzet bámulta. Hallgatták az eső kopogását a tetőn és az ablaküvegen. Hallgatták a szél suttogását. Aztán Preia megfordult, és odament a férfihoz. Mozdulatlanul állt előtte. Jerle nem tudott olvasni a pillantásában. Olyan sok érzelem volt benne, hogy nem lehetett meghatározni.

– Szeretsz te engem? – kérdezte a lány, a szemébe nézve. A férfit annyira meghökkentette, annyira váratlanul érte a kérdés, hogy nem is tudott válaszolni. Tátott szájjal meredt a lányra. Preia elmosolyodott. Olyasmit akar, amit a férfi nem ért. Könnyek szöktek a szemébe. – Tudtad, hogy Tay szerelmes volt belém?

Jerle lassan, álmélkodva rázta a fejét.

– Nem.

– Amióta az eszemet tudom. – Pillanatnyi szünet után folytatta: – Éppen úgy, ahogy te Kirába. – Gyorsan kinyújtotta a kezét, ujját ráillesztette a férfi ajkára. – Ne, hadd fejezzem be. Ezt el kell mondanom. Tay szerelmes volt belém, de soha nem tett semmit. Még csak nem is beszélt róla. Olyan erősen kötötte az irántad való hűség, hogy nem léphetett át rajta. Tudta, hogy én hozzád tartozom, és noha nem volt biztos az érzéseidben, mégsem tett semmit. Azt hitte, szeretsz engem, elveszel feleségül, és egyikünkhöz fűződő kapcsolatát sem akarta megváltoztatni azzal, hogy beleavatkozik. Tudott Kiráról, de azt is tudta, hogy nem való hozzád. Még akkor is, ha te ezt nem így érzed. – Közelebb lépett a férfihoz. Most már folytak az arcán a könnyek, de rá se hederített. – Ez volt Tay Trefenwyd másik oldala, amelyet te sohasem láttál. Nem láttad, mert nem akartad látni. Bonyolult lélek volt, akár te magad. Egyikőtök sem értette meg olyan jól a másikat, mint gondoltátok. Egymás árnyékai voltatok, de olyanképpen, ahogy a test különbözik az árnytól. Én ismerem a különbséget. Mindig ismertem. – Nagyot nyelt. – Most neked is szembe kell ezzel nézned. És azzal is, mit jelent tovább élni, amikor az árnyékod meghalt. Tay elment, Jerle. Mi maradtunk. Mi lesz velünk? Döntenünk kell. Tay szeretett engem, de halott. Te is szeretsz? Igazán? Vagy mindig közöttünk fog állni Kira?

– Kirának férje van – felelte a férfi halkan, de a hangja megremegett.

– Kira él. Az élet táplálja a reményt. Ha eléggé akarod, lelhetsz rá módot, hogy megszerezd. De mindkettőnket nem tarthatsz meg. Életem két legfontosabb társa közül az egyiket elveszítettem. Úgy vesztettem el, hogy sohasem volt időm elbeszélgetni vele, ahogy most veled teszem. Nem hagyhatom, hogy ez még egyszer megtörténjék. – Elhallgatott, kínosan érezte magát attól, amit mondott, mégsem fordította el a tekintetét. – Elárulok neked valamit. Ha Tay megkért volna, hogy válasszak kettőtök közül, lehet, hogy őt választom.

Végtelen csönd lett közöttük. Tekintetük nem eresztette el egymást. Mozdulatlanul álltak a szoba közepén. A tűz halkan ropogott a kandallóban, az eső kopogott a tetőn. Az éjszaka közeledtével megnyúltak az árnyak a szobában.

– Nem akarlak elveszteni – mondta halkan Jerle. Preia nem válaszolt. Várta a folytatást. – Valamikor szerettem Kirát – ismerte el a férfi. – Azt hiszem, még most is szeretem. De ez nem ugyanaz. Tudom, hogy elveszítettem és nem gyászolom többé ezt a veszteséget. Évek óta nem teszem. Kira fontos nekem. Úgy gondolok rá, ahogy Tayra vagy a gyermekkorunkra. Annak volt ő is a része, és bolond lennék, ha úgy tennék, mintha ez nem lenne igaz. – Mélyet lélegzett. – Azt kérdezted, szeretlek-e. Igen. Igazából sohasem gondoltam végig, mindig csak elfogadtam. Azt hiszem, úgy tekintettem, hogy te mindig itt leszel majd, tehát szükségtelen minden további elmélkedés. Miért boncolgassak valamit, ami nyilvánvaló? Úgy tűnt, fölösleges. Tévedtem. Most már belátom. Biztosra vettelek, gondolkodás nélkül. Azt hittem, neked elég, amit megosztok veled. Kétségből vagy önteltségből nem hagytam, hogy bármi megváltozzék. De elveszítettem Tayt, és vele együtt énemnek jelentős részét. Elveszítettem az irányt és a célt. Végére értem egy útnak, amelyen jó ideje haladtam, és nem tudom, merre forduljak. Amikor megkérdezted, szeretlek-e, szembe kellett néznem azzal a ténnyel, hogy az irántad való szerelem talán az egyetlen, ami megmaradt nekem. Ez nem csip-csup dolog, nem vigasz, nem balzsam a fájdalmamra, hanem sokkal több. Bolondságnak tűnhet, hogy ezt mondom. Pedig ez az egyetlen igazság, amelyet elismerek. Mindennél többet jelent számomra. Tay tárta föl előttem a halálával. Akkor is ez a helyzet, ha túl nagy árat fizettem érte. – Kinyújtotta nagy kezét és gyengéden megsimogatta a lány vállát. – Szeretlek, Preia.

– Csakugyan? – kérdezte halkan Preia. A férfi úgy érezte, hatalmas távolság nyílik közöttük azzal, hogy a lány kimondta ezt a szót. Irdatlan súly nehezedett a vállára. Tétován állt Preia előtt, nem tudta, mitévő lehetne. Mindig a termetéből és az erejéből merítette a magabiztosságát, de Preiánál ez mintha ellene fordult volna.

– Igen, Preia – mondta végül. – Csakugyan. Annyira szeretlek, amennyire egyáltalán képes vagyok szeretni valakit. Nem tudom, mi mást mondhatnék. Azt hiszem, csak ezt: remélem, te is szeretsz engem.

A lány nem válaszolt. Mozdulatlanul állt előtte, és a szemébe nézett. Elapadtak a könnyei, de az arcán még csillogtak a nedves patakok. Halvány mosoly derengett föl a szája sarkában.

– Mindig szerettelek – súgta. Előrelépett, és engedte, hogy a férfi átkarolja. Egy idő után visszaölelte.

A TŰZ ELŐTT ÜLTEK, amikor néhány órával később felbukkant Vree Erreden. Akkor már beesteledett, a nappal utolsó fénye is kihunyt, az eső szitálássá szelídült, némán permetezett az átlucskosodott tájra. Csönd ült a fáradt városon, a házak ablakaiban lámpák gyúltak, noha alig lehetett észrevenni őket a fák víztől súlyosan lógó ágainak réseiben. A palotában most senki sem lakott, az épület üresen fog állni, amíg el nem végzik a javításokat és nem döntenek az uralkodó személyéről. Csupán a nyári lakban volt élet. A testőrség így is vigyázott Jerle Shannarára, nem csupán önmagáért, de legalább annyira a királyi család tagjaként, akiről az a szóbeszéd járta, hogy király lesz belőle.

A testőrség háromszor állította meg Vree Erredent, mielőtt a nyári lak ajtajához ért volna, és akkor engedték csak tovább, amikor Jerle biztosította őket, hogy a látónak minden időben szabad bejárása van hozzá. Különös, hogyan változnak a kapcsolatok. Kevés közös tulajdonságuk volt, Tay halála könnyen véget vethetett volna még a mondva csinált barátságnak is, hiszen csak a druida kötötte össze őket a nyugati utazás során. Barátjuk elmúlásával ismét szétsodródhattak volna, ki-ki rosszhiszemű megvetéssel húzódhatott volna vissza magába. De nem így történt. Talán ők akarták szavak nélkül, hogy ne így legyen. Hogy ennyivel tartoznak Taynak. Talán a közös szükség kötötte össze őket, a kívánság, hogy megértsék utazásuk szörnyű eseményeit, a vágy, hogy valami jó is szülessék barátjuk halálából.

Tay értük áldozta föl magát. Ez talán nem elég ok, hogy félretegyék nézeteltéréseiket? Visszafelé jövet sok mindenről beszélgettek: barátjuk tetteiről, arról, milyen fontos teljesíteni Bremen utasítását, a Fekete Tündérkő gyilkos természetéről, helyéről a dolgok magasabb rendjében, arról, hogy egyre sötétebb lesz rajtuk a Boszorkánymester árnyéka. Preia Starléval megbeszélték, mit szeretett volna Tay végrehajtani, hogyan lehetne megvalósítani céljait: a Fekete Tündérkövet átadni Bremen kezébe, az elf hadsereget a törpék segítségére küldeni. Gondolataik nem önmagukkal bíbelődtek, hanem a nagyobb világgal és az őket fenyegető veszéllyel foglalkoztak. Két éjszakával azelőtt, hogy a Kávától visszatérőben elérték volna Arborlont, Jerle arra kérte a látót, tárja föl előtte, vannak-e látomásai vagy sugallatai, amelyek befolyásolhatják azt, aminek végrehajtásában megegyeztek. Nem könnyen szánta rá magát.

Vree Erreden tisztában volt vele. Pár percnyi gondolkodás után azt felelte, megteszi, mindent megtesz, amire képes. Tulajdonképpen szeretné felajánlani szolgálatait Jerlének, ha ő hasznát tudná venni. Jerle elfogadta az ajánlatot. Kezet ráztak, hogy megpecsételjék egyezségüket, és, noha egyikük sem mondta ki, ez volt barátságuk kezdete. Ezért bukkant föl most a látó, két nap óta először. Úgy lépett be az esőről, mint akit megvertek, kopott köpenye teljesen átázott, kicsiny, vékony alakja meggörnyedt, didergett. Preia az ajtóban fogadta, levette róla a köpenyt, odavezette a tűzhöz melegedni. Jerle erős sört töltött neki. Preia takarót terített a vállára. Vree Erreden motyogva, laposakat pislogva elfogadta. Fürkészőn nézett körül. Nem ok nélkül jött.

– Mondanom kell neked valamit – kezdte, miután didergése annyira csillapodott, hogy vacogás nélkül tudott beszélni. – Látomásom volt és ez rád is vonatkozik. – Jerle bólintott.

– Mit láttál?

A látó összedörgölte a kezét, azután ivott néhány korty sört. Arca feszült volt, szeme karikás, mintha nem aludt volna jól. De hát egyfolytában űzöttnek tűnt, amióta visszatértek a Kávától. A Chew Magnában történt események összekuszálták a lelkét. Az erőd és lakói irgalmatlanul nekitámadtak, szét akarták morzsolni, hogy ne segíthessen Tay Trefenwydnek, akit a magukénak akartak. A támadók kudarcot vallottak, de szemlátomást kárt tettek Erredenben.

– Amikor Tay először jött el hozzám, hogy a segítségemet kérje a Fekete Tündérkő megszerzéséhez, fölhasználtam a képességeimet, hogy a gondolataiba lássak. – Hirtelen megmozdult, hogy belenézhessen Jerle szemébe, és a pillantása egyszerre kiélesedett. – Így gyorsan és pontosan megtalálhattam, amit Tay szerint találnom kellett. Nem mondtam el neki, mit csinálok, nem akartam, hogy elfátyolozza előlem az igazságait. Amit fölfedeztem, több volt annál, amit kerestem. Bremen négy látomásról beszélt Taynak. Az egyikben Chew Magna szerepelt és a Fekete Tündérkő. Ez volt az, amit Tay látnom engedett. De észleltem a többit is. Láttam Paranor pusztulását, láttam Brement, amint egy láncon függő medaliont keres. Láttam a druidát egy fekete tónál… – Elharapta a szót, és idegesen legyintett. – A többi nem érdekes. Csak az utolsó számít. – Szórakozottan szünetet tartott. – Szóbeszédeket hallottam. Az elfek téged akarnak királyuknak. Félre akarják állítani Alytent meg az unokákat, és téged akarnak megkoronázni.

– Szófia beszéd, semmi több! – vágott közbe Jerle. Vree Erreden összehúzta magát a takaró alatt.

– Nem hinném. – Szavai ott függtek a levegőben. Preia odajött Jerle mellé.

– Mit láttál, Vree? Alyten Ballindarroch halott? – A látó a fejét rázta.

– Nem tudom. Nem ezt láttam. Valami mást. De hatással van a királyságra. – Mélyet lélegzett. – Bremen utolsó látomásában, amelyet Tay emlékezetében pillantottam meg, egy férfi állt egy csatamezőn, karddal a kezében. Ez a kard egy irdatlan bűverejű talizmán. Tisztán láttam, hogy a kard gombjába belevésték az Eilt Druin képét, a lángoló fáklyát tartó kezet. A férfi mellett fekete köpenybe burkolt kísértet lebegett, arcán nem voltak vonások, áthatolhatatlan sötétség borította, kivéve a szemét, két, vörös tűzben izzó rést. A férfi és a fantom élethalálharcot vívtak. – Ismét ivott egy korty sört és lesütötte a szemét. – Egyetlen pillantást vethettem erre a látomásra, és nem sokat törődtem vele. Akkor nem volt fontos. Csupán hitelesebbé tette azt, amit Tay mondott kutató útjáról. Egészen mostanáig nem gondoltam rá. – Fölemelte sötét tekintetét. – Ma a tűz előtt nézegettem a térképeimet. A lángok melegétől és a kinti egyenletes esőkopogástól elszundítottam. Álmomban látomásom volt. Hirtelen, éles és váratlan. Ez különös, mert a látomások, megérzések, az elveszettek, de megtalálhatók jelzései lassan és jóval elmosódottabban érkeznek. Ez a vízió viszont éles volt és azonnal fölismerhető. Bremen látomása volt a férfiról és a kísértetről a csatamezőn. Ám ez alkalommal fölismertem. A fantom a Boszorkánymester. A férfi pedig te vagy, Jerle Shannara.

Jerlének nevethetnékje támadt. Valahogy nevetségesnek találta az egészet. Talán mert olyan lehetetlen ötlet. Talán nem bírta elhinni, hogy Tay nem ismerte fel őt a látomásban, Vree Erreden viszont igen. Talán egyszerűen csak a belé-hasító balsejtelemre reagált, amelyet a látó szavainak hallatán érzett.

– Van más is! – A látó ezúttal nem adott időt a gondolkodásra. – A kardba, amelyet kezedben tartottál, belefoglalták azt a medaliont is, amelyet Bremen hozott magával Paranor pusztulása után. Eilt Druinnak hívják. A paranori Fődruida jelképe. Hatalmas bűvereje van. A kard az a fegyver, amelyet Brona elpusztítására kovácsolnak, és az Eilt Druin hozzátartozik a fegyverhez. Tudod, hogy ezeket a dolgokat senkitől se hallottam? Senki sem mondta, hogy léteznek. Egyszerűen tudtam, hogy igaz. Mint ahogy az is, hogy láttalak állani azon a csatamezőn az idő egy pillanatában, amikor már az elfek királya voltál.

– Nem! – rázta a fejét makacsul Jerle. – Tévedsz! – A látó a szemébe nézett, állta a pillantását. – Láttad az arcomat?

– Nem volt szükség rá – jelentette ki halkan Vree Erredi – A hangodat sem kellett hallanom. Azt sem kellett látnom, hogy mások királyukként követnek. Te voltál az.

– Akkor az a látomás hamis volt. Annak kellett lennie. – Segélykérőn pillantott Preiára, de ő hallgatott. Jerle vadul összeráncolta a szemöldökét. – Nem akarok belekeveredni.

Senki sem válaszolt. A tűz halkan ropogott, az éjszaka mélyen hallgatott, mintha titokban kémlelné, fürkész módjára, mi hangzik el, mi fog történni. Jerle fölállt, az ablakhoz ment. Kinézett a fákra és a ködre. Megpróbálta azt parancsolni magának, hogy tűnjön el.

– Ha hagynám, hogy királlyá tegyenek… – Nem fejezte be. Preia fölállt a szoba túlsó végében, és ránézett.

– Az lehetőséget adna neked, hogy végrehajtsd mindazt, amit Tay Trefenwyd nem tehetett meg. Ha király lennél, rábeszélhetnéd a Legfőbb Tanácsot, hogy az elfek küldjenek segítséget a törpéknek. Ha király lennél, belátásod szerint bánhatnál a Fekete Tündérkővel anélkül, hogy bárki megkérdőjelezhetné döntéseidet. Ami a legfontosabb, elpusztíthatnád a Boszorkánymestert. – Jerle Shannara fölvetette az állát.

– A Boszorkánymester elpusztította a druidákat. Mi esélyem lenne egy ilyen szörnyeteggel szemben?

– Hitem szerint mindenkiénél jobb – vágta rá a lány. – Már kétszer jelent meg a kép, egyszer Bremennek, egyszer Vreenek. Talán prófécia. Ha igen, akkor megvan rá a lehetőséged, hogy olyasmit csinálj, amire még Tay sem volt képes. Esélyed van rá, hogy megments minket. – Jerle rápillantott. Preia szerint király lesz belőle. Preia azt mondja, hogy annak kell lennie. Preia arra kéri, hogy értsen egyet vele.

– Igaza van – szólt halkan Vree Erreden. De Jerle nem hallgatott rá. Továbbra is Preiára meredt, és arra gondolt, amikor a lány több órával ennek előtte azt követelte tőle, hogy egészen más dologban döntsön. Milyen sokat jelentek neked? Milyen fontos vagyok a számodra? Most ismét kérdéseket tesz föl, alig változó szavakkal. Milyen sokat jelent neked a néped? Milyen fontos neked? Jerle tudatában volt, hogy váratlan és gyors változás következett be kapcsolatukban, az ő életének irányában, és mindkettőt Tay Trefenwyd halála idézte elő. Események, amelyeket álmában sem hitt volna lehetségesnek, esküdtek össze ezért a változásért. Egy akaratos, önfejű sors Jerle Shannara vállára tette a kezét. Felelősség, vezetés, népének reményei – ez húzza a mérleg serpenyőjét, amikor döntenie kell. Agya kétségbeesetten kereste a válaszokat, amelyek nem jöttek. Iszonytató bizonyossággal tudta, hogy bármit választ, sohasem fog vele megbékülni.

– Szembe kell nézned vele – szólt hirtelen Preia. – Döntened kell.

Úgy érezte, a világ kormányozhatatlanná vadul. A lány túl sokat követel. Még semmit sem kell eldönteni. Ezeket az igényeket csak a pusmogások és találgatások táplálják. Semmiféle hivatalos nyilatkozat nem történt az öröklésről. Alyten sorsa még nem dőlt el. És mi legyen Courtann Ballindarroch unokáival? Maga Tay Trefenwyd mentette meg az életüket. Talán őket is félre kell lökni gondolkodás nélkül? Lelkileg egyikre sem állt készen. Még azt is alig fogta föl, mit kell fontolóra vennie. Ám e gondolatok üresen és hamisan csengtek, és az őket követő csöndben Jerle szembe találta magát tulajdon kétségbeesésének vigyorgó kísértetével. Elfordult két társától, akik az ő szavát várták, és kinézett az éjszakába. Nem érkezett válasz.

XXI.

ALKONYODOTT, vérvörös fényben fürdött Dechtera városa. Síkságon terült el, észak-déli irányú, alacsony dombok között. A háztetők és falak összevisszasága fűrészként hasított a bíbor látóhatárba. A keleti füves pusztákból előkúszott a sötétség, kioltotta a halódó fény foltjait, behabzsolva a tájat fekete pofájába. A nyugovóra térő égitest a lapos felhőfal mögül előbb narancsszínre, majd vörösre festette a mennyet és a földet, lélegzetelállítóan izzó árnyalatokban véve dacos búcsút most, amikor kedve ellenére távozásra kényszerül a nap végén. Kinson Ravenlock, aki Bremen és Mareth oldalán a várostól keletre állt, ott, ahol a sötétség már elnyelte a magaslatokat, és a síkság kezdett megtelni árnyékcsíkokkal, szótlanul bámulta céljukat, amelyhez oly hosszú utat tettek meg. Dechtera ipari központ, könnyen elérhető a dél többi nagyvárosából, bányák közelében terül el, amelyek ellátják a szükséges nyersanyaggal. Hatalmas település volt, nagyobb minden északabbra fekvő helységnél, minden határvárosnál, a törpék vagy az elfek székhelyeinél, még a legnépesebb troll városoknál is. Emberek, lakóházak, műhelyek voltak benne, és főképp kohók.

Fürtökben lepték el a várost, szakadatlanul égtek, nappal a bodorodó kéményfüst mutatta jelenlétüket, éjszaka tüzes, forró izzást árasztott nyitott szájuk. Mohón falták a fát és a szenet, amellyel megolvasztották és átalakították a bendőjükbe tömött érceket. Kovácsok pörölyei és üllői csengtek és szikráztak a nap minden órájában, Dechtera városában sohasem szünetelt a fény s a hang. Füst és hő, hamu és piszok szállt a levegőben, borította el a házakat és az embereket. A déli városok között Dechtera piszkos családtagnak számított, akire nagyobb szükség van, mint amennyire szeretik, inkább megtűrik, de nem fogadják ölelő karokkal, senki sem gondol rá reménységgel vagy büszkeséggel. Kinson Ravenlock ismét azon tűnődött, micsoda képtelenség épp itt kovácsoltatni a talizmánt; ez a város fütyül a képzeletre, itt a mindennapi robot, a gépies megszokottság uralkodik, és arról híres, hogy egyformán barátságtalan druidákhoz és mágusokhoz. Akkor is ide jönnek, közölte Bremen néhány napja, amikor a határvidéki először említette aggodalmait, mert meg kell találniuk azt az embert, akire szükségük van. Ha ugyan lesz ilyen, gondolta Kinson, mert noha a druida határozottan megmondta, hova mennek, nem árulta el, kit keresnek.

Csaknem két hétbe telt, mire idáig jutottak. Cogline megadta Bremennek az ötvözet képletét, amelyből ki lehet kovácsolni a kardot. Az elválás pillanatáig gáncsoskodott és kételkedett, majd azzal a szent meggyőződéssel búcsúzott tőlük, hogy egyiküket sem óhajtja viszontlátni. A hármak fáradt lemondással vették tudomásul az elutasítást, majd elhagyták a Kandallókövet Storlock irányába. Saját csapájukon haladtak visszafelé a Darklin-hátságon át. Csupán ez az útszakasz majd egy hétig tartott. Miután visszaértek Storlockba, lovakat szereztek és nekivágtak a síkságnak. Az északi hadsereg addigra elvonult déli irányba, hogy a törpéket üldözzék a Wolfsktaagban. Mindazonáltal Bremen tartott azoktól az erőktől, amelyek még kint kószálnak az Anaron, ezért társait a Runne-hegységen át vezette, majd a Szivárvány-tó déli partján haladtak. Úgy vélte, az Anartól ilyen messze nyugatra kevésbé találkozhatnak a Boszorkánymestert szolgáló erőkkel. Átvágtak az Ezüst-folyón, megkerülték a Ködlápot, majd eljutottak a Csatadombhoz.

Lassan, körültekintően haladtak, mert ez a táj még Brona csahosai nélkül is veszedelmes volt, nem kellett fölöslegesen kockáztatni. A Csatadombon olyan lények tanyáztak, amelyeket ősi mágia hozott létre, hasonlóak a Wolfsktaag szörnyeihez, és noha Bremen tudott róluk és ismerte a velük való harc módszereit, jobbnak tartotta, ha az egészet kikerülik. Így hát a hármas azon az úton lovagolt délnek, amely a szirénektől-lidércektől népes Csatadomb hosszú, kopár nyúlványai és a farkasfalkáktól hemzsegő, sötét Feketetölgy-erdő között cikcakkozott. Nappal utaztak, éjszaka éberen őrködtek. Inkább sejtették, mint látták a lényeket, amelyeket el kívántak kerülni, e világiakat és túlvilágiakat, a föld, víz és levegő teremtményeit, érzékelték az őket követő szemeket, többször érezték közelségüket. De szemtől szembe semmi sem támadta meg őket, nem is próbált a nyomukba szegődni. Sikerült átsiklaniuk a határvidék veszedelmei között, és kitartóan mentek tovább. Hosszú utazásuk tizenharmadik napján megtették az utolsó szakaszt.

Most ott álltak és lenéztek Dechtera ipari lidércnyomásának vörös zűrzavarába.

– Máris utálom ezt a várost – szólalt meg borúsan Kinson, és leporolta a ruháját. A táj puszta és száraz volt, fátlan és árnyéktalan, csupa sűrű fű és porhanyós omladék. Ha esik is a világnak ebben a részében, az semmiképpen sem lehet gyakori esemény.

– Nem szeretnék itt élni – csatlakozott Mareth. – Nem is tudom, ők hogyan képesek rá.

Bremen hallgatott. Lenézett Dechterára, a tekintete távolibb volt, mint maga a város. Azután lehunyta a szemét és mozdulatlanná dermedt. Kinson és Mareth összenéztek, várták, hogy az aggastyán ismét önmaga legyen. Lent, a sűrűsödő sötétben fehéren izzott a kohók szája. Az alkony vöröse kihamvadt, a nap annyira eltűnt a szemhatár alatt, hogy csak egy alig látható, halvány sugár tűzött át a nyugaton gomolygó felhők között. Némaság ült a síkon, a csöndben hallani lehetett, amint fém csendül fémen.

– Itt vagyunk – mondta hirtelen Bremen, és fölnyitotta a szemét –, mert Dechtera ad otthont Négyföld legjobb kovácsainak, a troll nemzetet nem számítva. A délföldiek nem kedvelik a druidákat, de róluk inkább feltételezhető, hogy megcsinálják, amire szükségünk van, mint a trollokról. Csupán rá kell találnunk a megfelelő emberre. Kinson, ez a te dolgod lesz. Te tudsz közlekedni egy városban anélkül, hogy magadra vonnád a figyelmet.

– Világos – bólintott Kinson. Alig várta, hogy tehessen valamit. – Kit kell keresnem?

– Te döntöd el.

– Én? – hökkent meg a határvidéki. – Ilyen messzire eljöttünk, hogy megkeressünk egy embert, akit még csak nem is ismerünk? – Bremen elnézően mosolygott.

– Nyugalom, Kinson! Ne veszítsd el a hitedet. Nem vaktában, vagy ok nélkül jöttünk ide. Az az ember, akit keresünk, itt van, akár ismerjük, akár nem. Mint már mondottam, Dechterában laknak egész Négyföld legjobb kovácsai. De ki kell választanunk egyet, és a választásnak bölcsnek kell lennie. Ez okból némi kutatásra van szükség, amelyben hasznunkra lehetnek a te nyomkereső képességeid.

– Mégis, hogyan keressem ezt az embert? – firtatta tovább Kinson, bosszankodva saját bizonytalanságán.

– Mint bármilyen más embert. Vedd figyelembe az ügyességet, a tudást, és a kézműves önérzetet. Mesterkovácsra van szükségünk. – Törékeny kezét a magas férfi vállára tette. – Neked ezt mondanom kell?

Kinson grimaszolt. Mellette Mareth halványan elmosolyodott.

– Na és mit csináljak, ha megtalálom ezt a kovácsmestert?

– Gyere vissza hozzám. Azután együtt lemegyünk, és rábeszéljük, hogy álljon az ügyünk mellé.

Kinson a városra pillantott, a sötét házak útvesztőjére, a szerteszét égő tüzekre, a fekete árnyak és bíbor izzás egyvelegére. A munkás nappalt fölváltotta a munkás éjszaka, a kemencék tüze nem halványult, a kemény robot sem lanyhult. Forróság és verejték párás izzasztókamrája vibrált a város fölött.

– Egy kovács kell, aki érti a fémek szívósabb ötvözetet adó elegyítésének gondolatát, és képes szilárdabbra edzeni ezt az ötvözetet. – Kinson megcsóválta a fejét. – Arról nem is szólva, hogy olyan legyen, akinek nincs ellenére, hogy druidának segítsen varázsfegyvert készíteni. – Bremen megszorította barátja vállát.

– Te csak ne törődj kovácsunk meggyőződéseivel, inkább egyéb érdemeire légy tekintettel. Keresd meg azt a mestert, akire szükségünk van, a többit bízd rám.

Kinson bólintott. Marethre pillantott, a nagy, sötét szempár visszanézett rá.

– Na és veled mi lesz?

– Mareth és én itt várjuk visszatérésedet. Jobb, ha egyedül mész. Sokkal szabadabban mozogsz, ha nem akadályoznak társaid. – Levette kezét barátja válláról. – De légy óvatos, Kinson. Ezek ugyan földijeid, de nem szükségszerűen a barátaid.

Kinson letette a csomagját, átvizsgálta fegyvereit, gondosan összébb vonta vállán a köpenyét.

– Tudom. – Megragadta és megszorította az öregember kezét. Madárcsontok, még törékenyebbek, mint emlékezett. Gyorsan lazított a szorításán. Azután ösztönszerű felbuzdulással, amelyet maga sem értett később, lehajolt Marethhez, könnyű csókot lehelt az arcára, majd elfordult és ereszkedni kezdett az éjszakába burkolózott domboldalon a város felé.

ÚTJA EGY ÓRÁNÁL is tovább tartott. Nem kapkodott, ráérősen ballagott a síkságon. Semmi oka sem volt a sietségre, és nem akarta magára vonni senki arra járó figyelmét. Kitartóan bandukolt a sötétből a fény felé. Ahogy közeledett a város házaihoz, egyre melegebb lett, mind hangosabban csattogtak a fémmel küzdő pörölyök és csípőfogók. Hangok csaptak fel, zűrzavaruk sörházakat, fogadókat, kocsmákat és bordélyokat jelzett a nagy kohók és raktárak között. Nevetés szállt a nyögés-káromkodás, csengés-bongás és kopácsolás fölött. Meghökkentő és letaglózó volt a munka és öröm keveréke. A határvidéki úgy látta, hogy ebben a városban nem válnak el az élet dolgai. Minden egy.

Egy pillanatig Marethre gondolt, a lány higgadt nézésére. Mintha valamely érthetetlen módon tanulmányozná őt, fölmérne benne valamit. Ravenlockot furamód nem zavarta. Megnyugtató volt az a pillantás, a férfi valahogy biztonságot talált a tényben, hogy a lány szeretné jobban megismerni. Ez még soha, Bremennel kapcsolatban sem történt meg vele. De hát Mareth más. Az utóbbi két hétben közelebb kerültek egymáshoz, miközben délnek utaztak Dechtera felé. Nem csupán a jelenről beszélgettek, hanem a múltról is, ifjúságukról, a felnőttség jelentéséről. Elmondták egymásnak történetüket, és kezdték fölfedezni, hogy sokban hasonlítanak. Nem csupán eseményekben és tapasztalatokban nyilvánult meg ez a közösség, de megérzésekben is. Ugyanazokat a leckéket tanulták meg életük során, ugyanazokra a következtetésekre jutottak. Hasonló volt a világnézetük. Beérték önmagukkal, elfogadták a mások különbözőségét. Szerettek egyedül élni, utazni, ismeretlent fölfedezni, újdonságra lelni. Rég megszabadultak családi kötelékeiktől. Ledobták civilizált bőrüket, felöltötték a vándor köpönyegét. Saját akaratukból számkivetettnek tekintették magukat, és elfogadták, hogy ez így helyes. Ami a legfontosabb, mindketten zárkózottak voltak, akik akkor árulták el a titkaikat, amikor nekik tetszett. Ez Marethnek talán még többet jelentett, mint Kinsonnak, ő lévén kettejük között a zárkózottabb, aki mindennél fontosabbnak tartotta, hogy békén hagyják. Mindig voltak titkai, és Kinson bizonyosra vette, hogy még most sem mondott el magáról mindent. De a határvidéki ebben nem látott rossz szándékot, szentül hitte, hogy mindenkinek joga van megküzdenie személyes démonjaival mások beavatkozása anélkül.

Mareth ugyanolyan veszélyeket vállalt, mint ők, amikor velük tartott. Kockáztatott, amikor szövetségre lépett velük, holott mehetett volna a maga útján. Bremen talán segíthet megzabolázni a lány mágiáját, talán nem. Erről senki sem kezeskedhet. A lánynak is tudnia kellett. Bremen alig hozta szóba, amióta eljöttek a Kandallókőtől, és Mareth sem látszott erőltetni a dolgot. Ravenlockot és Marethet mindenesetre közelebb hozták ezek a bizalmas beszélgetések. Körültekintő gonddal szőtték kapcsolataikat, és mostanra már láthatták, mire kell figyelni a legjobban a másik szavaiban és cselekedeteiben. Kinson örült ennek. Mégis megmaradt közöttük bizonyos távolság, amelyet a férfi nem tudott csökkenteni, amelyet nem hidalt át a szó, nem tört meg a tett. Ezt Mareth akarta így, és noha nem csak Kinsont tartotta magától karnyújtásnyira, a férfi néha mégis ezt érezte, ha elgondolta, hogy egyébként milyen közel kerültek egymáshoz. Mareth titkolt indokait megszokás és félelem látszott erősíteni. Volt valami benne, ami azt parancsolta, hogy különüljön el másoktól, valami hiba, különbség, eltérés, esetleg titok, minden képzeletet fölülmúlhatóan ijesztő titok. Időnként úgy rémlett, mintha egy-egy szavával, cselekedetével próbálna kitörni maga építette börtönéből, ám láthatólag nem volt képes rá. Nem léphette át saját határait. Ezért érzett most Ravenlock némi elégtételt, mivel szerinte sikerült meglepnie Marethet azzal a csókkal; olyan váratlan gesztus volt, ami kurta időre megrepesztette a lány védvonalait. Eszébe jutott, hogyan nézett rá Mareth, amikor ő visszahúzódott. Emlékezett, miként kulcsolta vékony lánytestére védekező karjait. Magában mosolyogva mendegélt a közeledő Dechtera felé.

Már ki tudta venni egyes részeit, a házak falait, tetejét, az ablakokból, ajtókból világító fényt, a sikátorokban cikázó patkányokat, az utcákon csellengő hajléktalanokat, a hamu és a hőség fátyla mögött a dolguk után látó férfiakat és asszonyokat. Félretolta Marethtel kapcsolatos gondolatait, most nem foglalkozhatott velük. Feladata teljes figyelmet követelt. A lányra később is lesz ideje. Még egy pillanatig maga elé idézte Mareth szemét, azután ezt is elhessentette. A számos főútvonal egyikén bandukolt, ráérősen tanulmányozta a házakat és a körülöttük összeverődött embereket. Munkáskerületben járt, üzemek és raktárak között. Szamárvontatású pőre-kocsik szállították a fémhulladékot, hogy a kohók megolvasszák és újraformálják. Kinson megszemlélte a rozsdás, roskatag épületek kihalt, zömmel düledező romjait, azután továbbment. Kisebb műhelyek sora következett, amelyekben csupán egyetlen kovács dolgozott, a szerszámok, öntőformák kezdetlegesek voltak, a kemencék egyszerűek. Itt nem is lassított. Salakdombok és szemétkupacok, ócska épületfa, néptelen barakksor mellett haladt. A csatorna és a hulladék orrfacsaróan, áporodottan bűzölgött. Kinson hátrahőkölt. Árnyak moccantak és ugráltak a kemencetűz és az utcai lámpák fényében, apró teremtmények pattogtak elő pillanatokra rejtekhelyükről, hogy ismét eltűnjenek. A járókelőket meggörnyesztette, elnyűtte az élethossziglani gürcölés, vonszolták magukat fizetésnaptól fizetésnapig, amíg el nem jött értük a halál.

Kevés szem pillantott az elhaladó határvidékire. Senki sem szólította meg. Beért a központba. Az este, lomhán a hőségtől, cammogott az éjfél felé. Bekukkantott a sörházak és korcsmák ajtóin-ablakain, latolgatta, belépjen-e valamelyikbe. Végül kiszemelt egyet-kettőt, amelyek alkalmatosnak látszottak, hallgatta a beszélgetést, föltett néhány kérdést, fizetett pár sört, ha kérték, majd továbbállt. Ki csinálja, kérdezte, a legjobb kovácsmunkákat a városban? Melyik kovács mestere a szakmájának? Minden alkalommal mást mondtak, az indoklás érvei pedig még jobban különböztek. Kinson az egynél többször hallott nevek után indulva megállt közepes műhelyeknél, hogy felmérje a kovácsot munka, közben. Némelyek alig válaszoltak többet érdektelen morranásnál. Mások hajlandóak voltak folyamatosabb társalgásra. Egykettő meg is gondolta a válaszát. Kinson meghallgatta őket, egyetértően mosolygott, azután továbbment. Eljött az éjfél, el is múlt.

– MA ÉJJEL nem jön vissza – mondta Bremen, lenézve a dombról a városra. Meleg volt az idő, az öregember mégis magára csavarta a köpenyét. Mareth szótlanul állt mellette. Addig néztek a határvidéki után, amíg az egyre töpörödő alak bele nem olvadt a sűrűsödő sötétbe. Még ezután sem mozdultak, tovább figyeltek, mintha éjszakai őrszemek lennének. Fejük fölött az égen fölragyogtak a csillagok meg az újhold, amelyeket a dombokról látni lehetett, viszont a lenti füstös városból annál kevésbé. Bremen elfordult, ment balra néhány lépést, és letelepedett egy puha, vastag fűfoltra. Jólesett vén csontjainak. Elégedetten sóhajtott. Egyre kevesebb dolog szerez örömet neki. Fontolgatta, hogy harap valamit, de nem volt igazából éhes. Fölpillantott, amikor Mareth odajött hozzá. A lány hívatlanul leült mellé, és úgy bámult a sötétbe, mintha valamit várna.

– Nem ennél valamit? – kérdezte Bremen, de a lány megrázta a fejét. Belesüppedt gondolataiba, ismét a múltba tért vissza, talán a jövőn tűnődött. Az öregember megtanulta fölismerni ezt a pillantást. Mareth gyakran járt másutt lélekben, mint ahol teste tartózkodott. Egy nyughatatlan lélek és egy háborgó szív üldözöttje. Ez volt Mareth. Bremen egy darabig nem szólt hozzá, ő is elmerült a saját gondolataiba, nem akarta erőltetni, amit hallani szeretett volna. Kényes ügy volt. Ha a lány úgy érzi, kényszerítik, végképp magába zárkózik. Pedig dűlőre kell jutniuk, méghozzá most. – Az ilyen éjszakákon a gyerekkorom jut eszembe – mondta végül. Nem nézett a lányra, a dombtetőket és a fejük fölött függő csillagokat bámulta. Elmosolyodott. – Ó, nyilván úgy tűnhet, hogy a magamfajta vénségek sohasem voltak fiatalok. Pedig voltam. Leahon túl, a dombvidéken éltem nagyapámmal, aki roppant ügyes fémmunkás volt. Még öreg korára is biztos maradt a keze, éles a szeme. Órákon át figyeltem, lenyűgözött ügyessége és türelme. Szerette a nagyanyámat, és amikor a felesége meghalt, lelkének egy nagy darabját magával vitte, amit nagyapám sohasem hevert ki, de még ez a veszteség is megérte az együtt töltött időt. Azt mondogatta, hogy majd én veszem át tőle a munkát. Jó ember volt. – Marethre nézett, és látta, hogy a lány érdeklődve figyeli. – Ami a szüleimet illeti, az már más dolog. Egyáltalán nem hasonlítottak a nagyapámra. Rövid életük során egyszer sem bírtak megállapodni huzamosabb időre, nem örökölték nagyapámtól a szakma szeretetét, aminek segítségével gyökeret verhettek volna valahol. Mindig költöztek, örökösen változtattak az életükön, keresték az újat, a mást. Kevéssel születésem után otthagytak a nagyapámnál. Nem volt idejük rám. – Töprengve ráncolta öreg homlokát. – Évekig haragudtam rájuk, de végül kezdtem megérteni őket. Így szokott ez lenni gyermekek és szülők kapcsolatában. Úgy okoznak csalódást egymásnak, hogy nem akarják, észre sem veszik. Idő kell hozzá, hogy felülemelkedhessünk az ilyesfajta csalódásokon. Ez volt a helyzet az én szüleimmel is, akik úgy döntöttek, hogy elhagynak.

– Pedig joggal várhattad volna, hogy a szüleid melletted álljanak gyerekségedben! – jelentette ki Mareth.

Bremen elmosolyodott.

– Én is így hittem. De a gyerek nem mindig érti meg a felnőtt választások összetettségét. A gyerek azt reméli, hogy a szülei a legjobbakat próbálják megtenni érte, de hogy mi a legjobb, azt nehéz eldönteni. A szüleim tisztában voltak vele, hogy vándorlás közben nem adhatják meg nekem a tisztességes nevelést és a kellő figyelmet. Egymásra is alig volt idejük. Tehát otthagytak nagyapámnál, aki szeretett, vigyázott rám úgy, ahogy ők nem voltak képesek. Helyes döntés volt. – A lány egy pillanatig töprengett.

– De megbélyegzett téged. – Bremen bólintott.

– Egy időre, de nem tartósan. Talán még segített is, hogy keményebb legyek. Nem teszek úgy, mintha biztosan tudnám. Úgy növünk föl, ahogy a körülményeink engedik. Mi haszna lenne, ha évekkel később is ezeken a dolgokon rágódnánk? Jobb, ha igyekszünk megérteni, miért vagyunk olyanok, amilyenek, azután pedig tanulunk belőle.

Hosszan, szótlanul néztek egymásra. Arcuk tisztán látszott a csillagok és a hold fényében.

– Ugye, rólam beszélsz? – kérdezte végül Mareth. – A szüleimről, a családomról.

Bremen nem engedte, hogy az arckifejezése megváltozzék.

– Nem okozol csalódást nekem, Mareth – szólt halkan. – A megérzéseid mindig jók.

A lány keskeny kis arca megkeményedett.

– Én haragszom a szüleimre. Hagyták, hogy idegenek neveljenek föl. Nem az anyám hibája; belehalt, amikor megszült. Az apámról semmit sem tudok. Lehet, hogy nem is az ő hibája. – A fejét rázta. – De ez nem változtat azon, amit iránta érzek. Ettől még nem felejtem el, hogy otthagyott.

Bremen előrehajolt. Változtatnia kellett a testtartásán, hogy ne fájjanak az izmai és az ízületei. Mostanában egyre sűrűbb lett a sajgás, a hasogatás, és ő egyre kevésbé tehetett ellene. Az étvágyával éppen fordítva áll a helyzet, gondolta csúfondárosan. Isten hozott, öregség! Ezen még a Druidaálom sem segít. Farkasszemet nézett a lánnyal.

– Sejtettem, hogy efféle ok miatt haragszol a szüleidre, abból következtettem, amiket meséltél. Éreztem, hogy félrehengeríthetetlen sziklaként nyomja szívedet a harag. Régóta ez határozza meg életed kereteit. Ez indított el Paranorba. Ez hozott hozzám. – Várt, hagyta, hogy szavainak hatása leülepedjen a lányban, hogy meglássa, ami a szeme előtt van. Azt akarta, hogy Mareth ne őt tekintse ellenségének, ha azt keres. Szerette volna, ha tudomásul veszi, hogy barátok lehetnek, ha Mareth hagyja. Azt akarta, hogy megbízzon benne, és föltárja végre a féltve titkolt igazságot.

– Tudod… – mondta a lány halkan. Az öregember megrázta a fejét.

– Nem, csak találgatok. – Fáradtan elmosolyodott. – De szeretném tudni. Szeretnék vigaszt nyújtani, ha képes vagyok rá.

– Vigaszt – mondta a lány tompa, reménytelen hangon.

– Te jöttél hozzám, hogy föltárd az igazságot magadról, Mareth – folytatta gyengéden a druida. – Lehet, hogy nem így gondoltad, de akkor is ezt tetted. Azért jöttél, hogy segítséget kérj a mágiádhoz, amelytől nem szabadulhatsz, de élni sem tudsz vele. Ez félelmes, riasztó teher, de nem rosszabb, mint az igazság, amelyet rejtegetsz. Még innen is érzem a súlyát, gyermekem. Úgy viseled, mint testedre tekert láncokat.

– Tudod… – ismételte makacsul a lány. Sötét szeme tágra nyíltan tapadt Bremenre.

– Hallgass meg. Terheid, az igazság, amelyet rejtegetsz és a mágia, amelytől félsz, fölfejthetetlenül össze vannak gubancolva. Sok mindent megtudtam rólad, miközben együtt utaztunk, figyeltelek, meghallgattam aggodalmaidat. Ha meg akarsz szabadulni mágiád szorításából, akkor először el kell mondanod az igazságot, amelyet a szívedbe rejtettél. A szüleiddel kapcsolatban. A születéseddel kapcsolatban. Arról, hogy ki és mi vagy. Mondd ezt el nekem, Mareth! – A lány konokul rázta a fejét, tekintetét elfordította, fázósan átfogta vékony testét. – Mondd el nekem! – unszolta a druida. Mareth visszanyelte kibuggyanni készülő könnyeit, legyőzte hirtelen borzongását és a csillagfénybe emelte az arcát. Azután lassan, remegő hangon beszélni kezdett.

XXII.

– NEM FÉLEK TŐLED! – Ezzel kezdte. Úgy buktak ki belőle a szavak, mintha a beszéddel az erő titkos tartályát csapolná meg. – Azt hihetnéd, miután hallottad, amit mondandó vagyok, de tévednél. Én senkitől sem félek.

Bremen nem mutatta, hogy megdöbbenti ez a kijelentés.

– Nem is feltételeztem rólad, Mareth.

– Még nálad is erősebb lehetek! – tódította kihívóan a lány. – A mágiám hatalmasabb a tiédnél, így semmi okom a félelemre! Ha ki akarnád próbálni, ugyancsak megbánnád. – Az öregember megrázta a fejét.

– Semmi okom rá, hogy kipróbáljam.

– Ha meghallgattál, talán másképp gondolod. Még úgy is dönthetsz, hogy próbára kell tenned. Talán szükségesnek érzed, hogy megvédd magad. – Szusszantott. – Hát nem érted? Közöttünk semmi sem az, aminek látszik! Még lehetünk ellenségek, olyannyira, hogy bántani akarjuk egymást!

– Ezt nem hiszem – felelte pillanatnyi tűnődés után a druida. – De mondd el, amit akarsz. Ne hallgass el semmit.

A lány szótlanul bámulta, mintha azt akarná eldönteni, mennyire lehet őszinte, mi rejtőzhet az öregember kitartó kérdezősködése mögött. Apró alakja összehúzódott, nagy, sötét szemének mély tavában tisztán lehetett látni az indulatok hullámzását.

– A szüleim mindig is titkot jelentettek számomra – mondta végül. – Az anyám belehalt a születésembe, az apám még korábban elment. Nem ismertem, sohasem láttam, nincs olyan emlékem, hogy magával vitt volna valahova. Csak azért tudok róla, mert azok, akik fölneveltek, eléggé világosan értésemre adták, hogy nem az ő gyerekük vagyok. Nem barátságtalanul, de a maguk egyenes módján: egyszerű, határozott emberek voltak, akik egész életükben keményen megdolgoztak azért, ami az övék, és úgy vélték, mindenkinek ezt kell tennie. Nem voltam vér szerinti gyerekük, így hát nem is ragaszkodtak hozzám. Gondoztak, de nem tartoztam hozzájuk. Olyan emberekhez tartoztam, akik meghaltak vagy eltűntek. Már apró koromban tudtam, hogy az anyám meghalt, amikor a világra jöttem. Azok, akik fölneveltek, nem csináltak titkot belőle. Hébe-korba beszéltek róla, és amikor elég idős voltam ahhoz, hogy kérdezzek, leírták nekem. Kicsi és fekete volt, mint én. Szép volt. Szeretett kertészkedni és lovagolni. Jó embernek tartották. Ott lakott a falujukban, de a többiekkel ellentétben beutazta Délföld többi részét is, látott valamit a világból. Nem a faluban született, máshonnan költözött oda. Sohasem tudtam meg, honnan. Azt sem, hogy miért. Ezt nyilván megtartotta magának. Ha élnek is rokonaim valahol Délföldön, sohasem hallottam róluk. Talán azok sem ismerték őket, akik fölneveltek. – Elhallgatott, de tekintete nem engedte el az öregembert. – Azoknak, akik fölneveltek, két gyerekük volt, mindkettő idősebb nálam. Szerették, családtagnak tekintették őket. Vitték őket látogatóba, piknikre, összejövetelekre. Engem sehova sem vittek. Kezdettől tudtam, hogy ez azért van, mert nem vagyok olyan, mint ezek a gyerekek. Nekem otthon kellett maradnom dolgozni, segítenem kellett a házimunkában. Azt csináltam, amire utasítottak. Engedtek játszani, de mindig az értésemre adták, hogy különbözöm a bátyámtól és a nővéremtől. Ahogy idősebb lettem, láttam, hogy nevelő-szüleim előttem érthetetlen okokból feszélyezetten bánnak velem. Volt valami, amiért nem kedveltek, nem bíztak bennem. Jobb szerették, ha magamban játszom, nem a testvéreimmel, és én többnyire így is tettem. Enni adtak, ruháztak, lakhattam náluk, de vendég voltam az otthonukban, nem pedig családtag. Más, mint a testvéreim. Ezt én is tudtam.

– Ez már akkor megkeseríthetett és elcsüggeszthetett – jegyezte meg halkan Bremen. Mareth vállat vont.

– Gyerek voltam. Nem ismertem eléggé az életet ahhoz, hogy megítéljem az irántam tanúsított bánásmódot. Elfogadtam a helyzetemet, nem panaszkodtam. Nem bántak rosszul velem. Azt hiszem, nevelőim némileg sajnáltak, együtt éreztek velem, jóindulattal voltak irántam, különben nem fogadtak volna be. Természetesen ezt sohasem mondták. Soha nem magyarázták el indokaikat, de azt kell hinnem, nem törődtek volna velem – még ennyire sem –, ha nincs részvét a szívükben. – Felsóhajtott. – Tizenkét éves koromban inasnak adtak. Azt mondták, így kell lennie, és másokhoz hasonlóan én is tudomásul vettem, hogy ez hozzátartozik az élethez és a felnőttséghez. Nem zavart, hogy a testvéreimet nem adták inasnak. Mindig is másképp bántak velük. Elfogadtam, hogy az ő életük más, mint az enyém. Miután inas lettem, már csak néhányszor láttam nevelő-szüleimet. Mostohaanyám egyszer meglátogatott, hozott egy kosár nyalánkságot. Kínos látogatás volt, és rövid. Egyszer láttam kettejüket az utcán, amikor elsiettek a fazekasműhely mellett. Rám se néztek. Addigra rájöttem, hogy a gölöncsér élvezettel használja ki a legapróbb ürügyet az ütlegelésemre. Gyűlöltem új életemet, és azokat az embereket hibáztattam, akik fölneveltek. Nem akartam látni őket többé. Azóta, hogy elszöktem a gölöncsértől és szülőfalumból, nem is találkoztunk.

– A testvéreiddel sem? – kérdezte Bremen. A lány megrázta a fejét.

– Nem volt miért. Akármilyen kötelék alakult is ki közöttünk együttélésünk során, az már régen elszakadt. Ha rájuk gondolok, csupán szomorúságot érzek.

– Nem volt könnyű gyermekkorod. Most ugye jobb, hogy felnőttél? – Mareth hidegen, mereven mosolygott.

– Csakugyan sok mindent megértettem, ami rejtve maradt előttem gyermekkoromban. De hadd fejezzem be a történetemet, és magad is megítélheted. Ebből még az a fontos, hogy mielőtt elkezdtem volna inaskodni a fazekasműhelyben, hallottam egyet-mást az apámról. Tizenegy éves voltam, és már tudtam, hogy tizenkét éves koromban inasnak adnak. Tudtam, hogy el kell hagynom az otthonomat, és akkor foglalkoztatott először komolyan a külvilág. Megfordultak a falunkban kereskedők, prémvadászok, üstfoltozók, így tudtam, hogy léteznek más, távoli helyek. Néha eltűnődtem, vajon az apám nem vár-e valahol. A magam gyerekes módján úgy gondoltam, a szüleim nyilván nem házasodtak össze, nem éltek együtt, mint férj-feleség. Az anyám egyedül hordott ki, az apám elment. Mi lehet vele? Senki sem tudta. Többször meg akartam kérdezni, de ha anyám és az ő élete került szóba, volt valami nevelő-szüleim viselkedésében, amitől megértettem, hogy okosabb nem faggatózni. Az anyám valamilyen értelemben vétkezett, és kizárólag azért nyert bocsánatot, mert belehalt a születésembe. Ez is hozzátartozott a bűnéhez, bár nem értettem, hogyan és miért. Amikor elég idős lettem ahhoz, hogy észrevegyem a titkolózásukat, kezdtek érdekelni ezek a titkok.

Tizenegy éves voltam, elég érzékeny, hogy fölismerjem a csalást, és elég érett, hogy magam is éljek vele. Kezdtem kérdéseket föltenni az anyámról, csip-csup kérdéseket, amelyek nem keltettek haragot, illetve gyanút. Legtöbbször a mostohaanyámat faggattam, mert ő volt a legkevésbé szófukar a családban. Akkor kérdezősködtem, amikor kettesben voltunk, azután éjszakánként a hálószobám ajtajából kihallgattam, mit mond a férjének. Néha semmit sem mondott. Néha eltompította a szavakat a bezárt ajtó. De olykor-olykor elkaptam néhány mondatot, kifejezést. Párszor említették az apámat. Nem mintha a szavak túl sokat árultak volna el róla. Inkább a mód, ahogy emlegették. Az apám idegen volt, aki átutazott a községen, rövid ideig ott tartózkodott, egyszer-kétszer visszatért, azután eltűnt. A falusiak kerülték, az anyámat kivéve. Ő vonzónak találta, senki se tudta, miért. Hogy mi vonzotta, a külseje, a szavai, esetleg az életmódja? Ezt nem tudhattam meg. De az világos volt, hogy féltek tőle, nem szerették, és ennek a félős ellenszenvnek egy részét rám is átvitték. – Egy pillanatra elhallgatott, összeszedte a gondolatait. Kicsinek, sebezhetőnek látszott, ám Bremen tudta, hogy a látszat csal. Várt, és állta Mareth merev pillantását az éjszaka mély csendjében.

– Ekkor már tudtam, hogy nem szeret senki. Tudtam a mágiámról, noha akkor még csak rügyezett, nem érett be, főképpen bizonytalan borzongások és halk motyogás formájában jelentkezett gyermeki testemben. Logikusnak látszott a következtetés, hogy a mágia az, amitől félnek, amit nem szeretnek, és hogy ezt az apámtól örököltem. A falu félt a mágiától, e nemkívánatos következményétől a Fajok Első Háborújának, amely után a lázadó druida, Brona által leigázott, a többiektől vereséget szenvedett ember fajt délre száműzték. Mindez a mágia következménye volt, amely hatalmas, sötét, ismeretlen, amely a tudatalatti rejtekútjain osonva fenyegeti az óvatlanokat. Falum lakói babonásak, tanulatlanok voltak, és mindenfélétől rettegtek. A mágiát vádolták sok mindenért, amit nem értettek. Szerintem nevelőim azt hitték, hogy valamiképpen az apám fog megtestesülni bennem, hogy hordozom bűverejének csíráit, ezért sohasem fogadtak el teljesen saját gyermeküknek. Életem tizenegyedik évében kezdtem felfogni, miért van így.

A gölöncsér ugyancsak ismerte a történetemet, noha kezdetben, amikor dolgozni kezdtem nála, nem beszélt róla. Nem ismerte be, hogy fél egy gyerektől, még ha ilyen is az előélete, és büszke volt rá, hogy befogadott, holott ezt senki más nem merte megtenni. Először nem jöttem rá, de később elmondta. „Senki másnak nem kellettél, ezért vagy itt. Légy hálás érte”, mondta nekem, amikor túl sokat ivott, és kedve szottyant elverni. Az ivás megoldotta a nyelvét, és olyan merészséget kölcsönzött neki, ami egyébként hiányzott belőle. Minél több időt töltöttem nála, annál többet ivott – de nem miattam! Világéletében túl sokat ivott, és ez a régi, megrögzött szokása megakadályozta, hogy sikereket érjen el, amelyek bátorították volna. Ahogy elhatalmasodott rajta az iszákosság, úgy csökkent a munkával töltött ideje és a teljesítménye is. Sokszor én vettem át a helyét, intéztem a dolgokat, ahogy tudtam. Leginkább magamtól tanultam és hamar belejöttem a munkába. – Szomorúan megcsóválta a fejét, és még ridegebb lett a hangja.

– Tizenöt éves voltam, amikor otthagytam. Egyszerre túl gyakran akart megverni minden ok nélkül, én pedig visszaütöttem. Addigra felnőttem. Rendelkezésemre állt a mágiám, hogy megvédjem magam. Egészen addig a napig nem volt fogalmam az erejéről, amíg el nem határoztam, hogy visszaütök. Akkor megtudtam. Csaknem megöltem a gölöncsért. Elmenekültem a városból, lakóitól, ottani életemtől, tudva, hogy sohasem térek vissza. Aznap rájöttem valamire, amit korábban csak gyanítottam. Világossá vált előttem, hogy valóban apám lánya vagyok.

Elhallgatott, arca megfeszült, ádáz eltökéltség ült sötét szemében.

– Időközben rájöttem, mi az igazság az apámról. A gölöncsér túl sokat ivott és fecsegett. Addig ivott, míg alig bírt megállni a lábán. Akkor kötözködni kezdett. Mindegyre azt hajtogatta: „Ugye, nem tudod, ki vagy? Nem tudod, mi vagy? Az apád lánya vagy! Fekete folt a földön, akit egy démon és a szukája nemzett! Éppen olyan a tekinteted, kislány! Hordozod sötét lényének és vérének mocskát! Rajtam kívül mindenki selejtnek tart, így hát jobb lesz szót fogadnod, ha mondok valamit! Jobb, ha figyelsz rám! Különben nem lesz helyed az ég alatt!” Ez így ment örökké, és minden alkalommal verés lett a vége. Már nem nagyon éreztem az ütéseket. Tudtam, mivel védjem magam, és hogyan mondjam azt, amit hallani akar, mert akkor abbahagyja. De egyre jobban belefáradtam. Bőszített a folytonos pocskondiázás. Azon a napon, amikor otthagytam, még meg sem ütött, de én már tudtam, hogy most ellenállok.

Amikor az apámról kezdett ordítozni, az arcába nevettem. Hazugnak és részegesnek neveztem. Közöltem, hogy semmit sem tud az apámról. Teljesen elveszítette az eszét. Olyasmiknek ócsárolt, amiket nem fogok elismételni. Elmondta, hogy az apám északról jött, a határvidékről, ahol fekete rendjének otthona van. Azt mondta, az apám lelkek el-rablója, szellemidéző volt. „Embernek álcázott démon! Abban a fekete köpenyében! Szeme, mint a farkasé! Az apád, te lány! Ó, mi tudtuk ám, kicsoda! Ismertük sötét titkát! És te kiköpött mása vagy, titkolózó, szúrós szemű! Azt hiszed, nem látjuk, pedig mind látjuk, az egész falu! Mit képzelsz, miért adtak hozzám inasnak? Mit gondolsz, azok az emberek, akik fölneveltek, miért igyekeztek olyan nagyon megszabadulni tőled? Mert tudták, mi vagy! Egy druida fattya!” – Hosszan, lassan szívta be a levegőt, Brement nézte, várta, hogy szóljon. Az öregember tudta, hogy a lány hallani akarja a válaszát. Éhezik rá. Ő azonban nem felelt. – Tudtam, hogy igaza van – mondta végül Mareth, félreérthetetlenül az öregembernek címezve ezt a fojtottan sziszegő kihívást. – Azt hiszem, már egy ideje tudtam. Időnként felröppent a híresztelés a feketébe öltözött emberekről, akik Négyföldet járják, rendjük a paranori várban tanyázik. Varázslók, mindenhatók, mindent látók, inkább szellemek, mint emberek, sok fájdalmat és szenvedést okoztak a Délföld lakosainak. Beszélték, hogy volt idő, amikor az egyik többször visszatért. „Egyszer – suttogta valaki, amikor nem látta, hogy én is hallom – az egyik itt maradt! Elcsábított egy asszonyt! Gyerekük született!” Ekkor figyelmeztető kezek röppentek a magasba és a hang elhallgatott. Az apám. Róla beszéltek ilyen fojtott rémülettel. Az apámról!

Előrehajolt, és Bremen látta, mint készülődik a félelmetes mágia, hogyan ömlik át az apró alak közepéből az ujjak hegyébe. Kétely borzongatta. Nyugalmat kényszerített magára, tökéletes mozdulatlanságot. Ült, hagyta, hogy a lány befejezze, amit mondani akar.

– Azt kellett hinnem – mondta Mareth lassan, célzatosan –, hogy rólad beszélnek.

A BOLTOS ZÁRNI KÉSZÜLT, amikor Kinson Ravenlock belépett a sötétségből, megállt és rábámult a kardra. Későre járt, Dechtera utcái kezdtek kiürülni, csak a sörházak környékén lézengtek még emberek. Kinson belefáradt a kutatásba és éppen azon volt, hogy megszáll valamelyik fogadóban, amikor végigbaktatott a fegyverboltok utcájában és meglátta a kardot. Vasrácsos kirakatban volt, amelynek négyzeteibe apró, szennyes üveglapokat foglaltak. Álmosságában csaknem túlment rajta, de a fémpenge vakító villanása rabul ejtette a tekintetét. Döbbenten bámulta a kardot.

A legkülönösebb kovácsmunka volt, amellyel valaha találkozott. Még a piszkos üveg és a gyér világítás sem palástolhatta a sima fémfelület ragyogását vagy a penge roppant élességét. A kard hatalmas volt, szinte túl nagy egy átlagos termetű embernek. Óriás markolatának bonyolultan vésett mintázatában várkastélyok és kígyók bujkáltak erdős háttér előtt. Voltak mellette kisebb pengék, szépséges fegyverek, s amennyire Kinson látta, egyazon mesterkéz alkotta őket ugyanazzal a fortélyos kifinomultsággal – ám őt ez a kard igézte meg.

– Sajnálom, de zárok – szólt oda a boltos, miközben oltogatni kezdte a lámpákat ócska, de meglepően tiszta üzletének hátuljában. A bolt zsúfolásig volt pengékkel, se szeri, se száma a temérdek kardnak, tőrnek, stilétnek, gyiloknak, békanyúzónak, harci bárdnak, dárdának, egyebeknek, amelyek elborították a falakat, minden létező sík felületet, polcot és emelvényt. Kinson futó pillantást vetett rájuk, de tekintetét igazából a kard tartotta fogva.

– Egy perc! – mondta gyorsan. – Csak kérdezni szeretnék valamit.

A boltos felsóhajtott, odajött hozzá. Sovány, inas ember volt, de karja izmos, keze erős. Könnyű léptekkel közeledett, és látszott rajta, hogy maga is ért a kardforgatáshoz.

– A kardról akarsz kérdezni, ugye? – Kinson elmosolyodott.

– Honnan tudja? – A boltos vállat vont, beletúrt gyérülő, sötét hajába.

– Láttam, hova vándorol a szemed, mikor beléptél. Mellesleg mindenkit a kard érdekel. Hogy is ne? A legcsodálatosabb darab, amellyel Négyföldön találkozhatsz. Rendkívül értékes.

– Meghiszem azt! – helyeselt Kinson. – Gondolom, éppen ezért nem adta még el. – A boltos elnevette magát. – Ó, ez nem eladó! Ez csak dísznek van itt. Az enyém. Dechtera vagy bármely más város minden aranyáért sem adnám el! Ilyen mestermunkát nem lehet vásárolni: ritkaságszámba megy. – Kinson biccentett.

– Finom penge. De erős marok kell hozzá.

– Mint a tied? – kérdezte szemöldökét felvonta a kereskedő. Kinson elgondolkozva csücsörítette a száját.

– Azt hiszem, még nekem is túl nagy. Nézze, milyen hosszú.

– Haha! – mulatott a boltos. – Mindenki ezt hiszi! Éppen ez a csodálatos ebben a pengében! Nézd, hosszú volt a nap és én elfáradtam. De azért elárulok egy kis titkot. Ha tetszik, amit látsz, akkor talán vásárolsz valamit, és nekem is megtérül a rád fordított idő. Megegyeztünk? – Kinson bólintott. A kereskedő odament a kirakathoz, a polc alá nyúlt, kihúzott valamit. Zajos kattogás hallatszott. Azután eltávolította a nagy kard markolatáról a fortélyosan rátekert láncot, amely a tolvajok ellen védte, és óvatosan kiemelte a pengét. Szélesen vigyorogva megfordult. Olyan könnyedén egyensúlyozta a tenyerén a fegyvert, mintha súlytalan lenne. Kinson hitetlenkedve bámulta. A boltos fölnevetett, és odanyújtotta a kardot. A határvidéki átvette, és még inkább elhűlt. A kard oly könnyű volt, hogy fél kézzel is elbírta.

– Hogyan lehetséges? – suttogta, és a szeméhez emelte a ragyogó pengét. Könnyűsége éppoly elképesztő volt, mint mesteri kidolgozása. – Ha ilyen könnyű, akkor nem lehet valami erős!

– Ez a legerősebb fém, amellyel valaha találkoztál, barátom! – világosította föl a boltos. – A fémek elegyítése, az ötvözet edzése erősebbé tette a vasnál, és könnyebbé a bádognál. Nincs még egy hozzá hasonló! Hadd mutassak még valamit. – Elvette a kardot az ámuldozó Kinsontól, visszatette a helyére, eligazgatta a tartóláncokat és lakatokat. Majd mélyebbre kotort a kirakatban, és kikeresett egy tőrt, amelynek csak a pengéje megvolt félméteres. A kardéval megegyező, cirkalmas mintázatát szemmel láthatólag ugyanaz a mesteri kéz alkotta.

– Ez a te fegyvered – mondta halkan a kereskedő, és mosolyogva átnyújtotta Kinsonnak a tőrt. – Ezt adom el neked.

Szakasztott olyan csodálatos volt, mint a kard, még ha nem is olyan parancsoló méretű. Kinsont azonnal elbűvölte. Könnyű volt, tökéletesen arányos, finoman formált, éles, mint a macska karma, csodálatos szépségű és erejű fegyver. Kinson mosolyogva nyugtázta értékét, a boltos visszamosolygott rá. A határvidéki megkérdezte az árát, a kereskedő megmondta. Néhány perc alatt megegyeztek, az üzlet létrejött. Kinson szinte minden pénzét a boltban hagyta, bár egész rendes összeg volt a birtokában, de az eszébe sem jutott, hogy a fegyver nélkül távozzék. A tőrt tokostul az övébe tűzte. Megnyugtatóan simult a csípőjéhez.

– Köszönöm – mondta. – Ez jó választás volt.

– Az a dolgom, hogy tudjam – szólt csípősen a boltos.

– Kérdeznék még valamit – szólt Kinson, miközben a kereskedő már kísérte volna az ajtóhoz.

– Aha, persze! A kérdés! Talán nem válaszoltam? Azt hittem, a kardról…?

– A kardot illetőleg csakugyan válaszolt – szakította félbe Kinson, és még egyszer megbámulta a pengét. – De nekem kellene egy ilyen. Van egy barátom, akinek efféle fegyverre lenne szüksége, méghozzá úgy, hogy a kovácsolásnál figyelembe vegyék az igényeit. Ehhez pedig mesterkovács kell. Az az ember, aki ezt a kardot készítette, megfelelőnek látszik a feladatra. – A kereskedő úgy bámult rá, mintha vásárlója eszét vesztette volna.

– Fegyvert akarsz rendelni a kardom készítőjétől? – Kinson bólintott, azután gyorsan hozzátette.

– Maga az? – A boltos hidegen mosolygott.

– Nem. De ami azt illeti, ugyanúgy kérdezhetsz, mintha azonos lennék vele. – Kinson megcsóválta a fejét.

– Nem értem.

– Gondolom. – A kereskedő sóhajtott. – Jól figyelj, elmagyarázom.

BREMENNEK, mikor meghallotta ezeket a szavakat, majdnem kicsúszott a száján, hogy az egész vád nevetséges. Ahogy Mareth arcába nézett, mégis úgy döntött, ez még megfontolást érdemel. A lány hosszú idő alatt jutott erre a következtetésre, nem fogja egykönnyen föladni. Megérdemli, hogy komolyan vegyék.

– Mareth, miből gondolod, hogy én vagyok az apád? – kérdezte gyengéden. Az éjszaka sűrű volt a fű és a virágok illatától, a dombokat a rikítóan ragyogó távoli város fölött puha ezüsttel szegte a hold-és a csillagfény. Mareth elfordította a tekintetét, mintha a sötétben keresné a választ.

– Bolondnak nézel – suttogta.

– Nem, soha nem tennék ilyet. Mondd el az érveidet. Kérlek. – A lány megrázta a fejét valami láthatatlan dolognak.

– Hosszú idővel születésem előtt a druidák bevették magukat Paranorba. Elvonultak a fajok ügyeitől, felhagytak azzal a szokásukkal, hogy az emberek között járjanak. Néha visszatértek, hogy meglátogassák a családjukat és barátaikat, de ezek közül egy sem lakott az én falumban. Egyáltalán, kevesen kockáztatták meg, hogy Délföldre jöjjenek. Egy azonban akadt közöttük, akik megtette, aki rendszeresen megfordult arrafelé. Te. A druidákat övező gyanakvás ellenére eljártál Délföldre. Itt-ott találkozni lehetett veled. Falumban, amikor az anyám viselős lett velem, azt pletykálták, te voltál a démon, a sötét fantom, aki elcsábítottad, akivel szerelembe esett! – Ismét elhallgatott. Zihálva szedte a levegőt. Kimondatlan kihívás volt a szavaiban. Várta, merészeli-e tagadni a vénember az igazságot. Tele volt feszültséggel, kemény élekkel, mágiája sötét energiát szikráztatott az ujjai hegyén át. Égő szemmel nézett a druidára. – Téged kereslek, amióta az eszem tudom. Úgy hurcoltam varázserőm terhét, mint nyakamba kötött koloncot, és nem volt nap, amely ne emlékeztetett volna rád. Az anyám nem beszélhetett rólad. Csak pletykákat hallottam. De utazásaim közben egyre kerestelek. Tudtam, hogy egy napon megtalállak. Azért mentem Storlockba, mert azt gondoltam, hogy találkozom veled, átutazol a városon. Nem így történt, de Cogline elintézte, hogy bejussak Paranorba, ami még jobb ötlet volt, mert úgy gondoltam, egyszer biztosan visszatérsz.

– És mikor megtettem, arra kértél, hogy velem jöhess – tűnődött Bremen. – Miért nem mondtad ezt el akkor?

A lány megrázta a fejét.

– Először jobban akartalak ismerni. Magam akartam meggyőződni róla, miféle ember az apám.

A druida lassan bólogatott és megforgatta magában a dolgot. Azután keresztbe fonta karjait. Jóvátehetetlenül elhasználtnak és nyűttnek érezte öreg csontjait burkoló pergamenbőrét.

– Azóta kétszer mentetted meg az életemet. – Fáradt mosollyal, kíváncsian nézett Marethre. – Egyszer Hadeshornban, egyszer Paranorban.

A lány merev pillákkal bámulta. Ő sem felejtette el, mit tett. De nem szólt.

– Nem vagyok az apád, Mareth – jelentette ki Bremen.

– Naná, hogy ezt mondod!

– Ha az apád lennék – folytatta halkan az öregember – büszkén vállalnálak lányomnak. De nem vagyok az. Fogantatásod idején Négyföld országait jártam, még az is lehet, hogy megfordultam anyád falujában. De nincs gyermekem. Lehetőségem sincs az apaságra. Régóta élek, a Druidaálom tart életben. Ez sokat követel. Időt ad, amelyhez másképp nem jutnék hozzá, de megfizetteti az árát. Többek között azzal, hogy nem tudok gyermeket nemzeni. Ennek következtében sohasem volt dolgom nővel. Sohasem tartottam szeretőt. Csak egyszer voltam szerelmes valamikor, olyan régen, hogy már alig emlékszem a lány arcára. Ez még azelőtt történt, hogy druida lettem. Azelőtt, hogy elkezdtem jelenlegi életemet. Azóta senkim sincs.

– Nem hiszek neked! – vágta rá a lány. Az öregember szomorúan mosolygott.

– Dehogynem. Tudod te, hogy igazat mondtam. Érzed. Nem vagyok az apád. De az igazság még ennél is kíméletlenebb. A falusiaknak, amilyen babonások, könnyebben esett elhinniük, hogy én voltam az apád. Ismerték a nevemet, és talán arra alapozták az egészet, hogy az apád egy fekete köpenyes idegen volt, aki tudott varázsolni. De hallgass meg engem, Mareth. Többről van itt szó, ami nem lesz kellemes a számodra. – A lány ajka elvékonyodott.

– Ne várd, hogy meglepődjek!

– Már korábban is töprengtem a mágiád természetén. Veled született mágia, veled együtt fejlődik, ugyanannyira hozzád tartozik, mint a tested. Az ilyesmi ritkaság. A tündérkor lakóinál mindennapos volt, de ők a századok során kihaltak. Csak az elfek maradtak utánuk, de ők, alig valami kivételével elveszítették bűverejüket. A druidák, engem is beleértve, nélkülözik a született bűverő minden formáját. Honnan származik hát a tiéd, amennyiben az apád druida volt? Tegyük föl egy pillanatra, hogy ez a helyzet. Miféle druidák rendelkeznek ezzel az erővel? Mely boszorkányságra volt szükség a nemzésedhez?

– Kárhozat! – suttogta a lány. Már látta, hova akar kilyukadni Bremen.

– Várj, ne mondj még semmit! – figyelmeztette a druida. Előrehajolt, megfogta a lány kezét. Mareth hagyta, a szeme kerekre nyílt, arca megkövült. – Légy erős, Mareth. Muszáj. Az apád az volt, aminek a falusiak leírták, démon, kísértet, sötétség fajzatja, aki olyan külsőt tudott ölteni, amilyenre szüksége volt. Magad használtad ezeket a szavakat. Efféle varázslatot druida nem gyakorol. Nem képes rá. De vannak, akiknél könnyen áll az ilyen mágia.

– Hazugság! – rebegte Mareth. Ám hangjából hiányzott a meggyőződés.

– A Boszorkánymesternek vannak olyan szolgái, akik képesek emberi alakot ölteni. Különböző okokból művelnek ilyet. Hogy megrontsák azokat, akiknek tettetik magukat. Hogy becsapják őket. Hogy legyőzzék és kihasználják az embereket. Vagy néha csak azért, hogy visszaszerezzenek némi keveset eltékozolt emberségükből, hogy egy kicsit újraéljék az életet, amely odalett az átváltozásban. Olykor pusztán rosszindulatból csinálják. Ezeknek a lényeknek oly szerves részük lett a mágia, hogy gondolkodás nélkül használják. Nem tesznek különbséget két szükséglet között. Ösztönszerűen cselekednek, hogy jóllakassák pillanatnyi éhségüket. Nem ész, vagy érzelmek hajtják őket, hanem az ösztön. – Könnyek szöktek Mareth szemébe.

– Mint az én apámat? – Bremen lassan bólintott.

– Ez megmagyarázza, hogyan születhettél varázserővel. A veleszületett mágia sötét ajándék, amelyet az apád hagyott rád. Nem druida adottság, hanem egy olyan teremtményé, akinek a számára a mágia olyan, akár a vér. Ez az igazság, Mareth. Tudom, hogy nehéz elfogadni, de akkor is ez a helyzet.

– Igen – suttogta a lány, olyan halkan, hogy Bremen alig értette. – Biztosan. – Lehajtotta a fejét és sírni kezdett. Összekulcsolta a kezét, könnyeivel elfolyt belőle a harag és a feszültség, mágiája hajszállá vékonyodott, visszahúzódott, fonala tömött gombolyagba tekeredett a mélyben.

Bremen közelebb húzódott hozzá, vékony karjával átölelte Mareth vállát.

– Még valamit, gyermekem – mondta halkan. – Én továbbra is boldogan vállalnám az apaságot, ha akarod. Jobb szülőd lennék, mint amilyenek az enyéim voltak. Gondom lesz rád. Minden támogatást megadok neked a bűverőd természetének megértéséért folytatott harcodhoz. Az első, amit elmondhatok neked, hogy te nem az apád vagy. Nem is hasonlítasz rá, amilyen sötét lény volt, még ha a véréből lettél is. Ez a mágia a sajátod. Neked kell viselned az erejét, és ez nehéz teher. Noha a mágiát apád hagyta rád, ez nem határozza meg a természetét, nem diktál a szívednek. Te jó és erős ember vagy, Mareth. Semmi sincs benned abból a sötét lényből, aki nemzett.

Mareth feje az öregember vállára csuklott.

– Ezt nem tudhatod. Olyanná is válhatok.

– Dehogy – vigasztalta az öregember. – Ugyan. Semmi sincs benned az ő természetéből, gyermekem. Semmi.

Megsimogatta a sötét hajat, magához ölelte a lányt, hagyta, hogy kisírja magát, hogy elfolyjon belőle a sok-sok év fájdalma. Mire túl lesz rajta, kiürül és elzsibbad. Akkor új reményt és célt kell adni neki. Bremen úgy gondolta, ő képes lesz rá.

KÉT TELJES NAP MÚLOTT EL, mire Kinson Ravenlock visszatért. Naplementekor került elő a völgyből, Dechtera füstölgő-lobogó hatalmas kohóinak harsogó narancsszín fényében. Sietett, hogy minél hamarabb mellettük lehessen, elmesélhesse a híreket. Lendületes mozdulattal ledobta poros köpenyét, és hevesen megölelte őket.

– Megtaláltam az emberünket – jelentette, miután törökülésbe ereszkedett a fűben és átvette Marethtől a sörös tömlőt. – Véleményem szerint ő a legjobb. – Elvigyorodott, majd megrántotta a vállát. – Sajnos nem vállalja. Valakinek meg kell győznie, hogy igazam van. Ezért jöttem vissza értetek. – Bremen bólintott, a tömlőre bökött.

– Igyál, egyél, aztán mesélj. – Kinson a szájához emelte a tömlőt, hátrahajtotta a fejét. A nap alámerült a látóhatáron, leszállt a szürkület, gyorsan változtak a fények. Közben Kinson valami sötét, aggasztó villanást látott az öregember szemében. Szótlanul sandított a lányra. Mareth állta a pillantását. Leeresztette a tömlőt, és komolyan nézett rájuk.

– Történt valami a távollétem alatt?

– Meséket meséltünk egymásnak – felelte Bremen bús mosollyal, pillanatnyi hallgatás után. Marethre, majd Kinsonra tekintett. – Akarod hallani az egyiket? – Kinson töprengve bólintott.

– Ha úgy gondolod, hogy van rá idő. – Bremen a lány keze után nyúlt, és Mareth az öregember tenyerébe csúsztatta a kezét. Csupa könny volt a szeme. – Azt hiszem, erre kell időt szakítanunk – felelte az öregember.

És ahogy mondta, abból Kinson tudta, hogy igazat beszél.

XXIII.

URPROX SCREL görnyedt háttal, a térdére könyökölve ült egymagában a vén fapadon, egyik kezében faragókését tartotta, a másikban egy fadarabot. Keze fürgén járt, apró csuklómozdulatokkal forgatta ide-oda a fát, repült a forgács. Valami csodálatosat készített, noha még maga sem tudta, mi lesz. A titok is hozzátartozott az örömhöz. Egy fadarab önmagában hordozza a lehetőségeket. Ha az ember jó alaposan megnézi, akkor meglátja, ami benne van. Ezzel meg is van a munka fele, a faragás már magától megy. Este volt Dechterában. Ott, ahol nem világított a kohók tüzes fehér szeme, párás szürkeséggé tompult a fény. Rekkenő volt a hőség, de Urprox Screl hozzászokott a meleghez, így az nem zavarta üldögélés közben. Otthon is maradhatott volna Minával és a gyerekekkel, a vacsora kész, a napnak vége, ringathatná magát a hintaszékben a hosszú tornácon, vagy kiülhetne a vén hikorifa alá. Ott nyugalom és hűvös várja, az otthona messze van a város központjától. Sajnos épp ez a baj. Hiányzott neki a lárma, a hőség, a kohószag.

Munka közben közel akart lenni hozzájuk. Olyan sokáig tartoztak az életéhez, hogy az nem tűnt természetesnek nélkülük. Különben is, ez volt a munkahelye negyven éven át. Az apja is itt dolgozott őelőtte. Talán a fia is itt fog, mármint egy-kettő. Ha dolgozott, itt szeretett lenni. Ide tartozott, itt alakították életét a munka, a szerszámok – és az ő tehetsége, ügyessége is itt alakította mások életét. Ha úgy vesszük, ez merész kijelentés, de ő merész ember. Vagy bolond, attól függ, honnan nézzük. Mina megértette. Mindent megértett, aminek a férjéhez volt köze, és ez több, mint ami bárki általa ismert feleségről elmondható. Elmosolyodott. Különös melegség töltötte el, ha Minára gondolt.

Halkan fütyörészni kezdett. Előtte a járdán ide-oda siettek a városiak, a sok kis szorgalmas hangya, futkostak a dolguk után. Urprox Screl titokban, észrevétlenül leste őket sötét, bozontos szemöldöke alól. Sok barátja volt köztük, már amennyit a barátság jelent manapság. A zömük legalább olyan rég volt boltos, kereskedő, kézműves vagy munkás, mint amióta ő űzte a kovácsmesterséget. A legtöbben csodálták Urproxot, ügyességét, teljesítményeit, életét. Egyesek szerint ő testesítette meg a város lelkét és szívét. Sóhajtott, a füttyszó elhalt. Igen, mindnyájan ismerték, de most rendszerint rá se hederítenek. Ha sikerült elkapnia egy pillantást, akkor komolyan bólintottak vagy sietősen intettek. Egy-két ember néha beszélgetni is leállt vele. Körülbelül ennyire futotta. A legtöbben kerülték.

Mintha kórsága lenne, amit rájuk ragaszthat. Nemegyszer töprengett már azon, miért nem tudják egyszerűen tudomásul venni, amit tett, és miért nem hagyják annyiban. Egy pillanatra rámeredt a faragására. Futó kutya, fürge, erős; kinyújtott lábak, lelapuló fül, fölemelt fej. A legidősebb lányától való unokájának, Arkennek fogja adni. Legtöbb faragását elajándékozta, noha el is adhatta volna őket, ha akarja. De nem volt szüksége pénzre; volt elegendő, és még többet is tudna szerezni, ha kellene. Lelki békére, valamilyen célra volt szüksége. Szomorú, hogy így van, de még két év után is gondot okoz meglelnie ezt a kettőt. Hátrapillantott az épületre, amely sötéten, némán állt a város zűrzavarában. Szögletes árnyékot vetett a sűrűsödő félhomályban. Nagy, kettős ajtaja ma este zárva marad, nem bajlódik vele, hogy kinyissa. Néha megtette, csak azért, hogy otthonosabban érezze magát, jobban menjen a munka.

De mostanában elkedvetlenítette, ha ült a nyitott ajtó előtt, és odabent sötétség, némaság volt, nem történt semmi oly sok hőségben, lármában, sürgölődésben telt év után. Egyébként is csak a kíváncsiakat csalta oda, olyan eseményekkel kecsegtetve őket, amelyekre sohasem került sor. Megbolygatta a forgácsot a bakancsa orrával. A múltat okosabb elzárni oda, ahova való. Besötétedett. Urprox fölállt, hogy meggyújtsa a fáklyákat a kisebbik mellékajtót közrefogó tartókban. Ezek elég fényt adnak ahhoz, hogy folytathassa a faragást. Haza kellene mennie. Mina keresni fogja.

De volt benne valami nyughatatlanság, ami arra űzte, hogy a keze tovább mozogjon, a gondolatai elkószáljanak a sötétség beálltával növekedő éjszakai lármában. Ismerte ezeket a zajokat, valamennyit, olyan biztosan szét tudta választani őket, ahogy a lábánál halmozódó forgácsot. Jól ismerte őket, akárcsak a várost és népét. Ez azért vigasztaló.

Dechtera nem mindenkinek épült. Különleges, egyedi hely, amely a saját nyelvén beszél. Vagy megértette az ember, vagy nem. Vagy talált kapcsolatot azzal, amit hallott, vagy továbbment. Az utóbbi időben, életében először arra gondolt, hogy talán többet hallotta a város nyelvét, mint amennyit kívánt belőle. Épp azon tűnődött, mit jelenthet ez, pillanatra még a faragásáról is megfeledkezett, amikor feltűnt a három idegen. Először nem vette észre őket, mert csuklyás köpenyükben beleolvadtak az utcán hömpölygő tömegbe. De azután, mikor kiváltak az áradatból és a mester felé tartottak, nem lehetett félreérteni a szándékukat. Urprox azonnal kíváncsi lett. Manapság elég szokatlan, hogy közeledjenek hozzá. A csuklyák zavarták egy kicsit; szörnyű melegük lehet így bebugyolálva. Talán rejtőznek valami elől? A megtermett, csontos, izmos karú, domború mellű, szögletes kezű ember fölállt a fogadásukra.

Nap-égette, szigorú vonású arca meglepően sima volt a korához képest, széles állán kurta szakállat viselt, fekete haja már erősen lehúzódott a fejbúbjáról a füle és a tarkója irányába. Letette a kést és a faragványt a háta mögötti padra, és csípőre tett kézzel várt. Amikor a három ember lelassított előtte, a legmagasabb hátravetette a csuklyáját, hogy fel lehessen ismerni. Urprox Screl bólintott. Az a fickó volt, aki tegnap meglátogatta, a Varfleet környékéről jött határvidéki, csöndes, komoly ember, akinek sokkal több volt a fejében, mint amennyit elárult. Vett az egyik kereskedőnél egy fegyvert, és eljött, hogy gratuláljon Urproxnak mestermunkájához. Állítólag. A kovács úgy érezte, mintha még valami rejlene látogatása mögött. A határvidéki azt ígérte, hogy visszatér.

– Látom, ura vagy szavadnak – üdvözölte Urprox, aki emlékezett az ígéretre, és szeretett volna még beszélgetni vele a városáról, az otthonáról, a törvényeiről.

– Kinson Ravenlock – juttatta eszébe a határvidéki. Urprox Screl bólintott.

– Emlékszem.

– Ezek itt a barátaim, akik találkozni akarnak veled. – A csuklyák lehullottak. Egy lány és egy öregember. Nyíltan néztek rá, de a járókelő tömegnek a hátukat fordították. – Szeretnénk tudni, beszélhetnénk-e veled néhány percig.

Türelmesen vártak, amíg a mester végignézte őket és elhatározta magát. Semmi oka nem volt, mégis, valami aggasztotta velük kapcsolatban. Tétova, szétfolyó bizonytalanság motoszkált benne. Mindhármukban tévedhetetlenül megérezte a céltudatosságot. Úgy festettek, mint akik hosszú utat tettek meg, és nehézségeket győztek le útközben. A kovács bizonyosra vette, hogy a határvidéki kérése nem választást kínál, csupán udvarias gesztus. Nyájasan elmosolyodott. Bizalmatlansága ellenére kíváncsi volt.

– Miről akartok beszélni velem? – Előlépett az öregember, mire a határvidéki gyorsan visszahúzódott.

– Kovácsmesteri gyakorlatodra van szükségünk. – Urprox rendületlenül mosolygott.

– Már visszavonultam.

– Kinson azt mondja, te vagy a legjobb, a te munkád a legfinomabb, amit valaha látott. Nem tenne ilyen kijelentést, ha nem lenne igaz. Sok mindent tud a fegyverekről és a mesterekről, akik készítik őket. Négyföld számos helyén megfordult. – A határvidéki bólintott.

– Láttam a boltos kardját. Még sohasem találkoztam hozzá foghatóval. A te képességeidnek nincsen párjuk.

Urprox Screl felsóhajtott.

– Hadd kíméljelek meg attól, hogy tovább kelljen vesztegetnetek időtöket. Jó voltam abban, amit csináltam, de nem csinálom többé. Kovácsmester voltam, de azok a napok elmúltak. Visszavonultam. Semmiféle fémmunkával nem foglalkozom. Nem kovácsolok különlegességeket, és nem fogadok el megbízásokat. Fát faragok, semmi többet.

Az öregember látszólag rendíthetetlen nyugalommal bólintott. Elnézett Urprox mellett a fapadra és a rajta heverő faragásra, majd megkérdezte:

– Ezt te csináltad? Megnézhetem? – Urprox vállat vont, odaadta a kutyát. Az öregember hosszan tanulmányozta, a kezében forgatta, végighúzta ujját a fán. Szemében őszinte érdeklődés égett.

– Ez nagyon jó munka – mondta végül, odanyújtva a faragványt a lánynak, aki szótlanul átvette. – De nem olyan jó, mint a fegyvereid. Valódi képességeid azokban mutatkoznak meg. A fém alakításában. Régen faragod a fát?

– Gyermekkorom óta. – Urprox bizonytalanul toporgott. – Mit akartok tőlem?

– Nyomós okod lehet rá, ha ilyen mesteri kovácsmunkák után visszatértél a fafaragáshoz – folytatta az öregember zavartalanul. Csöppnyi ingerültség támadt Urproxban.

– Megvolt rá az okom. Nagyon jó okom, és erről nem óhajtok beszélni veled.

– Nem is feltételeztem, mindazonáltal attól tartok, mégis kénytelen leszel. A segítségedre van szükségünk, és azért jöttem ide, hogy meggyőzzelek. – Urprox rámeredt. Meghökkent ettől a nyíltságtól.

– Nos, te legalább őszintén feltárod szándékaidat. De most, hogy figyelmeztettél rájuk, készen állok visszaverni minden érvet, amellyel előhozakodsz. Igazán csak az idődet pocsékolod. – Az öregember elmosolyodott.

– Már megkaptad a figyelmeztetést. Elég agyafúrt vagy, hogy tudd: messziről jöttünk, mert veled akartunk találkozni, és éppen ezért fontosnak tartjuk a meggyőzésedet. – A viharvert arcon elmélyültek a ráncok. – Mondd hát el nekem, miért adtál föl mindent? Miért hagytad abba a kovácsmesterséget? Miért, amikor olyan sok éven át gyakoroltad? – Urprox homloka elsötétült.

– Belefáradtam. – Várták, hogy mondjon még valamit, de nem tette. Az öregember a száját csücsörítette.

– Szerintem ennél többről van szó. – Egy pillanatra elnémult, és ebben a pillanatban Urproxnak úgy rémlett, hogy az öregember szeme kifehéredett, elvesztette színét és jellegét, olyan üressé és kifürkészhetetlenné vált, akárha kőből faragták volna. Úgy érezte, a jövevény átlát rajta. – Elvesztetted a bátorságodat – szólalt meg a másik halkan. – Gyengéd szívű ember vagy, feleséged, gyermekeid vannak, de minden testi erőd ellenére sem tűröd a fájdalmat. Ám a fegyverek, amelyeket kovácsoltál, fájdalmat okoznak, te ezt tudod, és irtózol tőle. Egyre jobban belefáradtál ebbe a tudásba, és úgy döntöttél, ami sok az sok. Van pénzed és egyéb képességeid, így egyszerűen bezártad a műhelyt és kész. Senki sem tud erről, csak te és Mina. Senki sem érti meg. Azt gondolják, hogy megőrültél. Félnek tőled, mintha valami betegségbe estél volna. – Az öreg szem kiélesedett, ismét rászegeződött. – Számkivetett vagy a saját városodban, és nem érted, miért. De az az igazság, hogy páratlan tehetséggel bírsz; tudja ezt mindenki, aki ismer téged, vagy a munkádat, és nem képes elfogadni, hogy ilyen bolond módjára tékozold képességeidet.

Urprox Screlnek hideg futkosott a gerincén.

– Jogod van, hogy elmondd a véleményedet. Most, hogy befejezted, nem akarok beszélni veled többé. Azt hiszem, jobb, ha távoztok. – Az öregember a sötétbe bámult, de nem mozdult. A tömeg ritkult mögötte, az éjszaka közeledett. Urprox Screl hirtelen nagyon magányosnak, sebezhetőnek érezte magát. És egyedül-valónak, még ebben az ismerős környezetben, ismerősök közelében is, akik szükség esetén segítenének rajta. A lány visszaadta a faragott kutyát. Urprox átvette, mélyen belenézett a nagy, sötét szempárba, és megmagyarázhatatlanul rokonszenvesnek találta. Volt valami a pillantásában, ami azt sugallta, hogy a lány megérti az ő tettét. Mináén kívül egyetlen emberi szempárban sem látott ilyet. Meghökkentő, hogy egy vadidegen lánynál találkozzék vele.

– Kik vagytok? – kérdezte ismét, egyik arcról a másikra pillantva. Az öregember válaszolt.

– Olyan feladatot bíztak ránk, amely mindennél fontosabb. Hosszú utat tettünk meg, hogy teljesítsük küldetésünket. Utunk sok helyre elvezetett, és noha te fontos vagy a sikerhez, még itt sem ér véget vándorlásunk. Te csak egyik köve vagy annak a kirakós játéknak, amelyet most állítunk össze. Egy kardra van szükségünk, Urprox Screl, amely különbözik minden korábbi kardodtól. Egy mesterkovács kezére van szükség, hogy megformálja. Különleges tulajdonságai lesznek. Nem arra szánták, hogy pusztítson, hanem hogy védjen. Ez lesz a legnehezebb és legfinomabb munka, amelyet valaha alkottál vagy alkotni fogsz. – A hatalmas fegyverkovács idegesen elmosolyodott.

– Merész szavak. De aligha hihetek bennük.

– Mert nem akarsz többé fegyvert készíteni. Mert ezen már túl vagy, és ha most engedsz, megszeged az alkut, amelyet magaddal kötöttél.

– Ezt szépen mondtad. De életemnek ezt a szakaszát lezártam. Megesküdtem, hogy soha nem térek vissza. Nem látom szükségét, hogy miattatok változtassak a véleményemen.

– És ha azt mondom – töprengett fennhangon az öregember –, hogy sok ezer életet menthetsz meg, ha kikovácsolod ezt a kardot, amelyért jöttünk? És ha megtudod, hogy ez a helyzet? Változtat ez a véleményeden?

– De nem ez az igazság – makacskodott Urprox. – Fegyverrel nem lehet ilyesmit elérni.

– És ha feleséged és gyermekeid életét is megmentheted ennek a kardnak a kikovácsolásával? És ha az életükkel fizetnek érte, mert elutasítottál minket? – A kovács hatalmas válla megfeszült.

– Szóval a feleségem és a gyerekek veszélyben forognak? Ezt akarjátok tudatni velem? Ugyancsak szorult helyzetben lehettek, ha csak fenyegetőzni vagytok képesek!

– És ha elmondom, mi következik néhány éven belül, hanem segítesz? Ha elmondok mindent…

Urproxban mocorogni kezdett a kétely. Az öregember annyira magabiztosnak látszott.

– Ki vagy te? – kérdezte utoljára. A másik előrelépett, egészen közel. Urprox Screl láthatta a cserzett arc minden ráncát, a szürkülő haj és szakáll minden szőrszálát.

– A nevem Bremen – felelte az öreg, és a tekintete fogva tartotta a kovácsot. – Tudod, ki vagyok?

Urprox lassan bólintott. Minden csepp erejét összeszedte, hogy állja a sarat.

– Hallottam rólad. Druida vagy. – Az öregember elmosolyodott.

– És ettől megrémülsz?

– Nem.

– És tőlem? – A kovács nem válaszolt. Állkapcsán megfeszültek az izmok. Bremen lassan bólintott. – Nem kell félned. A barátod vagyok, még ha másképp látszik is. Nem áll szándékomban, hogy fenyegesselek. Csak az igazat mondom. Szükség van a tehetségedre. Ez a szükség valóságos, égető és egész Négyföldre szóló. Nem játszódunk veled. Sok ember életéért harcolunk, köztük vannak a feleséged és a gyermekeid is. Nem túlzok és nem is takargatok semmit, amikor azt mondom, csupán mi maradtunk, hogy védekezzünk az ellen, ami fenyeget.

Urprox érezte, hogy magabiztossága ismét gyöngül.

– És pontosan mi fenyeget? – Az öregember hátralépett.

– Meg fogom mutatni neked. – Fölemelte a kezét, végighúzta Urprox Screl ámuló szeme előtt. A levegő remegni kezdett, életre kelt. A kovács egy város romjait látta, amelyben omladékká lapultak a házak. A föld gőzölgött és füstölgött, a levegőben sűrű hamu és por felhőzött. Ez a város Dechtera volt. Lakossága holtan hevert az utcákon, a házak ajtajában. Valamik mozogtak az árnyékban, a holtakat marcangolták, de azok nem emberek voltak, hanem formátlan fertelmek. Képzelt, mégis valóságos dolgok. Léteztek, és Dechtera elpusztítása után csak ők maradtak életben. A látomás szertefoszlott. Urprox összeborzongott, amikor ismét megjelent az öregember, kemény és elszánt tekintettel. – Láttad? – kérdezte halkan. Urprox bólintott. – Ez lehet városod és a lakosság jövője. Ez lehet a családodé is. Csak ennyi marad. De mire eljön a látomásban mutatott idő, északon már minden elveszett. Az elfeket és a törpéket elpusztították. A sötét hullám, amely lesöpörte őket, ide is elér.

– Hazugság az egész! – csattant föl Urprox rettegve és indulatosan. Nem állt oda érvelni. Meggondolatlanul, makacsul tagadott. Hogy Mina és a gyerekek meghalnak? Hogy minden ismerős elpusztul? Ez nem lehetséges!

– Kemény igazságok – mondta nyugodtan Bremen. – Nem hazugságok.

– Nem hiszek neked! Egy szót sem!

– Nézz rám – utasította szelíden az öregember. – Nézz a szemembe. Mélyen.

Urprox megtette, nem tehetett mást, muszáj volt engedelmeskednie. Belenézett Bremen szemébe és látta, hogy az írisz ismét kifehéredik. Úgy érezte, folyadékkal teli medencébe került, amely körülveszi és elnyeli. Úgy érezte, valami megmagyarázhatatlan módon összekapcsolódik az öregemberrel, a részévé válik, megtudja mindazt, amit a druida tud. A kapcsolat e pillanataiban tudásfoszlányok villantak föl, vitathatatlan és megkerülhetetlen igazságok. Hirtelen feltárult előtte az élete, minden, ami volt, vagy lehetett volna, egyszerre rémlett föl múlt és jövő, képek, villanások forgatagában, olyan rémítően és mindent elárasztóan, hogy Urprox Screl összerándult kétségbeesésében.

– Ne csináld! – suttogta, és behunyta a szemét, hogy ne lásson. – Ne mutass többet!

Bremen megszakította a kapcsolatot, Urprox hátratántorodott egy lépést, mielőtt visszanyerte volna egyensúlyát. Már egész teste fürdött a keresztcsontjától indult hidegben. Az öregember bólintott. Lehunyta a szemét.

– Végeztem. Eleget láttál, hogy megértsd, nem hazudok. Ne kérdezz tovább. Fogadd el, hogy valódi a szükség, amely ideűzött. Segíts, hogy megtegyük, amit kell.

Urprox bólintott, nagy keze ökölbe szorult. Mellében szinte tapintani lehetett a fájdalmat.

– Meghallgatom, amit mondani akartok – egyezett bele kelletlenül. – Ennyit megtehetek.

De míg ezt kimondta, már tudta, hogy ennél sokkal többet fog tenni.

ÍGY TEHÁT BREMEN leültette a padra, azután maga is mellé telepedett. Mint két öreg barát, akik üzleti ajánlatot vitatnak meg. A határvidéki és a lány némán álltak előttük és figyeltek. Mögöttük az utcán mit sem tudó városiak járkáltak. Senki sem jött a közelükbe. Még csak nem is néztek arra. Talán nem is látják őket, gondolta Urprox. Talán láthatatlanná változtak. Miközben Bremen beszélt, a kovács kezdte felfogni, mennyi a mágia ebben a dologban.

A druida először a Boszorkánymesterről mesélt és arról, hogyan rohanta le a többi országot. Észak elveszett, Keletföldet megszállták, Nyugatföld is veszélyben forog. Délföld marad utolsónak, de addigra, ahogy a látomás mutatta, késő lesz valamennyiüknek. A Boszorkánymester a mágia teremtménye, aki túlélte a halandó kort, és természetfölötti hatalmával lényeket idézett segítőiül. Közönséges fegyver nem fogja. Egy kardra van szükség, amelyet Urproxnak kell elkészítenie, egy olyan tárgyra, amelyben legalább annyi a mágia, mint a vas, egy pengére, amelyben egyesül a mesterkovács és a druida minden tehetsége és tudása, a tudomány és a varázslat.

– Kétféleképpen is erősnek kell lennie – magyarázta Bremen. – Ellen kell állnia a legrosszabbnak is, amit az akarat küldhet elpusztítására, legyen az vas vagy bűverő. A megmunkálással a lehető legtörhetetlenebbé kell tenni, és ez nehéz lesz. Tudomány és mágia. Te adod az előbbit, én az utóbbit. De a te munkád a fontosabb, mert ha a kard nem felel meg az ellenállás fizikai követelményeinek, azt én varázslattal nem pótolhatom.

– Mit tudsz a fémek megmunkálásáról? – kérdezte Urprox, akit akarata ellenére érdekelni kezdett a dolog.

– A fémeket elegyíteni és edzeni kell, hogy az ötvözet elérje a kellő szilárdságot. – Bremen a köntösébe nyúlt és elővonta a Cogline-tól kapott képletet. – Erre lesz szükségünk a kívánt eredményhez.

Urprox átvette a cédulát, és gondosan tanulmányozni kezdte. Miközben olvasta, elgondolkodva bólogatott. Igen, ez a fémek megfelelő kombinációja, a fűtőanyagok legjobb keveréke. Azután szélesen elmosolyodott és megállt.

– Ezek a hőfokok! Alaposan megnézted, mi kell ehhez a keverékhez? Senki sem gerjesztett még ekkora hőt a fémek olvasztásához, amióta a régi világ elpusztult! A szükséges kohók és képletek örökre elvesztek! Nincs rá mód, hogy ezt a hőfokot elérjük! – Bremen nyugodtan bólintott.

– Mennyit bír el a kemencéd? Milyen erős a tűz? – A kovács a fejét csóválta.

– Bármilyent. Amilyenre csak fel tudjuk hevíteni. Magam építettem, kő-és földrétegekből áll a fala, hogy elszigetelje és óvja a meleget. De nem ez a probléma, hanem a fűtőanyag. Nincs olyan fűtőanyagunk, hogy elérjük a hőmérsékletet, amit ez a keverék követel! Ezt tudnod kell! – Bremen visszavette a cédulát és a köpenye alá rejtette.

– Csupán rövid ideig kell fenntartanunk ezt a magas hőmérsékletet. Ebben segíthetek. Nekem birtokomban vannak azok az eszközök, amelyekben hiányt szenvedsz. Érted? – Urprox megértette. Az öregember varázslattal fogja előteremteni a kellő hőt. De lehetséges ez? Elég lesz a bűvereje? Óriási hő kell ahhoz! Megcsóválta a fejét, kétkedve nézett rá. – Megcsinálod? – kérdezte halkan Bremen. – Befűtöd még egyszer a kazánt, összeolvasztod még egyszer a fémeket? – A kovácsmester habozott. Rövid ideje feltámadt régi énje, az az ember, aki olyan sok éven át kihívásnak tekintette a fegyverkészítést. Erre sarkallta családjának, szomszédságának, városának, országának biztonsága is. Számos indok szól mellette, hogy teljesítse az öregember kérését. De más okok ellene szólnak.

– Szükségünk van rád, Urprox! – szólalt meg hirtelen a határvidéki, a lány pedig némán bólintott. Mindhárman feszülten várták válaszát. Nos, gondolta Urprox, a fafaragásai nem érik el a kovácsremekei minőségét. Soha nem is érték el. Menekülés, ha másképp is nevezi. Ha őszinte akar lenni magához, nagy szamárság azt állítani, hogy bármi jelentősége lenne a farigcsálásnak. Mit ártana kikovácsolni ezt az utolsó pengét, egy fegyvert, amely fontosabb lehet minden alkotásánál, és amelyet életek megmentésére használnának? Vagy hazudott az öregember? Nem volt teljesen biztos benne, de nem hitte, hogy így lenne. Élete során egyet-mást megtudott az emberekről is, nem csupán a fémekről. Ez az ember itt, akár druida, akár nem, egyenes és becsületes. Hisz az ügyében és meg van győződve róla, hogy Urprox Screlnek is hinnie kell. Mosolyogva megcsóválta a fejét, vállat vont.

– Hát jó. Ha ezzel megszabadulok tőletek, akkor megcsinálom nektek a kardot.

KÉSŐ ÉJSZAKÁIG beszélgettek róla, mi kell majd a kardhoz. Urprox vállalta, hogy beszerzi a fűtőanyagot és az ötvözethez szükséges fémeket. Jó pár napba telik, hogy a hőmérsékletet a kellő fokra hevítsék, és belekezdhessenek a műveletbe. Maga a munka elég hamar kész, amennyiben Bremen bűvereje megteremti a kellő hőfokot. Az öntőminta már készen van, csupán apró változtatásokat kell végrehajtani rajta, hogy elnyerje azt a formát, amelyet Bremen szükségesnek vél. A druida elővette köpenye alól a medaliont, és felvillantotta az égő fáklyát markoló kéz különös, igézetes képét. Ez az Eilt Druin, mondta Bremen, bele kell foglalni a kard markolatába. Urprox megcsóválta a fejét.

El fog olvadni, jelentette ki, ez a műremek túl finom ahhoz, hogy kibírja az edzést. De az öregember megrázta a fejét, és azt mondta, ne aggódjon. Az Eilt Druint mágiával készítették, ez meg fogja védeni. Hangsúlyozta, hogy a mágia adja meg a kardnak a szükséges erőt a Boszorkánymester elpusztításához. Urprox Screl nem tudta, higgye vagy se, de elfogadta. Végül is neki nem azt kellett eldöntenie, hogy a kard alkalmas-e arra, amire a druida szánta. Az ő dolga az, hogy legjobb tudása szerint kövesse a képletet, és a penge a lehető legerősebben kerüljön ki a tűzből. Három nap alatt el tudja készíteni. De vannak más szempontok is. Mindenki tudja, hogy kiszállt az üzletből. Amint a nyersanyagok megérkeznek, kérdéseket fognak föltenni. Amint a tüzet begyújtja, még további kérdéseket fognak feltenni. És mi lesz a feltűnéssel, ha egyszer kovácsolni kezdi a pengét? Ám úgy tűnt, ez nem izgatja az öregembert.

Azt mondta Urproxnak, ne aggódjon, csak csinálja a dolgát, a felkészülésre, a kovácsmunka közvetlen feladataira összpontosítson. Ő és társai itt tartózkodnak a közelben, és gondjuk lesz a kíváncsi városiakra. Így hát nekiláttak. Aznap éjjel megegyezésük jeléül egymás tenyerébe csaptak. A három idegen sokkal elégedettebb volt az eredménnyel, mint Urprox Screl, de a kovács szintúgy lelkesedett, fenntartásai ellenére is izgatta a feladat. Hazament a családjához, majd a reggeli nyugalmas órákban leült Minával a konyhaasztalhoz és elmondta, mit döntött. Egészen őszintén, mint mindig, ha kettesben voltak. Az asszony meghallgatta, kérdezgetett, de nem kérte, hogy változtasson elhatározásán. Urprox dönt, mondta, mert nála jobban érti, mit akarnak tőle, és hogy mi lesz azután. Ami őt illeti, neki úgy tűnik, férjének jó oka van elfogadni a felkínált munkát, a férfiakat és a lányt pedig a saját belátása alapján ítélje meg, és ne aszerint, miket locsognak és fecsegnek az emberek. Mina mindenki másnál jobban megértette.

Másnap délre a tűztér és a műhely tartályai megteltek a keletföldi határon bányászott, hajóval nyugatra szállított kőszénnel. A kovács kitárta az ajtót, és elkezdődött az első felfűtés. Begyújtotta a kohót, a hőmérséklet emelkedett. Jöttek a fémek, amelyeket Cogline képlete előírt. Előkerültek a tisztítandó öntőformák. Urprox, aki nem tűrte, hogy segítsenek neki, egymaga dolgozott a sötét, forró műhelyben. Nem volt szüksége segédekre. Úgy építette műhelyét, hogy fogók és csigasorok segítségével fél kézzel is bármit el tudott szállítani egyik sarokból a másikba. Ami az elkerülhetetlen tömeget illeti, amely összegyűlt szájat tátani, nem kotnyeleskedtek annyira, amitől a kovács tartott.

Beérték azzal, hogy bámultak. Volt egy olyan – nem tudni, honnan indult – szóbeszéd, hogy Urprox Screl nem azért fűtötte be a kohót, mert vissza akar térni a mesterséghez, hanem mert vevője akadt a műhelyre, aki, mielőtt befektetné a pénzét, meg akar győződni róla, hogy csakugyan olyan jól működik minden, mint állítják. Suttogták, hogy a vevő délről jött, felesége és agg apja társaságában látogatott ide. Néha látták őket Screl mellett, vagy a műhely bejáratánál, a város utcáin, amint jöttek-mentek, hogy további értesüléseket szerezzenek az üzletről, amelyet meg szándékoztak vásárolni, mert csak így lehet megtudni, mi az ésszerű ár. Urprox számára repült az idő. Kétségei, amelyek olyan erősek voltak első éjjel, elhamvadtak a lelkesedés lángjában, mikor készülődni kezdett a szokatlan munkára.

Eleven kovács még sohasem dolgozott mágiával Négyföldön, legalábbis senki sem hallott ilyesmiről. Ez a kilátás egymaga felvillanyozta. A szíve mélyén tudta, amit Kinson Ravenlock is elismert, hogy ő a legkülönb ebben a szakmában, úgy tud pengét alkotni a fémből, mint senki. Most arra kérték, hogy haladjon meg mindent, amit eddig próbált, teremtsen olyan fegyvert, mely eddigi legjobbjait is túlszárnyalja. Volt annyira magabízó, hogy tehetsége tudatában vállalkozzon rá. Még nem tudta, hogy a penge megfelele a feladatnak, amelyre Bremen szánta, elejét veheti-e a támadásnak, amelyre az öregember figyelmeztette, jelente védelmet a Boszorkánymester fenyegetésével szemben.

Ezek mások problémái voltak. Neki ez csupán kihívás volt, hogy minden képességét vesse latba, olyan módon, melyre álmában sem gondolt eddig. Teljesen lefoglalták az előkészületek, két nap is eltelt, mire eszébe jutott, hogy fizetségről nem esett szó – és a következő pillanatban rájött, ez nem is számít, ebben az esetben a pénz nem fontos.

Semmit sem felejtett két év alatt, amióta bezárta a műhelyt: éppen elég jutalom fölfedezni, hogy még mindig pontosan tudja, mi a dolga. Magabiztosan, határozottan látott munkához, egyre növelte a meleget a tűztérben, különböző keménységű és állagú fémdarabkákat olvasztott, hogy ellenőrizze a hőmérséklet emelkedését. Meghozták és elraktározták a tartalék tüzelőt és anyagokat, amelyeket kért. A druida, a határvidéki és a lány nem figyelték tovább a munkát, ismét eltűntek. A kovács nem tudta, hova. Azt se, mennyire tartják szemmel előrehaladását. Csak ritkán szóltak hozzá, akkor is leginkább az öregember beszélt. Urprox időnként feltette magának a kérdést, mennyire hiszi az öreg meséjét a pusztulásról. Ám ezek gyorsan elröppenő, futó kételyek voltak csupán. Urprox mostanra olyan lett, mint egy elszabadult társzekér, olyan sebességgel haladt, hogy semmi sem tudta lelassítani. Csak a munka számított.

Megdöbbentette, mennyire hiányzott a tűzben elégő szén keserű szaga, az öntőformába tartó fémek hangja, a szikrák perzselése a bőrén, ahogyan a pernye és a füst távozott a kéményen át – csupa öreg barát, melyek az ő visszatérését üdvözölték. Megriadt, amikor arra gondolt, milyen könnyedén szegte meg az esküt, hogy nem tér vissza mesterségéhez. Még riasztóbb volt arra gondolni, hogy ezúttal talán nem tudja ismét abbahagyni. A harmadik éjszakán, késő este, utoljára jöttek el mindhárman: Bremen, a druida, Kinson Ravenlock, a határvidéki és a lány, akinek a nevét a kovács sohasem tudta meg. A kohó készen állt, ezt mintha szavak nélkül is tudták volna a hármak, kik naplemente után érkeztek, és köszöntésük módja azt jelezte, azért vannak itt, hogy lássák, miként teljesíti ígéretét a kovács.

A szükséges fémeket kikészítették, a formák tátva várták az öntvényt, helyén volt minden fogó, csigasor, lánc és az olvasztótégelyek, amelyek a nyersanyagot végigviszik az előkészületek különböző szakaszain. Urprox fejből tudta az öregember képletét. Minden készen állt. Egy ideig ültek a műhely árnyékában, várták, hogy a város zaja elcsituljon, lakói elaludjanak, hagyták, hogy átmossa őket a hőség, haladjon az éjszaka. Keveset beszéltek, hallgatták a neszeket, elvesztek saját gondolataikban. A város kavargott és nyomakodott, mint a sziklákra felcsapó hullámok holmi távoli parton, a szemhatáron túl. Közeledett az éjfél, a tömeg a sörházak és örömtanyák felé sodródott, az utcák elnéptelenedtek. Az öregember ekkor fölállt, megfogta Urprox Screl kezét és megszorította.

– Ezen az éjjelen mestermunkát kell végezned – mondta keményen. – Muszáj, ha sikert akarunk.

A kovács bólintott. Derékig meztelen volt, izmain ragyogott a verejték.

– Megteszem, amit kell. Csak te is tedd meg ugyanezt. – Bremen elmosolyodott a visszavágásra, vénséges arcának ráncait még mélyebbre véste a kohó ajtaján átizzó tűz fénye.

– Ugye, nem félsz?

– Félni? Tűztől és fémtől? Hogy a sok ezer után egy újabb fegyvert készítsek, még akkor is, ha varázslattal kovácsolom? – Urprox Screl megrázta a fejét. – Hamarabb ijedek meg a levegőtől, amelyet beszívok. Amit ma éjjel csinálunk, nem különbözik lényegesen attól, amit egész életemben csináltam. Kicsit más, de nem több. Mellesleg, mi a legrosszabb, ami érhet? Hogy kudarcot vallok? Az nem lehetséges.

– A mágia hatását nem lehet előre megjósolni. Még ha biztos vagy is a saját mesterségedben, akkor is előfordulhat, hogy a varázslat nem bizonyul elegendőnek.

A kovács tanulmányozta az öregembert egy pillanatig, azután szaggatottan elnevette magát.

– Ezt te sem hiszed. Te éppen olyan mesterember vagy, mint én. Előbb halnál meg, mintsem tűrd, hogy mágiádban kudarcot vallj! – Hosszú hallgatás következett, miközben egymást nézték. A tűzhely melege elárasztotta őket, fénye vibrált ráncos arcukon. – Még utoljára mérlegre teszel – jegyezte meg nyugodtan a kovács. – Ne fáraszd magad. Nem szükséges. Készen állok. – De az öregember a fejét rázta.

– Az fog mérlegre tenni, ami ezután következik. Nem dolgozhatsz úgy a mágiával, hogy ne hagyna nyomot rajtad. Az életed nem marad többé ugyanolyan a mai éjszaka után. Ezt érezned kell.

Urprox Screl lassan, gunyorosan elmosolyodott.

– Erre mérget vettem volna. Hadd valljak be valamit. Nem számítva Minát és a gyerekeket, halálosan unom az életemet. Belefáradtam abba, amivé lettem. Ezt nem értettem egészen addig, míg el nem jöttetek. Most már nagyon is jól értem. Egy ilyen pillanatban minden változást örömmel fogadok.

A másik kutató tekintete egy pillanatig megállapodott rajta, érezte pillantásának súlyát valahol mélyen, és azon töprengett, nem volt-e túlságosan nyers. Azután az öregember bólintott.

– Jól van. Kezdjük.

MÉG ÉVEK MÚLVA IS meséltek arról, mi történt azon az éjszakán; szájról szájra szálltak a mesék, amelyek a legendák sallangjait öltötték magukra. Különböző forrásokból származtak, de valamennyi azokból a pillantásokból eredt, amelyeket az arra járók vetettek Urprox Screl hatalmas műhelyébe, amikor elmentek előtte. Az ajtó nyitva állt az éjszakában, hogy bemenjen a friss levegő, és kijöjjön az elhasznált forró; és aki elég közel merészkedett, az olyan látomások tanúja lett, amelyeket később az esztelenségnek tulajdonítottak. Urprox Screl azon az éjszakán egy kardot készített, ám formálásának mikéntje örök vita tárgyát képezte. Abban egyetértés uralkodott, hogy ki volt jelen.

Látomásként úsztak a füstös, pernyés levegőben, meggörnyedve a kovácsmunka hevében és izzásában, alkalmanként fölegyenesedve, hogy megcsináljanak valamit, amit a munka követelt, majd ismét lebukva. Ott volt a kovács, szakmájának elismert mestere, az ember, aki két éve lemondott hivatásáról, majd minden átmenet nélkül visszatért munkájához. Ott volt a fekete köpenyes öregember is, aki néha szinte éterinek tűnt, máskor pedig kemény és biztos volt, mint a kő. Azután ott volt a határvidéki, meg a fiatal nő, és mindnek megvolt a maga szerepe. A kovács és az öreg a fegyvert formálta vállvetve. A fiatalabb férfi segédkezett, tette, amire utasították, elhozta ezt, elvitte azt, bevetette testének erejét és súlyát, ha arra volt szükség. A lány az ajtóban állt és gondoskodott róla, hogy senki ne lépjen be, és ne bámészkodjon túl sokáig. Különös módon ő tette a legmélyebb hatást az emberekre. Némelyek azt állították, megmásította az alakját, hogy elriassza azokat, akik túlságosan kíváncsiak voltak, egy-egy pillanatra alvilági fenevaddá vagy lápi macskává változott. Mások szerint meztelenül táncolt a nagy kohó előtt egy olyan szertartás során, amelyre szükség volt a fém edzéséhez. Ismét mások azt bizonygatták, hogy akire ránézett, az elméjében megzavarodott. De valamennyien megegyeztek abban, hogy több volt annál, aminek látszott. Azt nem vitatták, hogy azon az éjszakán mágiát használtak. A tűz túlságosan forró volt, túlságosan vakított; túlságosan hangosan süvöltött, amikor az olvadt fémet kiöntötték. Némelyek zöld fénylándzsát véltek látni az öregember kezében, azzal táplálta az olvasztáshoz szükséges tüzet, azzal segített a fogóknak és csigasoroknak kiemelni az olvasztótégelyeket a lángokból, azzal csiszolta és fente formázás után a penge érdes felszínét. Miközben a mesterkovács a különböző fémeket a tűztérbe vetette, összekeverte, majd az ötvözetet kavargatta, az öregember folyvást kántált. A fémek a tűzre vettettek, majd újra fölmerültek a lángokból. Az olvadt masszát formába öntötték, edzették, kalapálták. Minden alkalommal fényeset lobbant az öregember segítő varázslata. Ó igen, semmi kétség – ebben mind megegyeztek a mese-mondók – bűbájjal kovácsolták azt a kardot! Beszélték még, hogy végig látni lehetett egy lángoló fáklyát tartó kezet.

Senki sem értette, mint jelent, de ez a látomás mintha mindenütt ott lett volna. Némelyek egy medalionon látták, amelyet az öregember a köpenyéből vont elő. Mások a falakon, ahová a kohótűz vetítette. Megint mások szerint magukból a lángokból bukkant elő, a tűztér legforróbb pontján, mintegy halottaiból feltámadt lélek gyanánt. Utoljára a hatalmas pallos markolatán látták, beleolvadva az öntvénybe: a kép lángolt és izzott, a kéz a penge és a markolat találkozásánál szorította a fáklyát, a láng végigfutott a pengén annak hegye felé. A kard öntése, edzése és élezése igénybe vette az éjszaka nagyobbik részét. Furcsa hangok hallatszottak a kovácspöröly csengése és a vízben hűtött forró pengéből felcsapó gőz sziszegése mellett. A tűzben sohasem látott színek játszottak, oly árnyalatok, melyekkel még egyetlen dechterai kovács sem találkozott. Oda nem illő, sötét, baljóslatú szagok és aromák úsztak a levegőben. Azok, akik azon az éjszakán közelébe mentek a kovácsműhelynek, gyors, aggodalmas pillantásokat váltottak, törték a fejüket a tomboláson, amelynek tanúi voltak, majd sietve távoztak. Reggelre elkészült a munka, a három idegennek pedig nyoma veszett. Senki sem látta, mikor tűntek el. Senki sem tudta, merre tartottak. A kard is eltűnt, nyilván azok hárman vitték magukkal. A műhely üresen állt a hajnali fényben, a kohó hűlőben volt, és hűlt még napokon át.

Néhányan, akik közel merészkedtek a még mindig nyitott ajtóhoz, azt állították, hogy a föld szikrázott a lábuk alatt, amikor megpróbáltak bekukucskálni. Varázslat, suttogták. Akárki megmondhatja. Urprox Screl hazament és nem is tért vissza többé. Közölte, hogy műhelyét ismét bezárja. Szót váltott barátaival, szomszédaival, biztosította őket, hogy semmi sem történt azon az éjjelen. Egy kardot készített lehetséges vevőknek, akik elmentek, mert még meg akarják gondolni a vételárat. Mosolygott beszéd közben. Nyugodtnak tűnt. Csak a pillantása volt űzött és távoli.

Egy hónap múlva otthagyta a várost. Mina, a gyerekek, az unokák, valamennyien vele mentek, az egész család távozott. Addigra olyanokat pusmogtak róla, hogy testét-lelkét eladta az északon tanyázó sötét lényeknek. Az emberek nem nagyon akarták, hogy közük legyen hozzá. Nem bánták, hogy elköltözött, ebben mindenki egyetértett. Senki sem tudta, hová mentek. Persze pletykáltak. Szóbeszéd mindig van. Egyesek azt mondták, hogy északnak ment a határvidékre, és ott telepedett le a családjával. Mások szerint megváltoztatta a nevét, hogy senki ne tudja, ki légyen ő.

Egy ember – egy ékkő-kereskedő, aki Négyföld java részét bejárta, hogy újabb piacokat keressen – évekkel később azt állította, hogy látta. Azt mondta, a Szivárvány-tó partján, egy falucskában összeakadt Urprox Screllel. De már nem Screl a neve. Hanem Creel.

XXIV.

SZÉL ÉS ESŐ KORBÁCSOLTA a Stedden erőd bástyáit és falait, ugyanazzal a dühvel, amellyel a várkastély széles kapuja előtti csatát vívták. Az északi had kétszer ostromolta meg a falakat, a törpék kétszer verték vissza. Közeledett az éjfél, az ég fekete volt, sűrűbben zuhogott az eső, a gyér fényben alig pár méterre lehetett ellátni, kivéve mikor villám vakító, pillanatnyi ragyogássá cikázott végig a Ravenshorn fölött. Ezt a csatát is elvesztik, gondolta Risca, miközben lement a homlokzati fal lépcsőjén a középső udvarba, hogy megkeresse Rayburt. Nem mintha bárki azt képzelte volna, hogy megnyerhetik. Az is kisebb csoda, hogy idáig tartották magukat. Az már sokkal nagyobb, hogy többhetes harc és visszavonulás után még élnek. De most kifutnak az időből és a lehetőségekből. Körülbelül addig tartottak ki, ameddig képesek voltak. De hol vannak az elfek? Miért nem jönnek?

Hetekkel a Wolfsktaagról való elmenekülésük után folyamatosan harcolva tartóztatták föl az előretörő északiakat. A Boszorkánymester serege minden alkalommal súlyos csapást mért rájuk, ők mégis tovább küzdöttek. A Wolfsktaagban szerencséjük volt; szinte veszteség nélkül tudtak visszavonulni. De tovább nem tartott a szerencséjük. Azóta tucatnyi ütközetet vívtak, és több esetben az üldöző kerekedett fölül, kitartással vagy szerencsével. A csapdába ejtett törpéket helyben lemészárolták. Noha a keletföldiek eszeveszetten küzdöttek, érzékeny veszteségeket okozva a támadóknak, azok mintha meg sem érezték volna. Túl számosak, túl erősek voltak, a törpéknek egyszerűen nem lehetett esélyük ekkora haddal szemben. Hősies elszántságuk ellenére folyamatosan szorították vissza őket. Most bent voltak a Ravenshorn mélyében, és az a veszély fenyegetett, hogy innen is kiűzik őket. A Wolfsktaag és a Középső-Anar már elveszett. Culhaven korábban esett el. Az Ezüst-folyó, amely a Szivárvány-tóból folyik Cillidellan felé, ellenséges kézbe került. Azt nem lehetett tudni, hogy északon mekkora terület lett oda. Valószínűleg minden. Ha a Ravenshornt is feladják, akkor a törpéknek a Magas Bensig és a Dun Fee Aranig kell hátrálniuk. Ha onnan is kiverik őket, akkor elveszítik utolsó menedéküket.

Nem lesz más választásuk, mint a keleti földekre menekülni, olyan vidékre, amelyet alig ismernek. Risca erre számított. Az biztos, hogy itt nem maradhatnak. A Stedden erőd reggelre elesik. Az északiak a külső sáncokon, veremcsapdákon már átjutottak, most ostromlétrákat ácsolnak, hogy megmásszák a falakat. Szél és eső nem látszott zavarni őket. Valamilyen, az elemeknél is hatalmasabb erő tartotta őket hatalmában: félelem, téboly, rettegés a hadat vezérlő teremtménytől. Sötét és szörnyű varázslat hajtotta előre őket, az is lehet, hogy jelen állapotukban a halál is kívánatosabb volt számukra, mint a kudarc következményeinek elviselése. Risca leért a lépcső aljába, és kilépett a toronyból az udvarra. Körülötte tombolt a küzdelem hangzavara, amelyet még a vihar dühe sem tudott elfojtani. Faltörő kos döngette a kaput, egyenletes, ész nélküli állhatatossággal csapódott a fának. A kapu rázkódott, de kitartott.

A bástyák tetejéről a törpék nyilakat és lándzsákat zúdítottak a támadók tömegébe, amely olyan sűrű volt, hogy szinte nem lehetett elhibázni. Az egyik falon égő olaj lángolt, egy korábbi támadás maradéka, amelyet a törpék visszavertek. Védők futkostak mindenfelé, igyekezték betölteni a réseket, ahova egyszerűen nem jutott ember. Hirtelen Raybur bukkant elő a zűrzavarból és megragadta barátja karját.

– Csak addig tarthatjuk magunkat, amíg be nem fejezik a létrákat! – ordította bele a szélbe, közel hajolva a fiatalabb férfihoz. – Nem tehetünk többet, Risca! – A druida bólintott. Kimerült, elcsüggedt. Belefáradt a futásba, elcsigázta az üldözés, és dühöngött, amiért ismét ez történik.

– Az alagutak készen vannak – felelte, nem fáradva azzal, hogy fölemelje a hangját. Éppen most tért vissza, miután ellenőrizte, rendben van-e az egérút. Geften maga kutatta át az alagutakat, meggyőződött járhatóságukról. A hegyek járataiban menekülnek majd, amelyeket az erőd mögött vájtak a sziklákba, és a csúcsok keleti oldalán fognak előbukkanni. Onnan leereszkedhetnek a völgybe, és eltűnhetnek a sűrű erdőkben. Raybur behúzta az udvarról a torony ajtajába, ahonnan az előbb lépett ki. Megtámaszkodott Risca vállában, és vadul nézett rá.

– Mi történt az elfekkel? – kérdezte a törpe király, keményen fegyelmezett dühvel. Risca megrázta a fejét.

– Jönnek, mihelyt Tay Trefenwyd módot talál rá, hogy idehozza őket. Valami történt. Valami, amiről semmit sem tudunk. – Raybur utálattal rázta szakállas fejét.

– Kissé egyoldalú az ilyen háború, nem? Csak mi, és senki más egy ekkora hadsereggel szemben, mint az odakint? – Ordítás hallatszott a falakról, a védők rohantak, hogy betömjék az új rést. – Meddig kell még tartanunk magunkat? Minden ütközettel több embert veszítünk és már nem maradt túl sok vesztenivalónk!

Indulata érthető volt. Már elsőszülöttjét is elvesztette. Wyriket négy napja ölte meg egy eltévedt nyílvessző. Az Avaron vonultak a Ravenshorn felé, a Stedden erődhöz. A nyílvessző Wyrik torkán át az agyába fúródott. Azonnal meghalt, szinte hamarabb, mielőtt a többiek észrevették volna. Raybur mellette állt, amikor történt, ő kapta el estében a fiát. Nézték egymást a kapualj nyirkos árnyai között, és látták egymás szemén, hogy mindketten a fiú halálára gondolnak. Raybur keserűen elfordította a tekintetét.

– Ha legalább üzentek volna valamit, valami biztatót, hogy útban a segítség… – Ismét megcsóválta a fejét.

– Bremen sohasem hagy cserben minket – jelentette ki halkan, de szilárdan Risca. – Akármi történt is, ő eljön.

Raybur szeme összeszűkült.

– Már ha él. – A szavak pengeélesen, vádlón, siváran, kétségbeejtően lebegtek a csöndben. Az öregember lehetséges halálával kapcsolatos tűnődéseiket félbeszakította egy rettenetes csikorgás, a szakadó zsanérok és a megroppanó fa vérfagyasztó nyögése. Mindketten azonnal tudták, mi történt, de Raybur mondta ki elsőnek:

– A kapu! – Kirontottak a kapualjból az eső-áztatta éjszakába. Villámfény hasította végig a felhők sötét mennyezetét. Előttük a főkapu megroggyant a faltörő kos ütéseitől. A zsanérok elpattantak, a keresztvas széttört. A törpék megpróbálták gerendákkal kiékelni, de csupán idő kérdése volt, hogy minden összeomoljon. A kos egyre vadabbul püfölt, az ostromlók mind veszettebben rikoltoztak. A falakon az elbizonytalanodott törpék hátrébb húzódtak állásaikban. Fleer futott oda az apjához, hosszú haja röpködött.

– Mindenkit ki kell menekítenünk! – ordította, sápadt és rémült arccal.

– Rajta! – reccsent rá Raybur hidegen és nyersen. – Vonuljatok vissza a falakról, át az erőd folyosóin, be az alagutakba! Ebből elegem volt!

Fleer elrohant, a dühöngő Raybur sarkon fordult, elindult a kapu felé. Cserzett arca kivörösödött, vonásai megfeszültek. Risca, látva szándékát, utána vetette magát, elkapta a karját, maga felé fordította.

– Nem, Raybur! – jelentette ki. – Én állítom meg ezt a támadást, nem te!

– Egyedül? – horkant föl a király, és kitépte karját a szorításból.

– Hányat akartál megkérni, hogy maradjon melletted? – vágott vissza metszően Risca. – Eredj! Vezesd innét a sereget! – Eső hullott a szemükbe, kénytelenek voltak gyorsan pislogni tőle, a két szemben álló, magányos alak.

– Ez őrültség! – sziszegte a király. Risca a fejét rázta.

– Te király vagy, neked életben kell maradnod. Mi történik a törpékkel, ha elesel? Mellesleg engem véd a mágia, és ez több, mint amit te elmondhatsz magadról. Eredj, Raybur!

A jobb oldali kapuszárny forgácsokat szórva megdőlt, majd fadarabokká esett szét. Sötét alakok rontottak át a nyíláson, fegyvereik villogtak. Risca fölemelte a kezét, ujjait begörbítette, fölidézte a druida mágiát. Raybur habozott, azután elrohant, magához kiáltotta parancsnokait, utasította őket a visszavonulásra. A törpék leözönlöttek a bástyákról, futottak a toronyajtó és a mögötte várakozó folyosó biztonsága felé. A kaputól már mind elmenekültek.

Risca egyedül állt az esőben, és nyugodtan várt. Elég könnyű döntés volt. Belefáradt a futásba, a folytonos üldözésbe. Meg akarta vetni a lábát, harcolni akart. Kellett neki ez a lehetőség. Amikor a támadók első hulláma megjelent a résben, rájuk küldte a druida tüzet. Mindent elégetett, ami a szeme elé került. Lángok kapaszkodtak föl az omladékon, és fölemésztették az északiak első sorait, még mielőtt menekülésre gondolhattak volna. A többiek visszarohantak a sötétben az elviselhetetlen forróság elől. Risca egy darabig fenntartotta a tüzet, azután hagyta kialudni.

Mámorító zuhatagban futott át rajta a varázslat, félresöpörte a félelmet és a kétséget, a fáradtságot és fájdalmat. A mágia mindig így hatott a csata hevében. Ez volt az, amiért Risca élt. Ismét döngeni kezdett a faltörő kos, a másik kapuszárny is összeomlott, kiszélesedett a nyílás, de senki sem lépett át rajta. Risca fölfelé pillantott az esőfüggönyön át. Az utolsó törpék rohantak le a bástyákról és az őrtornyokból. Még néhány pillanat, és egyedül marad. Tudta, hogy most már neki is futni kellene. Rohanni a többiekkel, menekülni, amíg lehet. Semmi értelme maradni. Mégsem tudta rávenni magát, hogy megforduljon – mintha rajta múlna ennek a csatának a sorsa, és amíg marad ott, ahol van, amíg kitart, addig megállíthatná a támadást, amely elnyeléssel fenyegeti valamennyiüket.

Majd valami irdatlan tűnt föl az elszenesedett, megperzselt kapu előtt, és egy sötét alak toccsant át a résen. Risca habozott, várt, hogy tisztán láthassa, mi az. A sötét alak belecsoszogott a hamvadó druida tűz fakón vibráló fényébe. Brona alvilágának egyik fajzata volt, amely éjszaka kászálódott elő búvóhelyéről, nyáladzó, váladékozó valami, csupa tüske és páncéllemez, vaskos törzs, otromba tagokkal. Fölegyenesedett, de alig volt rajta valami emberi, visszagörnyedt, mintha saját ocsmánysága húzná le, sárga szemében kigyúlt az ölés dühe. Észrevette a druidát, lassított, pofáját felé fordította. Két karmos mancsával hatalmas bunkó nyelét szorította.

– Na, lássuk! – suttogta Risca. A fajzat egy pillanatig állt a nyílásban, azután lassan keresztülnyomakodott a parázsló törmeléken. Más nem jött, noha Risca hallotta az északiak nyüzsgését, amint ostromlétrákat támasztanak az üresen maradt falakhoz, és összegyűlnek a sötétben a rohamhoz, amely besodorja őket a Stedden erődbe. Közben ideküldték ezt a valamit, hogy megküzdjön velem, gondolta Risca, mert tudják, hogy ennél kisebb nem lesz jó. Azt gondolják, nem tudok megállni előtte? Arra kíváncsiak, mekkora a hatalmam, meddig terjed az erőm? Mi értelme ennek?

Persze nem kapott választ ezekre a kérdésekre. A szörnyeteg most már egyenesen feléje tartott, törmeléket és hullákat lökött félre, ahogy égő szemét a druidára meresztve leereszkedett a nyíláson át az udvarra. Csapdába akarnak ejteni, gondolta hirtelen Risca. A behatoló megzavar, én elhasználom a varázserőmet, azután nagy erővel rontanak rám. Ez akkora arcátlanság volt, hogy elmosolyodott. Az alvilági teremtmény gyorsuló tempóban dübörgött feléje. A dorongot maga elé emelte, részben védelmül, részben támadásra. Még mindig volt idő a menekülésre, de Risca helyben maradt. Az északiak figyelték. Tudták, kicsoda, várták, mihez kezd. Hát most kapnak valamit, amire emlékezni fognak. Amikor a lény már csak húsz-egynéhány lépésre volt, Risca fölemelte két marokra fogott harci bárdját, megpörgette, hogy lendületet adjon neki, és a villogó pengét a szörnyeteg felé hajította. Addigra a támadó fenevad olyan közel járt hozzá, hogy nem üthette félre a bárdot. Az belevágódott vastag homlokába és kettéhasította a csontot. Az ormótlan fej hátralendült a csapás erejétől. Vér patakzott a szétroncsolt pofán, fekete folyadék töltötte meg a tátogó szájat. A fenevad halott volt, mire térdre rogyott, majd előrezuhant. Risca már visszafelé tartott az ajtó biztonsága felé, amikor mindkét oldalon megmoccant valami az árnyékban, mire a törpe ösztönszerűen használta varázserejét.

A hirtelen lobbanó lángok fénye maroknyi szárnyas, vörös szemű Koponyahordozóra hullott, amelyek a sötétből kúsztak feléje. Risca a fogát csikorgatta dühében. Gyorsabbak voltak, mint gondolta, átrepültek a falon, ő pedig előzékenyen besétált a csapdájukba. Balra vetődött a legközelebbi felé és lecsapott rá a druida tűzzel. A szárnyas vadász hanyatt esett, dühösen szisszent, Risca előtt vörös tűz robbant, miközben igyekezett elérni a torony bejáratát. Akkora erővel csapódott neki valami, hogy a druida elterült. Az egyik Koponyahordozó volt, kimeresztett karmokkal.

Risca arrébb gördült, fölpattant. Onnan, ahol a tűz égett, gőz csapott a magasba, elkeveredett az esővel és a köddel. Mennydörgés morajlott és reccsent újult haraggal. Örömkiáltások harsantak, amikor az északiak beözönlöttek az őrizetlen résen az udvarra. Egy újabb Koponyahordozó támadt rá, hirtelen vetődését Risca alig tudta elkerülni. Lándzsák és nyilak repültek felé. Milyen ostoba volt, hogy ilyen sokáig késlekedett! Szélsebesen nyilallt át rajta a gondolat. A druida tűz szikráit lődözte minden irányba, és futott fegyvereken, agyarakon, karmokon át az ajtóig. Nem nézett vissza, tudta, mit látna és attól félt, azon helyben sóbálvánnyá válna tőle. Ismét visszavert egy Koponyahordozót, amely az útjába állt, hogy lassítsa menekülését. Dühös elszántsággal, druida tűzzel söpörte tisztára a környéket, hátrébb kényszerítve közeledő ellenségeit, úgy repülte át az utolsó métereket, mintha őt is tűz perzselné, azután keresztülvetette magát a nyitott ajtón. Megbotlott a sötétben, de egy szempillantás alatt felpattant és továbbszáguldott.

A kastély folyosóin szuroksötét volt, a fáklyák már leégtek, de ő ismerte a Stedden erődöt és nem volt rá szüksége, hogy megvilágítsa útját. Hallotta üldözőit a háta mögött, és amikor elérte az első folyosó végét, annyi időre megfordult, hogy végigfuttassa tüzét a járaton. Csupán annyira volt elég, hogy lelassítsa őket, de neki nem is kellett több.

Pillanatokkal később beugrott egy tömör, vasalt ajtón, majd bezárta, megállítva a további üldözést. Most már nem kapják el. Ma éjjel nem… De túl közel járt hozzá, így számításba kell vennie a lehetőséget, hogy legközelebb nem lesz ilyen szerencsés. Letörölte a szemébe csurgó vért, homlokán sajgott a vágás. Nem súlyos seb. Később lesz ideje ezzel foglalkozni. Raybur és a többiek valahol az alagútban várják. Túlságosan jól ismerte a törpe királyt, nem feltételezte róla, hogy magára hagyná. Barátok nem tesznek ilyet. Nyelt egyet, mert kiszáradt a torka.

Azon tűnődött komoran, hogy vajon mi lehet Tay Trefenwyddel és az elfekkel?

ÉJSZAKA BORULT Arborlonra, a sötétség puha, meleg takarója. Itt nem esett, mint keletebbre. Jerle Shannara a nyári lak ablakánál állt és várta a hajnalt. Egész éjjel nem aludt, marcangolta a kétség, amelynek magvait Tay Trefenwyd halála ültette el benne. Nem hagyta nyugodni, hogy mi történhetett volna, és hogy mi fog történni egész biztosan. Közeledett az orom felé, amelyet néhány hete kezdett megmászni, reggel teszi rá a lábát a csúcsra. Nem bírt szabadulni a kétségbeeséstől, amiért a körülmények és a végzet úgy megváltoztatták a sorsát, amit el sem tudott képzelni, és most már nem is tehet ellene.

– Gyere ide hozzám, szerelmem! – szólalt meg Preia Starle, aki védekezőn maga köré font karokkal állt a sötét hallban.

– Gondolkodtam – felelte szórakozottan Jerle. Végül a lány ment oda hozzá, átkarolta a derekát, magához szorította.

– Mostanában túl sokat gondolkodsz. – Jerle igazat adott neki. Azelőtt, Tay halála, a Boszorkánymester eljövetele, az elfeket meglátogató nyomorúság előtt nem így volt. Akkor még szabad volt, nem zárta bilincsbe a felelősség, semmiféle fontosabb kötelezettség, élete és jövője az övé volt, a világ összes lehetősége közül választhatott. Milyen gyorsan megváltozott minden! Fölemelte nagy kezét és a lányéra tette. – Még mindig nem akarok király lenni.

De ha kivirrad, király lesz. Napfelkeltekor – ahogyan a tündérbirodalom óta hagyományos az elf királyoknál – megkoronázzák. Ezt már eldöntötték, meghatározták az események, amelyek Courtann Ballindarroch meggyilkolásával kezdődtek és utolsó fia halálával érték el tetőpontjukat. Az elfek hetek óta föladták a reményt, hogy a király örököse visszatérhet az apja gyilkosainak üldözésére indított szerencsétlen portyáról. Alyten hetyke, bolondos fiú volt, sohasem számolt a problémákkal, amelyeket magára zúdított. Az északiak már várták, remélték is, hogy utánuk veti magát. Engedték, hogy beléjük botoljon, csalogatták, csapdába ejtették és megölték. Társai közül csak néhányan maradtak életben, ők hozták haza. Ő volt a Ballindarroch család utolsó felnőtt trónörököse és Jerle Shannara végső reménye, hogy az elf nép nem őhozzá fordul. Persze azonnal megtették. Sokan már eleve nem akarták, hogy Alyten legyen az uralkodó. Az északiak újból fenyegették őket, elfoglalták az egész Streleheimet, elvágtak minden összeköttetést a többi országgal és néppel. Hamarosan várható volt a támadás Nyugatföld ellen. Ebben nemigen kételkedtek.

Már csak a Boszorkánymesternek kellett visszatérnie, aki keletre ment, hogy lerohanja a törpéket. Ennyit kiderítettek az elf hírszerzők. A Legfőbb Tanács mégsem cselekedett, várta Alyten visszatérését, várta, hogy hivatalosan is bejelentsék Alyten királyságát. Most, hogy meghalt, csak a két unoka maradt, akik nemcsak az uralkodáshoz túl fiatalok, de még annak az irdatlanságát sem foghatják fel, amivel szembe kell nézniük. Talán régens uralkodjék helyettük? Vagy tanácsadók segítségével kormányozzanak? A közvélemény azonnal és határozottan a mellett voksolt, hogy egyik megoldás sem elegendő a fenyegető katasztrófa megelőzésére, tehát Jerle Shannara, a király első unokaöccse, Nyugatföld legtapasztaltabb harcosa és hadvezére az egyetlen remény. A vita még így is a végtelenségbe nyúlhatott volna, ha nincs a körülmények sürgető ereje és Preia Starle határozottsága. Elment Jerléhez csaknem rögtön azután, hogy hazahozták Alyten tetemét, amikor az elmérgesedő nézeteltérés már az elf nép helyrehozhatatlan megosztásával fenyegetett.

– Nem hagyhatod, hogy ez megtörténjen – mondta. Este volt, újabb lassú, álmos este, amikor a nappali hőség még vastagon és tésztásan kenődött a szájak és szemek sarkába. – Te vagy az elf nép legnagyobb reménysége, és ezt te is tudod. Harcolnunk kell, ha életben akarunk maradni, Jerle. Az északiak nem hagytak választási lehetőséget. Ha eljön az idő, ki más vezethetne minket rajtad kívül? Ha pedig te irányítasz, akkor ezt királyként kell tenned.

– Mindig meg fogják kérdőjelezni a királysághoz való jogomat! – vágott vissza Jerle, belefáradva a vitába. Szíve mélyéből utálta, hogy szükség van rá.

– Szeretsz? – kérdezte a lány hirtelen.

– Tudod, hogy igen.

– Én is téged. Úgy hát figyelj rám. Tégy a feleségeddé. Hadd legyek a társad, segítőd, legmeghittebb bizalmasod, örök barátod. Mindez már amúgy is így van, ezért csupán egy apró lépést kell megtenned. Kösd össze a sorsod az enyémmel az elf nép szeme előtt. Jelentsd be a Legfőbb Tanácsnak, hogy te akarsz a királyunk lenni, hogy te meg én örökbe fogadjuk a két kisfiút, akik elvesztették a családjukat, a mi fiaink lesznek. Nincs senkijük rajtunk kívül. Miért ne lehetnének a gyerekeink? Ez megfékezné a szóbeszédet. Végét vetné a tiltakozásnak. Lehetőséget adna a fiúknak, hogy ők kövessenek a trónon, ha felnőnek. Ez begyógyítaná a sebeket, amelyeket a többi Ballindarroch halála ütött és lehetővé tenné, hogy az elfek az életben maradással foglalkozzanak!

Hát így történt. Preia kitartása megingatta Jerlét, amire senki más nem lett volna képes. A férfi utólag csodálta a megoldás egyszerűségét, Preia Starle figyelemre méltó határozottságát. Mindenképpen elvette volna, mondogatta magának Jerle. Preia a legjobb barátja, bizalmasa, szeretője. Az elfek szeretik, ha a királynak utódai vannak, és kedvelték a Ballindarroch családot, így hát támogatták a két fiú örökbe fogadását. Jerle koronázásának hírét általános lelkesedés fogadta. Kinézett Preia karjaiból az éjszakába és emlékezett. Milyen messzire jutott ilyen rövid idő alatt!

– Saját gyerekeket nem akarsz, Preia? – kérdezte hirtelen. Csönd volt, a lány a kérdést – vagy a választ latolgatta. A férfi nem kutatta az arcát.

– Veled akarok élni – felelte végül Preia. – Pillanatnyilag nehéz bármi másra gondolnom. Ha az elfek ismét biztonságban lesznek, ha a Boszorkánymester vereséget szenved… – Elhallgatott, hosszú, merő pillantást vetett a férfira. – Azt akarod ezzel kérdezni, hogy a vérségi kötelék miatt másképpen bánok-e majd az örökbe fogadott fiúkkal, mintha a mieink lennének? Számomra éppen olyanok lesznek, mintha én szültem volna őket. Elégedett vagy? – A férfi szótlanul bólintott, kapcsolatuk fejlődésére gondolt, arra, hogy milyen drámaian megváltozott Tay halála óta. Sokáig rágódott a lány beismerésén, hogy talán a barátjába is szerelmes tudott volna lenni, akár hozzá is ment volna, ha Tay megkéri. Nem zavarta annyira, mint gondolta. Maga is szerette Tayt, és halálában nem tudott volna neheztelni rá.

– Ott fogsz ülni a Legfőbb Tanácsban – mondta a lánynak halkan. – Vree Erreden is. Ha módom lesz rá, őt teszem meg miniszterelnökömmé. Egyetértesz? – A lány bólintott.

– Jó messzire jutottál eredeti véleményedtől a látót illetően, igaz? – A férfi vállat vont.

– Kérni fogom, hogy mozgósítsuk az elf hadsereget és induljunk kelet felé. Nem, ragaszkodom hozzá. – Vállizmai megfeszültek az elszántságtól. – Megteszem, amit Tay tett volna. Gondoskodom róla, hogy a törpék ne harcoljanak egyedül. Azon leszek, hogy a Fekete Tündérkő Bremen kezébe jusson. Ha kudarcot vallok királyként, az nem azért lesz, mert hiányzik belőlem a bátorság vagy a határozottság. – Nyers, megalkuvást nem ismerő kijelentés volt, támasz a kétség és bizonytalanság ellen, amelyek még mindig ott ólálkodtak magabiztossága mögött. Preia tudni fogja. Nem habozhat. Vékony a határ siker és kudarc, élet és halál között. Preia hozzásimult.

– Tedd, amit tenned kell, amiről tudod, hogy helyes. Te leszel a király, és az emberek nem fogják megbánni. Vezesd, óvd népedet. Ez a végzeted, Jerle. Ez a sorsod. Vreenek megmutatta a jelenés. Tudomásul kell venned, hogy ez az igazság. – Jerle Shannara csak egy hosszú perc után válaszolt.

– Legfőképpen azt látom, hogy nincs más választásom, így hát ezt veszem tudomásul. Mindig Tayra fogok gondolni.

Sokáig álltak szótlanul. Azután Preia elvezette a férfit a sötét nyári lakban az ágyig, és reggelig tartotta ölelő karjában.

XXV.

MIVEL SZERETÉK VOLNA behozni az elvesztegetett időt, Urprox Screl újonnan kovácsolt kardjának hordozói lovakat vásároltak, és északi irányba indultak Délföldön át a határvidék felé, az Ezüst-folyóhoz. Kitartóan haladtak, csupán enni és pihenni álltak meg, alig szólva egymáshoz. Gondolataik a kard készítése körül forogtak, a napokkal ezelőtti képek olyan elevenek voltak, mintha az események az előző pillanatokban történtek volna. Nem tagadhatták, hogy a megidézett mágia hatalmasabb volt a tudománynál. A talizmán megteremtése mindnyájukra hatással volt, eltérő módon, de átalakította valamennyiüket. Újjászülettek, a művelet éppen olyan biztosan átformálta őket, mint az öntés a pengét, és most azon tűnődtek, milyen is az új formájuk. Úgy adódott, hogy a hazafelé vezető úton Kinson Ravenlock vitte a kardot. Bremen azonnal rábízta, ahogy kiértek a városból. Olyan szükség vette rá, amit nem volt képes teljes mértékben eltitkolni társai elől. Mintha nem tudta volna elviselni a fegyver súlyát, nem tűrte volna érintését. Különös, felzaklató pillanat volt, de Kinson szó nélkül átvette, és a hátára kötötte a fegyvert. Neki nem számított a kard súlya, bár jelentőségét a fajok jövőjének szempontjából nem tagadhatta. Mivel azonban ő nem volt tanúja a hadeshorni látomásoknak, nem kellett hurcolnia a jövő tudását, így a kardnak nem volt akkora hatása rá, mint a druidára. Úgy vitte, mint bármilyen más fegyvert, és – bár gondolatai egyre visszatértek alkotásának pillanataihoz – nem a múlt érdekelte, hanem a jelen. Éjszakánként néha elővette a pengét és megvizsgálta. Nem tette volna, ha mindjárt az első este meg nem kéri rá Mareth, akinek kíváncsisága nagyobb volt megrendülésénél. Mivel szüntelenül azon töprengett, ami készítés közben történt, még inkább meg kellett néznie, amit alkottak. Bremen nem tiltakozott, noha fölállt és eltűnt a sötétben, így Kinson nem látta be, miért tagadná meg Mareth kérését. Együtt tartották a pengét a tűz fényébe, és megvizsgálták. Csodálatos mestermű volt, tökéletesen arányos, sima, karcsú, ragyogó, olyan könnyű, hogy mérete és hossza ellenére fél kézzel is el lehetett bírni. Az Eilt Druin a keresztvasnál olvadt a markolatába, az ökölbe szorított kézből kicsapó láng mintha a kard hegyéig nyúlt volna. A csiszolt fémen egyetlen folt sem látszott, ami köznapi kovácsmunkában szinte lehetetlen, ám itt Cogline képlete és Bremen mágiája mégis lehetségessé tette.

Kinsonnak, amikor már napok óta hordozta a kardot, az jutott eszébe, hogy ő valószínűleg azért nem tekint csodálattal a fegyverre, mert Bremen még nem találta ki, miképpen lehetne fölhasználni. Jó, a Boszorkánymester elpusztítására rendeltetett – de miként? A kardot átitató varázserő természete rejtély maradt még a druida előtt is. Egy elf harcosnak szánták, ennyit föltárt Galaphile látomása. De mit kezd a harcos a fegyverrel? Úgy használja, mint egy közönséges kardot? A Boszorkánymester hatalmának ismeretében ez valószínűtlennek látszott. Olyasféle mágia működhet itt, amelynek Brona nem tud ellenállni, amely megtöri a lázadó druida védelmét és elpusztítja. De mi lehet ez a mágia? Azt mondják, magában az Eilt Druinban is volt bűverő, de Bremen nem bírt rájönni, micsoda, és akármi volt, az ő hosszú életének során egyszer sem használták. Mindezt be is vallotta a határvidékinek és a lánynak, nem is kelletlenül, inkább a meglepetés és kíváncsiság keverékével. A kard varázserejének titka nem jelentett akadályt a druida szemében, inkább kihívást, amellyel szemben ugyanazt az állhatatosságot tanúsította, mint a fegyverkovács keresésekor. Semmi okuk nem volt azt hinni, hogy a kovácsolás során a kard átitatódott a szükséges bűverővel. Ehhez még az sem látszott elegendőnek, hogy belefoglalták az Eilt Druint. Még valamire szükség volt, és az öregembernek rá kellett jönnie, mi az. Számára, vallotta be egyszer Kinsonnak, már az is vigasztalás, hogy ilyen messzire eljutottak és ennyit sikerült megvalósítaniuk. Ezért hisz benne, hogy karnyújtásnyira van minden, amit keresnek.

Kinson logikájának ez kétséges kiindulási alap volt, ám közösen eltöltött idejük alatt Bremen oly sok mindent ért el a puszta hit erejével, hogy a határvidékinek nem volt oka épp most megkérdőjelezni a druida állítását. Ha a kardban benne rejlik a varázserő a Boszorkánymester elpusztításához, akkor Bremen fel fogja fedezni annak természetét. Ha összecsapást akar a sors, akkor a druida kimódolja, hogy a végkifejlet nekik kedvezzen. Így tehát visszaindultak a legsötétebb délről a Csatadombalföld irányába, majd elkanyarodtak az Ezüst-folyóhoz. Az öregember azt mondta, hogy a Hadeshorn az úti céljuk. Újabb látogatásra készült a halottak szellemeinél, ki akarván deríteni, mihez kezdjenek most. Útközben igyekeztek megtudni, mi történt a törpékkel. Tikkasztó hőségben utaztak, kénytelenek voltak gyakran megállni, hogy megpihenhessen ló és lovas. Az idő fáradt kelletlenséggel mászott. Idáig nem hatolt el a csata, amelyről tudták, hogy messze északon zajlik, nyoma sem volt északi jelenlétnek, bármely irányból jött utazó, az nem számolt be semmi rendkívüliről. Ennek ellenére állandó, szorongató gyanú kínozta őket, hogy valamiképpen túl messzire vetődtek onnan, ahol megkezdték utazásukat, és mire visszatérnek, túlságosan sok lehetőség örökre elvész.

Csatadombi útjuk első délutánján Bremen megállította őket, noha még sok óra volt hátra a napból, és a síkságról bevitte őket a Feketetölgy-erdőbe. Megint óvatosan egyensúlyoztak a két veszedelem között, hogy egyikhez se menjenek túl közel. A druida azonban most félredobta az óvatosságot, és egyenesen az erdő mélyébe tartott. Kinson nyugtalankodott, de nem szólt. Bremennek nyilván jó oka van erre a kerülőre. Csak az erdő széléig lovagoltak, ahonnan a nap-égette síkság látszott a fák réseiben. Az igazi erdő még előttük sötétlett, amikor leszálltak hátasaikról. Marethet otthagyták a lovakkal, a druida egy vasfa ligethez vezette Kinsont, egy darabig elgondolkodva vizsgálgatta a fákat, azután talált egy megfelelő ágat, és utasította Kinsont, hogy vágja le. A határvidéki minden megjegyzés nélkül engedelmeskedett, kétkezes kardjával lecsapta a kemény ágat. Bremen levágatta róla a mellékágakat és vesszőket, azután a lecsupált ágat bütykös kezébe fogta és bólintott. Visszatértek a lovakhoz, nyeregbe szálltak és ismét kilovagoltak az erdőből. Kinson és Mareth összenézett, de hallgatott. Kicsivel arrébb letáboroztak egy apró völgyben, amely alig volt nagyobb egy mélyedésnél a fák között. Bremen Kinsonnak adta az ágat, hogy addig farigcsálja, amíg bot nem lesz belőle. A határvidéki csaknem két órán át dolgozott, miközben két társa elkészítette a vacsorát és az állatok után nézett. Amikor megtette, amit tehetett, elsimította a bütyköket és göböket a kisebb ágak helyén, Bremen visszavette tőle a botot. Körülülték a kis tüzet, a napból csupán néhány halvány fénycsík maradt, az éjszaka előkúszott a hosszabbodó árnyak, a sötétedő ég nyomán. A Feketetölgy-erdő közelében táboroztak, távolabb a síkságtól.

Néhány méterre patak futott ki az erdőből, határozottan átcsörgedezett egy sziklafüzéren, azután elkacskaringózott a sötétbe. Az éjszaka csöndes volt és üres, nem hallatszott idegen neszezés, mozgás, nem sejlettek figyelő szemek. Bremen föltápászkodott és megállt a tűznél, a vasfa botot magasra tartotta maga előtt, egyik végével a föld, másikkal az ég felé, két kézzel markolva a bot közepét. A bot, amelyet Kinson az öregember utasítása szerint vágott le, majdnem két méter hosszú volt, és fehér a határvidéki kése nyomán.

– Maradjatok ülve, amíg végzek – parancsolta rejtelmesen a druida. Lehunyta a szemét és mozdulatlanná dermedt. Egy perc múlva a keze fehér fénnyel kezdett izzani. A fény lassan végiggördült a boton mindkét irányban. Amikor teljesen elborította a fadarabot, lüktetni kezdett. Kinson és Mareth némán figyelték, észben tartva Bremen utasítását. A fény bebújt a fába, furcsán áttetszővé változtatta. Különös mintákban kígyózott benne föl-alá, először lassan, azután gyorsabban. Bremen egész idő alatt szobor-mereven állt, és lehunyt szemmel, összeráncolt szemöldökkel összpontosított. Azután elhalványult a fény, és visszatért a druida kezébe, mielőtt kihunyt volna. Bremen kinyitotta a szemét. Hosszan, lassan beszívta a levegőt, fölemelte a botot. Szénfeketévé sötétedett és csiszoltan ragyogott. A belezárt fényből valamennyi megvillant selymes felszínén, csak egy szikrányi, amely hunyorgott, eltűnt és átpattant egy másik pontra, olyan megfoghatatlanul, mint a macska szemének villanása. Bremen elmosolyodott, aztán Mareth felé nyújtotta a botot.

– Ez a tiéd. – A lány átvette és föltartotta, próbálgatta, milyen érzés. – Még meleg.

– Az is marad – ült vissza Bremen. Árnyalatnyi fáradtság lopózott az arcára. – A mágia, amelyet beletöltöttem, nem távozott el, addig marad benne, amíg a bot egészben van.

– És mi a célja ennek a mágiának? Miért adtad nekem a botot?

Az öregember kissé előrehajolt, a fény átrendezte ráncos arcán az árnyak mintáját.

– Ez a bot segíteni fog neked, Mareth. Régóta, kitartóan kerested a módját, miként fegyelmezd varázserődet, miképpen akadályozd meg, hogy nekivadultan tomboljon, talán el is emésszen téged. Törtem a fejemet, mit tehetnék. Azt hiszem, a bot a válasz. Vezetéknek készítettem. Egyik végét jó erősen nyomd a földhöz, és elvezeti mindenféle varázslat fölöslegét, amivel éppen élni kívánsz. – Elhallgatott, belenézett a lány sötét szemébe. – Ugye, érted, hogy ez mit jelent? Azt, hogy észak felé utazásunkban előfordulhat, hogy használnod kell a varázserődet. Esztelenség lenne másképp kívánni. A Boszorkánymester keresni fog minket, és eljöhet az idő, amikor meg kell védened magad, talán másokat is. Nem lehetek mindig ott, hogy segítsek. Varázserőd túlságosan szerves részed ahhoz, hogy kiszámíthatatlan maradjon. Remélem, ez a bot hozzásegít, hogy félelem nélkül idézd fel. – A lány lassan bólintott.

– Még akkor is, ha velem született?

– Még akkor is. Eltart egy darabig, hogy megtanuld, miként használhatod a bot tulajdonságait. Szívesen ígérném, hogy lesz rá időd, de nem tehetem. Nem szabad elfelejtened a bot célját, és ha meg kell védened magad, akkor gondolj a botra, és úgy parancsolj gondolataidnak. – Mareth felvonta a szemöldökét, és azt mondta:

– Ne cselekedjek elhamarkodottan. Ne idézzem föl a bűverőt, mielőtt a botra gondolnék. Csak úgy alkalmazzam a mágiát, ha előbb a bottal csatornát nyitottam, amelyen a fölösleg eltávozhat. – Az öregember elmosolyodott.

– Fürge eszed van, Mareth. Ha csakugyan a lányom volnál, nagyon büszke lennék rád. – A lány visszamosolygott.

– Úgy vélem, valamiképpen az apám vagy. Nem úgy, ahogy gondoltam, de akkor is.

– Ez hízelgő rám nézve. Most fogd a botot és ne feledkezz meg róla. Ha egyszer elérjük az Ezüst-folyót, akkor ismét ellenséges országban járunk, és újra kezdődik a küzdelem a Boszorkánymesterrel.

Nagyot aludtak éjszaka, és hajnalban ismét elindultak. Lassan lovagoltak, kímélték lovaikat a nyárközépi hőségben, de kitartóan haladtak észak felé. Jobbra a Csatadomb vibrált a napsugárban, kopáran, ridegen, mozdulatlanul. Balra a Feketetölgy-erdő magas, ijesztő, sötét fala éppen olyan csöndes volt, mint a síkság. Többnyire most is hallgattak, Kinson a kardot vitte, Mareth a botot, Bremen jövőjük súlyát. Mire leszállt az este, megkerülték a Ködláp szélét, és elérték az Ezüst-folyót. Mivel szerettek volna még aznap felkapaszkodni a folyón túli magaslatokra, hogy végigtekinthessenek a Rabb-síkságon és az északi vidéken, Bremen úgy döntött, átkelnek a folyón. Találtak egy gázlót a szárazságtól és melegtől leapadt folyón, és miközben az elfáradt nap nyugovóra tért a Szivárvány-tó lapos csilláma mögött, ők ellovagoltak egy dombfüzéren át egy szirtfokig. Egy sűrű pagonyban leszálltak, kikötötték a lovakat és gyalog mentek tovább. A napfény ezüst szürkeséggé tompult, az éjszaka árnyai nőni kezdtek. A levegő még mindig ragadt a hőségtől, füstszerű lett, por és égett fű szaga érződött benne. Zsákmányt kereső éji madarak röpködtek a sötétben, egy rebbenésnyi időre fel-, majd eltűntek. Körülöttük éhesen zümmögtek a bogarak. Elérték a szirt peremét és megálltak. A napfény tűzvörös csíkokat húzott a síkságra. Alattuk ott volt az északföldi hadsereg.

Jó néhány mérfölddel északabbra táboroztak a síkon, így a csatalobogók mintái összemosódtak, de túlságosan hatalmas és sötét volt ahhoz, hogy bármivel össze lehessen téveszteni. Már meggyújtották a főzéshez a tüzeket, apró fényfoltok jánosbogárkai pettyezték a füves síkságot. Lovak és társzekerek köröztek lomhán, kerekek és hámok nyikorogtak, lovasok és hajtók ordítoztak gorombán, miközben az élelmiszert és a fegyvert próbálták eljuttatni a helyére. Sátrakat duzzasztott a forró szél a hadsereg védelmező sűrűjében. Az egyik, egy szurokfekete, melynek vázát pengék és tüskék borították, egyedül állt a tábor kellős közepén, kopasz földsáv vette körül, mint egy vizesárok. A druida, a határvidéki és a lány némán nézték.

– Mit csinál itt az északi sereg? – kérdezte végül Kinson. Bremen a fejét csóválta.

– Nem tudom biztosan. Anarból, ahol utoljára láttuk őket, el kellett jönniük, most talán nyugat felé tartanak…

A hangja elhalt, nem fejezte be mondanivalóját. Ha a Boszorkánymester serege visszavonult Keletföldről, akkor véget ért a harc a törpékkel és most nagy valószínűséggel az elfek következnek. De mi lett Rayburral és hadseregével? Mi történt Riscával? Kinson Ravenlock kétségbeesetten csóválta a fejét. Hetek teltek el Keletföld megszállása óta. Ennyi idő alatt sok minden történhetett. Urprox Screl kardjával a hátán hirtelen azon kezdett tűnődni, nincs-e túl késő a talizmán felhasználásához. A kardot tartó szíjért nyúlt, kicsatolta, és átadta a fegyvert Bremennek.

– Meg kell tudnunk, mi folyik. Erre én vagyok a logikus megoldás. – Leoldotta saját pallosát is, csak egy kurta kardot és egy vadászkést tartott magánál. – Napébredésre visszatérek.

Bremen biccentett, nem vitatkozott. Tudta, mire céloz a határvidéki. Bármelyikük lemehetne, de pillanatnyilag Brement nélkülözhetnék a legkevésbé. Most, hogy náluk a kard, a Galaphile látomásában ígért talizmán, meg kell tudniuk, ki és hogyan használhatja. Erre a feladatra egyedül Bremen alkalmas.

– Veled megyek – mondta hirtelen ötlettel Mareth. A határvidéki elmosolyodott. Ez váratlan ajánlat volt. Egy pillanatra fontolóra vette, azután nem is barátságtalanul azt felelte:

– Kettőnek sokkal nehezebb, ha lopakodni kell. Várj itt Bremennel. Segíts őrködni a visszatérésemig. Legközelebb te mehetsz helyettem. – Azután megszorította az övet, amely fegyvereit tartotta, tíz-egynéhány lépést tett jobbra, és ereszkedni kezdett a sziklás lejtőn, a halványuló fényben.

AMIKOR A HATÁRVIDÉKI ELTŰNT, az öregember és a lány visszamentek a fák közé és letáboroztak. Hideg vacsorát ettek, nem akarták megkockáztatni a tűzrakást, amikor az északi hadsereg ilyen közel van, és a Koponyahordozók biztosan vadásznak. Az utazás a forró napon kiszívta az erejüket. Csupán rövid ideig beszélgettek, azután Bremen őrködni kezdett, Mareth pedig elaludt. Az idő lassan telt, az éjszaka egyre sötétebb lett, az ellenséges tábor tüzei fényesebben égtek a távolban, az eget elárasztották a csillagok. Ezen az éjszakán nem sütött hold; vagy újhold volt, vagy ilyen messze délen nem lehetett észrevenni a sziklaszirt tövében álló fák lombján túl. Bremen gondolatai más idők és helyek felé szálltak, vissza örökre elveszett paranori napjaihoz, megismerkedéséhez Tay Trefenwyddel és Riscával, Kinson Ravenlock felfogadásához, a nyomozáshoz Brona után. Végiggondolta Paranor hosszú történetét, s azon tűnődött, vajon a Druidatanács összeül-e még valaha. Honnan jöhetnének új druidák, most, amikor a régiek elpusztultak? A veszteség, amelyet elmúlásuk okozott, helyrehozhatatlan. Sok mindent megörökítettek a Druida Krónikákban, de nem mindent. Noha kiszikkadtak és életidegenek lettek, nemzedékeken át mégis Négyföld legragyogóbb elméi álltak druidának. Ki veheti át a helyüket? Céltalan ezen rágódni.

Ha neki nem sikerül elpusztítania a Boszorkánymestert, úgysem hagynak életben senkit, aki összehívhatná a Druidatanácsot. És ami még rosszabb, ismét szembe kellett néznie a ténnyel, hogy nincs utóda. Az alvó Marethre nézett, egy pillanatig arra gondolt, talán ő átvehetné a helyét. Közel került hozzá, amióta elhagyták Paranort, és a lány valódi tehetségnek bizonyult. Mágiája hihetetlenül hatalmas, és Mareth tisztában van a lehetőségeivel. De semmi sem szavatolja, hogy Mareth valaha is ura lesz gyilkos hatalmának, és ha erre nem képes, akkor haszontalan. A druidának mindenekelőtt fegyelmezettnek, hidegvérűnek kell lennie. Mareth most küzd ennek a két tulajdonságnak a megszerzéséért. Nézett a füves síkon át a Rabb felé, azután keze az oldalára kúszott, ahol a kard pihent.

Egy újabb rejtély, búslakodott. Mit kell tennie annak érdekében, hogy fölfedezze a megoldást? Elmehet a Hadeshornhoz, és segítséget kérhet a druidáktól, de arra nincs biztosíték, hogy meg is kapja. Legutóbbi látogatásakor még megjelenni se voltak hajlandók. Miért lenne most másképpen? Ráveszi őket a kard, hogy felbukkanjanak az alvilágból? Eléggé kíváncsiak lesznek rá, hogy mutatkozzanak? Fognak-e válaszolni a hívására, csak mert valaha emberi lények voltak és méltányolják az emberi szükségleteket? Lehunyta a szemét, fáradtan megdörzsölte. Amikor ismét kinyitotta, az egyik ellenséges őrtűz közeledett feléje. Hitetlenül pislogott, biztos volt benne, hogy csak képzelődik. De a tűz csak jött, apró, sziporkázó ragyogás a síkság mérhetetlen sötétjében, egyre csak jött felé. Mintha lebegett volna. Ahogy közeledett, az öregember akaratlanul fölállt és azt próbálta eldönteni, mit tegyen. Különös módon nem érzett félelmet, csupán kíváncsiságot. Aztán a fény alakot öltött, és Bremen látta, hogy egy kisgyerek hozza, egy sima arcú, fürkésző kék szemű fiúcska. Mosollyal köszöntötte az öregembert, és följebb emelte a lámpát. Bremen ismét pislogott. Még sohasem látott ilyen fényt. Nem lánggal égett, hanem egy fémből-üvegből való dobozból áradt olyan erővel, mintha apró csillag lenne.

– Üdvözöllek, Bremen – mondta halkan a fiú.

– Üdvözöllek – ismételte Bremen.

– Fáradtnak látszol. Sokat kivett belőled ez az utazás. De a teljesítményed is nagy, így talán megérte az áldozat. – A kék szem fölvillant. – Én az Ezüst-folyó királya vagyok. Ismersz?

Bremen bólintott. Már hallott erről a tündér teremtményről, fajtája utolsó példányáról, akiről azt mondták, hogy a Szivárvány-tó közelében, a folyó partján lakik, amelyről a nevét kapta. Állítólag sok ezer éves és egyike az Ige első teremtményeinek. Azt beszélték róla, hogy látnoki és varázsereje egyformán ősi és hatalmas. Néha megjelent szorult helyzetű utazóknak, gyakran gyermek, néha öregember alakjában.

– A kertem szélén ülsz – mondta a fiú. Keze lassú ívet írt le. – Ha jól megnézed, akkor láthatod.

Bremen körülnézett. Hirtelen elhalványodott a szikla és a síkság; egy kertben találta magát, virágzó fák és kúszónövények sűrűjében, a levegő illatozott, susogó ágak daloltak halkan az éjszaka selymes feketeségében. A látomás elhalványodott.

– Azért jöttem, hogy nyugalmat találj és pihenhess – mondta a fiú. – Békésen alhatsz, legalábbis ezen az éjszakán. Szükségtelen őrködnöd. Utad messzire vezetett Paranortól és még egyáltalán nincs vége. Minden kanyarban veszély várakozik, de ha óvatosan lépkedsz és hallgatsz az ösztöneidre, akkor életben maradsz, hogy elpusztíthasd a Boszorkánymestert.

– Tudod, hogy mit kell tennem? – kérdezte mohón Bremen. – Elmondhatod nekem? – A fiú elmosolyodott.

– Azt kell tenned, amit a legjobbnak gondolsz. Ilyen a jövő természete. Nem adottság, csupán lehetőségek sorozata, nekünk kell kiválasztani, melyik történjen meg, azután megpróbáljuk valóra váltani. Most a Hadeshornhoz mész. Viszed a kardot a halott, elmúlt druidáknak. Neked rossznak tűnik ez a választás?

Nem tűnt annak. Jó választásnak látszott.

– De nem vagyok biztos magamban – vallotta be az öregember.

– Hadd nézzem azt a kardot – kérte szelíden a fiú. A druida elébe tartotta, hogy a gyerek megszemlélhesse. A fiú kinyújtotta a kezét, mintha át akarná venni, azután, mikor már csaknem megérintette, megtorpant a keze, ujjait végighúzta a pengén, majd fölemelte őket.

– Tudni fogod, mit tegyél, amikor ott leszel – mondta. – Tudni fogod, mit kívánnak tőled.

Bremen meglepő módon megértette.

– A Hadeshornnál.

– Ott, majd pedig utána Arborlonban, ahol minden megváltozott és új kezdet készülődik. Tudni fogod.

– Mondhatsz valamit arról, mi lett a barátaimmal…?

– A Ballindarroch családot elpusztították, az elfeknek új királyuk van. Nála keress választ a kérdéseidre.

– Na és mi van Tay Trefenwyddel? Mi van a Fekete Tündérkővel?

De a fiú fölemelkedett, magával vitte a különös lámpát.

– Aludj, Bremen. Hamar itt a reggel. – Nagy fáradtság ülepedett az öregemberre. Szeretett volna a fiú után menni, de nem bírt. Szeretett volna újabb kérdéseket föltenni, de képtelen volt megformálni a szavakat. Mintha hatalmas, állandó súly nehezedne rá. A fiú intett. – Aludj, hogy erőt nyerj, nagy szükséged lesz rá az út további részén.

A fiú és a fény távolodott, zsugorodott a sötétben. Bremen igyekezett nyomon követni a haladását, de nem bírt ébren maradni. Lélegzete mélyebb lett, szeme lecsukódott. Mire a fiú és a fény eltűnt, már aludt.

HAJNALBAN Kinson Ravenlock visszatért. A reggeli köd takarójából lépett elő, amely vastagon és nedvesen borította a Rabbot, a levegő lehűlt az éjszaka folyamán. Mögötte a Boszorkánymester serege zsongott, mintha egy lomha állat készülődne az induláshoz. Fáradtan nyújtózkodott, amikor odaért az öregemberhez és a lányhoz. Ők már ébren várták, és mintha meglepően jól aludtak volna. Ravenlock megnézte őket magának, és elámult a szemükből sütő friss elhatározáson, megújult céltudatosságon. Ledobta fegyvereit, elfogadta a hideg reggelit és a sört, hálásan leült egy kis tölgyfacsoport árnyas lombjai alá.

– Az északiak az elfek ellen indultak – jelentette minden köntörfalazás nélkül. – Azt mondják, a törpéket elpusztították.

– De ebben nem vagy biztos – válaszolta halkan Bremen, aki vele szemközt ült Marethtel. Kinson megrázta a fejét.

– A Ravenshornon túlra űzték őket, miután többször is megverték hadseregüket. Azt mondják, egy Stedden nevű várnál szétzúzták erejüket, de Raybur és Risca, úgy látszik, elmenekült. Abban sem biztosak, mennyi törpét öltek meg. – Felvonta a szemöldökét. – Mindez az én fülemben nem úgy hangzik, mint valami végső győzelem.

Bremen elgondolkodva bólintott.

– De a Boszorkánymester fáradhatatlan az üldözésben. Úgy érzi, nem fenyegetik a törpék, viszont megfélemlítette az elfeket. Így hát nyugatnak fordult.

– Honnan tudod mindezt? – kérdezte Mareth csodálkozva. – Hogy tudtál ilyen közel férkőzni hozzájuk? Nem hagyhattad, hogy meglássanak.

– Hát láttak, de mégsem láttak – mosolyodott el a határvidéki. – Olyan közel voltam, hogy megérinthettem volna őket, ám egy pillantást sem vetettek az arcomba. Azt gondolták, közülük való vagyok. Csaknem vaksötétben, köpönyegben, csuklyában, kicsit meggörnyedve éppen úgy fest az ember, mint ők, mert nem is várnak mást tőled. Régi trükk, de jobb, ha gyakorlod, mielőtt kipróbálnád. – Fürkésző pillantást vetett a lányra. – Úgy festesz, mint aki jól kialudta magát a távollétemben.

– Egész éjjel aludtam – ismerte el bánatosan a lány. – Bremen hagyta. Nem ébresztett föl, mikor nekem kellett volna őrködnöm.

– Nem volt rá szükség – mondta gyorsan az öregember, és másra terelte a szót. – De most a mai nappal foglalkozzunk. Attól tartok, újabb keresztúthoz értünk. Elválunk egymástól. Kinson, azt akarom, hogy eredj keletnek, keresd meg Riscát. Tudd meg, hogy állnak a dolgok. Ha Raybur és a törpék még mindig képesek harcolni, akkor hozd őket nyugatra, hogy segítsék az elfeket. Mondd el nekik, hogy van egy talizmánunk, amely elpusztítja a Boszorkánymestert, de szükségünk van a segítségükre, hogy megküzdhessünk vele. – Kinson komoran töprengett egy pillanatig.

– Megteszem, amit tudok, Bremen. De a törpék az elfekre vártak, és úgy tűnik, ők nem segítettek nekik. Kíváncsi lennék, mennyire hajlanak most a törpék az elfek segedelmére. – Bremen keményen ránézett.

– Neked kell meggyőznöd őket, hogy kénytelenek rá. Ez elkerülhetetlen, Kinson. Mondd meg nekik, hogy a Ballindarroch családot elpusztították, új királyt választottak. Mondd el, hogy ez késleltette az elfeket. Emlékeztesd őket, hogy a fenyegetés mindenkit utolér, senki sem kerülheti el. – Kurta pillantást küldött a mellette ülő Mareth felé, majd visszafordult a határvidékihez. – Nekem a Hadeshornba kell mennem, hogy szóljak a kardról a holtak szellemeivel. Onnan nyugatnak tartok az elfekhez, hogy megtaláljam a kard viselőjét. Ott ismét találkozunk.

– Én merre menjek? – kérdezte azonnal Mareth. A druida habozott.

– Kinsonnak nagyobb szüksége lehet rád.

– Nekem nincs szükségem senkire! – tiltakozott rögtön a határvidéki. Sötét szeme összeakadt a lányéval, majd gyorsan le is sütötte. Mareth kérdően nézett Bremenre.

– Én mindent megtettem érted, amit tehettem – szólt csendesen az öregember. Úgy tűnt, a lány megérti, mit akar mondani. Bátran elmosolyodott, és Kinsonhoz fordult.

– Szeretnék veled menni, Kinson. A tiéd hosszabb út, és talán segít, ha ketten vagyunk. Ugye, nem félsz kettesben maradni velem? – Kinson felhorkant.

– Aligha. Csak ne felejtsd, mit mondott Bremen a botról. Akkor talán nem pörkölöd meg a hátamat. – Szinte azonnal megbánta, amint kimondta. – Nem úgy értettem – tette hozzá bánatosan. – Sajnálom.

A lány elutasítóan megrázta a fejét.

– Tudom, mire gondolsz. Nem kell bocsánatot kérned. Barátok vagyunk, Kinson. A barátok megértik egymást.

Biztatóan mosolygott, tekintete megpihent a férfin, aki egy pillanatig arra gondolt, talán igaza van, lehet, hogy barátok. Ám ugyanakkor arra is gondolt, nem valami másra céloz-e a lány.

XXVI.

MOST, MIKOR ÖSSZES PARANORI TÁRSA a maga útját járta, egyedül indult Bremen az északi Hadeshornhoz. Leereszkedett a délelőtti párában úszó Rabb-síkságra, miközben a nap fölemelkedett a felhőtlen kék égre. Lassan léptetett keleti irányba, kikerülte az elvonuló északi hadsereget, ügyelt a kiküldött fürkészekre és a csellengő sereghajtókra, akiket a had bizonyosan hátrahagy. A távolból hallotta a hadsereg lármáját, a társzekerek és gépezetek dübörgését, a hámok, kötelek nyikorgását, a tevékenység keltette zsongást, amely testetlenül és minden irányból áradt a párából. Druida mágiával álcázta magát, hogy még véletlenül se vehessék észre. Kiválogatott a hangzavarból minden fenyegetőt, és figyelt rá, mi mozog a ködtakaró alatt. Az órák peregtek, a nap kezdte elűzni a párát. A távozó hadsereg hangjai elenyésztek nyugaton, épp ellenkező irányban, mint amerre ő tartott, így lazított kicsit éberségén.

Most már tisztábban láthatta a rónát, a megperzselt, lapos földet, a kiégett füvet, az Anar erdeitől a Runnéig terjedő poros lapályt, amelyet letiportak az északiak, és teleszemetelve, felhasogatva hagyták maguk mögött. Átlovagolt a hadsereg szennyén, az északiak haladását jelző hulladékon, és eltűnődött a háború ocsmányságán, haszontalanságán. A hátára csatolva vitte Urprox Screl kardját, amelynek súlyát most neki kell viselnie, mivel Kinson elment. Nyomta lovaglás közben, állandóan arra a kihívásra emlékeztetve, amellyel szembe kell néznie. Maga is elcsodálkozott rajta, milyen kitartóan vállalja a felelősséget. Mennyivel könnyebb lenne, ha nem így tenne. Nem volt rá semmi különleges oka, hogy magára vegye a terhet. Senki sem kényszerítette. Senki sem jött oda hozzá, hogy megmondja, mit kell tennie. Ő döntött így, és most, miközben a Sárkányfogaknál várakozó viadal elé lovagolt, akaratlanul is el kellett töprengenie, hogy miféle erő hajthatta erre? Mivel déltájt nem talált vizet a síkságon, megállás nélkül továbblovagolt. A déli hőségben, amikor a nap ragyogó fehér gömbje irgalmatlan kitartással izzott, egy időre leszállt és csuklyáját a fejére húzva a lova mellett ballagott. Azon morfondírozott, milyen óriási veszedelemmel kell szembenéznie Négyföld lakóinak. Ugyanolyan kiszolgáltatottnak tűntek, mint ez a rög a nap alatt. Annyi minden függött ismeretlen tényezőktől – a kard varázserejétől, a kardhordozótól, kis csapata különböző tagjainak különböző próbáitól, és attól, valóban találkoznak-e a megfelelő időben és helyen. Ha részekre darabolta, és úgy elemezte, hajmeresztő lett az egész vállalkozás, minden részében ott kísértett a kudarc lehetősége. De ha egészben nézte, amikor a szükséget mérte össze az elszántsággal, akkor képtelennek tűnt a kudarc.

Az éjszaka leszálltával tábort vert egy szakadék mélyén, ahol vékony ér csörgedezett, és némi fű jutott a lónak is. Bremen is evett egy kevés kenyeret, amelyet magával hozott, és ivott a sörös tömlőből. Figyelte, amint az éjszakai égen kitárulkoznak a csillagok, és látta, ahogy az újhold fölemelkedik a déli látóhatár csúcsai között. Ült, az ölében tartotta a kardot, és ismét a fegyver használatán tűnődött. Ujjai végigfutottak az Eilt Druin vésetein, mintha abból kiolvashatná a mágia titkait. Majd megtudod, hogy mire van szükség, mondta az Ezüst-folyó királya. Az órák repültek, miközben ő töprengve ült a csöndes, békés éjszakában. Az északi hadsereg túlságosan messze járt ahhoz, hogy robaját hallja, tüzei túl távoliak, hogy lássa őket. Ezen az éjszakán az övé volt a Rabb, és úgy érezte, ő az egyetlen élőlény az egész világon. Hajnalban lóra szállt, ez alkalommal gyorsabban haladt. Az ég elfelhősödött, tompította a nap erejét. A ló patája kis porfelhőket pöffentett, amelyek fölemelkedtek és szétszóródtak a lágy nyugati szélben. Elöl változni kezdett a táj, ismét kizöldült ott, ahol a Mermidon kijön a Runnéból. Fák emelkedtek a síkságon, apró csoportjaik forrásokat és mellékfolyókat sejtettek. Késő délután Bremen keresztülvágott egy széles völgyön és továbbhaladt a Sárkányfogak felé. Megállhatott volna pihenni, de úgy döntött, inkább továbbmegy. Az idő kemény hajcsár, nem tűr személyes élvezeteket. Éjszakára elérte az előhegyeket, amelyek fölvezettek a Shale völgyébe. Leszállt, lovát kikötötte egy forrás mellett. Figyelte, amint a nap elsüllyed a Runne mögött, megvacsorázott, azon töprengett, ami reá vár.

Egyrészt egy hosszú éjszaka. Másrészt siker vagy kudarc. Csapongó gondolataiból, egyszer csak arra ocsúdott, hogy megint életének cserepeit vizsgálgatja, mintha ez megnyugtató bizonyságot nyújtana képességeiről. Elkönyvelhetett egy kevés sikert a Boszorkánymesterrel szemben, és ebből bátorságot merített. De tudta, hogy ebben a veszedelmes játékban egyetlen ballépés is végzetesnek bizonyulhat, és halomra dönthet mindent, amit addig tett. Eltöprengett ennek a tisztességtelenségén, bár tudta, hogy az eddigi történelemben még semmi fontosat nem döntött el a tisztesség. Amikor eljött az éjfél, fölállt és kapaszkodni kezdett a hegyre. Hivatásának fekete köpenyét viselte, mellén a hímzett Eilt Druinnal, nála volt Urprox Screl csodakardja. Elmosolyodott. Urprox Screl kardja. Másképp is hívhatná, immár nem tartozott a kovácshoz. De még nem volt más neve, és Bremen nem is adhat neki, amíg nem találja meg a valódi birtokost, vagy meg nem határozza a fegyver célját. Így hát nem foglalkozott a kard elnevezésének kérdésével, beszívta az éjszakai levegőt, amely olyan hűvösen tiszta a hegyek lábánál, olyan átlátszó, mintha a végtelenségig el lehetne látni benne. Végigment a Shale-völgybe vezető horhosokon és vízmosásokon, és még mindig több óra volt a pirkadatig, amikor elérte célját. Egy ideig állt a völgy peremén és lenézett a Hadeshornra.

A tó olyan simán pihent odalent, mintha üvegből lenne, szikráztak benne az éjszakai égbolt csillagai. Bremen belenézett a csendes vizek tükrébe, és azon tűnődött, miféle titkokat rejthet. Vajon föl tud-e fedni néhányat? Megismerhet-e egyet-kettőt, amelyeknek segítségével sikeresen megvívhatja a harcot? Ennek a tónak a mélyén várakoznak a válaszok, a drágaságok, amelyeket a holtak szellemei gyűjtöttek és védelmeznek, talán azért, mert ennyi az, ami a mögöttük maradt életre emlékezteti őket, talán, mert, a halálban olyan kevés dolog akad, amit magunkénak mondhatunk. Ott ült az éles sziklák között, bámulta a vizet, és a titkokon tűnődött. Milyen lehet, amikor elszáll az élet és az ember szellemmé lesz? Milyen lehet a Hadeshorn vizében élni? Minden emléket magával visz az ember? Ugyanolyan vágyai és szükségletei vannak? Lehetnek céljai egy lénynek, amely elveszítette a testét? Mennyi ismeretlenség, gondolta. De hát öreg már, hamarosan feltárulnak előtte a titkok.

Egy órával hajnal előtt fogta a kardot és lement a völgybe. Óvatosan egyensúlyozott az obszidián omladékban, vigyázva, nehogy rosszul lépjen, erősen igyekezett nem gondolni arra, ami rá vár. Lazított, mélyen elmerült önmagába, összegyűjtötte gondolatait, megformálta kívánságait. Az éjszaka békés és csöndes volt, de máris érzett a földben valami remegést. Leereszkedett a lejtőn a Hadeshorn partjára és megállt. Egy pillanatig mozdulatlanná merevedett, érezte magában a felkúszó bizonytalanságot. Olyan sok múlik azon, ami most fog történni és olyan keveset tudott arról, amit tennie kell. Maga elé helyezte a kardot a tó szélére, és fölegyenesedett. Most már semmit sem tehet. Az idő repült. Elkezdte a kántálást és a mozdulatokat, amelyekkel föl lehet idézni a holtak szellemét. Komor elszántsággal csinálta végig a szertartást, kizárta magából a kétségeket és bizonytalanságokat, és a félelmet is, amennyire tudta.

Az ég elsötétedett, beborították a felhők, a csillagok kihunytak. A víz sziszegett, fortyogott, felhangzott a halottak suttogása, ami gyorsan nyögéssé, kiáltozássá erősödött. Bremen érezte, mint acélozódik benne az elszántság, mintha valamilyen módon ez védhetné meg attól, amit a holtak művelhetnek vele. Megkeményedett, megmerevedett belülről, csupán gondolatai cikáztak kénesőként. Végzett a halottidézéssel, ismét fölemelte a kardot, hátrált. A tó vadul pezsgett, minden irányba repült a permet, tetőfokára hágott az idegtépő hangzavar. A druida földbe gyökerezett lábakkal várta az elkövetkezőt. Most már be volt zárva a völgybe, elszigetelve az élőktől, egyedül a holtakkal. Ha valami rosszul sikerül, akkor senki sem segíthet rajta. Ha kudarcot vall, senki nem jön érte. Akármi történik ezen a napon, annak terhe az ő vállát nyomja. Ekkor a tó közepe vulkáni hévvel felrobbant, gejzír lövellt a levegőbe, hatalmas, fekete vízoszlop. Bremen szeme kitágult. Korábban sohasem látott ilyesmit. Az oszlop az ég felé emelkedett, a víz nem fröccsent szét, nem hullott vissza. Körülötte a holtak szellemei derengtek. Fürtökben tűntek elő, nem a tóból, hanem az oszlopból, az okádta kavargó tömegüket. Úgy úsztak a levegőben, mintha még mindig a vízben lennének, apró alakjuk ragyogó kaleidoszkópot rajzolt az éjszaka feketeségére. Pörgés közben éles, szívet tépő hangon kiáltoztak, mintha mindazt, amit valaha kívántak, megtalálták volna az időnek ebben az egyetlen pillanatában.

Hirtelen mennydörgő köhögés hallatszott az oszlop közepéből, és Bremen akarata ellenére meghátrált. Talpa alatt hánytorgott a föld a hang erejétől. Elrontott valamit, gondolta rémülten. Valamit rosszul csinált! De most már késő – még akkor is, ha tudná, mit tegyen; és a meneküléssel is elkésett. Kezében felizzott a kard markolatába öntött Eilt Druin. Bremen összerázkódott, mintha megégették volna. Kárhozat! Akkor a vízoszlop megrepedt, kettévált, olyan pontosan, mintha villám hasított volna bele. Olyan vakító fény tört ki belőle, hogy Bremennek el kellett takarnia a szemét. Védekezően fölemelte a karját, a pengét maga elé tartotta, mintha az megoltalmazhatná attól, ami következik. A fény fellobbant, sötét alakok rajzolódtak ki belőle. Egyenként öltöttek testet, éjsötét csuklyás palástban, belső forróságtól gőzölögve. Bremen fél térdre hullott, képtelen volt állva szembenézni azzal, ami történik, még mindig próbálta eltakarni a szemét, de ugyanakkor figyelni is akart. Sorra közeledtek a köpenyes alakok, és Bremen most már fölismerte őket. Az elmúlt druidák szellemei voltak, azoknak az árnyai, akik előtte mentek el, valamennyien, kik e világban éltek, holtukban nagyobbak voltak, mint élve, látomások, anyagtalanok, mégis iszonytatóan létezők. Az öregember akaratlanul hátrahőkölt, annyian jöttek egyszerre, és még több érkezett, végtelennek látszó vonalban lengtek a légben, kérlelhetetlenül, sötéten közeledtek a tó hullámzó vize fölött. Most meghallotta, hogy beszélnek, őt hívják. Hangjuk hangosabb volt az őket kísérő kisebb jelenésekénél. Egyre az ő nevét ismételték. Bremen, Bremen! Elöl Galaphile közelgett, az ő hangja volt a legerősebb. Bremen, Bremen! Az öregember kétségbeesetten szeretett volna elmenekülni, bármit megtett volna érte. Bátorsága eltűnt, elszántsága vízzé vált. A fantomok közeledtek, máris érezte kísértet-ujjaikat a bőrén. Fenyegetően zúgott a fejében a téboly, el akarta nyelni. Egyre jöttek a hatalmas alakok, közeledtek a sötétségen át az arctalan éji vázak, az időn és történelmen kívüli látomások. Bremen egyfolytában reszketett, képtelen volt gondolkodni. Legszívesebben sikoltott volna a kétségbeeséstől. Azután odaértek hozzá, legelöl Galaphile, és Bremen tehetetlenül leengedte fejét karjának hajlatába.

– Nyújtsd előre a kardot… – Szótlanul engedelmeskedett, maga elé emelte a fegyvert, mintha talizmán lenne. Galaphile keze kinyúlt, ujjai megsimították az Eilt Druint. A jelkép fehér fénnyel, nyomban felvillant. Galaphile elfordult, egy újabb druida közeledett, megérintette az érmet, majd távozott. Ez így folytatódott, a szellemek egyenként végigvonultak az öregember előtt és megérintették az előrenyújtott kardot, ujjaik végigsimították az Eilt Druint, mielőtt tovahaladtak volna. A jelkép újra és újra felvillant. Fölemelt karjai védelméből Bremen figyelte az eseményeket. Lehet, hogy áldással ruházzák föl, jóváhagyásukat fejezik ki. De tudta, hogy van itt valami más is, valami sötétebb, nyersebb dolog. A halottak érintése hozzátett valamit a fegyverhez. Érezte, amint megtörténik. Érzékelte, ahogy beleforr a kardba. Ezért jött. Ez nem lehet tévedés.

Ezt kereste. Még most, miközben történt, most sem tudta felfogni a jelentését. Ott térdelt a Hadeshorn partján a homályban és párában, viszolyogva, zavartan, hallgatta a holtak hangját, figyelte menetüket, és nem értette, mi történik. Az összes druida odajött, megérintette az Eilt Druint és elment. Aztán Bremen egyedül gunnyasztott az éjszakában. A szellemek hangja elhalkult, a csöndben hallotta saját zihálását. Teste izzadságban fürdött, arca verejtéktől fénylett. Karja görcsöt kapott attól, hogy előre tartotta a kardot, mégsem merte visszahúzni. Várt, tudta, hogy még nem végeztek, valami még hátravan.

– Bremen… – Ráismert a hangra, amely szólította. Óvatosan fölemelte a fejét. A druidák árnyai eltűntek. A vízoszlop is. Csak a tó, az éjszaka feketesége maradt, és közvetlenül előtte ott állt Galaphile árnya. Türelmesen megvárta, amíg az öregember föltápászkodik, és megtámaszkodik a kardon, mintha abból merítene erőt. Könnyek csíkozták Bremen arcát, és ő nem tudta, hogy kerültek oda. Vajon az ő könnyei? Szólni akart, de nem bírt. Az árnyék beszélt helyette.

– Figyelj rám. A kard megkapta az erejét. Most vidd el ahhoz, aki viselni fogja. Nyugaton keresd. Tudni fogod, ki az. Most már az övé…

Bremen szavakért kapkodott, amelyeket nem tudott kimondani. A szellemkar fölemelkedett.

– Kérdezz… – Az öregember elméje kitisztult, szavai nyersek voltak, rettegők.

– Mit tettetek?

– Átadtuk énünk egy részét. Életünk elmúlt. Tanításaink elvesztek. Varázserőnk összezsugorodott az idővel együtt. Csak az igazságunk maradt, ami a miénk volt életünkben, tanításainkban, varázserőnkben, keményen, élesen, gyilkos erővel… – Igazság? Bremen értetlenül nézett rá. Hogyan alapulhat ezen a kard ereje? Miféle varázserő származik az igazságból? Ezek a druidák, akik elhaladtak előtte, érintésükkel felszikráztatva a pengét – csak ezért tették? Galaphile árnya ismét rámutatott, a mozdulat olyan parancsoló volt, hogy feltoluló kérdései elhaltak benne, figyelmét azonnal az előtte állóra összpontosította. A sötét alak mindent félresöpört fölemelt karjával. Halálos csend volt.

– Figyelj, Bremen, Paranor utolsó sarja, elmondom neked, amit tudnod kell. Hallgass meg…

És Bremen, akinek szívét és lelkét megbéklyózták az árnyék szavai, engedelmeskedett.

AMIKOR VÉGE LETT és Galaphile árnya eltűnt, amikor ismét némán és simán nyújtózott előtte a Hadeshorn vize, amikor keleten elősettenkedett a hajnal ezüstje és aranya, az öregember fölkapaszkodott a völgy szélére, és aludni dőlt a szétszórt fekete sziklák között. A nap fölkelt, a fény felragyogott, de a druida nem ébredt. Mély alvása tele volt álmokkal, a holtak suttogtak a fülébe oly szavakat, amelyeket nem érthetett. Naplementekor serkent föl, megfejthetetlen álmoktól űzötten és félt, hogy elrejtik előle titkaikat, amelyeket pedig meg kellene fejtenie a fajok túlélése érdekében. Ott ült a hőség és az árnyék határán, a sűrűsödő szürkületben, elővette iszákjából megmaradt kenyerét, némán elköltötte a felét, miközben a hegyeket bámulta, a Sárkányfogak magas, furcsa ormait, ahol a keleti síkság felé úszó felhők fennakadtak a fűrészes csúcsokon. Ivott a csaknem teljesen kiürült sörös tömlőből, és arra gondolt, amit megtanult. A kard titkáról. Varázserejének természetéről. Azután fölállt és lement a hegy lábához, oda, ahol előző este a lovát hagyta. Az állat eltűnt. Valaki elvitte, a tolvaj lábnyomai tisztán látszottak a porban, az egyik csapa közeledett, a másik távolodott, és patkónyomok követték. Bremen szinte nem is törődött vele, rögtön indult nyugat felé, mert nem akarta tovább halogatni az utazást. Gyalog legalább négy nap az út, még hosszabb, ha el kell kerülnie az északi hadsereget, márpedig ez majdnem biztos. De ezen nem segíthet. Talán szert tehet útközben egy másik lóra.

Az éjszaka sötétebb lett, fölragyogott a telő hold, a felhők rövid, néma árnyékmenetben vitorláztak előtte. Bremen kitartóan lépkedett, a nyugatnak kanyargó Mermidon ezüst fonalát követve, mindig a Sárkányfogak árnyékában maradva, hogy ne világítsa meg a holdfény. Menet közben átgondolta döntéseit, újra és újra megforgatta őket elméjében. Galaphile megint eljött hozzá, beszélt vele, feltárta a tudást. Újra elvonultak mellette a druidák szellemei, az ünnepélyes, hangtalan látomások, kezük a kardmarkolat felé nyúlt, leereszkedett az Eilt Druinra, egy pillanatra hozzáért, majd fölemelkedett. Átadták az igazságokat, amelyeket életükben megtudtak. Átitatták az erővel, amelyet az igazság adhat. Hatalmassá tették. Mélyen beszívta az éjszakai levegőt. Vajon most már érti ennek a talizmánnak az erejét? Úgy gondolta, hogy igen – mégis oly csekélynek tűnt ez a mágia ily hatalmas ellenséghez. Mivel győzze meg a viselőjét, hogy ennyi elegendő a győzelemhez? Mennyit tárhat föl neki abból, amit tud? Ha túl keveset, azt kockáztatja, hogy a kard hordozója elvész a tudatlanságtól. Ha túl sokat, akkor azt kockáztatja, hogy elvész a félelemtől.

Melyik a kockázatosabb? Vajon fel fogja ismerni ezt az embert, ha találkozik vele? Bizonytalanság öntötte el. Olyan sok múlik ezen a fegyveren, és mégis, egyedül neki kell eldöntenie, hogyan használják. Neki egyedül, mert ez volt az a teher, amelyet elvállalt, és az alku tárgya, amelyet megkötött.

Az éjszaka múlóban volt, Bremen elérte a folyónak azt a pontját, ahol délnek fordul, és áttör a Runnén. A szél délnyugat felől fújt és a halál szagát hozta magával. Bremen hátrahőkölt, ahogy megcsapta az orrát a bűz. Gyilkoltak a Mermidon mentén, méghozzá sokat. Töprengett, mit tegyen most, azután keresett a kanyarban egy keskenyebb szakaszt és átlábalt a vízen. Arra alább volt Varfleet, egy délvidéki település, ahol Kinsont öt éve felfogadta. Onnan jött a bűz.

Jóval hajnal előtt érte el az éjszaka néma, sötét szemfedőjébe takarózó várost. Ahogy közeledett, úgy lett erősebb a szag, és Bremen rögtön tudta, mi történt. Füst bodorodott lusta, szürke gomolyokban a holdfényben. Vörös zsarátnok izzott. Fadarabok meredeztek lándzsaként a földből. Varfleetet porig égették, lakói vagy holtan hevertek, vagy elmenekültek. Sok ezer embert gyilkoltak le. Az öregember reménytelenül csóválta a fejét, ahogy járta a néma, üres utcákat. A házakat lerombolták és kifosztották. Mindenfelé emberi és állati tetemek hevertek groteszk kupacokban a romok között. Bremen végigment a pusztításon, bámult könyörtelenségén. Átlépett egy tágra meredt szemű, halott öregembert. Patkány szökkent ki a holttest alól és elsurrant.

A város központjához ért, és megállt. Nem sok nyoma volt küzdelemnek; csak néhány elszórt fegyvert talált. Sok holttesten látszott, hogy álmukban lepték meg őket. Hányan heverhetnek itt Kinson családjából és baráti köréből? Szomorúan csóválta a fejét. Sejtése szerint két napja történt a támadás. Az északi hadsereg eljött Keletföldről és nyugatnak tart a Szivárvány-tó fölött, hogy harcba szálljon az elfekkel. Varfleet balszerencséjére a támadók útjában terült el. Innen a Streleheimig az összes déli városka hasonló sorsra jut, gondolta kétségbeesetten a druida. Mérhetetlen üresség tárult benne. Érzéseire nem talált szavakat. Összébb vonta magán sötét köpenyét, meghúzta a kardot tartó szíjakat és kifelé indult a városból, igyekezett nem nézni körül. Már csaknem kivilágosodott, amikor moccanást érzékelt. Más elsiklott volna fölötte, de ő druida volt. Nem is a szemével látta, hanem az elméjével.

Valaki életben maradt, és itt bujkál a törmelék alatt. Balra nézett, és óvatosan elindult, mágiájával máris védőhálót szőve maga köré. Nem érzett fenyegetést, de ahhoz eleget tudott, hogy elővigyázatos legyen. Romba dőlt házak során vergődött át, míg egy pajta maradványaihoz ért. A roggyant bejárat előtt egy alak kuporgott. Bremen megállt. Egy fiú volt az, alig tizenkét éves, a ruhája rongyos és piszkos, az arca és a keze hamutól-koromtól fekete. Az árnyékban lapult, mintha azt akarná, hogy a föld rejtse el. Egyik kezében kés volt, amelyet védekezően tartott maga elé. Keskeny arcát vékony szálú, sötét, vállig érő haj keretezte.

– Gyere elő, fiacskám – hívta halkan az öregember. – Nem lesz semmi baj. – A fiú egy ujjnyit sem mozdult. – Nincs itt senki, csak te meg én. Akárki tette is ezt, már elment. Na, gyere elő. – A fiú maradt, ahol volt. Bremen a távolba nézett, elvonta a figyelmét egy hullócsillag hirtelen villanása. Mélyet lélegzett. Nem ácsoroghat itt, és különben sem tehet semmit a fiúért. Csak az idejét pocsékolja. – Most elmegyek – szólt fáradtan. – Neked is ezt kellene tenned. Ezek az emberek itt mind halottak. Menj egy délebbi városba, és ott kérj segítséget. Sok szerencsét.

Megfordult, elindult. Sokan lesznek hontalanok, összetörtek, mielőtt minden véget ér. Nyomasztó gondolat volt. Megcsóválta a fejét. Megtett száz métert, azután hirtelen megállt. Amikor megfordult, ott állt a fiú, hátát a falnak vetve, kezében a késsel és várt. Bremen habozott.

– Éhes vagy? – Az iszákjába nyúlt, előhúzta belőle az utolsó kenyérdarabot. A fiú előrenyújtotta a nyakát, az arca kibukkant a fényre. A szeme villogott, amikor meglátta a kenyeret. A szeme…! Bremennek összeszorult a torka. Ismerte ezt a fiút! Őt látta Galaphile negyedik látomásában! A szeme árulta el; az az eleven, mindenen áthatoló tekintet. Csak egy fiú, ennek a mészárlásnak az árvája, mégis volt benne valami mélységes, valami lebilincselő…

– Hogy hívnak? – kérdezte halkan a gyerektől. Az nem válaszolt. Nem is mozdult. Bremen habozott, azután elindult felé. A fiú azonnal visszahúzódott az árnyékba. Az öregember megállt, letette a kenyeret, megfordult és elment. Ötven méterrel arrébb ismét megállt. A fiú követte, nem vette le róla a szemét, és közben a kenyeret rágcsálta. Bremen kérdezgette, de a fiú nem válaszolt. Amikor az öregember közeledni próbált, sietve elhátrált. Ha a druida rá akarta beszélni, hogy jöjjön közelebb, a gyerek nem hallgatott rá. Végül az öregember megfordult és otthagyta.

Nem tudta, mitévő legyen a fiúval. Nem akarta, hogy vele tartson, de Galaphile látomása azt sugallta, hogy valamilyen kötelék fűzi össze őket. Talán, ha türelmes lesz, rájön, mi az. Amikor a nap fölkelt, Bremen ismét észak felé fordult és átlábalt a Mermidonon. A Sárkányfogakat követve gyalogolt naplementéig. Amikor letáborozott, ott volt a fiú is, annak a tisztásnak a szélén kuporgott, amelyet Bremen kiválasztott, a fák árnyékából figyelt. Bremennek nem volt ennivalója, de kikészített egy bögre sört. Éjfélig aludt, akkor fölkelt, hogy folytassa útját. A fiú várt rá. Amikor Bremen elindult, követte. Így folytatódott ez három napon át. Végül, a harmadik napon a fiú leült a druida mellé, aki megosztotta vele gyökerekből és bogyókból álló vacsoráját. Amikor Bremen másnap reggel fölébredt, a gyerek ott aludt mellette. Együtt keltek és indultak nyugat felé. Este, amikor a Streleheim-síkság szélére értek, és nekikészültek, hogy átvágjanak rajta, a fiú kiejtette az első szavakat. Megmondta az öregembernek, hogy a neve Allanon.

A RHENNI CSATA

XXVII.

KÉSŐ DÉLUTÁNRA JÁRT, szürke és párás fény világított Ballindarroch nyári lakának dolgozószobájában, ahol Jerle Shannara az asztalon kiterített térképet tanulmányozta. Odakint folyamatosan zuhogott. Jerle úgy érezte, hetek óta esik, holott nagyon jól tudta, hogy nem így van, csak a mostani lelkiállapotától van ez a benyomása. Úgy rémlett, hogy valahányszor eszébe jut az időjárás, akkor folyton esik. A mai zápor erősebb volt a szokásosnál, hajtotta a nyugati szél, amely tépte az ágakat és ócska papírfoszlányként repítette a faleveleket. Jerle fölnézett a térképből és sóhajtott. Némileg vigasztalta az a tény, hogy az időjárástól a Boszorkánymesternek nehezebb manővereznie a hadseregével, mint neki a magáéval. Kettejük közül a Boszorkánymesteré volt a lomhább, a hatalmas, széttespedő, ormótlan bestia, amelyet lehúzott a málha és az ostromgépek súlya. Még a legjobb időben is legföljebb húsz mérföldet haladt naponta. Három napja jutott el a Streleheimhez, és csak most kelt át a Mermidonon. Ez azt jelenti, hogy legalább két nap, amíg eléri a Rhennt. Az elfek viszont a másik oldalon már készen álltak. Mivel a nyomkeresők riasztották őket, már több mint egy hete tudtak az északföldi hadsereg közeledéséről, így elég idejük volt a felkészülésre.

S ha egyszer észrevették az északiakat, azt már könnyű kitalálni, melyik úton támadnak majd Arborlon és az elfek ellen. A Rhenn kínálta a legkönnyebb és legegyenesebb utat Nyugatföldre. Egy hatalmas hadseregnek nehéz lenne más úton haladnia. Északról, délről és nyugatról hegyek, sziklák és a Rill Song védték Arborlont. Csupán keletről volt sebezhető, ahol nem volt előtte semmilyen természetes sánc. Védői egyedül a Rhenn völgyében vehettek föl stratégiai pozíciót. Ha a hágók elesnek, nyitva áll az Arborlon felé vezető út. A térképek is ezt mutatták. Jerle több mint egy órája bámulta őket, de semmi újat nem tudott meg. Az elfeknek tartaniuk kell a Rhennt az északi hadsereg megújuló rohamaival szemben, különben elvesznek. Nincs másik út. Nem érdemes második védelmi vonalat fontolgatni.

Ez meglehetősen behatárolta Jerlének, mint az elf erők főparancsnokának a lehetőségeit. Mindössze a taktikát kellett meghatároznia. Az elfeknek meg kell védeniük a Rhennt, de hogyan védjék meg? Meddig terjesszék ki védelmi vonalaikat, hogy lelassítsák az első rohamot? Hányszor engedhetik meg maguknak a visszavonulást? Milyen intézkedéseket tegyenek, hogy elhárítsák a bekerítő támadásokat, amelyeket kisebb erőkkel indítanak az erdőn át? Milyen formációt alkalmazzanak egy ötször nagyobb hadsereg ellen, amely bevetheti a nyugati út közben összeállított ostromgépeket? A térképek nem adtak választ, de tanulmányozásuk segített a döntések megindokolásában.

Ismét kinézett az esőbe. Preia hamarosan visszatér és megvacsoráznak – ez lesz az utolsó vacsorájuk, mielőtt elindulnának a Rhennbe. A derékhad máris a völgyben táborozik. A Legfőbb Tanács kihirdette a hadiállapotot, és az újonnan megkoronázott király átvette a vezetést. Most senki által meg nem kérdőjelezett, korlátlan egyeduralommal rendelkezett. Két hete koronázták meg, feleségül vette Preiát és örökbe fogadta a két Ballindarroch árvát. Mivel az elf trón öröklése ezzel rendeződött, figyelmét a Legfőbb Tanácsra fordította. Vree Erredent kinevezte miniszterelnöknek, Preia a tanács teljes jogú tagja lett. Volt némi morgás, de senki nem vitatta Jerle döntéseit. Engedélyt kért, hogy mozgósítsa az elf hadsereget és keletre meneteljen a törpék támogatására. Ettől még többen morogtak, majdnem sor került vitákra is, de mielőtt kipattanhattak volna, megtudták, hogy az északföldi hadsereg közeledik a Streleheimhez és az elfeknek semerre sem kellett már masírozniuk. Jerle, ahogy eszébe jutott a dolog, megcsóválta a fejét.

Nem tudta, mi történt a törpékkel. Senki sem tudta. Lovasokat küldött kelet felé, hogy megtudja, szétverték-e a törpék hadseregét, ahogy beszélik, de semmi határozott értesülést nem sikerült szereznie. Kénytelen volt arra következtetni, hogy az elfeknek maguknak kell állniuk a sarat. Fáradtan ingatta a fejét. Az elfeknek nem maradtak szövetségeseik, varázserejük, druidáik és semmi valós esélyük, hogy megnyerjék ezt a háborút, minden látomás, jóslat és magasan szárnyaló remény ellenére. Visszafordult a térképhez, nézte a Rhenn és a környék gondosan kidolgozott felszínrajzát, mintha ott rejlene a probléma megoldása, csak talán valahogy nem vette észre. Volt idő, nem is olyan régen, amikor nem engedte meg magának, hogy őszintén mérlegelje a helyzetet. Volt idő, amikor sohasem ismerte volna be, hogy csatát veszíthet egy erősebb ellenséggel szemben. Azóta sokat változott. Elveszítette Tay Trefenwydet és a Ballindarroch családot, csaknem elvesztette Preiát, a lehető legkevésbé kedvező körülmények között lett az elfek királya, és rájött, hogy kicsit távolabbról nézve nem csekély mértékben torzult az önmagáról alkotott kép.

Csüggesztő, de kijózanító tapasztalat volt. Nyilván ez történik, ha az ember felnő. Ez az a beavatási szertartás, amelyen át kell esni, ha férfikorba lépünk. Kézfejének forradásait bámulta. Saját kis térképe, ezen nyomon követheti az életét. Harcosnak született, király lett, hosszú utat járt meg rövid idő alatt, és ezek a hegek minden szónál pontosabb beszámolók a megtett útról. Hány sebet fog még elszenvedni a Boszorkánymester elleni harcban? Elég erős lesz ehhez az összecsapáshoz? Elég erős, hogy túlélje? Nem csupán a saját életét kockáztatta a harcban, hanem népéét is. Milyen erősnek kell lennie?

A szél a falhoz csapta a nyikorogva feltáruló teraszajtót, a függönyök lobogtak. Két fekete csuklyás, csuromvizes, görnyedt alak rontott a szobába. Jerle Shannara a pallosa után kapott. A térképek a padlóra hullottak, a lámpák pislogva kialudtak.

– Pihentesd a kezedet, elf király! – parancsolta az első behatoló, miközben a második, egy kisebb alak hátrafordult, becsukta maga mögött az ajtót, ismét kizárva a szelet és az esőt. Újra csönd lett a szobában. Víz csöpögött a két alakról, tócsákba gyűlt a kőpadlón. A király félig kihúzta kardját, támadóállást vett fel, szálas alakja maga volt az ugrásra kész éberség.

– Kik vagytok? – kérdezte. A magasabbik alak hátratolta csuklyáját, megmutatta magát a szürke félhomályban. Jerle Shannara hosszat, mélyet szusszant. Bremen volt az, a druida. – Már lemondtam rólad! – súgta nem titkolt felindulással. – Mindnyájan lemondtunk! – Az öregember keserűen elmosolyodott.

– Minden okotok megvolt rá. Hosszú időbe telt, amíg elértem hozzád, csaknem olyan hosszú időbe, mint rájönni, hogy téged kereslek. – Vizes köpenye alá nyúlt, és elővett egy hosszú, vékony, sötét vászonba burkolt csomagot. – Hoztam neked valamit. – Jerle Shannara bólintott.

– Tudom. – Visszalökte félig kihúzott kardját a hüvelybe.

A druida éles szeme csodálkozva felvillant. A társára nézett.

– Allanon. – A fiú hátradobta a csuklyát az arcából. Belefúrta sötét tekintetét az elf királyéba, de fölemelt, sima arca nem árult el érzelmet. – Vesd le a köpenyedet. Várj odakint az ajtó előtt. Bárki, aki ide tart, közöld, hogy nem léphet be, amíg beszélgetünk. Mondd, hogy a király parancsa. – A fiú bólintott, lecsúsztatta válláról a köpenyt, fölakasztotta a fogasra, azután kisiklott az ajtón és eltűnt. Bremen és Jerle Shannara kettesben álltak a dolgozószobában, a földön szétszórt térképek között. Tekintetük összeforrt. – Régen jártam itt, Jerle. – A király sóhajtott.

– Nekem is úgy tűnik. Öt éve? Még több?

– Éppen elég régen, hogy elfelejtsem az arcodat. Vagy talán csak idősebb lettél, mint mindnyájan. – Egy pillanatra elmosolyodott a sűrűsödő félhomályban. – Mondd el, mit tudsz az érkezésemről. – Jerle változtatott testtartásán, hogy ne tűnjék olyan fenyegetőnek, és nézte az öregembert, amint leveti és fáradtan félredobja a köpenyét.

– Hallottam, hogy hozol nekem egy mágiával kovácsolt kardot, amelyet magammal kell vinnem a Boszorkánymester elleni harcba. – Habozott. – Ez igaz? Tényleg ezt a fegyvert hoztad? – Az öregember bólintott.

– Igen. – Óvatosan az asztalra tette a vászonba göngyölt csomagot. – De nem voltam biztos benne, hogy a tiéd, amíg meg nem láttam, hogyan fogadsz, fegyveredet kirántva, támadón. Abban a pillanatban, amint így láttalak, tudtam, hogy te vagy az, akinek ezt a kardot szánták. A hadeshorni látomás, amely téged mutatott karddal a kezedben, hetekkel ezelőtt tűnt föl nekem, de akkor nem ismertem rád. Tay Trefenwyd beszélt róla?

– Ő. De azt ő sem tudta, hogy ezt a kardot nekem szánták. Vree Erreden, a látó közölte velem. Neki volt egy látomása, amelyben karddal kezemben jelentem meg; a kard markolatába foglalt érmen egy kéz tartott égő fáklyát. Azt mondta, ez a druidák jelvénye.

– Egy látó? – Bremen a fejét csóválta. – Azt gondoltam, Tay az, aki…

– Nem. Tay Trefenwyd halott, hetekkel ezelőtt meghalt a Kávában. – Az elf király gyorsan, keményen pattogtatta a szavakat. – Vele voltam. Elmentünk felkutatni a Fekete Tündérkövet, ahogy meghagytad. Megtaláltuk, de bennünket is megtaláltak a Boszorkánymester kreatúrái. Öten voltunk száz ellen. Koponyahordozók voltak. Tay tudta, hogy végünk. A saját mágiája kimerült, elhasználta a Tündérkő megszerzéséért folytatott küzdelemben, így hát…

A szavak cserbenhagyták, könny szökött a szemébe. Összeszorult a torka, nem tudott beszélni.

– Használta a Fekete Tündérkövet és az elpusztította – fejezte be az öregember a történetet, olyan halkan, hogy Jerle alig hallotta. – Pedig figyelmeztettem! Pedig tudta, mi fog történni! – A ráncos öreg kezek szorosan kulcsolódtak egymásba. – Mert használnia kellett. Nem tehetett mást. – Pillantásukat elfordítva, némán álltak szemközt a másikkal. Jerle mozdult meg elsőként, fölszedegette a szanaszét heverő térképeket, és ismét fölhalmozta őket az asztalon, a vászonba burkolt csomag mellé. Az öregember egy pillanatig figyelte, azután lehajolt segíteni. Amikor a térképek visszakerültek a helyükre, a druida megfogta a király kezét. – Sajnálom, hogy elment, jobban, mint ahogy ki tudom mondani. Mindkettőnknek jó barátja volt.

– Megmentette az életemet – szólt halkan Jerle. Nem tudta, mi mást mondhatna, egy pillanatnyi gondolkodás után úgy döntött, ennyi elég. Bremen bólintott.

– Féltettem – suttogta. Elengedte a szálas termetű férfi kezét, és odament egy székhez. – Leülhetnék, amíg beszélgetünk? Egész éjjel és nappal úton voltam, hogy találkozzam veled. A fiú elkísért. A varfleeti támadás túlélője. A közeledő északi hadsereg végigdúlja a környéket, mindent tönkretesz, mindenkit megöl. A Boszorkánymester türelmetlen. – Jerle Shannara leült vele szemben. Az öregember megfogta a király kezét. Olyan tapintása volt a druida bőrének, mint az avarnak. Mint a halálnak. Hosszan megmaradó érzés volt.

– Mi történt a törpékkel? – kérdezte, hogy valami másra gondoljon. – Képtelenek vagyunk bármit kideríteni róluk.

– A törpék ellenálltak az északföldi támadásnak, amíg tehették. Az ezt követő sorsukról eltérő hírek érkeztek. Ismerem a szóbeszédeket, de okom van azt hinni, hogy tévednek. Barátaim a törpék nyomában vannak, hogy segítségünkre küldjék őket, amennyiben erre lehetőségük van. – A király kedvetlenül csóválta a fejét.

– Miért jönnének segítségünkre, amikor mi sem segítettünk nekik? Kudarcot vallottunk, Bremen.

– Megvolt rá az okod.

– Talán. Ebben már nem vagyok biztos. Hallottál Courtann Ballindarroch haláláról? Családja elpusztításáról?

– Mondták.

– Elkövettünk mindent, amit lehetett, Tay és én. De a Legfőbb Tanács nem cselekszik a király irányítása nélkül. Ez ellen nem volt mit tenni. Nem is erőlködtünk, inkább elmentünk felkutatni a Fekete Tündérkövet. – Elhallgatott. – Most már megkérdőjelezem a döntésünk bölcsességét. – A druida előrehajolt, sötét szeme szúrt.

– Birtokodban van a Tündérkő? – A király bólintott.

– Biztonságosan el van rejtve, az érkezésed várta. Én semmit nem akarok kezdeni vele. Már láttam, mire képes. Láttam, milyen veszedelmes. Az egészben csak az a vigasztaló, hogy a Követ felhasználhatjuk a Boszorkánymester és fajzatai elpusztítására. – Ám Bremen megrázta a fejét.

– Nem, Jerle. A Fekete Tündérkő nem erre a dologra való. – Metszőn, megdöbbentően buktak ki belőle a szavak. A király arca kipirult, megfeszült a haragtól.

– Azt akarod mondani, hogy Tay semmiért halt meg? Ezt mondtad?

– Ne rám haragudj. Nem én szabtam meg ennek a játéknak a szabályait. Ugyanaz a végzet parancsol nekem is. A Fekete Tündérkő nem olyan fegyver, amellyel meg lehetne semmisíteni a Boszorkánymestert. Tudom, nehéz elhinned, de akkor is így van. A Tündérkő hatalmas fegyver, de elpusztítja azt, aki felhasználja. Ugyanaz az erő fertőzi meg, amelyet le akar győzni. A Boszorkánymester olyan irdatlanul gonosz, hogy minden kísérlet, amelyben a Tündérkövet próbálnák használni ellene, csupán a felhasználót ölné meg.

– Akkor miért kockáztattunk olyan sokat a megszerzéséért? – kérdezte a király dühtől sápadtan.

– Mert nem lehetett hagyni, hogy Brona kezébe jusson – mondta az öregember szelíden, de parancsolóan. – Mert nála olyan fegyverré változott volna, amellyel nem tudnánk szembeszállni. És azért is, elf király, mert egy még fontosabb cél érdekében szükség van rá. Ha mindennek vége, és a Boszorkánymester nincs többé, a druidák a Tündérkő révén segíthetnek Négyföldön az után is, hogy én elmentem. A Kő lehetővé teszi, hogy tudományuk és mágiájuk tovább éljen. – A király némán, értetlenül meredt a druidára. Halkan kopogtattak, amitől mindketten összerezzentek. A király pislogott egyet, és ingerülten kiszólt:

– Ki az? – Az ajtó kinyílt és belépett Preia Starle. Nem látszott zavarni a férje felfortyanása. Bremenre pillantott, azután Jerlére.

– Szeretném átvinni a fiút a gárda laktanyájába, hogy egyen és pihenjen. Kimerült. Nincs szükség további őrködésre. Gondoskodtam róla, hogy senki se zavarjon, amíg beszélgettek. – Visszafordult Bremenhez. – Isten hozott Arborlonban. – Az öregember fölállt és kurtán bókolt.

– Köszöntelek, Preia úrnő. – Az asszony rámosolygott.

– Neked soha. Csak Preia. – Lehervadt a mosolya. – Akkor már tudod, mi történt?

– Hogy Jerle a király és te vagy a királyné? Még az előtt hallottam, hogy elértem a várost. Mindenki erről beszél. Mindkettőtöket dicsérnek, Preia. Elég erősek lesztek egymásnak és a népeteknek. Örülök a hírnek.

Az asszony szeme fölragyogott.

– Igazán kedves vagy. Remélem, te is megfelelő erőt jelentesz számunkra ahhoz, ami most következik. Most bocsáss meg. Magammal viszem a fiút. Ne aggódj miatta. Máris összebarátkoztunk.

Kiment, becsukta az ajtót. Bremen ismét a királyra nézett.

– Szerencsés vagy, hogy a tiéd – mondta csendesen. – Remélem, tudod.

Jerle Shannara gondolatai egy másik időben jártak, a nem is olyan távoli múltban, amikor azzal a lehetőséggel kellett szembenéznie, hogy elveszíti Preiát. Még mindig nem hagyta nyugodni, hogy annyira rosszul ítélte meg a lányt. Tay és Preia volt, aki a világon a legközelebb állt hozzá: mindkettőt félreértette, egyiket sem tudta megismerni annak, aki – de olyan leckét tanult meg, amelyet sohasem fog elfelejteni. Ismét csend borult a szobára, a szürkület árnyakkal töltötte meg a sarkokat, az eső monoton kopogott. A király fölállt és újra meggyújtotta a lámpákat, amelyeket a szél elfújt. Besötétedett. Az öregember szótlanul figyelt, várt. Jerle leült. Még mindig kínosan érezte magát. Összeráncolta a homlokát, amikor a szeme találkozott Bremen éles pillantásával.

– Azon tűnődtem, milyen fontos, hogy semmit se vegyünk magától értetődőnek. Észben kellett volna tartanom a Fekete Tündérkővel kapcsolatban. De Tay elvesztését nem tudtam másképpen elviselni, csak ha arra gondoltam, hogy jó ügyért halt meg. Tévesen feltételeztem, hogy a Boszorkánymester elpusztításához lesz rá szükség. Nehéz elfogadnom, hogy más okból halt meg.

– Egyáltalában nehéz elfogadni, hogy meghalt – egészítette ki halkan Bremen. – Mindazonáltal halálának köze van a Boszorkánymester megsemmisítéséhez, és nem kevésbé értékes vagy fontos, csak azért, mert a Tündérkövet más célra használjuk, mint gondoltad. Tay megértené, ha itt lenne. Királyként neked is ezt kell tenned.

Jerle Shannara gúnyosan, fájdalmasan mosolygott.

– Ez még újdonság nekem, ez a királyság. Nem én kerestem magamnak.

– Nem olyan rossz dolog az – vont vállat a druida. – A nagyravágyás nem olyan jellemvonás, ami segítene, mikor a Boszorkánymesterrel szállsz szembe.

– Akkor mi segít? Mesélj a kardról, Bremen! – A király türelmetlensége áttört haragján, csüggedésén. – Az északföldi hadsereg ellenünk indult. Két napon belül elérik a Rhennt. Ott meg kell állítanunk őket, különben végünk. De ha bármi esélyünk van, akkor föl kell használnom minden fegyvert, aminek a Boszorkánymester nem állhat ellen. Azt mondtad, hoztál ilyet. Mondd el a titkát! Mondd el, mit tehetek! – Tűzben égő arccal, szorongó várakozással meredt a druidára. Bremen nem mozdult, a királyt nézte, nem szólt. Azután fölállt, odament a térképasztalhoz, fölvette a vászonba göngyölt csomagot és átadta a királynak.

– Most már a tiéd. Bontsd ki. – Jerle Shannara engedelmeskedett, kioldotta a zsinegeket, amelyek összetartották a vásznat. Gondosan széthajtogatta a burkolatot s mire befejezte, hüvelyében pihenő kardot tartott a kezében. A fegyver szokatlan méretű és hosszúságú, viszont könnyű és tökéletes formájú volt. A keresztvasnál égő fáklyát emelő kezet véstek a markolatba. A király kihúzta a kardot a hüvelyből, megcsodálta a penge sima, hibátlan felszínét, a tapintását; olyan érzés volt markolni, mintha csakugyan neki készítették volna, hozzá tartozna. Egy pillanatig némán tanulmányozta. A fáklyaláng a penge hegye felé kúszott, a dolgozószoba homályában szinte úgy tűnt, mintha a kard önnön fényében villogna. Maga elé tartotta, mérlegelte a súlyát, arányát. A fém élőn, kutatón lobbant a lámpafényben.

A király Bremenre nézett és lassan bólintott.

– Ez csodálatos penge – mondta halkan.

– Több van benne annál, amit érzékelsz, Jerle Shannara – és kevesebb is – válaszolta gyorsan az öregember. – Ezért jól figyelj arra, amit mondok! Ez csak neked szól. Csak Preia tudhatja meg, és ő is csak akkor, ha elkerülhetetlennek látszik. Nagyon sok múlik rajta. A szavadat kell kérnem ezzel kapcsolatban.

A király habozott, a kardra pillantott, azután bólintott.

– Szavamat adom. – A druida hozzá lépett. Nagyon közel állt Jerléhez, és lehalkította a hangját.

– Azzal, hogy elfogadtad a kardot, a magadévá tetted. Ám ismerned kell a történetét és a célját, hogy jól szolgáljon. Először jöjjön a történet. – Szünetet tartott, majd gondosan megválasztott szavakkal folytatta. – A kardot a Délföld legjobb kovácsa készítette, egy olyan képlet alapján, amely a régi világból maradt. Hővel és mágiával edzették. Olyan ötvözetből készült, amely könnyűvé és erőssé teszi. Nem törik a küzdelemben, érje akár vas, akár varázslat. Kibír minden próbát, amelynek aláveted. Druida mágiával van átitatva. Fémje tartalmazza mindazoknak a druidáknak az erejét, akik valaha voltak, akik az évek során összegyűltek Paranorban, majd ebből a világból eltávoztak a következőbe. Miután készen lett, elvittem a Hadeshornhoz és fölidéztem az alvilág szellemeit. Valamennyien megjelentek, elvonultak előttem és megérintették a pengét. Amikor a kard készült, a Fődruida rangjelzését, az Eilt Druin nevű medaliont belefoglaltuk a markolatba. Magad is láthatod. Egy kéz emel a magasba egy lángoló fáklyát. Ezért jöttek el a holtak szellemei, hogy lássák és átitassák e-világi erejük maradékával, mindennel, amit magukkal vihettek az életen túlra. – El is érkeztünk a kard céljához. Ez egy finoman kimunkált penge, nagyon erős és tartós fegyver, de ez egyedül nem elég a Boszorkánymester elpusztításához. A kard nem arra szolgál, hogy úgy használd, mint közönséges fegyvert. Lehet úgy is; valószínűleg beválik. De nem a penge élességéért vagy a fém szívósságáért kovácsolták ki, hanem a mágiáért, amelyet magában rejt. A mágia az, elf király, amely meghozza neked a győzelmet, ha szembekerülsz Bronával. – Mélyet lélegzett, mintha a beszéd kimerítette volna. Ráncos arca fáradtnak, sápadtnak látszott a gyenge fényben. – Ennek a kardnak az ereje az igazságban rejlik, Jerle Shannara. Az egyszerű, tiszta igazságban. A teljes, hiánytalan igazságban. Az igazságban, amelyről lefoszlott minden csalás, hazugság és látszat, úgyhogy leleplezi azt, aki ellen irányul. Ez hatalmas fegyver, amellyel Brona nem tud szembeszállni, mivel az ő köntöse a csalás, hazugság, látszat, ámítás és szemfényvesztés: ezek hatalmának jelvényei. Azzal marad életben, hogy elfojtja a róla szóló igazságot. Kényszerítsd rá, hogy az igazsággal szálljon szembe, és vége.

– Nem értettem meg a kard erejének titkát, amikor feltárták előttem Hadeshornban. Hogyan lehet az igazság elég erős ahhoz, hogy elpusztítson egy olyan szörnyűséges teremtményt, mint a Boszorkánymester? Hol ebben a druida mágia? De egy idő után kezdtem rájönni. Az „Eilt Druin” eredetileg azt jelenti: „Az igazság erő.” Ez volt a druidák valódi jelmondata, a cél, amely összehozta őket Paranorba, és ez volt a céljuk a fajok között az Első Tanács ideje óta. Hogy az emberiséget megismertessék az igazsággal. Az igazság adja a tudást és a megértést. Az igazság megkönnyíti a haladást. Az igazság reményt ad. Így cselekedve segítették a druidák a fajok újjászületését. – Fáradtan hunyorgott sötét szemével. – Amit elértek, az abban a pengében testesül meg, amelyet a kezedben tartasz, és neked módot kell találnod arra, hogy örökségük a te céljaidat szolgálja. Nem lesz könnyű. Nem olyan egyszerű, amilyennek az első pillanatban tűnik. Harcba kell vinned a pengét a Boszorkánymester ellen. Harcra kell kényszerítened. Meg kell érintened a pengével és akkor a varázsereje összezúzza Bronát. Mindezt megígérték. De csak ha erősebb nála az elszántságod, a szellemed, a szíved. – Az elf király a fejét csóválta.

– Hogyan lehetséges mindez? Még ha elfogadom is, amit mondtál, márpedig még nem tudom, elfogadhatom-e – még elgondolni is nehéz –, hogyan lehetnék erősebb egy olyan teremtménynél, amely még téged is képes elpusztítani? – Az öregember a kardot tartó kézért nyúlt, és fölemelte, hogy a penge kettejük között meredjen az égnek.

– Azzal, hogy először magad ellen fordítod a kard erejét!

Félelem jelent meg az elf király szemében. Szúrósan villant a fényben.

– Magam ellen? A druida mágiát?

– Hallgass rám, Jerle! – csitította a másik. Szorosabban markolta a király kezét, hogy ne engedhesse le a karját. A kard ezüst szála fényesen, ragyogva kötötte össze őket. – Amit meg kell tenned, az nem könnyű. Ezt már mondtam. De lehetséges. A kard erejét magad felé kell fordítanod. Hagynod kell, hogy a varázserő betöltsön, felmutassa neked életed igazságait. Hagynod kell, hogy föltárulkozzanak, megmutassák, mi vagy, és te szembesülj velük. Némelyik igazság kemény lesz. Nehéz lesz elviselni őket. Olyan teremtmények vagyunk, akik állandóan kitaláljuk magunkat és életünket annak érdekében, hogy túléljük önnön hibáinkat, és a magunkban fölismert hiányosságokat. Sok tekintetben ez az, ami sebezhetővé tesz minket a Brona-féle fajzatokkal szemben. De ha kiállod önmagad vizsgálatát, amelyet a kard követel, akkor ebből a tapasztalatból erősebben kerülsz ki, mint ellenséged, és elpusztíthatod őt. Mert ő nem engedhet meg magának ilyen önvizsgálatot, elf király, mivel a hazugságok, féligazságok és csalások mögött nincsen semmi! – Sokáig hallgatott a két férfi. Mérlegelve nézték egymást, tekintetük összekapcsolódott.

– Igazság – szólalt meg végül az elf király, olyan halkan, hogy a druida alig hallotta. – Micsoda törékeny fegyver.

– Nem – vágta rá Bremen. – Az igazság sohasem törékeny. Minden fegyverek között a leghatalmasabb.

– Úgy-e? Én harcos vagyok, katona. Csak a fegyverekhez értek, a vasfegyverekhez, amelyeket erős emberek forgatnak. Azt állítod, hogy azok nem lesznek hasznomra, meg kell szabadulnom tőlük. Azt mondod, olyasmivé kell válnom, ami sohasem voltam. – Lassan megcsóválta a fejét. – Nem tudom, képes vagyok-e erre.

Az öregember elengedte a fiatal férfi kezét, és a kard lehullott közöttük. A száraz pergamenkezek ráereszkedtek a király hatalmas vállára, és megszorították. Idős testtől váratlan erővel. Vad elszántság égett a szemében.

– Emlékezned kell rá, hogy ki vagy – suttogta a druida. – Emlékezned kell, hogyan lettél ilyen. Sohasem hátráltál meg a kihívás elől. Sohasem ijedtél meg a felelősségtől. Sohasem féltél. Túléltél dolgokat, amik csaknem mindenki mást megöltek volna. Ez a te történeted. Ez az, aki és ami vagy. – A kezek megfeszültek a vállakon. – Nagy benned a mersz, Jerle. A szíved vitéz. De túl nagy fontosságot tulajdonítasz Tay Trefenwyd halálának, a magad életének pedig nem eleget. Nem, ne legyél dühös. Ezzel nem Tayt bírálom, nem kisebbítem kettőnk veszteségét. Ez a megjegyzés csupán arra akarja felhívni a figyelmedet, hogy ne feledd, mindig az élők számítanak. Mindig. Annak add az életedet, ami megérdemli, elf király. Légy erős az utakon, amelyeken járnod kell. Ne hajítsd el esélyeidet a Boszorkánymesterrel szemben, csak azért, mert a fegyver, amely a harchoz adatott, szokatlan számodra. Az ő számára is az. Ismeri az ember alkotta pengéket. Azt fogja gyanítani, hogy a tiéd is hasonló. Lepd meg. Kóstoltass meg vele egy másfajta vasat! – Jerle Shannara arrébb lépett, megrázta a fejét, kétkedve nézett le a kardra.

– Jobban ismerlek annál, hogy hitetlenkedjem, csak nehéz ezt elfogadni – mondta. Megállt az ablaknál, bámulta az esőt. – Kemény dolog. Sokat követel tőlem. – Szája kemény vonallá préselődött. – Miért engem választottak? Számomra ennek semmi értelme. Olyan sokan vannak mások, akikhez jobban illene egy ilyen fegyver. Én a vasat, a nyers erőt ismerem. Ez… ez a rafinált műalkotás túl talányos nekem. Az igazság, mint fegyver, csupán tanácsokban, politikusok között érthető. A csatamezőn nem sok értelmét látom. – A druida felé fordult. – Habozás nélkül szállnék szembe a Boszorkánymesterrel, ha egyszerű pengeként forgathatnám ezt a fegyvert, amelyet fémből készített egy ügyes mesterkovács. Kérdés nélkül elfogadnám fegyveremnek, ha olyaténképpen használhatnám, amilyennek tűnik. – Szorongás vibrált kék szemében. – De ez? Nem vagyok én ehhez jó, Bremen.

A druida lassan bólintott, de nem beleegyezően, inkább megértően.

– De hát csak rád számíthatunk, Jerle. Nem tudhatjuk, miért te vagy a kiválasztott. Lehet, hogy azért, mert a te sorsod, hogy az elfek királya legyél. Lehet, hogy olyan indok miatt, amelyet nem láthatunk át. A holtak tudnak dolgokat, amiket mi nem. Elmondhatják nekünk, de az is lehet, hogy a hallgatást választják. Ezt el kell fogadnunk, és mennünk kell tovább. Te vagy a kard hordozója. Te viszed a csatába. Így rendeltetett. Nincs más választás. Meg kell tenned mindent, amire képes vagy. – A hangja suttogássá tompult. Kint tovább esett, puhán, kitartóan kopogott, ezüstös derengésbe vonta az erdei tájat. Leszállt a szürkület, a fény eltávozott nyugatra a nappal. Csendesen, ázottan bújt meg erdei menedékében Arborlon, a város, amely lassan magára húzta éjszakai takaróját. Csönd volt a dolgozószobában, a nyári lakban és talán nem is maradt más élőlény a világon, mint ez a kettő, akik egymással szemben álltak a gyertyafényes homályban.

– Rajtam kívül miért nem ismerheti senki a kard titkát? – kérdezte halkan Jerle Shannara. Az öregember szomorúan mosolygott.

– Ha akarsz, te is válaszolhatsz a kérdésedre, elf király. Senki sem tudhat róla, mert senki nem hinné el. Ha ilyen komoly kétségeid vannak a kard képességeivel kapcsolatban, gondolj bele, hogy másoknak minő kétségei támadhatnának! Talán még Preiának is. A kard ereje az igazság. Ki fogja elhinni, hogy ilyen egyszerű dolog képes szembeszállni a Boszorkánymester hatalmával? – Tényleg, ki?, gondolta a király. – Magad mondtad. A kard a csatatérre való fegyver. – Fáradt sóhajjá foszlott a mosolya. – Hagyd meg az elfeknek ezt a gondolatot. Mutasd meg nekik a kardot, a fegyvert, amelyet reád hagytak, és csak annyit mondj, hogy jó hasznát fogják venni. Nincs szükségük másra.

Jerle Shannara szótlanul bólintott. Nem, gondolta, nincs szükségük. Akkor legerősebb a hit, ha nem komplikálja az okoskodás. És a kételynek, a félelemnek e szomorú, reménytelen pillanatában, amikor némán belement egy egyaránt vállalhatatlan és elutasíthatatlan szerződésbe, azt kívánta, bár az ő hite is ily egyszerű lenne.

XXVIII.

MÁSNAP DÉLUTÁN Jerle Shannara a Rhenn-völgy, és a sors rendelte összecsapás felé közeledett. Nem sokkal napkelte után lovagolt ki Preiával, Bremennel, maroknyi tanácsadójával, vezérkarával, három elf csapat – két gyalogos-, egy lovas – kíséretében. Négy csapat már elfoglalta helyét a völgy szájánál, két további másnap követi őket. Otthon maradt az elf Legfőbb Tanács többi tagjai Vree Erreden miniszterelnök fennhatósága alatt, három tartalék csapat, a városiak és a riadt menekültek, akik vidékről futottak el a támadás hírére. Valamint otthon maradtak a cselekvési módozatokkal és a politikai bölcsességgel kapcsolatos érvek és pörpatvarok. A maradék választásukat és idejüket a közeledő hadsereg határozza meg. Az elf király senkinek nem szólt a druidával folytatott beszélgetésről.

Úgy döntött, nem tesz hivatalos bejelentést a kardról. Egyedül Preiának szólt, neki is csak annyit, hogy a fegyvernek még a Boszorkánymester sem tud ellenállni. A gyomra remegett, az arca tűzbe borult, amikor kimondta, mert még a saját hite is törékeny volt. Mint béka a dértől, úgy félt a gondolattól, hogy az igazságot használja fegyverként. Kelet felé lovagolva egyfolytában a druidával váltott szavakon rágódott, olyan mélyen elmerülve gondolataiban, hogy nem is válaszolt, amikor a mellette léptető Preia megszólította. A király páncélba öltözött a harchoz. A hátára szíjazott kard olyan könnyű volt a láncinghez és vérthez képest, mintha papírból készítették volna. Jerle gyakran elgondolta út közben, hogy a fegyver súlya ugyanolyan illékony, mint a cél, amelyre szánták. Nem bírta lehetőségnek tekinteni, képtelen volt tényként elfogadni. Neki látnia kell, hogyan működik. Neki tapasztalatból kell ismerni. Az ő agya így van beállítva. Nem tehet róla. Neki az a valós, amit lát és érez. A többi alig több puszta szónál.

Nem tárta föl kétségeit Bremen előtt. Mosolygott, ha az öregember közeledett. Továbbra is bízott benne. Nem csupán maga, de népe miatt is. A hadsereg a királyból merít hitet. Ha a király magabiztosnak látszik, akkor a hadsereg is az. Jerle tudta, hogy a csaták ilyen apróságokon dőlnek el, és mindig eszerint viselkedett. Ezzel a haddal, ezzel a nemzettel ő rendelkezik, jól vagy rosszul. Ami reájuk vár, olyan próba lesz, amilyet még sohasem kellett kiállniuk. És mert ez a helyzet, Jerle tenni akarta, ami a dolga.

– Órák óta hallgatsz! – jegyezte meg egyszer Preia. Kivárta, hogy a férje ránézzen, és csak akkor szólalt meg, amikor biztos lehetett benne, hogy Jerle hallja is, amit mond.

– Csakugyan? – kérdezte a férfi. Annyira belebonyolódott belső vitáiba, hogy valósággal meglepődött, mikor ott látta maga mellett a feleségét. Preia egy Hamu nevű szívós almásderesen lovagolt, állig fölfegyverkezve. Persze egy pillanatig sem volt kérdéses, hogy ő is jön. Örökbe fogadott fiaikra más felügyelt otthon. Jerléhez hasonlóan Preia Starle is harcra született.

– Valami aggaszt téged – közölte, a férfi szemébe nézve. – Miért nem mondod el, mi az?

Csakugyan, miért nem? A király akaratlanul elmosolyodott. Preia túlságosan jól ismeri ahhoz, hogy színlelhessen. Mégsem beszélhet a kétségeiről. Azért nem, mert itt az övé a döntés. Senki sem segíthet. Legalábbis most nem, amikor nem talál szilárd felületet, hogy megvesse rajta a lábát.

– Nincs szavam rá, hogy elmagyarázzam – mondta végül. – Még mindig töprengek. Légy türelmes.

– Talán segítene, ha rajtam próbálnád ki a szavakat.

A király bólintott, és túlnézett a szép arcon, a világos gyömbérszín szempárból sugárzó értelmen, egészen a felesége szívében rejtőző szeretetig és jóságig. Ezekben a napokban másképp érzett Preia iránt. Ő mindig tartotta kettejük között a távolságot, de mostanra ez eltűnt. Olyan elválaszthatatlanul összefonódtak, hogy Jerle Shannara bizonyosra vette, bármi történjék egyikükkel, az a másikkal is meg fog történni, legyen az akár a halál.

– Adj egy kis időt – kérte szelíden. – Azután beszélgetünk.

Preia kinyújtotta a kezét és egy pillanatra megfogta a férjéét.

– Szeretlek – mondta. És a délután úgy találta őket, hogy lovagoltak be a Rhennbe, de még mindig nem beszéltek egymással arról, ami a férfit aggasztotta, és az asszony még mindig csak várt. Meleg, derült nap volt, a levegő édesen illatozott a még vizes füvektől és levelektől, körülöttük majd kicsattant az erdő az utóbbi hetek esőzései nyomán. A felhők fölszakadtak végre, de a föld puhára ázott, és az elfek ellatyakosodott kerékvágások között tartottak kelet felé a kitaposott úton. Egész nap érkeztek a jelentések a derékhadtól, amely a völgy szájánál rendezkedett be a védelemre. Az északföldi hadsereg lassan közeledett észak és dél felől a Streleheimen át, egységei méret és mozgékonyság szerint változó sebességgel jöttek, attól függően, gyalogosok, lovasok voltak-e és mekkora málhát hoztak. A Boszorkánymester hada irdatlan volt és egyre nőtt. A völgy szájánál máris megtöltötte a síkságot, ameddig a szem ellátott. Legalább négyszerte többen voltak az elfeknél, és ez az arány még romlott is, ahogy a további egységek érkeztek. A hírvivők színtelen fahangon jelentettek, óvakodtak az érzelemnyilvánítástól, de Jerle Shannarát arra képezték ki, hogy olvasni tudjon a rövid szünetekből, a hanglejtés árnyalataiból, és megérezte a csírázó félelmet.

Tudta, hogy tennie kell valamit ellene. Méghozzá gyorsan. A helyzet siralmas volt. Lovasok indultak keletre, hogy segítségért könyörögjenek a törpékhez, de az arra vezető ösvényeket elzárták az északi őrjáratok, napokba telt, mire a lovasok kikerülték őket. Közben az elfek magukra voltak utalva. Senki sem jött segítségükre. A trollokat leigázták, seregüket a Boszorkánymester tartotta a karmai között. A gnómok még a legjobb időkben is szervezetlenek voltak, és sohasem szerették az elfeket. Az elszigetelt városállamaikba visszahúzódott emberekből hiányzott az összetartás. Csak a törpék maradtak, amennyiben túlélték az őket ért támadást. Egyetlen hír sem érkezett arról, hogy Raybur és serege el tudott-e menekülni az északi megszállás elől. Szóval épp elég ok van a félelemre, gondolta Jerle Shannara, miközben a Rhenn nyugati kapujának erdeiben lovagoltak: a király, társai, tanácsadói és három csapat harcos. Jó ok van rá, de ez esetben nem szabad hagyni, hogy az ok felülkerekedjék. Mit tegyen, hogy legyőzze ezt az okot?

BREMEN, aki néhány méterrel hátrébb lovagolt Allanon társaságában a király tanácsadói és az elf parancsnokok között, ugyanezzel a kérdéssel vívódott. De nem az elfek félelme aggasztotta, hanem a királyé. Ugyan Jerle Shannara a világért nem vallotta volna be, meg nem is volt tudatában, de azért rettegett. Félelme nem volt nyilvánvaló még az ő számára sem, ennek ellenére létezett. Ravasz, alattomos vadászként ólálkodott a király elméjének szögleteiben, és az alkalomra várt. Bremen már előző nap is megérezte abban a pillanatban, amikor föltárta a kard képességeit: ott lappangott a király szeme mögött, az értetlenség, a bizonytalanság mélységeiben, ott, ahol addig gennyedzik és növekszik, míg szét nem bomlasztja Jerle Shannarát. Hiába erőlködött az öregember, bármennyire meg volt győződve a talizmán erejéről, a király nem hitt. Szeretett volna, de nem tudott. Persze megpróbálhat módot találni rá, de erre nincsen biztosíték. Volt valami, amit Bremen nem vett számításba. Most meg kell tennie. Rendbe kell szednie a dolgokat. Egész nap a királyt leste, figyelte a csöndet, amelybe burkolózott, tanulmányozta állának és nyakának merevségét, nem tévesztették meg a mosolyok, sem a tettetett önbizalom. Jerle Shannarában félreismerhetetlenül háború tombolt. Küzdött, hogy elfogadja, amit hallott, de kudarcot vallottak erőfeszítései. Bátor és elszánt, így hát harcba viszi a kardot, és kiáll a Boszorkánymesterrel, ahogy utasították. De mikor megteszi, fel fog törni belőle a hitetlenség, kétségei elárulják, és akkor meghal. Ijesztő, mennyire elkerülhetetlen. Egy másik hangra lenne szükség, erősebbre, mint Bremené. Egyszer csak azt kezdte kívánni, bárcsak élne még Tay Trefenwyd. Ő elég közel állt Jerle Shannarához, bizonyosan találna módot rá, hogy elérje, meggyőzze, hogy széttörje kétségeit, bizalmatlanságát. Tay a királlyal együtt állna a Boszorkánymester elé, éppen úgy, ahogy Bremen is akar, de Tayjal sokkal többet érne. Lehet, hogy épp ez lenne a perdöntő tényező. De Tay elment, így a hangnak és az erőnek, amelyre szükség van, mástól kell érkeznie.

Allanonra is gondolnia kellett. Időnként odapillantott a fiúra. Ifjú társa még mindig tartózkodó volt, de legalább most már hajlandónak mutatkozott beszélni. Ez nagyrészt Preia Starlének volt köszönhető. A fiú vonzódott a királynéhoz, hallgatott a tanácsaira. Egy idő után kezdett megnyílni. Elmesélte, hogy egész családját lemészárolták az északföldi csapatok. Ő azért menekült meg, mert másutt tartózkodott, amikor a támadás elkezdődött és elbújt, amikor átsöpört fölötte. Rengeteg szörnyűséget látott, de nem részletezte. Bremen nem is erőltette. Az is elég, hogy a gyerek életben maradt. De foglalkoznia kellett Galaphile látomásával is, és azt már nem lehetett olyan könnyen félretolni. Vajon mit jelenthet? Ott áll a fiúval a Hadeshorn partján, ott van Galaphile árnya, holtak szellemeinek fénylő, forrongó tömege kavarog a hánykolódó víz fölött, sötét van, kiáltásoktól sűrű a levegő, a fiú rászögezi különös szemét. Mit bámul? Bremen nem tudta eldönteni. Különben is, mit keres ott a fiú, a Shale völgyében, Hadeshorn vizeinél, a felidézett halottak között, ahol emberi lénynek nincs keresnivalója, ahova egyedül Bremen, a druida merészkedik? Nem hagyta nyugton a látomás. Különös módon féltette Allanont. Oltalmazta a gyereket. Valami összekötötte őket. Talán a magányosságuk. Egyiküknek sem volt családja, rokonai, otthona. Tulajdonképpen egyikük sem tartozott sehova. Mindkettejükben volt valami tagadhatatlan elkülönülés, ami ugyanúgy következett hajlamaikból, mint körülményeikből. Brement a druidasága választotta el az emberektől, és ezen akkor se változtathatott volna, ha akar.

De a fiú ugyanilyen magányos volt, részben azért, mert kevesek által méltányolt adottsággal bírt arra, hogy belelásson mások gondolataiba, részben azért, mert már-már a jóstehetséggel határos, rendkívüli megérzés lakozott benne. Az a különös szempár éles elmét és intelligenciát tükrözött, de elrejtette egyéb adományait. Úgy nézett az emberekre, mintha beléjük látna, és ez így is volt. Allanon hátborzongatóan tudott olvasni másokban. Mit kezdjen ezzel a fiúval? Mit neveljen belőle? Ez a nap a dilemmák és megoldatlan kérdések napja volt, és a kelet felé lovagoló öregember sztoikus hallgatással cipelte nyomasztó súlyukat. Úgy vélte, hamarosan lesz megoldás a problémákra.

AMIKOR MEGÉRKEZTEK a Rhenn völgyébe, Jerle Shannara a többieket hátrahagyva kilovagolt Preiával, hogy ellenőrizze a védelmi vonalakat és tudassa ittlétét az elf harcosokkal. Mindenütt melegen üdvözölték, ő pedig mosolygott és integetett, azt mondta nekik, hogy minden rendben van, nemsokára szereznek egy-két meglepetést az északiaknak. Azután végiglovagolt a völgyön, hogy megnézze az ellenséges tábort. Ez alkalommal vezetőt is vitt magával, mivel a völgy mélye tele volt többségükben frissen készített csapdákkal, és Jerle nem szeretett volna véletlenül beleesni valamelyikbe. Preia vele tartott, a katonák mostanra ugyanúgy megszokták a királyné jelenlétét, mint a királyét. Szótlanul követték a vezetőt a füves buckák között, a széles lankákon, egy kiégett síkságon át, föl a jobbszárnyat védelmező sziklák lábához, ahonnan végig lehetett látni az egész völgyön. Itt nyomkeresők és futárok apró tábora tartotta szemmel az ellenséget. Jerle üdvözölte őket, majd a szikla pereméről körülnézett.

Előtte nyúlt el az északföldi hadsereg fortyogó sokasága, katonák, állatok, szekerek, hadi masinák porral és hőséggel belepett, irdatlan, lomha posványa. Mindene mozgott: készleteket, fegyvereket osztottak, a fronton egységek manővereztek pozíciókért. Az ostromgépeket összeállították és az egyik oldalra vontatták. Mérföldnyire voltak már a völgy keleti végétől: ott, ahol megláthattak minden támadást, ahol elég helyük volt szétszóródni. Jerle érezte, hogy a mellette álló elfek kínosan feszengenek. Érezte Preia hallgatásában, hogy felesége hideg fejjel latolgatja esélyeiket. Ez a sereg, amely a hazájukat lerohanni jött, olyan harci szekér, amelyet nem fognak egykönnyen visszafordítani.

Az első pillantás után a király még hosszasan tanulmányozta az ellenséget. Megnézte, hol helyezték el a tartalékot, a fölszerelést és a fegyvereket. Megszámolta az ostromgépeket és katapultokat. Megkereste a csapattestek harci lobogóit, nagyjából fölbecsülte a nehéz-és könnyűlovasságot és -gyalogságot. Látta, hogy sok málhavonat hozza az utánpótlást a Streleheim északi és déli része felől. Alaposan fontolóra vette a lehetőségeit. Azután ismét nyeregbe szállt és visszalovagolt a völgy túlsó végébe, ahol haditanácsba hívta parancsnokait és tanácsosait.

Jóval az elf védelmi vonal mögött, egy sátorban gyűltek össze. A testőrség gondoskodott a zavartalanságukról. Természetesen ott volt Preia és Bremen. Ott volt Kier Joplin, aki a lovasságot, Rustin Apt és Cormorant Etrurian, akik a gyalogságot vezényelték. Jelen volt Prekkian és Trewithen kapitány, a fekete őrség és a Honi Gárda két parancsnoka. Eljött a félszemű Arn Banda, az íjászok hadnagya. Ez volt az elf sereg magja, akikben Jerle a legjobban megbízott, s akiket most meg kell győznie, hogy van esélyük a támadókkal szemben.

– Üdvözöllek benneteket, barátaim – köszöntötte őket fesztelen könnyedséggel, immár páncél nélkül. A haditanács széles körbe állított székeken ült, így a király mindenkit láthatott, szükség esetén bármelyikükhöz odamehetett. – Jártam a völgy bejáratánál és láttam a minket fenyegető hadat. Azt hiszem, utunk világos. Támadnunk kell. – Tiltakozva hördültek fel a meglepetéstől. Jerle éppen ezt várta. – Még ma éjjel! – ordította túl a hirtelen támadt hangzavart. – Most! – Az öregedő, tagbaszakadt Rustin Apt, olyan sűrű, köpcös alak, akit, ha egyszer megvetette valahol a lábát, semmi sem tudott kibillenteni, felpattant karosszékéből.

– Uram, ne tedd! Támadás? Nem lehetsz…

– Csínján, Rustin! – dörrent rá a király. – Mindent tehetek és minden lehetek a megfelelő helyzetben. Elég jól ismersz. Most pedig hallgassatok el egy pillanatra. Ez az északföldi hadsereg itt hentereg előttünk, kövéren és kihívóan, azt hiszi, túl nagy ahhoz, hogy megpöcköljék az orrát, úgy véli, mi meglapulunk itt, a vonalaink védelmében. Csakhogy egyre dagad. Harcosaink látják ezt, és kétségbeesnek. Nem ülhetünk ölbe tett kézzel, addig várva, míg akkora nem lesz, hogy egyetlen falásra lenyeljen bennünket. Nem ülhetünk itt, hogy bevárjuk az elkerülhetetlen támadást. Csatát kell kezdenünk velük, most, a saját feltételeink szerint, az általunk választott időpontban, amikor mi állunk készen, nem ők.

– Mindez nagyon jó és szép – szólalt meg halkan Kier Joplin, egy fürge, sötét szemű, kicsi, zömök elf. – De a hadsereg melyik részét akarod fölhasználni ennek a támadásnak a végrehajtására? A sötétség segíthet, de a lovast messziről meghallani, és a gyalogosok miszlikbe vágják őket, mielőtt biztonságosan visszavonulhatnának.

Egyetértő mormolás hallatszott. Jerle bólintott.

– Érvelésed egyezik az enyémmel. De tegyük föl, hogy az ellenség nem lel ránk. Tegyük föl, láthatatlanná változunk, amikor azt gondolják, elértek bennünket. Tegyük föl, részletekben támadunk, egy csapás itt, egy csapás ott, de nem mutatunk nekik többet árnyékoknál, hogy azokkal hadakozzanak! – Mindenki hallgatott.

– És hogyan tehetjük ezt meg? – kérdezte végül Joplin.

– Megmondom. De először azt akarom, hogy értsetek egyet az érveimmel. Meggyőződésem, hogy valamit tennünk kell, ha meg akarjuk acélozni a hadsereg önbizalmát, mert láttam, hogy lankadozik. Jól látom? – Megint hallgattak.

– Igen – felelte végül Joplin.

– Kier, neked kell vállalnod a frontális támadás veszélyét. Azt akarom, hogy vedd fontolóra a lehetséges előnyöket. Ha kimozdítjuk őket egyensúlyukból, megzavarjuk, fölidegesítjük őket, talán még némi kárt is tehetünk bennük, akkor időt és önbizalmat nyerünk a dolgon. Ha csak itt ülünk és várakozunk, akkor egyiket sem szerezzük meg.

– Egyetértek – szólt azonnal Cormorant Etrurian. Keskeny arcú, sovány elf volt, a határháborúk veteránja, korábban az öreg Apt szárnysegédje. – Másrészt viszont egy vereség katasztrofális lehet ilyen kritikus helyzetben. Talán még idő előtti támadásra is ösztönzi őket állásaink ellen.

– Tévedhetsz abban is, hogy nem számítanak ránk – szólt idős mentora, és feltápászkodott. – Nem tudjuk, mi történt a törpéknél. Harcedzett sereggel nézünk szembe, meglehet, több trükköt ismernek nálunk.

– Túlságosan kevesen vagyunk – tette hozzá rosszkedvűen Etrurian. – Uram, ez fölöttébb veszedelmes taktika.

Jerle bólintott minden megjegyzésre, kivárt, csupán akkor akart szólni, ha mindenki hangot adott összes kifogásának. Preiára pillantott, aki őt figyelte óvatosan, majd Bremenre, akinek kifejezéstelen arca semmit sem árult el abból, amit gondolt. Egyik arcról a másikra nézett, igyekezett eldönteni, kire számíthat, aki az ő oldalán áll. Természetesen Preiára. A többiek viszont, a parancsnokai és Bremen még mindig csak fontolgatnak, vagy már állást is foglaltak ellene. Király létére sem akarta rájuk kényszeríteni a véleményét, ámde szilárdan meg volt győződve annak helyességéről. Mivel tudná őket is ráébreszteni? Elhaltak a tiltakozó hangok. Jerle Shannara kiegyenesedett.

– Mindnyájan barátok vagyunk – kezdte. – Ugyanazért a célért dolgozunk. Tudom, milyen hatalmas feladat vár ránk. Mindössze mi állunk a Boszorkánymester és Négyföld pusztulása között. Talán mi maradtunk az egyetlen harcképes erő, amely elég nagy, hogy szembeszállhasson vele. Az óvatosság szükséges dolog. De az a kockázat is. Győzelem nincs kockázat nélkül, itt biztosan nem, ezen a helyen, ebben az időben, ilyen ellenséggel szemben. Minden csatában van kockázat, van véletlen. Ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Annyit tehetünk, hogy a lehető legkevesebbre csökkentjük. – Odament Rustin Apthoz és letérdelt előtte. A harcedzett parancsnok szúrós szeme nagyra nyílt a meglepetéstől. – És ha mutatok neked egy utat, amelyen megtámadhatjuk az ellenséget ma éjszaka, egy utat, amely derekas esélyt ad a sikerre, amelyen kevesünket kockáztatjuk, és ha sikerül megzavarnunk az ellenséget, akkor önbizalmat és időt nyerünk? – Az öregember bizonytalanul nézett rá.

– Meg tudod ezt tenni? – morogta.

– Mellém állsz, ha megteszem? – sürgette a király, nem válaszolva a kérdésre. Jobbra és balra nézett. – Mellém álltok, ti többiek? – Helyeslő mormolás hallatszott. Jerle végighordozta rajtuk a tekintetét, belenézett minden szempárba, kivárta, hogy beleegyezzenek. Mindenkinek bólintott, nézésével és mosolyával magához vonta, kimondatlan ígéretükkel magához kötötte őket; belefoglalta őket formálódó tervébe. – Úgy hát, jól figyeljetek! – súgta, aztán elmondta, mit fog tenni.

A TÁMADÁST NEM AZNAP éjjel hajtották végre, hanem a következőn. Még egy napra volt szükségük, hogy befejezzék az előkészületeket, kiválasszák a résztvevőket, elküldjék Kier Joplint és lovasait északra, Cormorant Etruriant a harcosaival délre. Napkeltére mindkét osztag távozott, az erdők, sziklák takarásában, láthatatlanul közelítettek céljukhoz. Csapataik szükségszerűen kicsik voltak, mivel a lopakodásnak és a gyorsaságnak nagyobb hasznát vehetik, mint a létszámnak. Mindnyájan külön utasításokat kaptak, hogy mit tegyenek és mikor. A támadás különböző elemeinek összehangolása pontos időzítést követelt. Ha a csapások nem a megfelelő sorrendben követik egymást, a támadás kudarcba fullad. Jerle Shannara vezette a középső csapatot, amely íjászokból és a Honi Gárda egységeiből állt.

Ahová ők tartottak, ott ígérkezett a legkeményebb küzdelem, a király senki másnak nem engedte át ezt a helyet. Bremen tajtékzott. A tervet helyeselte. Örült a király újításának és merészségének. De őrültség, hogy maga vezeti a támadást.

– Gondolkodj, elf király! Ha elesel, minden elvész, nem számít, amit addig nyertek vele! – veszekedett Jerlével és Preia Starléval, miután a többiek elmentek. Hajának-szakállának vékony tincsei a szélrózsa minden irányába lobogtak a dühös hadonászástól. – Nem kockáztathatod a bőrödet! Életben kell maradnod, hogy szembeszállhass Bronával!

Egymás mellett álltak az árnyékban, miközben szürkületbe hajlott a nappal. Kint a másnapi csapáshoz készülődtek. Jerle Shannara meggyőzte parancsnokait; érvei túlságosan erősnek bizonyultak, meggyőző okfejtését nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Sorra adták be a derekukat, elsőnek Joplin, azután a többiek. Végül már ugyanúgy lelkesedtek a tervért, mint a király.

– Igaza van – helyeselt Preia Starle. – Hallgass rá.

– Nincs igaza – felelte Jerle, halkan, békésen, de olyan hittel, hogy azok ketten elnémultak. – Egy királynak példát kell mutatnia. Főleg itt, ebben a helyzetben, ahol ilyen nagy a kockázat. Nem kérhetek mástól olyat, amit magam nem teszek meg. A hadsereg engem figyel. Én vezetem, nem maradhatok hátul. Ez a legkevesebb, amit elvárnak tőlem, és én nem okozhatok csalódást. – Ebből nem engedett. Nem kötött kompromisszumot. Így hát ő vezetett, ahogy mondta, tekintet nélkül a druida fenntartásaira, és Preia, mint mindig, a férje pártján állt. Az éjszaka sötétjében kiosontak a völgyből, és keresztülvágtak a síkságon az ellenséges tábor felé. Csupán néhány százan voltak, és kétszer annyi íjász kísérte őket a Honi Gárdából. Egy maroknyian kísérteties némasággal előrelopakodtak, és elintézték a tábor határán fölállított őrszemeket. A támadó derékhad hamarosan már csak ötven méterre volt az északiaktól.

Ott fegyverrel a kézben leguggoltak és vártak. A támadás hirtelen, váratlanul kezdődött. Északon Kier Joplin indította el. Az elf parancsnok vastag szövetet köttetett embereivel a lovak patájára, majd naplemente után elindult kétszáz lovasával a Streleheimtől északra. Amikor az elfek már csak száz méterre voltak a tábor északi peremétől, eltávolították a szövetburkolatot, vártak hajnali egyig, akkor lóra ültek és támadtak. Rajtaütöttek az északföldieken, még mielőtt azok riadót fúvathattak volna. A legutolsó málhavonatot kapták oldalba, amely éppen hogy megérkezett az utánpótlással, még nem is rakódtak ki, a fuvarosok a reggeli világosságra vártak. Roham közben az elf lovasok parázsló ágakat ragadtak ki a füstölgő őrtüzekről és üszköt vetettek a társzekerekre. Azután az ostromgépek tárhelye felé fordultak és felgyújtották a legközelebbit. Lángok röppentek az ég felé, miközben a lovasok keresztülszáguldottak a táboron, majd eltűntek az éjszakában. Olyan gyorsan távoztak, hogy az északiak még csak készülődtek a visszavágásra, amikor elkezdődött a második támadás. Ezt Cormorant Etrurian indította délnyugatról.

Várt, amíg meg nem látta az első csapás tüzét, akkor támadott. Ötszáz gyalogosának támadó ékével mélyen behatolt az ellenség lovai közé, megölte a lovászokat, kiszabadította állataikat, és szétkergette őket az éjszakába. Néhány pillanatig vad kézitusa zajlott, azután az elfek nyugatnak vették útjukat, keresztülvágtak a tábor peremén és villámgyorsan visszavonultak a síkság sötétjébe. Az északiak ezúttal gyorsabban, de zűrzavarosan reagáltak, mert úgy rémlett, minden irányból támadják őket. Hatalmas termetű hegyi trollok, csak félig felpáncélozva, de éktelen nagy harci bárdokat és pikákat szorongatva rohantak mindenfelé, hogy elállják az utat, ahonnan ellenségeik támadását várták. De északon már lángoltak az ostromgépek és az utánpótlást szállító társzekerek, délen szétfutottak a lovak és senki sem tudta biztosan, honnan várható az ellenség. Bremen, aki a Jerle Shannara parancsnoksága alatt álló csapatokkal együtt lapult a síkságon, mágiába burkolta az elfeket és olyan benyomást keltett, hogy a támadók épp ott vannak, ahol senki sincs. Ezt a hatást csak rövid ideig tudta fenntartani, de ahhoz elég volt, hogy még a rettegett Koponyahordozókat is megzavarja. Addigra Jerle Shannara katonái is támadásba lendültek. Az íjászok, akiknek oldalát a Honi Gárda védte, felsorakoztak az északi táborral szemben, megfeszítették hosszú íjaik idegét és nyílzáport zúdítottak az ellenségre. Sikolyok szálltak az égre a célba találó nyílvesszők nyomán. Sorra záporoztak a nyilak fellegei az álmukból ébredő, fegyvereik után kapkodó északiakra. A király addig tartotta egy helyben embereit, amíg merte, kissé még annál is tovább. Gnóm csapat rohamozott a táborból eszeveszett hévvel, megpróbáltak elérni az íjászokig, de azok csak lejjebb eresztették íjaikat, és addig sorozták a szervezetlen ellentámadást, amíg meg nem törték.

Végül Jerle Shannara elkezdte visszavonni embereit. A sorok egymás után vonultak vissza, egy mindig fedezte a többiek hátrálását. Cormorant Etrurian csapata már eltávozott, fürgén trappoltak az éjszakában, megannyi elmosódó árnyék, melyeket a tűzvész füst-és hamufellegei sodortak végig a síkságon. Hegyi trollok bukkantak föl, hatalmas, ormótlan behemótok masíroztak ki a harsogó tűzfényből, harcra készen markoltak dárdát, csatabárdot. Velük szemben mit sem ért a nyílvessző. Az íjászok visszavonultak, keresztülfutottak a honi gárdisták között, akiknek vékony vonala kitartott. Jerle gyorsan visszavonta embereit, ezen az éjjelen nem akart összetűzni a hegyi trollokkal. Az ellenséges lovasság nem fogja üldözni őket, mert az északföldi lovakat magukkal vitték, vagy szétzavarták. Csak a trollokat kellett kikerülniük. Ám azok gyorsabban közeledtek, mint ahogy a király várta. A Honi Gárda gyakorlatilag egyedül maradt a síkságon, az íjászok, az elf harcosok visszamenekültek a Rhenn biztonságába, Kier Joplin lovasai elvágtattak észak felé. Gnóm nyilak szálltak az északi tábor izzó hátteréből. A Honi Gárda több katonája összeesett és nem mozdult többé. Bremen, aki azért jött le a síkságra a támadókkal, hogy védelmet nyújtson a királynak, lobogó fekete köpenyében elrohant mellettük és druida tüzet küldött a rohamozó trollok közé. A füves síkság lángra lobbant, egy pillanatra megtört az üldözés. A Honi Gárda folytatta a visszavonulást, középen a király és a druida haladt a minden oldalról fenekedő támadók között a völgy oltalma felé. A hirtelen szél hamuval teli, tüzes füstfelhőt hömpölygetett végig a síkon. Preia Starle előrerontott, próbált utat találni a homályban. De megzavarta őket a füst, és üldözőik túl hangosan bömböltek. A Honi Gárda kis csapata kettévált, némelyek Bremennel tartottak, mások a királlyal.

Jerle Shannara kiáltott, hallotta, hogy az ő nevét is kiáltják, aztán hirtelen minden eltűnt a füstben. Majd egy óriás valami dübörgött közé azoknak, akik a királlyal menekültek, a testőrök szalmabábként hullottak a kirajzolódó vaskos alak útjából. A Sötét úr alvilágból fölidézett szolgája volt, merő agyar, karom és pikkely. Üvöltve támadt Jerle Shannarára, a király alig tudott kardot rántani. Felvillant a varázspenge, fényes tükre lángolt a sötétben. Most! gondolta a király, és megpördült, hogy lesújthasson. Most majd meglátjuk! Idézte a kard varázserejét, felszólítva, hogy védje meg a közeledő teremtménytől. Semmi sem történt. A fenevad az elf után nyúlt, kétszerte magasabb volt és kétszer szélesebb, a király pedig kétségbeesetten odavágott, mint egy közönséges ellenségnek. A kard belehasított a bestiába, a csapás ereje lelassította a támadást, ám a varázslat még mindig nem volt sehol. Jerle Shannara gyomra görcsbe rándult a hirtelen félelemtől. A másik oldalról a visszatérő Honi Gárdisták szabdalták a szörnyet, ám az agyonlapította a legközelebbit, a többieket félresöpörte és csak hömpölygött tovább. Jerle Shannara ebben a pillanatban rájött, hogy nem tudja előcsalni a kard varázserejét, hiába reménykedett, hogy az majd megvédi. Annak ellenére, amit Bremen mondott, ő azt hitte, hogy ez a varázs olyasmi, ami lecsap az ellenségre, tűzféle, vagy egyéb túlvilági dolog. De a kard, mint ahogy Bremen meg is mondta, csak az igazságot mutatta meg, és most már Jerle előtt is kiviláglott, hogy a fegyver nem adhat mást, mint igazságot. Már csaknem megbénította a félelem, ám ekkor Jerle Shannara ádáz kiáltással rárontott a támadó fenevadra. Két kézre fogta a pallos markolatát, az egyetlen módon védte magát, ami megmaradt neki. Lefelé villant a ragyogó penge, és mélyen belehasított a drabális teremtménybe, sötét vér fröccsent a csapás nyomán. A lény azonban áttört a király testőrein, félrelökte a kardot, és a földre döntötte Jerlét.

Ekkor fölbukkant Bremen, bosszúálló kísértetként vágódott elő a sötétségből, druida tűzben fürdő kezét előrelökte. Ujjai begyéből süvöltve áradtak a lángok, nekicsapódtak a király elé érkezett szörnynek, bebugyolálták, fölemésztették, rángatózó szövétnekké változtatták. A bestia dühös bömböléssel hátrált és eldübörgött az éjszakába, lángcsóvát húzva maga után. Bremen nem nézett utána, rohant a királyhoz. Jöttek a Honi Gárda katonái, fölsegítették Jerle Shannarát.

– A kard… – kezdte a király megtörten, és kétségbeesetten rázta a fejét. Ám Bremen kemény pillantással belé-fojtotta a szót, mondván:

– Majd később, ha lesz idő és egyedüllét, elf király. Életben vagy, jól harcoltál, a roham sikerült. Ennyi elég egy éjszakára. Most pedig gyere, siess, mielőtt más teremtmények is megtalálnak minket.

Ismét menekülni kezdtek az éjszakában, a király, a druida és maroknyi gárdista. Füst és hamu követte őket, az egész láthatáron világítótornyok módjára égtek a felgyújtott társzekerek és ostromgépek. Visszatért a sötétből Preia Starle, zihálva, feldúltan, dühtől és félelemtől villogó szemmel. Vállát Jerle Shannara bal karja alá ékelte, úgy támogatta járás közben. A király nem tiltakozott. Pillantása találkozott az asszonyéval, majd elfordult. Száját összeszorította. A félelem, amely tudatának sötét sarkaiban üszkösödött, lángba borult ezen az éjszakán, a félelem, hogy a rábízott kard nem neki jár, és nem fog felelni, amikor kell. Azért jelent meg, hogy kihívást intézzen hozzá, és Jerle Shannara nem felelt meg a kihívásnak. Ha nincs ott Bremen, akkor meghal. Egy csekélyebb pokolfajzat végzett volna vele, olyan teremtmény, amelynek sokkal kisebb az ereje, mint a Boszorkánymesternek. Jerle elszántságát kikezdte a kétség. Amit egy órája még lehetségesnek hitt, mostanra elveszett. A kard varázsereje nem neki szól. Nem fog válaszolni a hívására. Valaki másra van szüksége, aki jobban rá van hangolva a használatára. Nem ő az. Nem ő.

Hallotta a szavak visszhangját szívének lüktetésében, hidegen és cáfolhatatlanul. El akarta zárni elméjét és fülét a hang elől, de nem bírta. Reménytelen kétségbeeséssel futott tovább.

XXIX.

AMIKOR BREMEN nyugatnak indult, hogy elvigye a druida kardot az elfeknek, Kinson Ravenlock és Mareth kelet felé tartott az Ezüst-folyó mentén, hogy megkeressék a törpéket. Az első napon a dombvidéken utaztak, északi partján a folyónak, amely kitartóan kanyargott Anar erdei felé. Köd ragadt a dombokra nyúlós makacssággal, akkor kezdett ritkulni, mikor a nap magasabbra hágott a délelőtti égen. Kora délután a vándorok elérték az Anart, és bementek az erdőbe. Itt laposabb, simább volt a terep. A napfény áttűzött a lombmennyezeten, foltokat rajzolt a föld szőnyegére. Csupán egynapi élelem és víz volt náluk, ezért gondos beosztással ebédeltek, hogy maradjon vacsorára is, ha más nem adódik. Anarban ragyogóan zöldelltek a fák, kéklett a folyó, sütött a csaknem felhőtlen égből a nap, trilláztak a madarak, cincogó apró rágcsálók cikáztak a sűrű aljnövényzetben. Ám az ösvényt letiporta, teleszemetelte az északi hadsereg, és sehol sem lehetett látni emberi élet nyomát. Itt-ott üszök szaga érzett, rég kihűlt hamut szitált a szél, majd némaság ülepedett rájuk, olyan sűrű volt a csönd, hogy mindketten óvatosan néztek körül. Kis kunyhók és melléképületek mellett haladtak el, némelyik még állt, mások leégtek, de valamennyi üres volt. Nem jöttek törpék. Senki sem keresztezte útjukat.

– Nem kellene csodálkoznunk rajta – mondta egyszer Mareth, amikor Kinson szóba hozta a dolgot. – A Boszorkánymester csak most vonult ki Keletföldről. A törpék alighanem még rejtőzködnek. – Ez logikus következtetésnek tűnt, de Kinsont akkor is feszélyezte, hogy egy kihaltnak tűnő országban vándorolnak. Idegesítette, hogy még egy házalóval sem találkoztak. Ez arra utalt, hogy senkinek nincs oka itt tartózkodni, mintha az élet elvesztette volna célját ezekben az erdőkben. Nem szívesen gondolt arra, hogy egy egész nép tűnhetett el úgy, mintha sohasem létezett volna. Egyszerűen nem tudott elképzelni ekkora pusztítást. És ha a törpéket megsemmisítették? És ha egyszerűen nem léteznek többé? Négyföld sohasem tudna kiheverni egy ilyen veszteséget. Többé sohasem lenne ugyanaz.

Ballagtak, örülve, hogy hallgathatnak, ki-ki elmerült saját gondolataiba, nemigen szólt egymáshoz a határvidéki és a druida tanonc. Mareth magasra tartotta a fejét, előrenézett, valami olyat figyelve, ami túl volt a láthatón. Kinson nem tudta, nem az örökségén töprenge, annak a fényében, amiről Bremen fölvilágosította. Az is elég nagy megrázkódtatás lehet bárkinek, ha megtudja, hogy nem az az apja, akit oly sokáig annak hitt. De még rosszabb, hogy talán holmi sötét fajzat az, aki a Boszorkánymestert szolgálja. Kinson nem tudta elképzelni, hogyan reagálna ő, hasonló hír hallatán. Nem fogadná el valami könnyen. Bremen hiába erősködik, hogy ez nem befolyásolja Mareth személyiségét. Ebben a kérdésben nem érvényes a logika. Mareth józan, okos teremtés, ám gyerekkorának viszontagságai és felnőtt életének ellentmondásai kiszolgáltatottá teszik mindenkivel szemben, aki azt a kevés hitét aknázná alá, amelyben még megkapaszkodhatott. Néha gondolt rá, hogy beszélni kellene erről a lánnyal. Megmondaná neki, hogy higgyen csak nyugodtan magában, ő, Ravenlock látja rajta, hogy jó, megtapasztalta jósága erejét, ezt sohasem csúfolhatja meg olyan lényegtelen örökség, mint a vér. De nem tudta, hogyan kezdhetne hozzá anélkül, hogy leereszkedőnek tűnjön, azt pedig félt kockáztatni. A lány láthatólag beérte annyival, hogy mellette lehet, és Ravenlock örült ennek, akkor is, ha goromba megjegyzéseket tett, mikor Bremen fölvetette, hogy együtt utazzanak. Marethet egyre kellemesebb társasággá tette a közös sors, a beszélgetések, egymás gondolkodásmódjának ismerete, és a nehezen meghatározható, apró dolgok tucatjaiban megnyilvánuló bensőségesség. Olyasmik voltak ezek, mint a lány hangja, a nézése, és a bajtársiasság, amely több volt két vándor egyszerű kapcsolatánál. Végül úgy döntött, hogy az is elég, ha ott lesz mellette, amikor a lány beszélni akar. Mareth tudta, hogy apjának személye és eredete nem érdekli Kinsont. Tudta, hogy egyik sem fontos. Napnyugtakor érték el Culhavent, a fény már halványodott, a levegő lehűlt, erős, orrfacsaró halálszag terjengett az árnyak között. A törpék fővárosát porig égették, a vidéket feldúlták. Semmi sem maradt, csak a megperzselt föld, a romok, néhány üszkös gerenda és szerteszórt csontok. Sok halottat ott hagytak, ahol összeesett. Mostanra nem lehetett megkülönböztetni őket, de az apró csontok mutatták, hogy némelyikük gyerek volt.

A határvidéki és a druidatanonc kilépett a fák közül a tisztásra, ahol valaha a város állt, szomorúan körülnéztek, azután lassan elindultak a vérmezőn. A támadás több hete történt, a tüzek rég leégtek, a föld már kezdett magához térni a romok alatt, apró zöld fűszálak bukkantak ki a hamu alól. De Culhavenből hiányzott minden emberi élet, és a csend a közöny függönyeként lógott a megfeketedett romok fölött. A város közepén hatalmas gödröt találtak, amelybe százszámra hányták a törpéket, aztán elégették őket.

– Miért nem futottak el? – kérdezte halkan Mareth. – Miért maradtak? Tudniuk kellett. Biztosan figyelmeztették őket. – Kinson nem szólt. A lány éppen olyan jól tudja a választ, mint ő. A remény csalfa játékot játszik az emberrel. Elnézett a messzeségbe, a széles rommezőn túl. Hol vannak az életben maradt törpék? Most erre a kérdésre kell választ találniuk. Járkáltak a pusztítás közepette, gyorsabbra fogva a lépést, mert nem volt itt már semmi, amit ne láttak volna bőségesen. A fény egyre gyöngült, és szerettek volna minél messzebbre kerülni a romoktól, amikor tábort ütnek éjszakára. Itt nem találhatnak se élelmet, se vizet. Fedelet sem. Nem volt semmi, ami itt tartsa őket. Továbbmentek, követték a folyót, amely lomhán kígyózott az erdők mélyén kelet felé. Talán arra jobban állnak a dolgok, gondolta reménykedve Kinson. Talán arrébb élettel is találkoznak. Oldalt surrant valami a romok között, és a határvidéki összerezzent. Patkányok. Korábban nem látta őket, de persze itt voltak. És nyilván más dögevők is. Végigborzongott, egy emlék jutott eszébe, amikor fiúkorában elaludt egy barlangban, ahol éppen kutatott, és arra ébredt, hogy patkányok mászkálnak rajta. A halál különösen közelinek rémlik az ilyen kurta, borzasztó pillanatokban.

– Kinson! – szisszent föl Mareth, és megtorpant. Köpenyes alak állt mozdulatlanul előttük. Embernek tűnt, legalább annyi látszott belőle, hogy ezt megállapíthassák. Rejtély, honnan jött elő. Egyszerűen megjelent, mintha a levegőből öltött volna testet, bár nyilván itt rejtőzködhetett, és őket várta. A folyópart közelében állt, épp, amerre ők tartottak, az éjszaka és egy kőfal maradványainak árnyékában. Nem fenyegette őket; csak várta, hogy odaérjenek hozzá. Kinson és Mareth gyorsan összenézett. Az ember arcát sötét csuklya takarta, tagjait köpenye rejtette. Nem látták, kicsoda, miféle.

– Üdvözöllek! – próbálkozott halkan Mareth. Pajzsként tartotta maga előtt a Brementől kapott botot. Semmi válasz vagy mozgás. – Ki vagy? – próbálkozott újra.

– Mareth! – szólította az vontatott, suttogó hangon. Kinson megmerevedett. A hang a patkánylábakra és a halálra emlékeztetett. Ismét ott volt abban a barlangban, kisfiú volt. Mint mikor fémmel karistolják a követ, úgy hatott az idegeire a hang.

– Ismersz? – kérdezte meglepetten a lány. Úgy tűnt, őt nem zavarja a hang.

– Igen – felelte a másik. – Mindnyájan ismerünk, akik a rokonaid vagyunk. Vártunk rád, Mareth. Hosszú ideje vártunk. – Kinson érezte, hogy Marethnek elakad a lélegzete.

– Miről beszélsz? – kérdezte gyorsan. – Ki vagy?

– Talán az, akit kerestél. Talán én vagyok ő. Rossz szívvel gondolnál rám, ha én lennék? Haragudnál, ha azt mondanám, hogy én vagyok…

– Ne! – kiáltotta élesen a lány.

– Az apád? – A csuklya lehullott, az arc megmutatta magát. Kemény, szigorú arc volt, nem csak futólag emlékeztetett Bremenre, bár az előttük álló férfi fiatalabb volt a druidánál. Viszont Marethhez való hasonlatosságát nem lehetett nem észrevenni. Hagyta, hogy a fiatal lány kedvére megnézze magának. Kinsonról nem látszott tudomást venni. Halványan elmosolyodott. – Ugye, meglátod bennem magadat, gyermekem? Látod, milyen hasonlóak vagyunk? Olyan nehéz ezt elfogadni? Olyan visszataszító vagyok számodra?

– Itt valami nincs rendben! – figyelmeztette halkan Kinson. De Mareth mintha nem is hallotta volna. Szeme arra az emberre szegeződött, aki az apjának állította magát, a sötét köpenyes idegenre, aki váratlanul toppant elébük. Hogyan? Honnan tudta, hol keresse őket?

– Te közéjük tartozol! – vetette oda hidegen Mareth az idegennek. – Azok közé, akik a Boszorkánymestert szolgálják! – A kemény arc meg se rezzent.

– Azt szolgálom, akit akarok, akárcsak te. De szolgálatod a druidáknál csupán arra volt jó, hogy engem megtalálj, nem igaz? Olvasni tudok a szemedben, gyermekem. Nem kötnek valódi kötelékek a druidákhoz. Kik ők neked? Én az apád vagyok. Hús a húsodból, vér a véredből, ezek egyértelmű kötelékek. Ó, megértem a bizalmatlanságodat. Nem vagyok druida. Egy másik ügy mellett köteleztem el magam, amelynek te ellensége vagy. Egész életedben azt hallottad, hogy gonosz vagyok. Mit gondolsz, mennyire vagyok rossz? Vajon minden történet igaz? Vagy talán azért feketítettek be a mesélők, mert ez szolgálta a céljaikat? Mennyit hihetsz vajon abból, amit tudsz?

Mareth lassan megcsóválta a fejét.

– Azt hiszem, éppen eleget. – Az idegen elmosolyodott.

– Akkor lehet, hogy nem is én vagyok az apád. – Kinson látta a lány tétovázását.

– Az vagy?

– Nem tudom. Nem tudom, akarok-e az lenni. Nem kívánnám a gyűlöletedet, ha az lennék. A megértésedet, a türelmedet szeretném. Szeretném, hogy mindent meghallgass, amit mondani akarok az életemről és arról, miként hat ez rád. Lehetőséget kérek, hogy elmagyarázhassam, miért nem gonosz vagy pusztító az ügy, amelyet szolgálok, viszont olyan igazságokra épül, amelyek valamennyiünket felszabadítanak. – Az idegen rövid hallgatás után folytatta. – Emlékezz rá, hogy az anyád szeretett engem. Talán félrevezette a szerelme? Talán olyan csúnyán tévedett, amikor megbízott bennem? – Moccant valami érzékelhetetlen – légáramlat, füstbodor, a folyó hullámfodra –, valami, amit Kinson nem látott, de érzett. Tarkóján fölmeredtek a rövid hajszálak. Ki ez az idegen? Honnan jött? Ha ő Mareth apja, akkor hogyan találta meg itt őket? Honnan tudta, hol a lány?

– Mareth! – figyelmeztette ismét.

– És ha tévedés volt minden, amit a druidák csináltak? – kérdezte hirtelen az idegen. – És ha minden, amiben hiszel, kezdettől hazugságokon, félreértéseken és féligazságokon alapul?

– Az lehetetlen! – válaszolta azonnal Mareth.

– És ha éppen azok árultak el, akikben megbíztál? – folytatta az idegen.

– Mareth, ne! – szisszent föl indulatosan Kinson. Ám abban a pillanatban az idegen ránézett, és Kinson Ravenlock hirtelen nem bírt mozdulni, szólni. Megdermedt álltó helyében, mintha kővé vált volna. Az idegen tekintete visszasiklott Marethre.

– Nézz rám, gyermekem. Nézz meg jól. – Kinson rémületére Mareth engedelmeskedett. Kiüresedett az arca, mintha egészen mást látna, mint ami előtte áll. – Te is közülünk való vagy – duruzsolta gyengéden az idegen, behízelgő, csábító hangon. – Hozzánk tartozol. Megvan benned a hatalmunk. Megvan a szenvedélyünk. Minden megvan benned, ami bennünk, egy kivétellel. A hitünk hiányzik belőled. Muszáj magadévá tenned, Mareth. El kell fogadnod, hogy az igazat keressük. Erőt és hosszú életet, a mágia segítségével. Érezned kell, amint átfolyik rajtad. Bizonyára eltöprengtél rajta, hogyan használhatod az erődet. Majd én megmutatom. Megtanítalak rá. Nem kell viszolyognod attól, ami a részed. Nem kell félned. A titok az, hogy engedned kell annak, amit kér, nem kell megfékezned, nem kell menekülnöd éhségétől. Értesz engem? – Mareth révetegen bólintott. Kinson szinte érzékelhetetlenül apró változást észlelt az előttük álló idegen arcán. Nem volt már annyira emberi. Nem hasonlított se Bremenre, sem Marethre. Egyre inkább valami más lett belőle. Lassan, fájdalmasan feszült neki a határvidéki az izmait gúzsba kötő, láthatatlan láncoknak. Óvatosan a combjához emelte a kezét, ahol hosszú kése függött a tokjában.

– Apám! – kiáltott Mareth váratlanul. – Apám, miért hagytál el engem? – Hosszú csend lett a sűrűsödő sötétségben. Kinson ujjai rázárultak a kés markolatára. Az izmok sikoltottak a fájdalomtól, az agyát mintha megmaszlagolták volna. Ugyanaz a csapda volt ez, amelyet a Boszorkánymester állított nekik Paranorban! Vajon az idegen rájuk várt, vagy akárki erre járóra? Tudta, hogy Mareth erre fog jönni? Vagy azt remélte, hogy Bremen lesz? Ujjai szorosabban fogták a markolatot. Az idegen keze kiemelkedett a köpeny alól, és intett a lánynak. Göcsörtös kéz volt, köröm helyett karmokkal. De úgy látszott, Mareth nem veszi észre. Apró lépést tett előre.

– Igen, gyermekem, gyere közelebb! – sürgette az idegen, a szeme vérvörös lett, mosolyában tépőfogak villantak, oly gonoszak, mint a támadni készülő kígyó méregfogai. – Hadd magyarázzak meg mindent! Fogd meg a kezem, apád kezét és mindent elmondok, amit tudni akarsz. Akkor majd megértesz. Látni fogod, hogy igazam van. Tudni fogod az igazságot. – Mareth újabb lépést tett előre. A kéz, amelyben a druida botot tartotta, kicsit lejjebb ereszkedett.

A következő pillanatban Kinson Ravenlock széttörte magán a bűbáj láncait, ledobta a béklyót és kirántotta hosszú-kését. Egyetlen sima mozdulattal az idegen felé hajította a pengét. Mareth sikoltott félelmében – hogy magát, az apját, vagy Kinsont féltette, azt a határvidéki nem tudta volna megmondani. Ám az idegen szempillantás alatt átváltozott emberformából valami kimondottan mássá. Egyik keze fölemelkedett, zöld, gonosz tűzoszlop csapott ki belőle és elhamvasztotta a levegőben a hosszú kést. Ami pedig ott állt előttük a füstködben és a vibráló fényben, az nem volt más, mint egy Koponyahordozó. Másodszor is tűz csapott ki a teremtmény karmos ujjai közül, de Kinson addigra mozgásba lendült, rávetette magát Marethre, és félrerántotta az útból, egy hamus omladékkal telt gödörbe. Azonnal felpattant, nem várta meg, hogy a lány magához térjen, egy ugrással megkerült egy falat, és a Koponyahordozó felé indult. Most nagyon gyorsnak kellett lennie, ha életben akart maradni. A teremtmény feléjük csoszogott, tűz szikrázott ujjai hegyéből, vörös szeme izzott a csuklya árnyékában. Kinson keresztülrontott a nyílt téren, a tűz csaknem eltalálta, amikor hasra vetődött, és begurult egy fácska csontváza mögé. A Koponyahordozó feléje lendült, álnok, gyűlölködő szavakat, sötét ígéreteket suttogva. Kinson kirántotta kétkezes kardját. Íját elvesztette, amely talán jobb fegyver lett volna, bár igazság szerint itt már az sem számít, ha fegyvertelen. Valamikor védte a fortély meg a ravaszság, de most egyiknek sem vette hasznát.

– Mareth! – kiáltotta kétségbeesetten. Azután kivetődött rejtekhelyéről, és nekirontott a Koponyahordozónak. A szárnyas vadász megfordult, hogy kivédje a támadást, kezét fölemelte, karmai szikráztak. Kinson máris tudta, hogy túl messze van a szörnytől, nem közelítheti meg, mielőtt a tűz lecsapna. Lebukott balra, fedezéket keresett, de nem talált. Sötéten, félelmetesen emelkedett föl előtte a Koponyahordozó. Kinson megpróbálta eltakarni a fejét.

Ekkor Mareth éleset sikoltott: – Apám! – A Koponyahordozó megpördült a lány hangjára, de addigra a druida tűz már kilövellt Mareth fölemelt botjának végéből. Belecsapódott a szárnyas vadászba, és nekivágta egy falnak. Kinson megbotlott és elesett, miközben a szemét próbálta takargatni. Mareth arca kemény lett a gyilkos fénytől, a szeme akár a kő. Folyamatos áradatban ontotta a tüzet a Koponyahordozóra, átégette auráját, megkeményedett bőrét – egészen a szívéig. A teremtmény visítozott a gyűlölettől és a fájdalomtól, úgy csapkodott a karjával, mintha repülni akarna. Azután a druida tűz teljesen elborította, és hamuvá égette. Mareth vadul elhajította botját, a tűz kialudt.

– Nesze, apám! – sziszegte a maradványoknak. – Odaadtam a kezemet, hogy foghasd! Most magyarázz az igazságokról és hazugságokról! Mi lesz, apám, beszélj! – Könnyek peregtek sötét arcocskáján. Az éjszaka megint körülzárta őket, visszatért a csönd. Kinson lassan föltápászkodott, odament a lányhoz, és óvatosan magához húzta.

– Nem hinném, hogy sok mondanivalója lenne a dologról, igaz?

A lány megrázta a fejét, amelyet a férfi melléhez szorított.

– Micsoda bolond voltam! És milyen tehetetlen! Nem tudtam megállni, hogy ne figyeljek oda! Csaknem hittem neki! Ennyi hazugságot! De milyen meggyőző volt! Honnan tudott az apámról? Honnan tudta, mit mondjon?

Kinson megsimogatta a haját.

– Nem tudom. Ennek a világnak a sötét lényei néha ismerik a titkokat, amelyeket senkinek sem árulunk el. Föltárják félelmeinket, kétségeinket, majd felhasználják ellenünk. Ezt Bremen mondta egyszer. – Állát ráhajtotta a lány hajára. – Azt hiszem, ez a teremtmény azt várta, hogy valamelyikünk erre jöjjön – te, én, Bremen, Tay, vagy Risca –, bárki, aki fenyegeti Mesterét. Ugyanolyan csapda volt, amilyet Paranorban állított a Boszorkánymester. De Brona ezúttal Koponyahordozót küldött. Nagyon tarthat attól, amit tehetünk.

– Csaknem megöltem magunkat – suttogta a lány. – Igazat mondtál rólam.

– Tévedtem – válaszolta azonnal a férfi. – Ha egyedül jövök, ha nem vagy velem, akkor most halott lennék. Megmentetted az életemet. Méghozzá a mágiáddal. Nézd meg a földet, amelyen állsz, Mareth. Azután nézz magadra. – A lány engedelmeskedett. A föld megfeketedett és megperzselődött, ő viszont érintetlen maradt. – Hát nem látod? – kérdezte a férfi halkan. – A bot levezette varázserődet, pontosan úgy, ahogy Bremen mondta. Elvezeti azt a részt amely veszélybe sodorna, csak annyi marad, amennyire szükség van. Végre parancsolni tudsz a mágiádnak!

A lány merőn nézte, a szomorúság szinte tapintható volt a szemében.

– Már nem fontos, Kinson. Nem akarok parancsolni a mágiámnak. Semmit sem akarok csinálni vele. Hányingerem van tőle. Magamtól is – attól, aki vagyok, ahonnan jöttem, a szüleimtől, mindentől, amihez közöm van.

– Nem – mondta a férfi halkan, a lány szemébe nézve.

– De igen. Szerettem volna hinni ennek a teremtménynek, különben nem tudott volna megbabonázni. Ha nem töröd meg a hatalmát, akkor mindketten meghalunk. Semmirevaló voltam. Annyira belegabalyodtam ebbe az önmagam keresésébe, hogy mindenkit veszélybe sodrok magam körül. – Elvértelenedett a szája. – Az apámnak nevezte magát! Egy Koponyahordozó! Most hazugság volt, de legközelebb talán nem lesz az. Nem akarom tudni! Nem akarom, hogy bármi közöm legyen bűverőhöz, druidákhoz, szárnyas vadászokhoz és talizmánokhoz! – Ismét peregni kezdett szeméből a könny, a hangja megremegett. – Végeztem ezzel a dologgal! Valaki más menjen tovább veled. Én kiszállok!

Kinson belebámult a sötétbe.

– Ezt nem teheted, Mareth – mondta végül. – Ne szólj egy szót sem, csak hallgass meg. Nem teheted, mert ennél jobb ember vagy. Folytatnod kell, amit elkezdtél. Segítened kell azoknak, akik nem tudnak segíteni magukon. Tudom, hogy nem kerested magadnak ezt a felelősséget. De itt van, és hordoznod kell, mert egyike vagy azon keveseknek, akiknek a válla elbírja. Te, Bremen, Risca és Tay Trefenwyd, az utolsó druidák. Csak négyen vagytok, mert nincs más, és talán nem is lesz többé.

– Nem érdekel – mormolta Mareth. – Úgysem érdekel.

– Dehogynem – tiltakozott a férfi. – Valamennyiőtöket érdekel. Ha nem így lenne, régen véget ért volna a harc a Boszorkánymesterrel, és mindnyájan halottak lennénk.

Ott álltak, nézték egymást a csöndben, mint két szobor, amelyek talpon maradtak a romvárosban.

– Igazad van – mondta végül a lány, olyan halkan, hogy a férfi alig hallotta. – Érdekel.

Hozzásimult, fölemelte az arcát, és szájon csókolta Ravenlockot. Szorosan átkarolta a férfi derekát. A csók soká tartott, több volt a hála vagy a barátság csókjánál. Kinson Ravenlock érezte, hogy valahol mélyen, a belsejében egyre jobban átforrósodik valami, aminek a létezéséről nem volt tudomása. Visszacsókolta Marethet, és ő is átölelte.

Amikor szétváltak ajkaik, a lány egy pillanatig még hozzásimult, fejét a férfi mellére hajtva. Ravenlock érezte, hogy ver a szíve. Hallotta a lélegzetét. Azután hátralépett, szótlanul nézte a határvidékit, nagy, sötét szeme maga volt az ámulat. Lehajolt, fölvette lehullott botját, és újra elindult a fák alatt, követve az Ezüst-folyót kelet felé. Kinson addig bámult utána, míg csupán árnyék lett belőle, és próbált valami értelmet találni a dologban, de aztán feladta. Sietett Mareth után, nehogy lemaradjon.

EZUTÁN KÉT NAPIG vándoroltak anélkül, hogy bárkivel találkoztak volna. Minden falu, tanya, kunyhó és kereskedelmi állomás, amely mellett elhaladtak, leégett és kihalt. Voltak jelei az északföldi hadsereg vonulásának és a törpék menekülésének, de embereket nem láttak. Madarak röpködtek az égen, apró állatok surrantak az aljnövényzetben, rovarok zümmögtek a vadrózsabokrokban, halak rajzottak az Ezüst-folyó vizében, ám emberi lény nem bukkant föl. Mindketten feszülten figyeltek, hogy nem mutatkozik-e újabb Koponyahordozó, vagy a Boszorkánymestert szolgáló miriádnyi alvilági lény valamelyike, de egy sem jött. Találtak ételt és vizet, de sohasem túl sokat és mindig csak a vadonban. A napok forrón vánszorogtak, az Anar nyirkos hőségét ritkán enyhítették futó esők. Holdfénytől ragyogtak a sűrűn csillagos, tiszta éjszakák. A világ békés volt, néma és üres. Kezdték azt érezni, hogy mindenki, barát és ellenség, felszívódott a végtelenségben. Mareth nem emlegette többé a származását, vagy hogy nem vállalja tovább a szolgálatot. Nem mondta, hogy undorodik a bűverőtől, vagy fél azoktól, akik tudnak bánni vele. Többnyire hallgatott, és ha mégis szólt, akkor a környező vidékre vagy élőlényeire tett megjegyzést. Úgy tűnt, túltette magát a culhaveni eseményeken. Láthatólag eldöntötte, hogy Kinsonnal marad, bár ezt nem mondta ki. Gyakran mosolygott a férfira. Néha, elalvás előtt, szorosan közel ült hozzá. A férfi nem is egyszer kívánta, bárcsak megcsókolná.

– Már nem vagyok dühös – mondta egyszer. Előrenézett, gondosan kerülve a férfi pillantását. Egymás mellett ballagtak egy sárga vadvirágokkal benőtt mezőn. – Sokáig haragudtam – folytatta egy pillanat múlva. – Az anyámra, az apámra, Bremenre, a druidákra, mindenkire. A düh adott erőt, de most csak elcsigáz. Egyszerűen fáradt vagyok.

– Megértelek – felelte a férfi. – Én, ha jól emlékszem, több mint tíz évig utaztam csak azért, mert mindig kerestem valamit. Most már szeretnék megállni, és egy kicsit körülnézni. Szeretném, ha lenne egy otthonom. Szerinted butaság ez? – A lány elmosolyodott, de nem válaszolt.

Később, a Culhavenből való indulástól számított harmadik napon elérték a Ravenshornt. Amikor a nap ereszkedni kezdett a nyugati látóhatáron, ők már a hegyláb árnyékában kapaszkodtak felfelé. Az ég narancsban, bíborban, karmazsinban játszott, a csodálatos színek mindent elárasztottak, megfestették a földet, még a sötétedő sarkokba is befolytak. Kinson és Mareth éppen megálltak gyönyörködni, amikor egy magányos törpe bukkant föl előttük az ösvényen.

– Kik vagytok? – kérdezte nyersen. Egyedül volt, csupán egy nehéz husáng volt nála, de Kinson azonnal tudta, hogy a közelben többen is vannak. Megmondta a nevüket a törpének.

– Riscát keressük – mondta. – Bremen druida küldött hozzá.

A törpe nem válaszolt, csak megfordult és intett, hogy kövessék. Jó-néhány óráig gyalogoltak, fel a dombokról az alacsonyabb hegyoldalakra. A nappal megfakult, csillagok és holdfény világítottak útjukon. A levegő lehűlt, lélegzetük apró párafelhőkben gomolygott. Kinson útközben más törpék nyomait kereste, de ennél az egynél többet nem sikerült felfedeznie. Végül átvágtak egy völgyön, amelyben több tucat őrtűz égett és tízszer annyi törpe kuporgott körülöttük. Odanéztek a délföldiek jövetelére, némelyik föl is állt. Kemény, bizalmatlan volt a tekintetük, és amikor egymással beszélgettek, óvatosan leengedték a hangjukat. Kevés holmi volt velük, viszont valamennyi fegyvert viselt a hátára vagy a vállára szíjazva. Kinson hirtelen azon kezdett töprengeni, vajon nem forognak-e veszélyben Marethtel. Közelebb húzódott a lányhoz, szeme jobbra-balra villant. Nem érezte biztonságban magát. Fenyegetést orrontott. Akkor mi van, ha ezek a törpék itt lógósok, akik megszöktek a főseregtől? Vajon létezik-e még egyáltalán fősereg?

Azután hirtelen ott volt Risca, őket várta, semmit sem változott azóta, hogy elváltak egymástól a Hadeshornnál, kivéve, hogy újabb vágások húzódtak az arcán és a kezén. És amikor mosoly világította meg viharvert arcát, és üdvözlésre nyújtotta a kezét, Kinson Ravenlock tudta, hogy minden rendben van.

XXX.

TÍZ NAPPAL Jerle Shannara éjszakai támadása után a Boszorkánymester hada megtámadta a Rhenn völgyét védő elfeket. De nem érte váratlanul őket. Aznap éjjel szokatlan élénkség uralkodott az ellenséges táborban. Őrtüzeket gyújtottak szerteszét, míg végül lángolni látszott az egész füves síkság. Előrevontatták a rajtaütést megúszó ostromgépeket. Az óriások fenyegetően magaslottak az éjszakában, a zömök tornyok imbolyogtak, nyikorogtak, a katapultok, hajítógépek hosszú, görbe karja törött végtagra emlékeztető árnyékot vetett. Jóval hajnal előtt összevonták a különböző egységeket, és az elfek még a távoli völgytorkolatban is hallották a felcsatolt páncélok és fegyverek csörgését. Bakancsos lábak nehéz dübörgése jelezte az egységek felsorakozását. Lovakat szerszámoztak, elővezették őket, a lovasság nyeregbe szállt és lassan fölvette a szárnyakon a pozíciót, ahonnan az íjászoktól és gyalogosoktól védi majd a hadat. Nem lehetett félreérteni, mi történik, és Jerle Shannara gyorsan reagált.

A király jól fölhasználta a rajtaütéssel nyert időt. Sokkal tovább tartotta föl az északföldieket, mint remélte. Komoly károkat okozott az ostromgépekben és az utánpótlást szállító társzekerekben, emiatt új szerkezeteket kellett építeni, a régieket ki kellett javítani, és újabb utánpótlást kellett hozatni északról. A szétszaladt lovak egy részét megtalálták, de sokat kellett pótolni. Az északföldi sereg újra felpüffedt, ahogy további erősítések érkeztek, az elfek mégis bátorságra kaptak a ténytől, hogy olyan könnyen kárt okoztak ennek a hatalmas haderőnek. Reményeik megújultak, és a király gyorsan kihasználta ezt a tényt. Első dolga az volt, hogy a derékhadat átirányította a völgy nyugati részében kiépített állásaiból a keleti végébe, a keskeny hágóból oda, ahol a széles völgyszáj találkozott a síksággal.

Jerle Shannara egyszerűen okoskodott. Noha könnyebb védeni a keskeny hágót, ő szívesebben kényszerítette csatára az ellenséget onnan messzebb, hogy a völgy minden talpalatnyi földjéért véresen meg kelljen küzdenie. Természetesen fönnállt a veszély, hogy kisebb haderejét kénytelen lesz túl vékony sávban széthúzni a túlerő előtt. Hogy ezt a veszélyt csökkentse, a király bevetette az utászokat, akik halálos csapdák sorát építették a síkságra néző, széles völgyszájban, ahol az északföldi hadseregnek át kellett haladnia. Jerle összehívta parancsnokait, hogy megvitassák a követendő stratégiát, kidolgozták az árnyalt és átfogó haditervet, amellyel a király hite szerint csökkenthették az északi csapás erejét. A nagyobbik sereg győz, amennyiben képes kihasználni óriási méretét és túlerejét. A fortély abban állt, hogy ezt megakadályozzák. Így, amikor azon a tizedik napon pirkadni kezdett és az északföldi hadsereg fölállt a támadáshoz, az elfek már várták őket. Fegyverrel a kézben négy csapat gyalogos katona és íjász sorakozott a völgy széles keleti szájában. Kier Joplin lovassága már szétszóródott a nyugatföldi erdők peremén, amelyek eltakarták a sziklákat és dombokat. A magasabb hegyoldalakon további három csapat elf harcos védte lándzsával, íjakkal és parittyákkal az ottani földhányásokat és barikádokat. Ám az előttük gyülekező hadsereg valóban félelmetes volt.

Létszáma meghaladta a tízezret, és elözönlötték a síkságot ameddig a szem ellátott. Kellős közepén az óriás hegyi trollok álltak, hatalmas dárdáik fa-és vaserdőként meredtek a magasba. Őket trollok és gnómok vették körül. Mögöttük sorakozott a nehézlovasság, lándzsáik végét kengyelükre támasztva. A hadat kettős ostromtornyok szegélyezték, a katapultokat és hajítógépeket középen állították fel. A felkelő nap fényének izzásában és az eltűnő árnyékok között az északi hadsereg akkorának tűnt, amely szétzúz minden elé-be kerülő akadályt.

Várakozó csend volt, amikor a nap kiemelkedett a látóhatár mögül. A két hadsereg a füves síkságon át nézte egymást, a fegyverek ragyogtak, a zászlók lobogtak az enyhe szélben, az égbolton fényesedő kék és fakuló szürke elegyedett. Felhők vitorláztak a magasban, sűrű tömegük még napszállta előtti esővel fenyegetett. Kioltott őrtüzek után maradt csípős szag, a megperzselt föld szaga úszott a levegőben. A lovak idegesen kapáltak, szerszámaikat rángatták. Az emberek mélyeket lélegeztek, kizárták agyukból az otthon, a család, a jobb idők gondolatát.

Amikor az északföldi hadsereg megindult a völgy felé, a föld is rengett belé. Dobok kitartó dübögése mérte a tempót a masírozó gyalogosoknak. Felmorajlottak a katapultok és ostromgépek kerekei. Bakancsok és paták dobogtak olyan erősen, hogy a föld remegését mindenütt érezni lehetett a várakozó elfek lába alatt. Por szállt föl a kiszikkadt mezőkről, a szél szilaj örvényekké kavarta, a hadsereg még nagyobbnak látszott, mintha a por puffasztaná. A csönd megtört, a fény változott. A por kavargásában és a közeledő hadsereg dübörgésében a Halál várakozón fölemelte a fejét, és körülnézett. Jerle Shannara harci ménjén, egy Kockázat nevű, hóka pejen ült, és némán figyelte a közeledő ellenséget. Nem örült a hatásnak, amit a had az embereire tett. Az ellenség puszta létszáma rémített, dübörgésétől megállt a szív verése. Jerle érezte katonái növekvő félelmét. Kezdett az idegeire menni a türelmetlenség, amivel a fejleményeket várta. Alámosta az elszántságát. Végül nem bírta tovább. Hirtelen ötlettel odavágtatott serege elé, otthagyva Preiát, Brement és testőrségét, akik döbbenten bámultak utána. Mindenkinek megmutatta magát, fel-alá táncoltatta Kockázatot az első sorok előtt, bátran szólva az elf harcosokhoz, akik boldog meglepetéssel bámultak föl rá.

– Csak nyugalom! – kiáltotta rendíthetetlenül mosolyogva, miközben tekintetüket keresve bólintásokkal üdvözölte katonáit. – A túlerő egyedül nem jelent előnyt! Ez a mi földünk, a mi otthonunk, a mi hazánk, a mi nemzetünk! Nem hagyjuk elkergetni magunkat holmi szívtelen betolakodóktól! Amíg hiszünk magunkban, nem lehet minket megverni. Maradjatok erősek! Emlékezzetek rá, miket készítünk nekik. Emlékezzetek rá, mit kell tennünk! Ígérem nektek, ők törnek meg előbb! Maradjatok szilárdak! Ne veszítsétek el a fejeteket! – Így léptetett föl-alá a vonalak előtt, itt-ott megállt, hogy valami csip-csup kérdést intézzen egy katonához, akit fölismert, mutatta nekik, mennyire bízik magában és bátor harcosaiban. Nem vette magának a fáradságot, hogy akár egy pillantást vessen a közeledő gyilkos erőre. Tüntetően nem törődött vele. Semmik ők nekünk, mondta ezzel. Máris vert sereg.

Amikor a behemót kétszáz méternyire ért, és közeledésének bömbölése elfojtott minden más hangot, Jerle fölemelt karral tisztelgett harcosai előtt, megfordította Kockázatot és beállt az első sorba. Por gomolygott a síkon, elborította a menetelő hadsereget és a guruló masinákat. Dobok verték az ütemet. Az ostromgépek egyre közelebb kúsztak, igába fogott barmok húzták őket hatalmas kötelekkel és hámokkal. Kardok és pikák villogtak a poros fényben.

Amikor az északi had már csak százötven méternyire volt, Jerle Shannara intett az íjászoknak. Hosszú sorban rohantak előre, és fél térdre ereszkedtek a nyilazáshoz. Megdöntötték, az ég felé emelték két méter hosszú íjaikat, megfeszítették, majd elengedték az húrt. A vesszők becsapódtak az északföldi sereg közepébe, a fűbe, amelyet az elfek az éjszaka sötétjében lelocsoltak olajjal, amikor már bizonyosra vették, hogy megindul a támadás. Mindenfelé lángok lobbantak a portól elsötétült égre, a szorosra záruló ellenséges vonalak mélyén fölcsapott a tűz. Végigszaladt a hosszú sorok között, az északföldi menetelés lelassult, majd megtört, rémült emberek és állatok ordítása töltötte be a reggelt. A had azonban nem hátrált, nem próbált menekülni. Ehelyett támadásba lendült, első sorai áttörtek a lángokon. Gnóm íjászok repítették vesszőiket szilaj sorozatokban, ám nem vehették föl a versenyt az elfek hosszú íjaival, ezért sorozataik rövidre sikerültek. Most a szálfegyveres katonák következtek, dühükben üvöltve rontottak előre, alig várták, hogy lecsaphassanak az ellenségre, amely így meglepte őket. Legalább ezren voltak, javarészt gnómok, trollok, fegyelmezetlen, forrófejű gyülevész, akik egyenesen beleszaladtak a tőrbe.

Jerle Shannara helyben maradt a katonáival, íjászai ismét visszahúzódtak az elf harcosok sorai mögé. Amikor az ellenség olyan közel ért, hogy már a szagát is érezni lehetett, fölemelte hatalmas kardját, jelt adva a vonalak mögött a kötélfeszítőknek. Ők visszarántották a fű közé rejtett, bezsírozott, súlyos köteleket, és tucatnyi tüskés barikád emelkedett föl a rohanók útjában. A támadók túl közel voltak, hogy lassíthassanak, nyomták őket előre a mögöttük rohanók, egyenesen neki a gyilkos tüskéknek. Néhányan megpróbálták elvágni a köteleket, de a pengék ártalmatlanul csúsztak le a zsíros fonatokról. Fájdalom és iszony üvöltésévé fajult a támadók csatakiáltása, és az északiak kínhalált haltak a barikádok nyársain vagy a többiek bakancsa alatt.

Most az elf íjászok engedték el hosszú, kitartó hullámban íjaik idegét. Az északiak, akiket lelassítottak a roham útját elzáró barikádok, könnyű célpontnak bizonyultak. Képtelenek voltak megvédeni magukat, nem volt hova rejtőzniük, tucatjával hullottak. Hátuk mögött közeledett a préritűz, nem hagyva helyet a menekülésre. A hadsereg maradéka kettévált, hogy megkerülje a gyehennát, és segítséget nyújtson azoknak, akik elöl csapdába estek. De az ostromgépek elhelyezése, az igásállatok tömege megakasztotta haladásukat, és ekkor mindkét oldalon rájuk rontott az elf lovasság, dárdákkal s kurta kardokkal egyelve soraikat. Az egyik torony tüzet fogott, a benne levők, hogy a lángot oltsák, kétségbeesett kapkodással vödörszámra locsolták rá a szerkezet belsejében tárolt vizet. A katapultok kövek és fűrészes szélű fémdarabok gyilkos záporát zúdították az ellenségre, de a por és füst miatt nem látták jól célpontjukat.

Ekkor Jerle Shannara intésére ellazultak a tüskés falakat tartó kötelek és a barikádok lehullottak. Az elfek előrevonultak, a lándzsás-kardos harcosok fölálltak lépcsőzetes vonalban, összezárták soraikat, minden katonát tőle jobbra álló szomszédjának pajzsa takart. Így masíroztak bele rendíthetetlen kitartással a megtépázott északi frontba. Az elfek és a tűz között csapdába esett északiak, a rájuk váró sorstól rémülten eldobálták fegyvereiket és menekülni próbáltak. Nem volt hová. Most már minden irányból szorongatták, és hamar lekaszabolták őket.

Ám a préritűz csillapodni kezdett, és dárdát szögezve megindultak a hegyi trollok, az északföldi hadsereg fő ereje. Tartották a sort és a lépést, nem lassítottak, végigtiportak saját halottaikon és haldoklóikon, nem tettek különbséget barát és ellenség között. Akármi került az útjukba, megölték. Jerle Shannara látta, hogy jönnek, és parancsot adott a visszavonulásra. Visszavonta csapatait eredeti helyzetükbe, és ott ismét felállította őket. A jobbszárnyon Cormorant Etrurian parancsnokolt, a balon Rustin Apt. Arn Banda irányította kettejük között az íjászokat. Lépcsős vonalakba állította őket, és nyilaztatott a közeledő trollokra. De azok túl jó páncélba öltöztek, hogy a nyilak kárt tehessenek bennük, így a király visszavonulást jelzett az íjászoknak.

Jöttek a tűzből és a füstből a hegyi trollok, Négyföld legjobb harcosai, hatalmas volt a válluk, a combjuk, kötélnyi vasizmokat takart a páncéljuk. Jerle Shannara ismét intett, újabb tüskés falak zárták el útjukat. De a hegyi trollok fegyelmezettebb katonák voltak, kevésbé jöttek zavarba, mint a gnómok vagy más trollok, és nekiláttak félretolni a tüskés falakat. Mögöttük rajzott az északi derékhad, kifogyhatatlanul hemzsegtek elő a párából, magukkal hurcolva ostromgépeiket és katapultjaikat. Lovasság fedezte az oldalukat, védekezésre kényszerítve Kier Joplin lovasait.

Jerle Shannara száz méterrel visszavonta hadseregét, beljebb a Rhenn keleti szájába. Az elfek soronként vonulta vissza, fegyelmezetten, rendben hátráltak, de akkor is hátra felé kellett menniük. Az északföldi sereg némely katonája éljenzett, mert azt hitték, hogy az elfek pánikba estek. Bizonyára megtörtek és menekülnek, gondolták. Egyikük sem vette észre a zászlócskákat, amelyeket a visszavonuló elfek óvatosan kikerültek, és menet közben észrevétlenül eltüntettek. A hegyi trollok kérlelhetetlenül, állhatatosan törtek előre a völgyben, ügyet sem vetve az elf visszavonulás mintáira. Mögöttük felcsapott, majd lelohadt a füst és a tűz, amikor dél közeledtével elállt a szél. Kier Joplin hátrébb parancsolta lovasait a völgyben a támadó északiak elől, mert aggódott, hogy elvágják őket a többiektől. Elvágtattak a gyalogosok mellett, majd kanyarodásból ismét fölvették szokott formációjukat. Addigra az egész nyugatföldi hadsereg a helyén volt a völgy szájában, és várt. Semmi jel nem mutatott pánikra vagy bizonytalanságra.

Fölállították a második csapdát is, és a gyanútlan ellenség egyenesen belesétált. Amikor a hegyi trollok első sorai elérték a völgy bejáratát, a föld hirtelen engedett a lábuk alatt. A súlyos páncélt viselő trollok tehetetlenül hullottak bele a gödrökbe, amelyeket az elfek napokkal korábban ástak, álcáztak, és ők maguk gondosan kikerültek hátrálás közben. A trollok szétváltak, úgy haladtak tovább, megkerülve a feltáruló vermeket, ám azok lépcsőzetesen, szabálytalan térközönként, ötven méteren át követték egymást, a föld mindenütt beszakadt, akármerre fordultak a trollok. Összezavarodtak, lelassultak, a roham kezdett elakadni. Az elfek azonnal ellentámadásba lendültek.

A király jelére a sziklák között elrejtőzött katonák mindkét oldalról rejtett pályákon gyúlékony olajjal töltött hordókat gurítottak le a füves síkságra, ahol a hordók összetörtek a köveken, és tartalmuk belefolyt a vermekbe. Újabb lángoló nyilak íveltek föl, belecsapódtak a szétömlött olajba és a völgy keleti bejáratát hirtelen elnyelték a lángok. A hegyi trollok elevenen égtek el a vermekben. A támadás folytatódott, de a troll sorok egysége megbomlott. Ami ennél is rosszabb, utolérték őket a nyomukban jövő, mit sem sejtő északiak hullámai. A hadsereg kezdett pánikba esni. Üldözte őket a tűz, hullottak rájuk az elf nyilak, és most a gyalogosok rohamozták őket, vastag, tüskés gerendákat tolva maguk előtt. A gerendák befúródtak a máris megtizedelt sorok közé, és még jobban szétszórták a trollokat. Ezután következtek az elf harcosok, akik rövid kardjaikkal nekiestek a maradéknak. Akik csapdába estek az elfek és a tűz között, állták a sarat, vitézül küzdöttek, de végül mind meghaltak. Kétségbeesésükben a megmaradt északföldiek a hágó két oldalának sziklafalait rohanták meg, ott próbáltak felkapaszkodni. Az elfek azonban már várták őket. Sziklák zúdultak le a magasból és összezúzták a fölfelé igyekvőket. Nyilak tizedelték soraikat. Fönti védővonalaikból az elfek szinte erőfeszítés nélkül visszaverték a támadást. Odalent a hágó poklában tehetetlenül kavargott az északföldi hadsereg negyede. A roham megállt, azután összeomlott. A Boszorkánymester serege portól és füsttől fuldokolva, préritűztől összeégetve, az elfek fegyvereitől véresen ismét visszavonult a Streleheim felé.

Jerle Shannara kihúzta a Brementől rábízott varázskardot, amelynek nem tudott parancsolni, de már nem is hitt benne, és a magasba emelte. Az elfek válaszként mindenütt fölemelték fegyvereiket és éljeneztek. A király csaknem azonnal belátta a gesztus iróniáját. Gyorsan visszahúzta a kardot, ami az ő kezében nem volt egyéb a bohóc pálcájánál, a falubolondja kabalájánál. Dühösen megfordította Kockázatot. A lelkesedés elfolyt belőle, és átvette helyét a szégyen.

– EZ MOST MÁR Shannara Kardja, elf király – mondta Bremen, amikor Jerle az éjféli rajtaütés után elmesélte, hogy a talizmán cserbenhagyta. – Ez többé nem az én kardom, vagy a druidáké.

Ezekre a szavakra gondolt, amikor föl-alá vágtatott a sorok között, biztatva katonáit, hogy készülődjenek a következő támadásra, amelyről tudta, hogy valószínűleg még napnyugta előtt megindul. A megfoghatatlan, rejtélyes kard visszakerült a király derekára csatolt hüvelybe. Bremen ugyancsak sietett nevet adni neki, annál inkább késlekedett a megnyugtatással, hogy a varázserőn uralkodni lehet. Jerle Shannara, annak ellenére, hogy ennyit tudott a kardról, még mindig nem érezte a magáénak.

– Lehet parancsolni a varázserejének, elf király! – suttogta az öregember azon az éjszakán. – De az ehhez szükséges erő a hitből születik, és ennek a hitnek belőled kell fakadnia!

Tíz nappal ezelőtt együtt gunnyasztottak a sötétben, hajnal előtt egy-két órával, földdel és korommal bemázolt arcukon verejték húzott csíkokat. Jerle Shannara majdnem meghalt azon az éjszakán. A Boszorkánymester alvilági szörnye csaknem megölte, és noha Bremen időben érkezett megmentésére, még mindig sajgott az emlék, hogy milyen közel járt hozzá a halál. Preia is ott volt valahol, Jerle mégis inkább beszélt a druidával négyszemközt, beismerte, hogy kudarcot vallott, amikor a maga módján próbálta kiűzni ördögeit. Akkor tudja csak elviselni, ami történt, ha képes lesz megakadályozni, hogy újból bekövetkezzék. Túl sok minden függött a kard használatától. Mit csinált rosszul, amikor aznap éjjel idézte a talizmán erejét? Hogyan érheti el, hogy ne történjék meg még egyszer?

Egyedül a sötétségben, olyan szoros közelségben, hogy csak önnön szívverésüket és lélegzetük forró surrogását hallották, szembenéztek a kérdéssel.

– Ez a kard olyan talizmán, amelyet egyetlen célra teremtettek, Jerle Shannara! – vágta oda csaknem haragosan, érdes türelmetlenséggel az öregember. – Egy célra, nem másra! Nem idézheted varázserejét, hogy védjen meg minden kreatúrától, amely támad! A penge megmentheti az életedet, de a varázslat nem fogja!

A király megmerevedett a legorombítástól.

– De hát te azt mondtad…

– Ne ismételd el, hogy mit mondtam! – Bremen szavai szúrtak és vágtak, elnémítva minden ellenvetést. – Nem figyeltél arra, amit mondtam, elf király! Azt hallottad, amit hallani akartál, nem mást! Ne tiltakozz! Láttam; figyeltelek! Ez alkalommal jobban figyelj! Megteszed? – Jerle Shannara dühösen, összeszorított szájjal bólintott, nyelvét csak az fékezte meg, hogy tudta, ha nem képes az utasítás szerint cselekedni, akkor elveszett.

– A Boszorkánymesterrel szemben jönni fog a varázserő, ha fölidézed! De csakis a Boszorkánymester ellen, és csak ha eléggé hiszel benne! – A szürke fej rosszallóan ingott. – Az igazság a hitből jön, ezt ne felejtsd. Az igazság abból a fölismerésből jön, hogy általános, átfogó és nem részrehajló. Ha nem tudod ezt elfogadni a saját életedben, akkor nem kényszerítheted rá mások életére. Először neked kell magadévá tenned, csak azután használhatod! A pajzsoddá kell tenned!

– De jó hasznát vettem volna eme lény ellen is! – erősködött a király, nem akarván elismerni, hogy rosszul ítélt. – Miért nem jelentkezett?

– Mert ily szörnyben nincs álság! – ismételte a druida, és megfeszült az álla. – Az nem hazugságokkal és féligazságokkal harcol. Nem vértezi magát szemfényvesztéssel. Nem csapja be magát azzal, hogy másnak gondolja magát, ami! Az – az a Boszorkánymester kizárólagos jussa, elf király! Ezért lehet egyedül ellene használni Shannara Kardjának bűverejét! – Így vitatkoztak, az érvek ide-oda pattogtak hajnalig, amikor végül megpihentek. Később a király távozott, hogy végiggondolja, amit hallott, hogy megpróbálja összeegyeztetni a szavakat az elvárásaival. Fokozatosan sikerült elfogadnia, hogy amiben Bremen hisz, annak igaznak kell lennie. A kard varázsereje egyetlen célra korlátozódik, és ő nem tehet ellene, akkor sem, ha szeretné, ha másképp lenne. A kard varázsát egyedül Bronának szánták, nem másnak. El kell fogadnia ezt a tudást, és valahogy módot kell találnia, hogy a magáévá tegye ezt a zavarba ejtő, különös varázslatot. Végül elment Preiához, kezdettől tudta, hogy ezt fogja tenni, mint mindig, amikor valami felzaklatja. Ott voltak a tanácsadói, hogy segítsenek, és némelyiket – különösen Vree Erredent – érdemes is volt meghallgatni. De senki sem ismerte annyira, mint Preia, és ő senkihez sem tudott olyan őszinte lenni, mint a feleségéhez.

Így hát kényszerítette magát, hogy elmondja az asszonynak az igazságot, noha nehéz volt elismerni, hogy kudarcot vallott és attól fél, hogy ez ismét bekövetkezhet. Ez ugyanazon a napon, később történt, amikor még friss volt az agyában a Bremennel folytatott párbeszéd, és élénken éltek az éjszaka emlékei. A Rhenn völgye hallgatott a felhős ég alatt, az elfek figyeltek, gyanakodva várták, mit válaszol az északföldi hadsereg az éjszakai rajtaütésre. A délután szürkén vánszorgott, a Streleheim szikkadt földje megszívta magát nyári hőséggel, a levegő a közelgő eső nedvességétől volt terhes.

– Megtalálod a módját, hogy ura légy ennek a varázserőnek! – mondta az asszony azonnal, amikor a király befejezte elbeszélését. A hangja szilárd, állhatatos volt, a tekintete magabiztos. – Én hiszek ebben, Jerle. Ismerlek. Sohasem hátrálsz meg egy kihívás elől, ez alkalommal sem fogod föladni.

– Néha – válaszolta halkan a férfi – azt hiszem, jobb lenne, ha Tay állna a helyemben, ő jobban tudná kezelni ezt a kardot és varázserejét. – Preia rögtön megrázta a fejét.

– Ilyet ne mondj még egyszer. Soha többé. – Tiszta, gyömbérszín szeme élesen villogott. – Te voltál arra szánva, hogy életben maradj és az elfek királya légy. A sors ezt már régen elrendezte. Tay jó barátunk volt, mindkettőnknek sokat jelentett, de nem ez volt a sorsa. Hallgass rám, Jerle! A kard varázsolni fog érted. Az igazság nem idegen. Úgy kezdtük házaséletünket, hogy föltártuk azokat az igazságokat, amelyeket egy hónappal korábban még nem mondtunk volna el. Megnyíltunk egymás előtt. Nehéz és fájdalmas dolog volt, de most már tudod, hogy meg kellett tenni. Tudod. Ez biztos.

– Igen – ismerte el halkan a király. – Mégis, ez a varázslat olyan… – Elhallgatott.

– Szokatlan – fejezte be az asszony helyette. – Akkor is képes leszel megcsinálni. Tudod, hogy a mágia hozzá tartozik az elfek történelméhez. Tay varázsereje valódi volt. Magad is láthattad, hogy csodákra képes. Végignézted, amikor az életét áldozta föl a szolgálatában. Minden lehetséges a mágia segítségével. Egyebek között az igazság is, Jerle. Ez hatalmas fegyver. Megerősíthet és elpusztíthat. Bremen nem bolond. Ha azt mondja, hogy az igazság az a fegyver, amelyre szükséged van, akkor annak úgy kell lennie. – Mégsem hagyta nyugodni a dolog: kétkedve pusmogott, és megingatta Jerle Shannarát. Az igazság olyan kicsiny fegyvernek tűnt. Miféle igazság lehet elég erős ahhoz, hogy elpusztítson egy lényt, aki képes szörnyeket felidézni az alvilágból? Milyen igazság elég erős szembeszállni olyan varázslattal, amely elég hatalmas ahhoz, hogy sok száz éven át életben tartson valakit? Nevetséges gondolatnak tűnt, hogy az igazság egyedül is elég minderre. Tűzre van szükség. Borotvaéles, mérgezett hegyű vaspengére. Olyan erőre, amely sziklákat repeszt. Folyton arra gondolt, hogy ennél kevesebb nem elegendő – még akkor sem, ha tartalmazza azt a mágiát, amelyről Bremen beszélt. Ennél kevesebb nem elég.

Most, miközben végiglovagolt a csatatéren, oldalán Shannara Kardjával, míg körülötte az elf harcosok győzelmük örömmámorának hullámaival vitették magukat, újfent arra gondolt, milyen hatalmas felelősség nehezedik rá. Előbb-utóbb szembe kell néznie a Boszorkánymesterrel. De ez nem történik meg, amíg rá nem kényszerítik az összecsapásra, ez pedig addig semmiképpen nem lehetséges, amíg maga az északföldi hadsereg nem kerül veszélybe. Miként is remélheti, hogy ebbe az irányba fordíthatja az eseményeket? Noha az elfek kibírtak egy rohamot, nem lehet megmondani, hogyan állják a következő támadást, majd még egyet és még egyet, mert az északföldi hadsereg fáradhatatlanul fog rohamozni. De még ha képesek is valamiképpen állni a sarat, hogyan fordíthatják meg ezt az árhullámot olyaténképpen, hogy ők lendülhessenek támadásba? Folyton arra gondolt, milyen számos az ellenség. Olyan sok élet forgott kockán, nem hitte, hogy elpocsékolhatja ezeket az életeket. Sem a magáét, sem azokét az elfekét, akik vele harcolnak. Itt a felmorzsolás a cél, és pontosan ezért ez olyan fajta háború, amelyben nem reménykedhetnek a győzelemben. Valahogy pedig mégis győzni kell. Már csak ez maradt neki. Ez volt az egyetlen választása.

Győznie kell, különben az elfek elpusztulnak.

AZ ÉSZAKFÖLDI SEREG egy órával naplemente előtt indult meg újra, testetlen szellemhadként bontakozva ki a felperzselt füves síkság füstjéből-porából. Gyalogosok meneteltek tömör pajzsok mögött, amelyeket olyan zöld fából készítettek, hogy ne lehessen felgyújtani. Oldalt lovasok robogtak, hogy védjék őket az északi és déli sziklaszirtek felől induló támadásoktól. Lassan, kitartóan masíroztak elő a párából, a fű között a tüzek már korábban leégtek, noha a levegő még mindig keserű és csípős volt a füsttől. Kikerülték az elszenesedett vermekben a meggörbült holtakat, és a völgybe érve elkezdték keresni az újabb csapdákat. Ötezer, fegyvereket meresztő katona zsúfolódott a pajzsok mögött. A dobok egyenletesen verték az ütemet, a menetelő katonák kántáltak, a bakancsok dübörögtek, időnként vaspenge és fanyél koppant. Magukkal hozták ostromgépeiket, katapultjaikat és felállították őket a völgy szájában. A közeledő éjszakában olyannak látszott a hatalmas, sötét tömeg, mintha le tudná rohanni az egész világot.

Jerle Shannara mélyebbre húzódott seregével a völgyben. Félútig vonultak, mielőtt elfoglalták volna védelmi állásaikat, ott, ahol a völgy emelkedni kezdett a Rhenn szűk, nyugati hágója felé. Az itteni magaslatok kedvező pozíciókat kínáltak a harcosoknak. A taktika szükségszerűen változott, mivel a szél a védők irányába fújt a keskeny völgyben, és a tűz legföljebb az ellenséget segítette volna. A király vermeket sem ásathatott a völgy mélyén; ha megteszi, nem maradt volna hely saját csapatainak mozgatására, mellesleg az ellenség most már erősen figyelt a gödrökre.

Ehelyett tucatnyi tüskés akadályt rendelt építeni, amelyeket egy tengelyre kötöztek, úgy, hogy a szerkezet pörgettyűre emlékeztetett. Mindegyik hat méter hosszú volt, és elég könnyűek, hogy előrevontathassák és felállíthassák őket, úgy, hogy alsó tüskéik a földbe fúródjanak. Ezeket a pörgettyűket keskeny sávban és lépcsőzetes vonalban állíttatta föl a völgy teljes szélességében, pontosan a frontvonalak előtt. Amikor a Boszorkánymester serege beözönlött a völgybe és elszántan megindult előre, a tüskés akadályok labirintusa volt az első ellenállás, amellyel találkozott.

Amint az ellenség élcsapata odaért, Jerle Shannara parancsot adott íjászainak, akik hármas sorokban rejtőztek a lejtőkön. Az északiakat lelassították a félretolhatatlan akadályok, így nem menekülhettek. Megsemmisítő kereszttűzbe kerültek, több tucatnyian haltak meg, amikor megpróbáltak a tüskék fölött, alatt és mellett elkúszni. A lovasság támadással próbálkozott a magasban állomásozó elfek ellen, de a lejtők túlságosan meredekek voltak a lovaknak és az északföldieket visszaverték. Haldoklók jajveszékeltek, a roham elakadt. Az északföldiek pajzsaik mögé rejtőztek, de nem tudtak átjutni az elfek akadályain. Fejszéket hoztak, hogy keresztülvágják magukat, de akik előrerontottak tüskéket szabdalni, csupán pillanatokig húzták. Ami még rosszabb, egy ilyen akadályt legalább tucat helyen kellett volna átvágni, hogy leküzdhessék. A fények elhalványodtak, leereszkedett a szürkület, a világ árnyékos lett és elmosódott. Az északföldiek tüzet hoztak az akadályokhoz, némelyiket felgyújtották, de az elfek szándékosan nyers fából készítették őket. A fű tüzet fogott, de az elfek árkokat ástak, hogy elválasszák egymástól az akadályokat, a tüzek még a védővonalak előtt kialudtak. Az elfek megvárták, amíg a sötétség mindent eltakar, azután a lejtőkről egy sor, gondosan megszervezett ellentámadást indítottak. Mivel beszorították az északiakat a völgyszorosba, tudták, még a sűrűsödő homályban is, hova célozzanak. Egyik csapat a másik után ereszkedett alá a lejtőről, arra kényszerítve az ellenséget, hogy hol erre, hol arra fordulva védje magát. Vad kézitusa tombolt és a völgy mészárszékké változott.

Az ellenség mégsem vonult vissza. Az északföldiek százával haltak meg, de még mindig sokan várták, hogy előrevonják őket, hatalmas, tömör falanx törtetett megállíthatatlanul. Miközben az elfek azért harcoltak, hogy megtartsák állásaikat, a másik oldalra egyre érkezett az erősítés. Lassan, kérlelhetetlenül nyomult előre az ellenség. Az akadályok megállították a völgy közepén, de a lejtőket elárasztották az északiak. Cormorant Etrurian katonái, akik a sziklákat védték, lassan föladták pozíciójukat és kénytelenek voltak hátrálni. Méterről méterre, centiméterről centiméterre nyomultak előre az északföldiek, elfoglalták a magaslatokat, kitépték magukat a satuból, amelybe Jerle Shannara fogta őket. A fejlemények híre eljutott a királyhoz. Az ég befelhősödött, eleredt az eső, síkossá, álnokká tette a terepet. A csatazaj pokoli zűrzavarban visszhangzott a völgy falai között. A sötétségben gyakorlatilag nem lehetett néhány méternél messzebb látni. Jerle Shannara csupán néhány pillanatig gondolkodott. Gyorsan futárokat küldött, hogy visszahívják Etrurian embereit a magasan a lejtőkön, saját vonalaikkal párhuzamosan felállított akadályok mögé.

Ott az elfek megálltak, tartották a frontot. Más futárok Arn Bandához és íjászaihoz indultak. Azután két csapatnyi harcost adott Rustin Apt keze alá és támadást vezényelt. Amikor Etrurian katonái és az íjászok biztonságosan visszavonultak, lándzsásokat rendelt előre és megparancsolta, rontsanak egyenesen a közeledő ellenség derékhadának. Éppen akkor csaptak össze az északföldiekkel, amikor azok a jobbszárnyon áttörtek, és első soraikat nyomban oda is szögezték az akadályokhoz. Jerle fáklyákat gyújtatott, hogy az íjászok láthassák az elf állásokat, majd a lejtőről ismét megsoroztatta velük az ellenséget. A nyílzáporba került északiak összeverődtek és egy markos csapat hegyi troll vezetésével ellentámadásba mentek át. Végigkanyarogtak az akadályok között és nekirontottak az elfeknek. Hatalmas, szárnyas alakok bukkantak elő a füstös párából, Koponyahordozók csaptak le az égből, hogy támogassák őket.

A védelem vonala megingott. Az ősz Rustin Aptot leütötték, katonái alig tudták elvonszolni a csatatérről. Trewithen és a Honi Gárda előresietett a megroggyant védelem erősítésére, de az ellenség túl erős volt és az egész elf arcvonal kezdett felbomlani. Kétségbeesésében Jerle Shannara megsarkantyúzta Kockázatot és maga is a küzdelembe vetette magát. A Honi Gárdával körülvéve átvágta magát az ellenséges arcvonalon és maga köré gyűjtötte az elf harcosokat. Az északiak minden irányból nekirontottak. Igyekeztek lerántani a lováról, kilökni a nyeregből, vagy bármit csinálni, amivel lelassíthatják. Mögötte az összevert, elcsigázott elf hadsereg talpra szökkent és hullámban követték.

Csatakiáltások némították el a sebesültek és haldoklók jajgatását és nyöszörgését és az elfek ismét visszavetették az északiakat. Jerle úgy harcolt, mint aki egymaga akarja visszanyomni őket Északföldig, ragyogó kardja villogott a fáklyák fényében, pengve csapott le az ellenség fegyvereire, páncéljára. Hatalmas trollok jöttek feléje, szürke, arctalan szörnyek, csatabárddal a kezükben. A király azonban úgy keresztülvágta magát közöttük, mintha papírból lennének, a trollok nem állíthatták meg, győzhetetlennek látszott. Még személyes testőrségét is lehagyta, katonái az ellenség közé vetették magukat, hogy utolérjék a királyt. Ekkor villám csapott le a csatához legközelebbi lejtőn egy kiszögellő sziklába, hatalmas föld-és kőkoloncok robbantak az égnek, záporoztak a völgy talajára. A katonák eltakarták a fejüket és lekushadtak a robbanás dühe előtt, egy pillanatra megfagyott az idő. Miközben az északföldiek percnyit sóbálványként tétováztak, Jerle Shannara fölmagasodott kengyelében és az ég felé emelte Shannara Kardját, dacolva az egész világgal. Csatakiáltás harsant emberei torkából és olyan vadsággal vetették magukat az ellenségre, hogy az nem állhatott meg előttük. A távolabb levők, akik el tudtak menekülni, visszahátráltak a szétvert akadályok mögé, otthagyva a küzdőteret. Egy pillanatig még tartották magukat a szilánkokra zúzott fatörzsek között, a megperzselt földön. Azután mogorván, fáradtan visszatakarodtak a Rhenn keleti végébe. Jerle Shannara és az elfek, az akadályok mögött összeverődve, esőtől, földtől, verejtéktől és vértől csíkosan nézték, ahogy az északiak elmennek.

A győzelem, legalábbis ezen a napon, az övék volt.

XXXI.

ÉJSZAKAI FELHŐSZAKADÁSTÓL szürke égből pirkadt a borús hajnal, feketén gőzölgött a Rhenn völgyének feltúrt, megperzselt földje. Fegyverrel a kézben, rendezett sorokban elfek fürkészték a borulatot, várva a rohamot, amelyről tudták, hogy jönnie kell. De semmilyen hang sem hallatszott a völgy keleti végéből, a Boszorkánymester hadseregének táborát takaró sűrű köd alól, semmi sem mozdult elöl az üres, feldúlt tájban. A nap fölkeltével erősödött a fény, a köd mégsem ritkult, és semmi sem utalt támadásra. Az elképzelhetetlen, hogy az irdatlan sereg visszavonuljon. Egész éjjel a sebeiket nyalogatták, mint a sérült állatok, a kín és a félelem jajveszékelése áthasított a ködön és esőn, elfojtva a távozó vihar halkuló mennydörgését. A hadsereg egész éjjel magával volt elfoglalva, átcsoportosította erőit. A völgy keleti részét ők tartották kézben, a hegyek lábától a csúcsokig. Valamennyi ostromgépüket, az utánpótlást, a felszerelést előre vonták, tábort vertek keresztben a völgy széles szájában. Haladásuk lehetett lassú és lomha, de akkor is kérlelhetetlen, feltartóztathatatlan, könyörtelenül pusztító erőt jelentettek.

– Odakint vannak – motyogta Bremen balján a félszemű Arn Banda, és idegesen elhúzta a száját. Jerle Shannara úgy bólintott, hogy szálas alakja meg se moccant közben.

– De mire készülnek? – Valóban, mire? Bremen összébb vonta sovány testén sötét köpenyét, védekezve a hajnali hideg ellen. Nem láthattak el a völgy túlsó végébe, szemük nem hatolt át a homályon, de azért érezték az ellenség jelenlétét. Az éjszakát megtöltötte az északföldiek lármája és dühe; készültek az új küzdelemre, és csak az utolsó órában csöndesedtek el baljóslatún. Az öregember gyanította, hogy ma új módon fognak támadni. Tegnap súlyos veszteségeket okozva verték vissza a Boszorkánymestert, aki ezt nyilvánvalóan nem hajlandó megismételni. Még az ő erejének is megvoltak a korlátai, és előbb-utóbb meggyengül a hatalma a katonái fölött, ha nem ér el sikert. Az elfeket hamar el kell kergetni, vagy meg kell verni, különben az északföldiek kétségbe fogják vonni a Mester győzhetetlenségét. Ha egyszer dőlni kezd a kártyavár, akkor semmi sem állítja meg.

Mocorgást érzékelt a jobbján. A fiú volt az, Allanon. Bremen lopva rásandított. A gyerek vékony arca megfeszült, üres tekintettel bámult maga elé. Valamit mégis láthatott, ez világosan kitetszett az arcából. A párán és homályon át látott valamit, az a különös szem elhatolt odáig, ami rejtve maradt mások elől. Az öregember követte a fiú tekintetének irányát. A köd kavargott, teljesen belepte a völgy keleti végét.

– Mi az? – kérdezte halkan Bremen. De a fiú csak a fejét rázta. Érzékelt valamit, de nem tudta azonosítani. Pillantása továbbra is a ködbe meredt, feltétlen összpontosítással. Bremen már megtanulta, hogy ebben igen jó. Több mint jó. Ijesztően az. Erre nem az élet tanította, nem Varfleet pusztulásának megrázkódtatása oltotta bele. Ez olyasmi volt, ami vele született – mint a furcsa szem és a borotvaéles elme. A fiú kőkemény volt és törhetetlenül céltudatos, de ugyanakkor értelmes, a tudásszomja határtalan. Alig egy hete, az északi tábor elleni rajtaütést követően odament Bremenhez és arra kérte, tanítsa meg őt a druida mágiára. Csak így. Taníts meg rá, hogyan kell használni, követelte, mintha azt bárki megtanulhatná, mintha ezt a képességet csak úgy meg lehetne tanítani!

– Évekbe telik, amíg a legapróbb részét elsajátítod! – figyelmeztette Bremen, akit annyira meghökkentett a kérés, hogy nem tudta kereken elutasítani.

– Hadd próbáljam meg! – erősködött a fiú.

– De hát miért akarsz ilyet tenni? – kérdezte a druida őszinte értetlenséggel. – Bosszút akarsz állni? Gondolod, hogy a varázserő segít? Miért nem azzal töltöd az idődet, hogy a hagyományos fegyverek forgatását tanulod? Vagy a lovaglást? Vagy a hadviselést tanulmányozod?

– Nem! – vágta rá a gyerek gyorsan és határozottan. – Nem akarok ezzel foglalkozni. Nem érdekel a bosszúállás. Olyanná akarok válni, mint te. – Hát ez volt a lényeg, egyetlen mondatban. A fiú druida akar lenni. Azért vonzódott Bremenhez és ő is hozzá, mert közelebbi rokonok voltak, mint az öregember sejtette. Galaphile negyedik látomása újabb pillantás a jövőbe, figyelmeztetés, hogy Allanont kötelékek láncolják a druidához, a közös sors ígérete. A fiút olyan végzet küldte az útjába, amelyet Bremen még nem értett. Talán itt van az utód, akit olyan régen keresett. Különös, hogy így akadt rá, de nem teljesen váratlan. A druida kiválasztását nem írják elő törvények, és Bremen okosabb volt annál, mint hogy most kezdjen alkotni ilyen törvényeket. Így hát mutatott néhány megtanulni való fogást Allanonnak, apróságokat, amelyekhez elsősorban összpontosítás és gyakorlat szükséges. Úgy gondolta, a fiú elszórakozik velük egy hétig. Ám Allanon az egészet egyetlen nap alatt bevágta, és újabb ismereteket követelt. Bremen tehát az elmúlt másfél hét minden napján tovább oktatta, a druida tudomány újabb szeleteit ismertette meg és dolgoztatta föl vele. A gyerekre bízta, hadd ő döntse el a bevésés és az alkalmazás módját. Mivel őt lekötötte az északföldi támadás, alig volt ideje azzal törődni, mennyit teljesített a fiú. De ahogy most elnézte a fakó pirkadati fényben a völgyet bámuló Allanont, újfent megilletődött e gyerekember elszántságának mélységén és változtathatatlanságán.

– Ott vannak! – rikkantott váratlanul Allanon, és a szeme kerekre nyílt meglepetésében. – Fölöttünk!

Bremen annyira megdöbbent, hogy egy pillanatig szólni se bírt. Néhány fej fölemelkedett a fiú szavaira, de senki sem mozdult. Azután Bremen ég felé emelte a karjait, végigpásztázta a homályt, szivárványszínű ívet húzott és hirtelen föltárultak a fölöttük lebegő sötét árnyak. A Koponyahordozók megfordultak, amikor rájuk hullott a fény, szélesre tárták szárnyukat, és visszamerültek a ködbe. Jerle Shannara egy pillanat alatt a druida mellett termett.

– Mit csinálnak? – kérdezte. Bremen szeme továbbra is az üres égre szögeződött, ahol a druida fény elhalványult. Visszatért a homály, és mindent elöntött. Hirtelen rájött, hogy valami nincs rendben a fénnyel. Az egész gyanús volt.

– Fürkésznek! – suttogta. Majd Allanonhoz fordulva: – Nézz végig ismét a völgyön! De ez alkalommal alaposan! Ne próbálj semmit külön szemrevételezni! Csak nézz bele a párába és szürkeségbe. Figyeld a köd kacsait!

A gyerek szót fogadott. Arca ráncokba húzódott az erőfeszítéstől. A semmit bámulta, kemény, szúrós pillantással. Még csak nem is lélegzett, szobor-merev lett. Azután leesett az álla és levegő után kapott a döbbenettől.

– Ügyes fiú! – karolta át a vállát Bremen. – Most már én is látom. De a te szemed élesebb. – A király felé fordult. – A Boszorkánymestert szolgáló sötét lények támadása fenyeget, azoké a teremtményeké, amelyeket az alvilágból idézett föl. Úgy döntött, hogy ma őket veti be a hadserege helyett. A völgy aljában közelednek. A Koponyahordozók voltak az előőrseik. A Boszorkánymester mágiával álcázza közeledésüket: megváltoztatja a fényt, sűrűbbé teszi a ködöt. Nincs sok időnk. Küldd szét parancsnokaidat és rendeld el, hogy katonáid álljanak helyt. Megteszem, amit tehetek, hogy visszavágjak. – Jerle Shannara parancsot adott, hadnagyai siettek egységeikhez, Cormorant Etrurian a balszárnyhoz, a sebesült, de magát még mindig bíró Rustin Apt a jobbszárnyhoz. Kier Joplin már a helyén volt, a lovasságot visszavonták a gyalogság mögé. Arn Banda elrohant, hogy riassza az íjászokat, foglalják el a helyüket a déli lejtőkön. Prekkian, a fekete őrség és Trewithen, a Honi Gárda zömével tartalékban maradt.

– Gyere velem! – szólította Bremen a királyt. A jobbszárny legszélére tartottak, a király, a druida, Allanon és Preia Starle. Elsiettek a csodálkozó elf harcosok között az utolsó sorig, és ott Bremen megfordult. – Mondd meg a legközelebbieknek, hogy tartsák a magasba a fegyvereiket és markolják jó erősen! – parancsolta a druida. – Szólj nekik, hogy ne féljenek! – A király úgy tett, ahogy mondták, nem kérdezte, miért, bízott Bremen ítélőképességében. Kiadta a parancsot: lándzsák, kardok, dárdák emelkedtek a fejek fölé. Bremen összehúzta a szemét, összetette maga előtt a kezét és fölidézte a druida tüzet. Amikor tenyere öblében kialakult egy ragyogó kék gömb, szétküldte pörgő pelyheit, hogy addig ugráljanak egyik fegyverről a másikra, vashegyről vashegyre, amíg mindet meg nem érintették. Az álmélkodó katonák hőköltek a tűz jövetelétől, ám a király azt parancsolta, egy helyben álljanak, ők tehát álltak. Amikor Bremen az egység valamennyi fegyverét ellátta tűzzel, átment a következőhöz és megismételte az eljárást, végigjárva a kínosan feszengő katonák sorait, varázslatba mártva fegyvereik vasát, miközben a király megnyugtatta híveit, hogy erre szükség van, ugyanakkor figyelmeztette őket, álljanak készen, mert támadás várható.

Mire valóban beindult a támadás, a druida mágia már működött, az elf derékhadat felkészítették. Veszett állatként üvöltve-sivítva fűrészes fogú, éles karmú, sötét sörtéjű, érdes pikkelyű fekete árnyak csörtettek elő a homályból, és rávetették magukat az elf sorokra. Más világok, a sötétség és a téboly fajzatai voltak, kik nem ismertek törvényt a túlélésen kívül. Őrjöngve, nyers erővel harcoltak. Némelyik két lábon állt, mások négyen, de valamennyit mintha ocsmány lázálmok, kifacsart képzelet szülte volna. Nekimentek az elfeknek, akik közül sokan rémülten hátráltak, megrettenve az áldozataikat ízekre szaggató fenevadaktól. Volt, aki azonnal meghalt: a félelem torkára és szívére kövült, hogy nem bírt mozdulni, védekezni. Mások harc közben vesztek oda, letiporták őket, mielőtt gyilkos csapást mérhettek volna ellenfeleikre. Ám a többiek magukhoz tértek és ámulva látták, hogy mágiával megerősített fegyvereik átvágják e szörnyeteg támadók törzsét és tagjait, vért és fájdalomüvöltéseket fakasztva.

A sereg föleszmélt az első megrázkódtatásból, összeszedte magát és helytállt. Ám a jobbszárnyon áttörtek a rémek, egy olyan temérdek monstrum nyomán, mely még a legtermetesebbeknek is fölébe toronylott. Elszarusodott bőrű tömegének legsebezhetőbb pontjait fémlemezek borították, vastag karmai széttépték az útjába kerülő elfeket. Az ősz Rustin Apt ellentámadást indított, hogy visszanyomja, de félresöpörték. Bremen a veszély láttán odarohant, hogy megállítsa a fenevadat. A druida távollétében Jerle Shannara irányította a derékhadat, figyelve, hogyan törtet előre a szörnyek árja. Kiáltozva biztatta embereit, majd sutba vágva ígéretét, hogy hátramarad, kardot rántott és oldalán Preiával, testőreinek kíséretében a sorokon átgázolva vetette bele magát a küzdelembe. A derékhad előtt hatalmas farkasok kuporogtak, szemközt az elf kardokkal és vashegyű lándzsákkal – cseleztek, hátráltak, várták, hogy rés nyíljék a falon. Mikor Jerle Shannara megérkezett, sötét árny csapott le a ködből, szétzúzva az elf harcosok első sorait. Egy Koponyahordozó lebbent a magasba, karmairól vér csöpögött. A farkasok azonnal rávetették magukat az első sorra, marva és tépve. Ám a védők fegyverei széthasították, lekaszabolták a támadókat, a druida mágia áthatolt kérges bőrükön. A zöm elpusztult a csapásözönben, a megmaradtak visszavonultak, kihívó fogcsattogtatással, morogva.

A jobbszárnyon Bremen odaért a rémek sűrűjéhez. Ahogy megpillantották, csomóban vetették rá magukat. Ezek a kétlábú, hordómellű, vaskos tagú fajzatok képesek voltak kettétépni egy embert, válluk közé süppedt nyakatlan fejük vastag ráncaiból csupán bestiális szemük villogott elő. Csatakiáltást hallatva rontottak rá, de Bremen a druida tűzzel visszalökte őket. Minden oldalról elf harcosok csatlakoztak az öregember védelméhez, és oldalba kapták a támadókat. A rémek megfordultak és visszacsaptak, de az elf pengék és a druida tűz szétszabdalták őket. Ekkor kihívóan fölmagasodott Bremen előtt a behemót, amely elsőnek törte át az elf vonalakat. Szeme villogott, vastag bőrű teste csúszott a vértől.

– Vénember! – sziszegte, és rávetette magát. Druida tűz lobbant Bremen kezéből, de a lény olyan közel volt, hogy keresztültört a gyilkos lángokon és megragadta az öregember csuklóját. Bremen tűzbe burkolta alkarját, hogy szabadulhasson, ám ereje nem ért föl a szörnyetegével, amely vadul kapaszkodott bele. A karmos mancs erősebben markolt, a vaskos kar visszafelé tolta az öregembert. Bremen lassan hátrálni kezdett. A bestiák megújult magabiztossággal rontottak előre. Közel volt a vég. Ekkor felbukkant Allanon, előrohant a homályból, rávetette magát a lény takaratlan hátára, rátapasztotta tenyerét a sárga szemekre, miközben haragosan rikoltott. A magában talált kis erőtartalékot megkettőzte a már eltanult kevéske mágiával. Tűz csapott szerteszét a tenyere alól, fékezhetetlenül, szabálytalanul, orkán vadságával. Olyan erővel tört elő, hogy hanyatt lökte a fiút a földre, aki meghökkenésében fekve maradt. De a támadó arcába is belerobbant, letépte, csak romokat hagyott maga után. A monstrum tüstént elengedte Brement, mancsai magasba csapódtak a haragtól és a fájdalomtól. Megpördült. Bremen feltápászkodott, nem törődött a gyengeség mindent elmosó árjával, a sebekkel, és ismét druida tűzzel támadt a szörnyre. Ez alkalommal a láng végigrohant a fenevad torkán a szívéig és hamuvá égette.

Közben Jerle Shannara elindult a balszárnyra. Cormorant Etrurian a földön hevert katonái gyűrűjében, akik védeni próbálták. A király berobbant közéjük, és gyors, döntő ellencsapást intézett a púpos fajzatok ellen, amelyek kétélű csatabárdokkal és gonosz külsejű, fűrészes élű késekkel hadonászva törtek át a vonalakon. Banda lefelé nyilaztatott a lejtőkön, a vesszők megspékelték a ködöt, amely a szörnyeket rejtette. Az elfek felkapták Etruriant, és elvitték, Kier Joplin előretört lovasaival, hogy betöltse a rést. A király, miután a parancsnokságot átadta Joplinnak, sebesen visszatért a középre, ahol ismét föllángolt az öldöklés. Jerle kétszer is kapott olyan csapást, amelytől megroggyant, de csak vállat vont, közönnyel fogadva ütést, fájdalmat, és küzdött tovább. Preia mellette harcolt, gyorsan, ügyesen vágott és hárított rövid kardjával, oltalmazva férje bal oldalát. Körülöttük a Honi Gárda tusázott, többen álltukban haltak meg, védve a király s a királyné biztonságát. Az alvilági lények mindenfelé áttörtek a vonalakon, az elfeknek olyan támadás ellen kellett védekezniük, amely mintha minden irányból jött volna. Végül Bremen annyira megerősítette a védők balszárnyát, hogy a támadók lendülete megtört, vissza kellett vonulniuk. A vereséget szenvedett túlélők sarkon fordultak, futásnak eredtek, idomtalanságuk visszaenyészett a ködbe, mintha sohasem léteztek volna. A hadsereg ismét rázúdult azokra, akik középen még verekedtek, de aztán azok is hátráltak. Az alvilági dúvadak megfutamodtak és elpárologtak. Csak a gőzölgő, szürke üresség maradt, amelyben a nyugat serege kimerülten bámult a szörnyek után.

Az ÉSZAKFÖLDIEK aznap délután ismét támadtak, ezúttal a reguláris erőket küldték előre. Mostanra a köd eloszlott, az ég tisztulni kezdett, a fény erős és tiszta volt. Jöttek a Rhenn összerontott hosszában, az elfek pedig a völgy mélyén, a nyugati hágó közelében kialakított új védővonalaikból figyelték őket, meredek sziklák és nemrégen rakott, kifent nyársakkal megtűzdelt kőfalak oltalmában. Megtépázott, véres csapat volt, közel a kimerültséghez, ám rettenthetetlen. Túl sok mindent éltek át ahhoz, hogy féljenek. Nyugodtan álltak vonalaikban, vállat a vállhoz vetve, mert a völgy itt hirtelen elkeskenyedett. A sziklafalak túl meredekek voltak, így támadás esetén csupán kis csapat íjászra és elf harcosra volt szükség a szirtek védelméhez. A hadsereg zöme a völgy fenekén sorakozott föl, tömör vonaluk meredélytől meredélyig ért. Visszajött a sovány, komor arcú Cormorant Etrurian, válla és feje be volt kötve.

A még rosszabb állapotban levő Rustin Apttal közösen parancsnokolt ama csapatnak, amelyek az északföldi derékhad támadását voltak hivatottak megállítani. Arn Banda az északi meredélyen várakozott íjászai körében. Kier Joplint és a lovasságot visszavonták a hágón túlra, mivel többé nem volt hely mozgatásukhoz. A Honi Gárda és a fekete őrség tartalékként várakozott. Közvetlenül az elf vonalak mögött egy lejtőn, ahonnan áttekinthették a csatát, ott állt Bremen és a gyermek Allanon. A király és Preia Starle, Kockázat és Hamu nyergében, az elf védvonal középpontját foglalták el, a Honi Gárda gyűrűjében. Velük szemben a síkon és a völgy mélyén északföldi dobok dübörögtek, paták és bakancsok dobogása visszhangzott. Gyalogos katonák tömegei indultak támadásra, olyan sokan voltak, hogy elborították a völgyet. Mögöttük a hadigépek közeledtek: ostromtornyok és katapultok, melyeket lovak és verejtékező embercsapatok húztak. A hátvédet a lovasság adta, a lovasok lándzsáinak és pikáinak hegyén zászlócskák lengedeztek. Hatalmas hegyi trollok hozták a Boszorkánymestert és udvarnokait fekete selyemmel borított, fehérre szítt csontokkal díszített hordszékeken és hintókon. Bremen hirtelen rádöbbent, hogy mindennek vége.

Kéretlenül jött a gondolat, miközben ő az ellenség előrenyomulását figyelte. Túl sokan vannak, túl fáradtak vagyunk, túl hevesen, túl rég harcolunk. Ez a vég. Borzongott sejtelmének bizonyosságától, de nem tagadhatta erejét. Érezte, amint ránehezedik, a kérlelhetetlen meggyőződés, a rémítő igazság. Bámulta az északföldieket, ahogy hurcolják harci gépeiket, testük teletölti a Rhenn szétdúlt, feketére perzselt völgyét. Lelki szeme előtt dagályhullámmá változtak, amely átgördül az elfeken és megfojtja őket. Alig két napig harcoltak, és máris eldőlt a háború. Ha a törpék csatlakoztak volna hozzájuk, akkor másképp fordulhatott volna. Ha bármelyik délvidéki város fölszerel egy hadsereget, az megváltoztatta volna az eseményeket. De az elfek egyedül álltak és senki sem segített nekik. Máris egy-harmaddal apadt a létszámuk, és az sem számít, hogy ennél legalább tízszer nagyobb veszteséget okoztak az ellenségnek. Az északiaknak van miből veszíteni, a számbeli fölényükkel hengerelnek le. Az öregember fáradtan pislogott, megdörgölte az állát. Ez a vég több volt, mint amit el tudott viselni. Jerle Shannarának nem adatik meg a lehetőség, hogy kipróbálja kardját a Boszorkánymester ellen. Még arra sem lesz módja, hogy összecsapjon vele. Itt fog meghalni ebben a völgyben embereivel együtt. Bremen jól ismerte a királyt; tudta, inkább föláldozza életét, mintsem magát mentse. És ha Jerle Shannara meghal, akkor nem maradt számukra remény. Mellette a kis Allanon feszengett.

Ő is érzi a közeledő katasztrófát, gondolta az öregember. Bátor gyerek; bebizonyította reggel, amikor megmentette Bremen életét. Saját biztonságával nem törődve használta varázserejét, csak hogy megóvja az öregembert. Bremen megcsóválta csapzott ősz fejét. A gyerek csupa zúzódás, még mindig szédeleg a megrázkódtatástól, de ez nem csökkenti elszántságát. Akármi lesz ennek a küzdelemnek a kimenetele, ugyanazt teszi majd, mint a király. Bremen látta rajta, hogy a fiú máris kiválasztott egy helyet, ahonnan tapodtat sem hátrál. Tőlük kétszáz méterre az északi hadsereg nehézkes robajjal megállt. Az utászok és a vontatók kapkodó sietséggel kezdték fölállítani a katapultokat és ostromtornyokat. Bremen torka összeszorult. A Boszorkánymester nem indít közvetlen támadást. Miért pocsékolna életeket, amikor nem szükséges? Ehelyett fölhasználja a katapultokat és a tornyokban ülő íjászokat, hogy halálos lövedékeikkel addig pásztázza a nyugati védőket, addig ritkítsa őket, amíg képtelenek lesznek az ellenállásra.

A harci masinák felfejlődtek egymás mellé a völgy teljes szélességében, a katapultok puttonyát megtöltötték sziklákkal, vasdarabokkal, a tornyok öblének minden lőrésében íjászok szorongtak. Az elfeknél senki sem mozdult. Nem volt hova menni, nem volt rejtekhely, újabb védővonal, ahova visszavonulhattak volna. Ha ez a völgy elvész, akkor vége Nyugatföldnek. A dobok tovább lüktettek, szüntelenül ismételve ugyanazt az ütemet, a harci gépek kerekeinek dübörgése magával ragadta az öregembert. A sötétedő égre pillantott, de még vagy órányira volt a napnyugta, a sötétség túl későn érkezik ahhoz, hogy segítsen.

– Azt meg kell állítanunk – suttogta, és észre sem vette, hogy beszél, a szavak csak úgy kicsúsztak a száján. Allanon némán, várakozva tekintett föl rá. Nem vette le róla furcsa szemének pillantását. Bremen visszanézett a gyerekre.

– Hogyan? – kérdezte a fiú. És Bremen hirtelen rájött. A gyerekszemből, a fiú szavaiból tudta meg, az ihlet hirtelen érkezett sugallatából. A borzasztó előérzetből, a tulajdon kétségbeeséséből, tűnő reményéből született az ötlet.

– Van rá mód – mondta gyorsan, riadtan. Vén arcán elmélyültek a ráncok. – De szükségem van a segítségedre. Egyedül nincs elég erőm. – Elhallgatott. – Veszélyes lesz. – A fiú bólintott.

– Nem félek.

– Meghalhatsz. Mindketten meghalhatunk.

– Mondd, hogy mit tegyek. – Bremen az ostromgépek sora felé fordult és maga elé húzta a fiút.

– Akkor jól figyelj. Át kell magad adnod nekem. Ne harcolj ellene, akármit érzel. Vezetékként fogsz szolgálni a mágiámnak, amely birtokomban van ugyan, de nincs elég erőm, hogy megfelelően bánjak vele. Rajtad keresztül fogom alkalmazni. Belőled merítem az erőt. – A fiú nem nézett rá.

– Engeded, hogy a mágiád belőlem táplálkozzék? – kérdezte halkan, csaknem tisztelettel.

– Igen. – Bremen közel hajolt hozzá. – Mindennel igyekezlek megvédeni, ami a rendelkezésemre áll. Ha meghalsz, én is meghalok. Ennyit ígérhetek.

– Ennyi elég – felelte a fiú még mindig másfelé nézve. – Tedd, amit tenned kell, Bremen. Csak most rögtön, gyorsan, amíg még van idő.

Fegyvereket meresztve tömörült előttük az északi hadsereg, élén a hatalmas hadigépekkel. Por szállt a magasba a völgy kiszikkadt, megperzselt földjéből, megtöltve a levegőt szúrós szemcséivel, amelyek olyan alaposan elfüggönyözték a mögöttük levő világot, mintha nem is létezne. Fény villant a pengéken, a fegyverek hegyén, tarka zászlócskák lobogtak, a támadók hangja sűrű volt a győzelmi várakozástól. A druida és a fiú együtt néztek szembe velük, emberekkel, állatokkal, gépekkel, hangokkal, mozgással. Némán, magányosan álltak a hegyoldalban. Senki sem látta őket, vagy ha mégis, akkor sem figyelt rájuk. Még az elfek sem néztek oda, szemük az előttük felsorakozó ellenségre tapadt. Bremen mélyet lélegzett, Allanon keskeny vállára tette a kezét.

– Kulcsold össze a két kezedet, aztán mutass velük a tornyokra és katapultokra. – A torka összeszorult. – Légy erős, Allanon. – A fiú összekulcsolta két kezének ujjait, vékony karjait fölemelte és rászögezte az északi hadseregre. Bremen mögötte állt, keze nem mozdult, szemét lehunyta. Magában fölidézte a druida tüzet, amely szikrázott egyet és életre kelt. Óvatosan kell használnia, emlékeztette magát. Kényes az egyensúlya annak, ami kell, és ami megengedhető; óvatosnak kell lennie, nehogy megbillenjen a mérleg. Ha bármiben hibázik, akkor egyiküknek sincs segítség.

A csatamezőn a katapultok karját hátrahúzták, és a tornyokban fölkészültek az íjászok. Bremen ismét kinyitotta a szemét, amely fehér volt, mint a hó. Odalent Jerle Shannara, mintha előérzet figyelmeztette volna, hirtelen megfordult és ránézett. A druida tűz váratlanul végigrohant Bremen karjain, át Allanon testébe, majd a fiú összekulcsolt kezeiből átívelt a várakozó elf hadsereg feje fölött, a felhasogatott, kátyús, perzselt mező fölött, egyenesen a kétszáz méternyire fölállított csatagépek közé. Először a tornyokat érte el, olyan tökéletesen elnyelve őket, hogy lángban álltak, mielőtt bárki egyet pislanthatott volna. Innen a katapultokra ugrott, elhamvasztotta kezelőiket, elpattintotta köteleiket, elgörbítette fém alkatrészeiket. Úgy mozgott, mint egy élőlény, először az egyik célpontot választotta ki, majd a másikat, ragyogó kék volt, és olyan vakító fényű, hogy mindkét hadsereg katonáinak el kellett takarniuk a szemüket. Föl-le kígyózott az északföldi hadsereg első soraiban, mindenkit és mindent elnyelve. Pillanatokon belül több tucat méter magasba nyúltak a lángok, rettentő ugrásokkal szökelltek az ég felé, bodorodó füstfelhőket húzva maguk után. Sikoltozás, ordítás csapott fel az északföldi özönből, amikor végigvágott rajtuk a tűz. Az elfek döbbent csendben figyelték az eseményeket. Bremen érezte, hogy csökken varázsereje, hamvad tüze, de Allanonból még mindig tudott erőt meríteni. A fiú mintha még erősödött volna, ahogy előreszögezte sovány karjait, összekulcsolt kezét. Bremen érezte, hogy a vékony test remeg a fiú elszánt akaraterejétől. Még mindig ívben lövellt belőle a láng, átszökkent a hadigépezeteken a hűdött sereg soraiba, gyilkos, tüzes utat vágott közöttük. Elég! gondolta Bremen, mert érezte, hogy veszedelmesen billeg a dolgok egyensúlya. De nem tudta megszakítani a kapcsolatot a fiú és önmaga között, nem bírta lelassítani a mágia áradását. A gyerek most erősebb volt, mint a kimerült aggastyán.

Az északföldiek megfutottak az új támadás előtt, nem egyszerűen visszavonultak, hanem futásban kerestek menedéket, bátorságuk megtört. Még a hegyi trollok is menekültek, iszkoltak a hágón túli völgyfalak fedezékébe a tűztengerből, amely elemésztette társaikat. Ezen a napon még nekik is véget ért a csata. Végül Allanonnak is elfogyott az ereje, és kihamvadt a druida tűz, amely a két összekulcsolt kézből lövellt. A fiú hangosan zihálva nekitántorodott Bremennek, aki maga is alig bírt állva maradni. De az öregember összeszedte magát és átölelte a fiút, türelmesen várva, hogy a pulzus, a szívverés csillapodjék. Úgy támaszkodtak egymásnak, mint két madárijesztő, egymást nyugtatgató szavakat motyogva bámulták a gyehennát, amely elemésztette az északföldi harci gépeket, és megperzselte vérszín ujjaival a visszavonuló ellenség utóvédjét. Nyugaton a nap lesüllyedt a látóhatár alá, az éjszaka óvatosan előkúszott rejtekhelyéből, hogy eltakarja a halottakat.

MIUTÁN ELPUSZTULTAK az északföldi harci masinák, és a Rhenn völgyének közepén lohadni kezdtek a tüzek, a sötétség lett úrrá Négyföld fölött. Jerle Shannara odament Bremenhez. Az öregember a hegyoldalon ült Allanonnal. Vacsoráztak. Most már csend volt, az északi hadsereg visszavonult a völgyszoroson át a keleti síkságra, az elfek azonban továbbra is megmaradtak vonalaikban a nyugati hágón. A védősereg vacsorázott, a katonák felváltva ettek, hogy ne üthessenek rajtuk. A táborban égtek a tüzek, ételszag úszott az esti levegőben. Az öregember fölállt, amikor a király odaért, mert ismeretlen pillantást látott Jerle Shannara szemében. A király üdvözölte őket és megkérte Brement, jönne arrébb vele. A fiú szó nélkül evett tovább. A druida és a király arrébb húzódott az árnyékba. Amikor elég messzire értek ahhoz, hogy senki se hallhassa őket, a király az öregemberhez fordult.

– Szeretném, ha megtennél valamit – mondta halkan. – Szükségem volna rá, hogy megjelöld az elfeket, akik ilyen módon fölismerhetnék egymást a sötétben, ha majd összecsapnak az északiakkal, így még véletlenül sem ölhetnék meg társukat. Meg tudod tenni? – Bremen egy pillanatig fontolgatta a kérdést, azután lassan bólintott.

– Mire készülsz?

A király hajszolt és megviselt volt, ám hideg elszántság ült a szemében, és vonásai megkeményedtek.

– Támadni akarok, most, ma éjjel, mielőtt összeszedhetnék magukat. – Az öregember némán nézte. A király összeszorította a száját. – Ma reggel nyomköveteim értesítettek az északiak oldalazó hadmozdulatáról. Külön hadseregeket – kisebb, de még mindig jókora egységeket – küldtek a Rhenntől északnak és délnek, hogy hátunkba kerüljenek. Jelenlegi helyzetükből megítélve legalább egy hete indíthatták útnak őket. Lassan haladnak, de közelednek. Még néhány nap és elvágnak minket Arborlontól. Ha ez megtörténik, végünk. – A sötétbe bámult, mintha azon tűnődne, mit mondjon. – Túl sokan vannak, Bremen. Elejétől fogva tudtuk. Az egyetlen előnyünk a hely, ahol védekeztünk. – Tekintete visszatért az öregemberhez. – Elküldtem Prekkiant és a fekete őrséget, figyelmeztessék Vree Erredent és a Tanácsot, hogy készüljenek fel a város védelmére. De az egyetlen valódi reményünk, ha meg tudom tenni, amiről te mondtad, hogy meg kell tennem: szembeszállni a Boszorkánymesterrel és elpusztítani. Hogy ezt megtehessem, először szét kell vernem az északföldi hadsereget. Erre sohasem lehet jobb esélyem, mint most. Szervezetlenek és fáradtak. Elcsüggesztette őket harci gépeik pusztulása. Elrémültek a druida mágiától. Itt a csapás ideje.

Bremen sokáig fontolgatta válaszát. Végül lassan bólintott.

– Talán igazad van.

– Ha most támadunk, akkor készületlenül érjük őket. Ha elég keményen csapunk le rájuk, akkor talán áttörhetünk odáig, ahol a Boszorkánymester bujkál. Előnyünkre lesz az éjszakai támadás zűrzavara, de csak akkor, ha meg tudjuk különböztetni magunkat ellenfeleinktől. – A druida sóhajtott.

– Ha megjelölöm az elfeket, hogy fölismerjék egymást, az ellenségnek is lehetővé teszem ugyanezt.

– Ezen nem segíthetünk – mondta rezzentetlenül a király. – Beletelik egy időbe, amíg az északiak rájönnek, mit jelent ez a jelzés. Addigra megnyerjük, vagy elveszítjük a csatát.

Bremen szó nélkül biccentett. Merész taktika, amely az elfek végzetét jelentheti, teljes pusztulást eredményezhet. Ám azonnal átlátta egy ilyen taktika szükségességét, és azt is tudta, hogy ez a király az egyetlen, aki képes sikerrel alkalmazni. Az elfek bárhova követik Jerle Shannarát, és most a vezérbe vetett hit a legfontosabb.

– De félek – suttogta hirtelen a király és közelebb hajolt –, hogy nem fogom tudni fölidézni a kard erejét, amikor szükségem lesz rá. – Szünetet tartott, az öregemberre meredt. – És ha nem segít? Mit csináljak akkor?

A druida kinyújtotta a kezét, megfogta a királyét és megszorította.

– A varázserő nem fog cserbenhagyni, Jerle Shannara – felelte halkan. – Ehhez túl erős a szíved, túlságosan elszántad magad a feladatra, túlságosan is olyan király vagy, amilyenre népednek szüksége van. A varázslat megjelenik, amikor felidézed, mivel ez a végzeted. – Zordonan mosolygott. – Ezt el kell hinned. – A király nagyot sóhajtott.

– Gyere velem – kérte. Az öregember biccentett.

– Jövök.

A RHENNTŐL ÉSZAKRA, ahol felhőrétegek vetettek árnyakat a nyílt síkságra, és üresen, némán nyúlt el a mező, Kinson Ravenlock elfordult a hatalmas északi tábor zsivajától, hemzsegésétől, és osonva visszaindult arra, ahonnan jött. Csaknem egy óráig tartott az út a vízmosásokban, kiszáradt folyómedrekben, távol a magas fennsíkoktól. Gyorsan ment, alig várta, hogy odaérjen azokhoz, akik várják. Talán mégsem érkeznek későn. Több mint tíz napja indultak el Keletföldről, Mareth, ő, és a törpe had maradéka. A törpék még mindig majdnem négyezren voltak, és jó ütemben jöttek. Pedig szokatlan útvonalat választottak: először északra a Rabb síkjain, majd át a Jannissonon, le a Streleheimre, ott keresztülvágtak az elpusztult Paranort rejtő vadonságon. Hosszan és keményen vitatkozott ezen az útvonalon Raybur és a törpe vének tanácsa, ámbár nem hosszabban és nem keményebben, mint azon, hogy egyáltalán elinduljon-e a hadsereg. Az utóbbit illetően Kinson erőteljesen képviselte Bremen nézeteit, Risca pedig sziklaszilárdan kiállt mellette. Amikor Rayburt sikerült meggyőzniük, a vitának vége volt. Az útvonal kiválasztása ugyanannyi gondot okozott. Risca meg volt győződve róla, hogy több esélyük lenne láthatatlanul megközelíteni az ellenséget északról, a hátországuk felől – az északföldi hadsereg mostanra elérte Nyugatföldet, megtámadta a Rhenn völgyében az elfeket, így felderítőik kelet vagy dél felől várják a támadást, ha egyáltalán számítanak ilyesmire. Végül az ő érvelése győzött.

A törpe derékhad fél nap alatt kialakította állásait északon a Sárkányfogak peremén. Risca, Kinson, Mareth és kétszáz katona előrement, hogy felmérje a helyzetet. Napszállta közeledtével Kinson Ravenlock egyedül folytatta az utat, hogy alaposabban megnézze magának az ellenséget. Most, alig három órával távozása után a határvidéki előbukkant a sötétből, és csatlakozott társaihoz.

– Ma volt egy támadás – lihegte. Az út nagy részében futott, alig várta, hogy elmesélje a híreket. – Kudarcot vallottak. Az északföldiek hadi gépei mind elégtek a Rhenn völgyében. De újabbakat építenek. Az ellenség a völgy keleti szájában táborozik. Hatalmas erő, de szervezetlennek tűnik. Mindenki csak lődörög összevissza, a sötét lényeknek semmi nyoma. Még a Koponyahordozók sem röpködnek ma éjjel.

– Átjutottál az elfekhez? – kérdezte gyorsan Risca. – Láttad Brement vagy Tayt?

A határvidéki derekasan meghúzta a sörös tömlőt, amelyet Mareth nyújtott oda, majd megtörölte a száját.

– Nem. A völgy el van zárva. Átmehettem volna, de úgy döntöttem, nem kockáztatok. Ehelyett azt választottam, hogy visszajövök hozzátok. – A két férfi egymásra nézett, azután ki a síkságra. – Sokan haltak ott meg – mondta halkan a határvidéki. – Túl sokan, még akkor is, ha csupán a tizedük elf. – Risca bólintott.

– Üzenek Rayburnak, hogy a pirkadat első fényére hozza előbbre a hadsereget. Ő választhatja meg a helyet, ahonnan támadni fog. – Nyers vonásai megfeszültek, szeme szikrázott. – Nekünk pedig itt kellene várnunk az érkezését.

A határvidéki és a lány összenéztek, és lassan csóválták a fejüket.

– Nem várok – jelentette ki Kinson Ravenlock.

– Én sem – tette hozzá Mareth. A törpe megemelte csatabárdját.

– Nos, én sem. Úgy tűnik, Rayburnak kell majd utolérnie bennünket, igaz? Na, induljunk.

XXXII.

HÁROM ÓRÁJA MENT LE A NAP, már éjfél felé járt, amikor Jerle Shannara a végső csatába vezette az elfeket. Otthagyta a betegeket meg a sebesülteket, egy jelképes véderőt, csak az egészségeseket vitte magával. Az elf harcosok, a Honi Gárda, az íjászok és a többi gyalogos alig valamivel voltak többen kétezernél. A lovasság száma elérte a négyszázat. A völgy szájánál levő síkon gyűltek össze, közel ahhoz a helyhez, ahol még mindig füstölögtek az északföldi csatagépek romjai. A király végigjárta az egységeket, és elmagyarázta, mi a szándéka. Eközben Bremen ugyancsak végigment a sorok között, és egy szilkényi izzó fényt vitt magával, amely kékes színű volt, és foszforeszkálva világított a sötétben. Nem kenetnek, nem is folyadéknak látszott, hanem leginkább izzó levegőnek. Zömében druida mágiából készült, de tartalmazott különböző anyagokat is, amelyeket azonban senki sem ismert. Bremen halkan, megnyugtatóan duruzsolt, miközben odalépett a katonákhoz a szilkével. Sorra megjelölte a vállukat egy rojtolt végű pálcikával, amelyet belemártogatott az izzásba, és épp csak egy pöttyintésnyit kent a katonák ruhájára a rejtélyes anyagból.

Amikor elindultak a sötét Rhenn-völgy közepén, minden katona egy rongycsíkot kötött a ragyogó jelre, hogy ne árulja el közeledésüket az ellenségnek. A Honi Gárda válogatott testőrei előbb indultak, legyező vonalban felfejlődve a támadó erő előtt, néhányuk fölkapaszkodott a völgyfal szikláira, majd előreosontak, hogy biztosítsák a völgy keleti száját őrző magaslatokat. Jerle Shannara elég időt hagyott nekik, aztán megindult a derékhaddal. Ő középen ment Preia Starle és Bremen között. A balszárnyat Cormorant Etrurian, a jobbszárnyat Rustin Apt vezette. A gyalogosok első sorát teljes szélességében Arm Banda íjászai követték. Utánuk jött a többi elf harcos, és jóval hátrébb, a gyalogosok mögött, tartalékban Kier Joplin lovassága. A király stratégiája egyszerű volt. Az elfek olyan közel kerülnek az északi vonalakhoz, amennyire észrevétlenül lehetséges, azután lecsapnak a sötétből, a meglepetést és zűrzavart kihasználva áttörnek a védővonalon, abban a reményben, hogy a lendület elrepíti őket az ellentábor közepébe, a Boszorkánymester szentélyéig. Ott Jerle Shannara viadalra hívja a lázadó druidát, hogy megküzdjön vele és elpusztítsa. Ennyi volt az egész. Olyan sok minden félresikerülhetett ebben a tervben, hogy nem is volt érdemes végiggondolni.

Az időzítés és a meglepetés volt a kulcsa. A határozottság, a bátor szív lesz a döntő. Ha az elfek kiengedik a kezükből az előbbit vagy híjával találtatnak az utóbbinak, akkor elpusztulnak. Ám ezen az éjszakán, druida mágiától védve, konok hittel vértezve, az elfek rábízták magukat királyukra és a sorsra. Kétségeik, félelmeik szertefoszlottak az első lépéseknél, amikor világossá vált, hogy a támadás megindult, nincs visszaút. Mindent elsöprő, lázas izgalom töltötte be őket. Fürgén lépkedtek a völgy szája felé, olyan nesztelenül, ahogy csak az elfek képesek, éles szemük fölfedezte az útjukban álló akadályokat, így kikerülhették őket, fülüket hegyezték, hogy meghallják, ha veszély közelít. Fény nem segítette haladásukat, az ég ismét felhős, a levegő sűrű volt a délutáni tűzvihar füstjétől. Előttük felbukkantak az ellenséges tüzek jelzőfényei, mindmegannyi apró, sárga, vibráló fénypont a sötétségben.

Jerle Shannara nem gondolt a kudarcra, miközben az élen haladt, hátán Shannara Kardjával. Semmire sem gondolt, csak a közvetlen célra, kizárta elméjéből a zavaró gondolatokat, későbbre téve el mindent, aminek nem a mai éjszakához volt köze. Preia az egyik oldalán haladt, Bremen a másikon, mellettük az elf király sajátos módon legyőzhetetlennek érezte magát. Nem mintha nem halhatna meg; sohasem képzelte magát halhatatlannak. Ám e kétségbeesett pillanatokban lehetetlennek tűnt a kudarc. Erő és bizalom vette körül. Különös keverék, de egy király számára ismerős. Az elfek rábízták az életüket, neki is készen kell állnia, hogy feláldozza a sajátját. Csak ennek az egyensúlynak a léte és fennmaradása ad nekik reményt az életben maradásra, a kitartásra, arra, hogy kivívják az áhított győzelmet. A király tekintete az árnyas magaslatokra villant, az őröket kereste, akik riadóztathattak volna.

Senki sem jött elő. Úgy látszik, a Honi Gárda észrevétlenül elintézte őket. Hátulról, a völgy messzi öbléből lószerszám halk csendülése és bőr nyiszogása hallatszott. A lovasság követte őket. Előttük észrevehetően megnőtt az őrtüzek lángja, és azokon túl felbukkant az északföldi tábor. Mérhetetlenül nagynak tűnt, akkora volt, mint egy kisebb város, a sátrak, raktárak és emberek hemzsegő útvesztője. Még mindig milyen sokan vannak, gondolta a király. Az elfeknek magabiztosan és gyorsan kell támadniuk. A nyugatföldiek már csak ötvenméternyire voltak a tábortól, amikor Jerle egy intéssel megállította őket. Lekuporodtak, épp az őrtüzek áruló fénykörének határán. Mindenfelé őrök álltak és bámulták az éjszakát, némelyik időnként tunyán hátranézett, hogy lássa, mi folyik a táborban. Nem izgatta őket, hogy mi történik a sötétben, láthatóan nem vártak támadást. Forró elégedettség töltötte el Jerle Shannarát.

Úgy látszik, jól sejtette! Hirtelen eszébe jutott minden, amit el kellett viselnie, hogy idáig jusson, és azt kívánta, bárcsak itt lenne mellette Tay Trefenwyd. Együtt bármin győzedelmeskedhetnének. A világ már sohasem lesz ugyanaz Tay nélkül. Soha. Egy intéssel jelezte az elfeknek, hogy álljanak készen. Banda fölállította íjászait, vesszők kerültek a feszülő idegekre. A király fölemelte kardját és a nyilak halálos felhőben röppentek az égre. Mire becsapódtak gyanútlan áldozataikba, az elfek már előrerontottak, és megkezdődött a támadás. Gyorsak, gyilkosak voltak. Másodpercek alatt átkeltek a nyílt terepen, és elérték a tábor szélét. Az őrök mind meghaltak, nyíl vagy lándzsa találta őket.

A tábortüzek mellett kuporgó északiak felugrottak, amikor az elfek rájuk zúdultak, a fegyvereik után kaptak, riadót ordítottak. De az elfek olyan gyorsan termettek közöttük, hogy a legtöbb meghalt, mielőtt védekezhetett volna. Jerle Shannara haladt az élen, szinte kizárólag az akaratával utat vágott a külső vonalakon át, nyomában Honi Gárdája fürtjével. Preia pillanatra se maradt el mellőle, Bremen viszont igen, túl öreg és lassú volt, hogy tarthassa a lépést, a király után kiáltott, hogy menjen csak, ne várja be őt. A magaslatokon már nem voltak ellenséges erők, kézitusában pusztította el őket a Honi Gárda, amely akkor cserkészte be őket, míg aludtak. A füstös sötétségben csak az elfek ismerték föl egymást a vállukon villogó druida jelekről. Az ellenséges táborban mindenütt kitört a zűrzavar.

A király hirtelen egy csapat frissen fölriadt hegyi troll között találta magát, a hatalmas lények a riadó hallatán akkor rúgták le a takarójukat, páncéljaik körülöttük hevertek, de fegyvereiket már a kezükben tartották. Jerle Shannara áttört közöttük a tábor közepe felé, igyekezve, hogy ne lassíthassák le, de több trollnak sikerült elébe vetődnie, úgyhogy a királynak meg kellett állnia harcolni. Nekitámadt a legközelebbinek, Shannara Kardja fényes ívet írt le, és a troll összerogyott. Más trollok megpróbálták az immár fölismert királyig verekedni magukat, torokhangjukon hívták cimboráikat. De a Honi Gárda az ellentámadás útjába vetette magát, minden irányból rázúdultak a trollokra, hogy legyűrjék őket a földre, a biztos halálba. Háta mögül a sötétből a király hallotta Kier Joplin riadó kürtjeit, és az elf lovasság mennydörögve belevetette magát a harcba. Robbanás rázta meg a tábort, tűztorony emelkedett az égnek.

A vibráló fényben a király megpillantotta Bremen vékony, roskatag alakját, aki sovány karjait széttárva állt a menekülő gnómok és trollok között, oldalán a gyermek Allanonnal. Elöl feltűntek a Boszorkánymesternek és udvarnokainak koponyákkal cifrázott, sötét sátrai. Vad izgalom rázta meg Jerle Shannarát, és megkettőzött erővel igyekezett áttörni a vele szemben álló ellenséges katonákon. Aztán az egyik oldalon valami szörnyűséges magasodott föl az éjszakában, és Jerlének oda kellett fordulnia, hogy szembeszálljon vele. Farkasra hasonlított, de a fűrészes agyarakkal teli állkapocs mögött a fej némileg emberi vonásokat hordozott. Félresöpörte az ellene törő elfeket, Preia Starle után nyúlt, ám az asszony félreugrott előle, majd kardját a nyakába mártotta. A fenevad fogát csattogtatva rohant tovább, nem lassította le a seb. Felborította Jerle Shannarát, aki nem tudott kitérni a rázúduló tömeg elől, és hiába próbált elkúszni a szörny lábai között, miközben az elf harcosok reménytelenül kaszabolták a bestiát. Azután, amikor a teremtmény a hátsó lábára állt, hogy széttépje a királyt, Jerle beledöfte a kardját a mellkasába, átszúrta a szívét, és a szörnyeteg élettelen kupaccá omlott össze. A király föltápászkodott.

– A sátrakhoz! – kiáltotta minden elfnek hallótávolságon belül, és Preiával a nyomában rohanni kezdett.

KINSON, MARETH, RISCA és a törpék a Rhenn szája fölött furakodtak előre a keleti magaslatok között a tábor északi peremén, nyílást keresve az északi vonalakon. Sóbálvánnyá dermedtek, amikor elkezdődött az elfek támadása, mert nem tudták bizonyosan, mi történik. Sikoltozás, ordítás hallatszott az északi táborból, hamarosan mindenen eluralkodott a zűrzavar. A harcedzett törpék azonnal védekező éket alakítottak ki a lerohant táborral szemben és látták, amint a hozzájuk legközelebb alvó északiak fölriadnak álmukból, fegyvert ragadnak, és vadul kapkodják ide-oda a tekintetüket.

– Mi történik itt? – súgta Mareth a határvidéki fülébe. Ekkor meghallották az elfek csatakiáltását. Szállt szájról szájra, és elfojtotta a zsinatolást.

– Az elfek támadnak! – kiáltotta csodálattal Risca.

A magaslatokról nyílzápor zúdult a tábor felé. A völgy szájában, az északi tábor peremén fegyverek zörögtek fülsértően. A törpék megigézetten álltak, figyelték a tomboló csatát, a közeledő, erősödő hangzavart. Az elfek áthatoltak az északiak védővonalán és egyenesen a tábor közepe felé tartottak.

– Mit csináljunk? – töprengett Kinson a sötétbe bámulva, ahol ellenséges katonák csoportjai tűntek föl, majd enyésztek el az őrtüzek füstös gyűrűjében. Éppen előttük Koponyahordozó röppent a magasba, kimeresztett karmokkal, szárnyait kitárva. Úgy emelkedett föl, mint egy kísértet. A törpék előtt bedőlt és elkanyarodott keletre a síkság irányába. Egy pillanat múlva újabb követte.

– Menekülnek! – tört ki Marethből a hitetlenkedő kiáltás. Ekkor a tábor közepén felrobbant valami, lángoszlopot köpve a sötét égre, mintha egy láthatatlan kéz tüzes lándzsát döfött volna a magasba. Hosszú pillanatokig lebegett a levegőben, azután eltűnt a füstben. Risca megrázta hatalmas csatabárdját és a többiekre nézett.

– Eleget láttam. Az elfeknek szükségük van ránk. Ne várakoztassuk őket.

A csapat elindult. Risca vezette őket, akit Kinson és Mareth fogott közre. A törpék széthúzódtak támadó alakzatba. Risca kissé keletebbre irányította őket a magaslatoktól, tekintettel az ott rejtőző íjászokra; nem szerette volna, ha összetévesztik őket az északiakkal. Balra kanyarodtak, a tábor hátulja felé tartottak, pont oda, ahol a gnóm lovasság éppen nyeregbe akart szállni. Amikor átjutottak az őrök vonalán, Risca elharsogta a törpék csatakiáltását és megindult harcosaival. Szinte azonnal bekerítették őket. Akár véletlenül alakult így, akár a védők gyors reagálása miatt, de a törpéket tüstént egész csapat hegyi troll vette körül, teljes páncélzatban, pikával fölfegyverezve. Két tucat törpe halt meg a küzdelem első percében, nem bírtak harcba szállni a hatalmas trollokkal. Risca összevonta a többieket, fölidézte a druida tüzet és utat égetett az északiak között, visszavonulásra kényszerítve őket. Ellentámadás következett, hatalmas farkasok falkája vezette, amelyeket Brona a Feketetölgy-erdőből hozott. A törpéket ismét visszaszorították, és ezúttal kettéroppantották frontjukat. A zűrzavarban Kinson és Mareth elszakadt Riscától.

A druida balra fordult az északi tábor vége felé, a határvidéki és a lány jobbra, egy törpe csoportot követve, akik az immár a tábor közepén harcoló elfekhez akartak csatlakozni. Risca, akit hatalmába kerített a harci düh, nem vette azonnal észre a hiányukat, egészen más járt a fejében. Hogy az északi védők ilyen elkeseredetten küzdenek a tábor hátuljában, holott az elfek szemből támadnak, ez arra utal, hogy a Boszorkánymester a közelben van. Risca látta, hogy már két Koponyahordozó is elrepült, ebből arra következtetett, hogy a támadás sokkal nagyobb pusztítással járt, mint az elfek képzelik. Brona menekülni készül. A hegyi trollokkal, alvilági védelmezőivel, szárnyas vadászaival együtt kioson a táborból, és még egyszer visszavonul északra. Az északföldiek máris elinaltak az éjszakába, úgy menekülve a táborból, ahogy a kígyók a fészkükből. Gnómok és trollok iszkoltak el a csatatérről, másokra hagyva a küzdelmet. A pánikba esett, vezetők nélkül maradt lovasság minden irányba szétszóródott. Az északi hadsereg gerince megroppant, és különösebb éleslátás nélkül is tudni lehetett, hogy vezéreik, kiknek mit sem számít az idő, megint be akarják venni magukat erősségükbe a Kés-él mögött, hogy ott összegyűlve kifőzzék egy új támadás tervét.

Ám Risca túl sok mindent élt át, hogy engedje megtörténni ezt. A druida elszánta magát, hogy megállítja őket. Tucatnyi törpével a nyomában elindult húsz-egynéhány gnóm lovas felé, akiknek még mindig parancsolgatott egy Koponyahordozó. Az izzó szemű, hullámzó köpenyű, veszett rém vonalba állította a rémült lovasokat, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy oldal-védet alkossanak. Mögöttük, ahol az éjszaka a legfeketébb volt és a tábortüzek sem égtek, mozgás támadt a fekete selyemsátrak között. Lovak nyihogtak, miközben a helyükre ostorozták őket, hatalmas, elsötétített fogatok robogtak a sötétségen és a füstön át a síkság felé. Risca, kezében a csatabárddal, keblében a druida tűz forróságával elindult, hogy megállítsa őket.

JERLE SHANNARA vad elszántsággal küzdötte magát előre. Még mindig az elf arcvonal előtt járt, mélyen bent az északi táborban, mindenkit lehagyva közeledett a Boszorkánymester sátrának sötét, sustorgó kupolájához. Egyszer csak olyan fekete körbe jutott, ahová nem hatolt be a fény. A tábor peremének őrtüzei furcsa árnyakat vetettek a sűrűsödő homályba, de itt kevés volt a látnivaló, és még kevesebb, amiben meg lehetett bízni. A teremtmények, amelyek meg akarták állítani, hamarosan felismerhetetlenné váltak, némelyikük troll vagy gnóm volt, mások meg egészen mások. Jerle közéjük rontott, nem érdekelte, kik és mik, semmi sem érdekelte, csak az áttörés. Preia mellette harcolt, éppen olyan keményen és vadul, mint a férje. Csak utánuk jött a Honi Gárda, akik hiába próbáltak lépést tartani velük. Hangzavar és pánik örvénylett az északi táborban. Előttük, valahol a sötétben, a fekete sátrak közelében kocsik és társzekerek dübörgése hallatszott, hámok nyikorogtak, ostorok pattogtak, lovak nyihogtak, hajtók kiabáltak. Ekkor Preia felbukott, ledöntötte egy sötét árnyék, amely négy lábon dübörgött elő a feketeségből. Állkapcsait tátva, fogait villogtatva zúdult rá sörtés tömegével a királynéra. Jerle megpördült, hogy védje, ám ugyanekkor őt is megrohanta egy másik árnyék, és a király összeesett a váratlan támadástól. Újabb lények jöttek, farkasok törtek elő a sötétből, rávetették magukat a tiltott területre merészkedett elfekre. Annyian voltak, hogy egy pillanatra úgy rémlett, nem lehet megállítani őket. Preia eltűnt az összegubancolódott testek között. Jerle Shannara térden állva forgatta kardját, vágott mindent, ami a közelébe jött, és közben megpróbált feltápászkodni.

– Shannara! Shannara! – harsant a csatakiáltás. Honi gárdisták és elf katonák rohantak a segítségére. Druidatűz lobbant, ugrás közben égetve el a legközelebbi toportyánt. Ronggyá tépett köntösben Bremen lépett a küzdőtérre, szeme úgy szikrázott, mint a teremtményeké, amelyeket elpusztítani jött. A farkasok vicsorogva, rettegve hátráltak. Újabb dúvad tűnt el a kék lángokban, a többiek szétszaladtak, üvöltve a haragtól és a félelemtől. A király feltápászkodott, sarkon fordult, hogy megkeresse Preiát. De az asszony már ott is állt mellette, verejtéktől csíkos, fájdalomtól eltorzult arccal, egyik karja vérben ázott, ott, ahol csontig feltépték kemény bőrruháját és puha húsát. Preia bekötözte a sebet, ám az arca halvány volt és elgyötört.

– Menj! – sikoltotta a férjének. – Ne várj! Majd jövök! – Jerle csak egy pillanatig habozott, azután ismét futásnak eredt, maroknyi testőrrel a nyomában. Mivel a farkasok voltak a Boszorkánymester utolsó őrei, az út nyitva állt. Előttük fekete lyukká lett a föld, ám Jerle Shannara nem lassított. Csak egyetlen dolog számított: hogy rátaláljon az ellenség vezérére és megküzdjön vele. Lélekszakadva rohant keresztül a sötét földdarabon, nem érdekelte, mi támadhatja meg, nem érdekelte, mi vár rá, véget akart vetni ennek a háborúnak, bármivel kész volt szembenézni.

Valahonnan a háta mögül Bremen kiáltott figyelmeztetően, mindhiába hívta vissza a királyt. Az öregembert elnyűtte a csata, erejét annyira elszívta a mágia, hogy nem bírta követni Jerlét. A király elérte a Boszorkánymester sátrát, lecsapott kardjával, átszakította a sötét szövetet, a sátoroszlopot ékesítő koponya-és csontfüzérek csörögve szétröppentek az éjszakába. A sátor foszlányokra repedt a penge alatt, hideg, száraz szél csapott Jerle arcába, amikor berontott a nyíláson. Odabent olyan feketeség volt, hogy semmit sem látott. Vaktában meglendítette Shannara Kardját, hogy védje magát és kettévágjon mindent, ami fenyegeti. Ám a süvítő penge nem ütközött ellenállásba. A király átrohant a sátor túlsó végébe, felhasította a szövetet, beengedte az éjszakát, vele a füstöt és a lármát. Nyári meleg szorította ki a hideget, Jerléről csurgott a veríték. Fürgén megpördült, védekező térdhajlításba süllyedt.

Ám a sátor üres volt.

UGYANEBBEN A PILLANATBAN Risca és a törpék megtámadták a gnóm lovasság maradékát. A Koponyahordozó, aki az utolsóknak parancsolt, elmenekült, mielőtt utolérte volna Risca druida tüze, a rémült gnómok pedig elvágtattak az éjszakába. Egy pillanatig senki sem támadt a törpékre. Azután vasalt szekerek súlyos dübörgése közepette feketébe öltözött lovasok és zárt kocsik karavánja közeledett az ostromolt tábor felől. Risca a karaván elé ugrott, a druida tűzzel megtámadta a vezérállatokat, amelyek rémülten felágaskodtak. A fogatok farolva megtorpantak.

Szinte azon nyomban támadó fenevadak falkája, alvilági szörnyek veszett hordája rajzott elő a dülöngélő hintók, a nyerítő lovak mögül. Tébolyult támadásuk visszavetette Riscát és a törpéket, akármennyire igyekeztek helytállni. Agyarak, karmok tépték, ormótlan tagok püfölték a keletföldieket. A vezetőjük köré gyűlt törpék vad elszántsággal harcoltak. Risca hullámokban küldte ellenükre a druida tüzet, mindössze azért harcolt, hogy legyen egy talpalatnyi földjük, ahol megálljanak. Addigra a köpönyeges hajtók elkanyarodtak másfelé, dühösen vijjogva ütötték-verték lovaikat. Risca küzdött, hogy utolérje őket, megint megállíthassa a karavánt. Ám az alvilági lények mindenütt ott voltak, és ő nem bírta folyamatos druida tűzzel fékezni őket. Kezdett érződni a létszámfölény. Sorra estek el Risca társai.

Azután a támadók hirtelen szétszóródtak. Pánikba esett északföldiek nyargaltak át a csatatéren, el a törpék mellett a sötét síkság felé. Úgy látszott, nyúlcipőt kötött az egész északföldi hadsereg, mintha az összes katona ugyanabban a pillanatban döntötte volna el, hogy ennyi elég volt, most már megpróbál elszelelni. Dőltek a lángban álló csatamezőről a gnómok és trollok, majd elrobogtak az éjszakába. Hullámuk tömör, megállíthatatlan volt, Risca és társai hosszú pillanatokra eltűntek alatta. Amikor a roham lanyhult, Risca körülnézett. Egyedül állt a felbomlott tábor keleti szélén. A törpék, akik mellette harcoltak, valamennyien meghaltak. Az alvilági fenevadaknak nyoma veszett, az északföldiekkel együtt menekültek el. A harc változatlan hevességgel tombolt, az elfek tovább szorongatták azokat az egységeket, amelyek még nem adták föl a harcot, a két fél kétségbeesett, dühös küzdelemben fonódott össze.

Északon, ahol a Streleheim nyúlt el az ólomszín ég alatt, eltűnőben volt a Boszorkánymester karavánja. Vörös köd ereszkedett a druida szemére, és elöntötte a tehetetlenség. Megfordult, hogy lovat keressen magának, de egyet sem látott. Az inaló északföldiek széles ívben kikerülték, amikor meglátták a jobbja ujjhegyeiből szikrázó druida tüzet, és bal kezében a csatabárdot. Vér csurgott az arcából és hideg düh lángolt a szemében. A távolban a karaván eltűnt az éjszakában.

XXXIII.

HAJNALRA az északföldi hadsereget szétverték, az elfek lóra kapva üldözték a Boszorkánymestert. A csata majdnem egész éjszaka tombolt, egyetlen ütközetből több tucat kemény kis csetepatéra esett szét. Sok északföldi idejekorán elmenekült, de sok maradt. A jól szervezett, fegyelmezett egységek kitartottak. A küzdelem vad és kétségbeesett volt, kegyelmet nem ismertek. Amikor véget ért, az északföldi sereg szétszéledt. A halottak száma mindkét oldalon hatalmas volt. Az elfek csaknem a felét elvesztették azoknak a katonáknak, akik éjjel harcba indultak Jerle Shannarával. Rustin Apt a völgy szájánál halt meg, csapatát megtizedelték. A félszemű Arn Banda a szirteken halt meg. Cormorant Etrurian olyan súlyosan megsebesült, hogy le kellett vágni a fél karját. Csupán Kier Joplin, a lovasság parancsnoka, továbbá Trewithen, a Honi Gárda kapitánya maradt épségben, és ők is mindössze nyolcszáz elfet tudtak kiállítani, akik elég jó állapotban voltak ahhoz, hogy tovább bírják. Ropogósan hűvös idő volt, világosan jelezte, hogy vége a nyárnak, kezdődik az ősz. Keletre Jerle Shannara lovascsapatától párásan és fakón kúszott a Sárkányfogak csúcsai fölé a nap, a füves síkságot foltokban borította a köd. A dér ezüstösen csillogott az erősödő fényben, a katonák és lovak lehelete gomolygott a levegőben. Sólymok keringtek a róna fölött, emelkedtek-zuhantak a szélben, néma szemlélőiként a lenti vadászatnak. Jerle Shannara pillanatnyi habozás nélkül indult Brona üldözésére.

Úgy gondolta, nem tehet másképpen. Már túl volt az izguláson, a bizonytalanságon, túl fáradtságon és éhségen, túl azon, amikor még abbahagyhatta volna. Vérzett, megvágták az éjszakai küzdelemben, de nem érzett fájdalmat. Vitte a hátára szíjazva a kardot, és nem töprengett azon, megjelenik-e a varázserő, ha megidézi. A mérlegelés ideje régen elmúlt, annyi maradt, hogy a vállára kell vennie a rá mért felelősséget. Kétségek, félelmek továbbra is ólálkodtak körülötte, de ahogy egyik mérföldet a másik után hagyta maga mögött, úgy szorultak ki tudatából. Csak vérének áramlását, szívverését és elszántságának erejét érezte. Preia Starle vele ment, noha olyan csúnya sebet kapott, hogy úgy kellett fölsegíteni a nyeregbe. A karját be-és felkötötték, a vérzés elállt, de a királyné arca sápadt és megviselt volt, nehezen lélegzett. Mégsem maradt hátra, amikor Jerle erre kérte. Azt állította, elég erős a lovagláshoz, és így is volt.

A férje oldalán akart lenni a harc végén, amelynek a kezdetén is ott volt. Bremen és a gyermek Allanon is velük tartott, noha Bremen éppen úgy legyengült, mint Preia, a druida mágia hosszas használata annyira kimerítette, hogy alig maradt jártányi ereje. Nem mondta, de bárki láthatta rajta, akinek volt szeme és józan értelme. Mégis megígérte, hogy ott lesz a király oldalán, amikor eljön a kard ideje, és nem akarta megszegni ígéretét. Mareth, Kinson Ravenlock és Risca, akik szintén elkísérték őket, pihentebbek és erősebbek voltak. Nekik csak most kezdődött a csata.

Tudták, hogy a többieket a kimerültség fenyegeti, és egymás között csendesen megfogadták, hogy annyi védelmet nyújtanak nekik, amennyire képesek. Mögöttük kocogott Kier Joplin a lovassággal és Trewithen a Honi Gárdával, meg egy maroknyi törpe, akik Riscával jöttek délre. Mindent összevéve a számuk alig érte el a kilencszázat. Hogy ez az erő elegendő-e ahhoz, hogy harcra bírják a Boszorkánymestert, az nem érdekelte őket túlságosan. Senki sem tudta, mennyien menekültek el a lázadó druidával, vagy hányan csatlakoztak hozzá azóta. Bizonyosan voltak vele Koponyahordozók, alvilági fenevadak, farkasok a Feketetölgy-erdőből, hegyi trollok és más fajzatok az északi és keleti országokból. Ha a Rhenn völgyét ostromló had egyetlen töredéke is csatlakozott hozzá, az elfek nagy bajban lesznek.

De valahonnan messzebbről, észak felől a síkság peremén Raybur közeledik négyezer törpéjével. Ha az elfeknek sikerül odáig hajszolni a Boszorkánymestert, akkor marad némi esélyük. A nap magasabbra emelkedett az égen, amely a szürke és az ezüst különös árnyalatába borult, a fény elűzte az éjszakai árnyakat és a hideget. A köd azonban nem akart távozni, makacsul lebegett a síkság felett, összegyűlt a széles mélyedésekben és sekély vízmosásokban, amelyek keresztül-kasul szelték a rónát. A halmok között keletkezett ködtócsáktól a síkság kissé olyannak tűnt, mint egy ingovány. Semmi sem mozdult a távolban, a látóhatár üres és néma volt. Fejük fölül eltűntek a sólymok. Jerle Shannara összeszorított szájú csapata némán, kitartóan, egyenletesen léptetett, feszülten figyelve a környéket.

A délután közepe felé érték utol a Boszorkánymestert. Dél óta kezdték hinni, hogy behozzák a lemaradást, amikor feltűntek az első, menekülés közben összetört, otthagyott ellenséges fogatok és társzekerek. Egy órája keresztezték futó ellenségeik útját, egy kerékvágásokból, emberi és állati nyomokból összekuszált csapát, amelyből még a nyomkeresők is nehezen tudták volna megállapítani, hányan kísérik a Boszorkánymestert. Preia, a király tiltakozása ellenére, leszállt a lóról, hogy megnézze a nyomokat, és nyugodt magabiztossággal jelentette, hogy nem lehetnek többen ezernél. Most, amikor az elf csapat megállt egy magaslaton, pár száz méterrel délre onnan, ahol az északföldi hadsereg maradványa kényszerült kiépíteni állásait, maguk is láthatták, hogy a királyné becslése helyes volt. A sötét kocsikat és társzekereket bevontatták azoknak a domboknak az árnyékába, amelyek lépcsőként vezettek a Sárkányfogakhoz. Ezeknek vetették a hátukat a Boszorkánymester kreatúrái: a hegyi trollok és más emberfajzatok; a csuklyás köpenybe burkolózott alvilági szörnyek; a szürke farkasok, amelyek a köd szélén kushadtak és köröztek; és a Koponyahordozók, amelyeknek némelyike nagy, sötét madárként lebegett a kompánia fölött.

Mögöttük a magaslatokon harci alakzatot fölvéve állt minden északra vezető utat a Raybur vezette törpe hadsereg. A Boszorkánymestert megállították a menekülésben. Ám a köd csalóka, és szemfényvesztő árnyképeket mutogat. Sok kreatúra már holtan pöffedett a síkon, az örvénylő szürkeség szemfödele alatt. Kifacsart tagokkal hevertek a sziklák közé akadva, fegyverekre nyársaltan. Kezek és lábak meredtek az égnek, mint törött ágak. Sötét foltok vibráltak a párában, az alvilágból jöttek megégett, elszenesedett maradványai. Ezen a napon már megvívtak egy csatát. A lázadó druida és követői beleütköztek a keletföldiekbe, és megkísérelték áttörni vonalaikat. De ez a kísérlet kudarcba fulladt. A törpék visszavetették őket. Így hát a Boszorkánymester összegyűjtötte, ami megmaradt a seregéből, és a mostani helyre vonta vissza őket. A törpék újabb csapásra készülődtek. Mindkét fél várakozott.

Jerle Shannara rájuk meredt. Mire várnak ezek? Gyorsan rájött. Rám, gondolta. Shannara Kardjára. Ekkor tudatosult benne, hogy itt ér véget minden, a Streleheim e magányos sávján, ahol máris vériszapos a föld. Harcban kell szembenéznie a Boszorkánymesterrel, és egyiküknek meg kell halnia. Rég így döntött a távoli, kaján végzet, és azóta nincs helye vitáknak. A többiekre nézett, és meglepte, milyen nyugodt.

– Csapdába ejtettük. Nem menekülhet. A törpék nem engedik át őket Északföldre, most hát szembe kell nézniük velünk. – Risca megrázta csatabárdját.

– Ne várakoztassuk!

– Egy pillanat! – szólt Bremen. Öreg, meggyötört volt, alig lehetett ráismerni a gyér délutáni fényben a megviselt roncsra, akit szinte már csak emberfeletti akaratereje tartott állva. – Csakugyan vár minket. Azt akarja, hogy mi menjünk oda. Ezen el kellene gondolkoznunk. A törpe arca kemény volt, a tekintete feszült.

– Nem maradt más lehetősége, mint hogy várjon. Miért zavar ez téged Bremen?

– Gondolkozz, Risca. Azért akar megküzdeni velünk, mert ha győz, még mindig elmenekülhet. – Pillantása arcról arcra ugrott. – Ha sikerül valamennyiünket elpusztítania, mindenkit, aki a druidák közül megmaradt, azonfelül az elfek királyát is, akkor megsemmisítette a legnagyobb veszélyt, amely fenyegette, és talán könnyebb lesz megúsznia a halált. Akkor elrejtőzhet és összeszedheti magát. Kivárhatja, amíg visszatérhet.

– Előlem nem menekül – motyogta sötéten Risca.

– Ne becsüld alá, Risca! – figyelmeztette az öregember. – Ne becsüld alá a mágiát, amellyel rendelkezik!

Hosszú hallgatás következett. Risca arra gondolt, milyen közel került legutóbb a halálhoz, amikor meg akart küzdeni a Boszorkánymesterrel. Bremenre nézett, azután a párás síkságra.

– Mit javasolsz? Ne tegyünk semmit?

– Csak azt, hogy legyünk óvatosak.

– Mi mások lehetnénk? – Risca hangja tele volt türelmetlenséggel. – Csak az időnket pocsékoljuk! Mennyi ideig állunk még itt?

– Engem vár – szólalt meg hirtelen Jerle Shannara. – Tudja, hogy érte jöttem. – A többiek rámeredtek. – Most akar megküzdeni velem, mert úgy véli, számára ez a legelőnyösebb. Nem fél tőlem. Azt hiszi, elpusztíthat.

– Nem állhatsz ki vele egyedül – mondta gyorsan Preia Starle. – Veled leszünk.

– Mindnyájan! – vágta rá Risca dacos kihívással.

– De ez veszélyes! – figyelmeztetett ismét Bremen. Valamennyien egy csoportban állunk. Fáradtan, elnyűtten. Nem olyan erősen, mint kellene. Most előlépett Mareth, sötét, elszánt arccal.

– Mi elég erősek vagyunk, Bremen. – Szorosan markolta két kezével a druida botot. – Nem várhatod tőlünk, hogy csak álljunk itt, szánkat tátva.

– Hosszú utat jártunk meg, hogy lássuk a véget – csatlakozott Kinson Ravenlock. – Ez a mi harcunk is. – Valamennyien az öregembert nézték, várták, hogy szóljon. A druida mereven bámulta, de nem látta őket réveteg szemével. Olyasmit mérlegelhetett, ami messze túl volt az ő felfogóképességük, az itt és a most, a közvetlen veszély határán.

– Bremen – szólt halkan a király, és várt, amíg a vén szemek megtalálják. – Készen állok. Ne kételkedj bennem.

A druida egy hosszú pillanatig tanulmányozta, azután fáradt lemondással bólintott.

– Úgy cselekszünk, ahogy óhajtod, elf király.

Risca elrendelte, hogy húzzanak a lándzsákra jelzőzászlókat, így közölve Rayburral szándékukat. Hamar megjött a válasz. A törpék megindulnak az elfek felé. Az északi utakat eltorlaszolják mindenki elől, aki futni akar. Jerle Shannarának és az elfeknek annyi dolguk marad, hogy bezárják a csapda ajtaját. A király maga mellé rendelte Trewithent és tucatnyi testőrét. Risca hat törpét szólított. Míg azok gyülekeztek, Jerle Shannara félrevonta Preia Starlét.

– Szeretném, ha itt várnál rám. – Az asszony megrázta a fejét.

– Te is tudod, hogy nem lehet.

– Megsebesültél. Hiányzik belőled a szükséges gyorsaság és erő. Hogy akarsz így helyt állni?

– Ne kérj ilyet tőlem.

– El fogja vonni a figyelmemet, ha téged kell féltenem! – A király arca kivörösödött, szeme haragosan villant. A hangja suttogássá halkult. – Úgy szeretlek, Preia!

– Ha Tay Trefenwyd lenne itt, őt is arra kérnéd, hogy maradjon hátra? – felelte halkan az asszony. Várt egy pillanatot, hogy a férje megemészthesse a kérdést, miközben egyfolytában a szemébe nézett. Majd gyöngén, halványan elmosolyodott. – Én is szeretlek. Ezért ne várj tőlem kevesebbet, mint amennyit én várok magamtól.

Ugyanekkor Kinson Ravenlock Marethtel beszélgetett.

– Nem lesz semmi baj, ha ez elkezdődik? – kérdezte halkan a lánytól. Mareth meghökkent.

– Dehogy lesz. Miért lenne?

– Használni fogod a mágiádat. Nem lesz könnyű. Magad mondtad, hogy nem szereted.

– Csakugyan mondtam – bólintott a lány. Közelebb lépett, puhán megérintette a férfi vállát. – De megteszem, amit kell, Kinson.

Bremen odaállt a csapat elé.

– Annyi mágiát össze tudok gyűjteni, hogy kivédjem az első csapást, de ennél több nem telik tőlem. Erőm végére értem. Mindnyájunkat Riscának és Marethnek kell megvédenie. Vigyázzatok egymásra, de főképpen a királyra. Meg kell adni neki a lehetőséget, hogy használja a kardot Bronával szemben. Minden ettől függ.

– Megkapja az esélyt – ígérte Risca, aki az öregember mellett állt. – Ennyivel tartozunk Tay Trefenwydnek.

Elindultak, Jerle Shannara az élen, mellette Preia Starle, a királyt és a királynét jobbról Risca, balról Bremen vette közre. Több lépéssel lemaradva követte őket a gyermek Allanon, Kinson Ravenlock és Mareth. Testőrök és törpe katonák jöttek szétszóródva a két oldalukon. Mögöttük a csapat maradéka. Északon a törpék ereszkedni kezdtek a magaslatokról. A fény fogyott, közeledett az alkony, az árnyak nyúlni kezdtek, a kora-est hűvöse kúszott a levegőbe. Előttük a síkságon támadásra készültek a ködben mocorgó lények. Elsőnek a szürke farkasok rontottak elő sötét falkában, odakaptak az elfek és törpék első soraihoz, beléjük mártották a fogukat, majd elszáguldottak. Risca druida tüzet loccsantott rájuk, hogy elkergesse a legközelebbieket, de tüstént megtámadták mások. Alvilági behemótok cammogtak elő, kitértek a tűz elől, félreütötték a pengéket. Hegyi trollok masíroztak a csatába szoros alakzatban, döfésre szegezve villogó, fémhegyű, hatalmas dárdáikat. Druida tüzek füstje keveredett a köddel, és a csatateret elborította a szürke pára. Jerle Shannara úgy tört előre, hogy hozzá se nyúltak. Senki sem állta útját, minden támadó kitért előle. Téged a Boszorkánymester vár, suttogta mélyen bent egy hang. A Boszorkánymester magának akar téged.

A hegyi trollok megtámadták Kinson Ravenlockot, és felborították, a határvidéki eltűnt a vaskos lábak alatt. Mareth botján kék láng szikrázott, de nem használhatta, mert kárt tett volna Kinsonban. Elf harcosok siettek a határvidéki segítségére, kaszabolták a trollokat, azután más teremtmények is csatlakoztak a küzdelemhez, és mindenkit elnyelt a kavarodás. Egy Koponyahordozó hussant Jerle Shannara elé, hogy megvívjon vele, de aztán inkább kitért, és a druidába kötött bele.

– Vénember! – morogta baljóslatúan. Allanon Bremen elé ugrott, hogy megvédje, tudta, hogy a druida kimerült, varázsereje elfogyott. Ám ekkor közbeavatkozott Risca; tüze akkora erővel csapódott a Koponyahordozóba, hogy a szörnyeteg hátrazuhant, csupán füstölgő roncs maradt belőle. A törpe előrekönyökölte magát a támadás élvonalába, ruhája elszakadt a szürke farkasokkal vívott küzdelemben, arca vérben ázott.

– Előre! – bömbölte és kihívóan megcsóválta csatabárdját. Kinson megint feltápászkodott, összeverten, kábultan, kétkezes pallosa lecsapott a hegyi trollokra, akik túl közel merészkedtek. A Honi Gárda és a törpe harcosok vállvetve harcoltak a határvidéki oldalán, és visszavetették az északiakat. Előttük kocsik és társzekerek sötét selyemfüggönyei fodrozódtak szemfödélként a kavargó ködben.

Jerle Shannara egyre csak ment. Most már csak Preia volt mellette. Bremen és Allanon lemaradtak, Risca eltűnt a csata hevében. Az elf harcosok, a testőrök szerteszáguldoztak a ködben, de a király mintha olyan helyet foglalt volna el, ahová senki se meri betenni a lábát. A köd folyosót nyitott előtte, és ő látta, hogy az imbolygó folyosó túlsó végén egy sötét-köpenyes alak áll. A csuklya fölemelkedett, és árnyékában vörös szemek izzottak dühös kihívással. Maga a Boszorkánymester volt az. Köpenyes karja fölemelkedett, és intett a királynak.

– Gyere elf király! Gyere! – Bremen, jócskán lemaradva, erőlködve próbálta utolérni Jerlét. Allanon támogatta, a vállát kínálta, hogy Bremennek legyen mire támaszkodnia. Az öregember ismét fölidézte a druida tüzet, a fiú erejét is használta hozzá, de túlságosan gyenge volt. Látta, ahogy a Boszorkánymester előbukkan a ködből, látta, amint magához hívja Jerle Shannarát. A torka elszorult. Készen áll-e a király az összecsapásra, vagy hiányzik az elszántsága? A druida nem tudta, nem tudhatta. A király oly keveset értett a kard parancsoló varázserejéből, és kudarcot vallhat, amikor szembekerül a hatalmával. Nagy erő volt Jerle Shannarában, de bizonytalanság is. Vajon melyik győz, ha majd ott áll a Boszorkánymester előtt?

Mareth Kinsonért nyúlt, kirántotta a közelharcból, miközben druida tűzzel visszaverte a hegyi trollokat. Tisztára söpörte előttük a terepet, az északföldiek meghátráltak haragja előtt. Kinson tántorogva igyekezett lépést tartani a lánnyal, oldalán és lábán mély vágásokból gyöngyözött a piros vér, egyik karja ernyedten csüngött.

– Eredj! – mondta a lánynak. – A királyt védd!

A küzdelem mostanra elvadult, az elfek és a törpék körbezárták az északiakat. A fakuló délutáni fényben ordítás-jajgatás keveredett fegyvercsattogással, harcolók és haldoklók nyögésével. A vér sötét foltokkal ágyazott meg a földön a halálban megtört, kifacsarodott testek alá. Az egyik társzekeret előrevonszolták. Hasadozott öbléből felzavart kígyók módjára sziszegő kreatúrák özönlöttek elő, amelyeket mintha botokból és fémből barkácsoltak volna. Ádáz elszántsággal támadtak Rayburra, de a királyukat védelmező törpék visszaverték őket. Miután itt kudarcot vallottak, Bremennek és Alannonnak estek. Egy rohammal körülzárták az öregembert és a fiút. Inas és erős, göcsörtös lények voltak, híján mindennemű emberi vonásnak, megtört, tompa ábrázatukat mintha szörnyeteg szülés formálta volna. Áttörtek a testőrökön, akik meg akarták állítani őket, és kíméletlenül robogtak előre. Allanon igyekezett fölidézni a druida tüzet, de most kudarcot vallottak erőfeszítései. Bremen fél térdre ereszkedett, lehajtotta a fejét, Jerle Shannarára összpontosított, megkereste lélekben a királyt, aki egyre mélyebbre hatolt a ködbe.

Kinson Ravenlock nélkül végük lett volna. A sebeitől legyöngült határvidéki, miközben Mareth mögött vonszolta magát, észrevette az öregember és a fiú ellen intézett támadást. Ösztönösen reagálva összeszedte kevés maradék erejét, és a segítségükre sietett. Éppen akkor ért oda, amikor a keszeg horda áttört a testőrökön. Pallosa széles ívben villant, három teremtmény elhullott. Ekkor a többire rontott, visszaverte, kaszabolta őket, ahol érte. Fogak és karmok hasítottak rajta új sebeket. Túl sokan voltak, hogy egymaga elűzhesse őket. Hátrakiáltott Bremennek és a fiúnak, hogy fussanak. Egy pillanattal később a lények elborították, és a földre teperték. De Mareth ismét megmentette. Jött a druida tűz glóriájában, botja félelmetesen villogott. Az alvilági lények nekiestek, ám a tűz félretaszította őket. Most más fajzatok próbálták átszakítani a fiatal nő lángpajzsát. Kinson fel akart tápászkodni, de megint elbuktatták.

Testőrök, törpék, hegyi trollok, szörnyek tűntek föl falkaszám, úgy rémlett, mintha a két hadsereg maradéka a csatatér e pontján adott volna egymásnak találkozót. Előttük, bezárva a köd falai közé, Jerle Shannara haladt a Boszorkánymester felé. Brona az elf király minden lépésére nőtt, míg végül óriásnak látszott. Sötét alakja elzárta a fényt a folyosó túlsó végében, szeme lángolt a megvető gyűlölettől. Körülötte mindenféle fajzat bujkált ki-be a ködben, a Boszorkánymestert oltalmazva. Jerle önbizalma megremegett. Valami kivágódott a párából és elrántotta mellőle Preiát. A király sarkon fordult, hogy megvédje a feleségét, ám az asszony már nem volt sehol, eltűnt a homályban. A király felkiáltott félelmében és dühében, azután meghallotta Preia hadaró suttogását, érezte az asszony ujjait a karján és rádöbbent, hogy Preia sohasem tűnt el, érzékcsalódás volt, amit látott. A Boszorkánymester gonoszul, alattomosan nevetett. – Gyere, elf király! Gyere közelebb! – Preia ekkor megbotlott és elesett. Jerle, anélkül hogy levette volna a szemét az előtte sötétlő alakról, utána kapott, de az asszony eltolta a kezét.

– Hagyj itt – mondta.

– Nem! – vágta rá a férfi.

– Csak hátráltatlak, Jerle. Lelassítalak.

– Nem hagylak itt! – Preia megérintette a férfi arcát, Jerle érezte az asszony kezén a síkos, meleg vért.

– Nem bírok lábra állni. Túlságosan vérzek ahhoz, hogy továbbmehessek. Most meg kell állnom, Jerle. Itt várok rád. Kérlek. Hagyj itt. Rezzentetlenül nézett rá gyömbérszín szemével, sápadt arca eltorzult a fájdalomtól. Jerle lassan fölegyenesedett, visszahúzódott, a könnyeivel küszködve.

– Visszajövök érted – ígérte. Amikor otthagyta, Preia az oldalán hevert, fél könyökére támaszkodva, szabad kezében rövid kardjával. A király alig néhány lépés után már vissza is fordult, hogy lássa, nincs-e valami baj. Az asszony intett, hogy menjen. Amikor Jerle Shannara másodszor nézett vissza, már nem látta a feleségét.

Kinson Ravenlock ismét föltápászkodott és éppen a Marethet elnyeléssel fenyegető ellenséges tömeget próbálta egyelni pallosával, amikor olyan borzalmas ütést kapott, hogy a földre roskadt és levegő után kapkodott. Mareth a határvidéki felé fordult, és ekkor rávetette magát egy óriási farkas. Ráugrott, mielőtt Mareth felgyújthatta volna a druida tüzet, akkora erővel csapódott a lánynak, hogy az elejtette a druida botot és összerogyott. A farkas tépni kezdte. Kinson hallotta a sikoltását, és kétségbeesetten próbált hozzá futni, de a lába nem engedelmeskedett. Vért köpködve hörgött, zihált, és kezdte elveszíteni az eszméletét. Ekkor druida tűz robbant szerteszét Marethből. A támadó farkas hamuvá égett. Négyméteres körben mindenki elpusztult a tűzben. Kinson ösztönösen eltakarta a fejét, de a tűz már a kezét és az arcát perzselte, és elszívta előle a levegőt. A határvidéki tehetetlenül feljajdult, aztán minden eltűnt a hatalmas lángfalban. A köd alagútjában, amely a Boszorkánymesterhez vezetett, Preia Starle egyszer csak azt látta, hogy kirajzolódik a homályból az egyik Koponyahordozó, és elindul feléje. Jerlét már nem lehetett látni, túlságosan messze járt. Utána kiálthatott volna, de úgy döntött, nem teszi. Kínlódva feltérdelt, de ennél tovább nem bírta. Keserű csalódást érzett. De hát ő akart idejönni. Kardját maga elé tartva meredt a közeledő teremtményre. Csak egyszer sújthat, és nagyon lehetséges, hogy az nem lesz elég. Mélyet lélegzett, és imádkozott, hogy bírja erővel.

A Koponyahordozó rásziszegett, nagy, hártyás szárnyai tompán huppogtak a púpján.

– Tündérke! – susogta élvezettel. Vörös szeme fölvillant. Kinyújtotta a mancsát, Preia pedig visszarántotta a kardját a döféshez.

Jerle Shannara alig tíz méterre csökkentette a távolságot maga és a Boszorkánymester között. A sötét palástos alak úgy csúszkált és imbolygott, mintha ő is abból a ködből lenne, amely körülöttük kavarog. A szemek ikertüze gyilkos élességgel égett a csuklya árnyékában. Ami Bronából maradt, az nem mutatkozott. A Boszorkánymester súlytalan, üres héjként lebegett a föld felett. A furcsa, igéző hang tovább hívogatta az elf királyt.

– Gyere! Gyere közelebb! – Jerle Shannara ment. Kivonta a kardot, a talizmánt, amelyet erre az összecsapásra hozott, a varázslatot, amelyről nem tudta, hogyan működik és ment tovább, csatázni. Ahogy marokra fogta, fény lobbant a pengén, végigtáncolt a csiszolt felületen, és eltűnt a király testében. Jerle megtántorodott, amikor a fény belé hatolt, érezte az energia lüktetését. Meleg áradat borította el, a mellkasából lövellt ki a tagjaiba. Érezte, hogy a melegség visszatér a kardba, magával visz belőle egy részt, összekapcsolva kettejüket, egyesítve őt a pengével. Olyan gyorsan történt, hogy vége volt, mielőtt tehetett volna ellene. Ámulattal meredt a kardra, amely most az ő meghosszabbítása volt, azután az előtte álló sötét alakra, azután a ködre és az árnyakra, amelyek lassan hátrálni kezdtek.

Majd elmerült mélyen önmagába, oly erő húzta, amelynek nem tudott ellenállni. Egyre zsugorodott, miközben a környező világ egyre nőtt, hamarosan az élet jelentéktelen szikrájává lett a lét hatalmas, hemzsegő világegyetemében. Olyannak látta magát, amilyen, mintha nem is létezne, szinte alig több porszemnél. Szél hátán utazott a világon át, ami volt és lesz, amelynek széles szőttese sokkal tovább nyúlik, semhogy láthatná vagy akár beutazhatná valaha. Belátta, hogy ő ennyi. Ennyit ér a dolgok magasabb rendjében. Azután a világ, amely fölött repült, mintha rétegekben vedlette volna le a bőrét, és ami fényes és tökéletes volt, az sötét és szennyes lett. A kinyilatkoztatás apró cserepeiben lobbant életre minden szörnyűség és árulás, amelyet a teremtmények elkövettek az idők során. Jerle Shannara mindannyiszor összerándult a kíntól és az undortól, de nem volt hova menekülnie. Ez volt a dolgok igazsága, az igazság, amiről megmondták neki, hogy a kard fel fogja tárni előtte. Borzongott végtelenségétől, permutációinak mélységétől és magasságától. Iszonyodott, szégyenkezett, illúziói szertefoszlottak, olyannak kellett látnia a világot és az embereket, amilyenek. Ebben a pillanatban úgy érezte, hogy elszántsága talán meginoghat. De a képek összezsugorodtak, a világ elsötétedett, és ő egy másodperc múlva ismét a ködben állt sóbálványként a Boszorkánymester toronymagas alakja előtt. Shannara Kardja fehér fénnyel világított.

Segíts, imádkozott a senkihez, mert egyedül maradt. A fény ismét eltöltötte, a köd és az árnyak visszahúzódtak. Leereszkedett önmagába, és ezúttal saját életének igazságával szembesült. Könyörtelen céltudatossággal bomlott ki előtte, egyik kép a másik után, élmények és események irdatlan mozaikja. Ám ezek nem olyan képek voltak, amilyeneket szívesen látott, hanem olyanok, amelyeket el akart felejteni, és eltemette őket a múltban. Semmi olyat nem talált, amire büszke lehetett volna, amivel valaha is szeretett volna szembekerülni. Jöttek a hazugságok, féligazságok, csalások, akár a kísértetek. Itt volt a valódi Jerle Shannara, a gyarló és tökéletlen, a gyenge és bizonytalan, a szívtelen és fennhéjázó. Látta a legrosszabbakat, amiket elkövetett életében. Látta, hogyan okozott csalódást másoknak, hogyan vette semmibe kívánságaikat, hogyan bántotta őket. Hányszor mulasztotta el azt tenni, amit kell. Hányszor ítélt tévesen. El akarta fordítani a tekintetét. Meg akarta állítani a képeket. Elfutott volna az elől, amit mutattak, ha meg tudott volna szabadulni a kard mágiájától. Olyan igazságok voltak ezek, amelyekkel nem tudott szembenézni, átható erejük elméjének épségét fenyegette. Talán fel is kiáltott kétségbeesésében, bár maga sem tudta.

Ebben a pillanatban ismerte fel az igazság szörnyű erejét, és már értette, miért aggódott miatta olyan nagyon Bremen. Nem volt meg ehhez az ereje; nem volt meg az elszántsága. A druida tévedett, amikor hozzá jött. Shannara Kardját nem neki szánták. Tévesen választották a hordozójául. Mégsem adta meg magát maradéktalanul a képeknek, még akkor sem, amikor Tay Trefenwydet és Preia Starlét mutatták, amikor föltárták barátságuk mélységét. Kényszerítette magát, hogy figyeljen, hogy elfogadja, hogy megbocsássa magának a feltámadó féltékenységet, s ettől erősebbnek érezte magát. Arra gondolt, talán csakugyan ez az a fegyver, amelyet föl lehet használni a Boszorkánymester ellen, hiszen ez a teremtmény teljes mértékben a szemfényvesztésből építkezik. Ugyan milyen árat fizetett Brona, amikor kénytelen volt rájönni, hogy alig több az emberek félelménél, egy délibáb, amely eltűnik, ha változik a fény? Lehet, olyan gyatrán formálták, hogy semmi sem maradt emberi mivoltából, húsából és véréből, maradék érzelmeiből és értelméből. Talán épp az igazság az átka. A képek elhalványodtak, a fény kialudt. Jerle Shannara látta, hogy kitisztul a levegő, és megint felsötétlik a Boszorkánymester. Vajon mennyi ideig tartott a varázslat? Meddig állt itt mereven? Most a köpenyes alak közeledett kitartóan, rendületlenül csökkentve a távolságot kettejük között. A Boszorkánymester éhesen sziszegett. Émelygés hullámai söpörtek végig az elf királyon, kikezdték céltudatosságának szilárdságát, aláásták testi erejét, elszívták szívéből a bátorságot.

– Gyere közelebb! Gyere közelebb! – Jerle Shannara kiszolgáltatott semminek látta magát a szörnyeteg előtt, akivel szembeszállt. Olyan hatalmas és iszonytató a Boszorkánymester ereje, hogy ember nem állhat meg ellene. Oly örök, hogy nem győzhet fölötte mágia. A hang suttogva nógatta.

– Engedd le a kardot! Gyere közelebb! Te semmi vagy. Gyere közelebb! – De az elf király már látta magát leglényegéig lehántva, végignézte, ami a legrosszabb benne, és még a Boszorkánymester közeledése miatti kétségbeesés sem volt elég ahhoz, hogy eltántorítsa. Már nem rémítette az igazság. Maga elé emelte a kardot, amely ezüstfonálként ragyogott a homályban, és fölkiáltott:

– Shannara! Shannara! – A kard lesújtott, átvágta a Boszorkánymester védelmét, széttörte varázserejét, elhatolt a mögötte lapuló köpenyes alakig. A Boszorkánymester összerázkódott, kétségbeesetten igyekezett hárítani a csapást. De a pengéből lüktetett a fény, egyenesen bele a palástos árnyékba, és rázúdította életének képeit. A Boszorkánymester hátrált egy lépést, majd még egyet. Jerle Shannara követte, undorodott az ellenségéből sugárzó dühtől és gyűlölettől, mégsem csökkent elszántsága. Párharcuk itt fog véget érni. A Boszorkánymesternek még ma meg kell halnia. A köpeny lobogott, egy csontkéz mutatott rá hideg céltudatossággal.

– Hogyan ítélhetsz meg engem? Otthagytad asszonyod, hogy meghaljon! Magára hagytad! Megölted!

Jerle Shannara hátrahőkölt ezektől a szavaktól, förtelmes képeket látott, amelyekben Preia Starle megtört teste kiszolgáltatottan, véresen hevert a földön, és egy Koponyahordozó hajolt föléje kimeresztett karmokkal. Miattam hal meg, gondolta elborzadva. Mert magára hagytam! A boszorkánymester hangja tovább szította gondolatait.

– A barátod, elf király! Chew Magnánál! Miattad halt meg! Hagytad, hogy meghaljon érted!

Jerle Shannara felkiáltott iszonyodó haragjában, összeszedte minden erejét, és úgy forgatva a kardot, mint egy közönséges fegyvert, belevágott a Boszorkánymesterbe. A kard kettészelte a sötét köpenyt, bár a pengéből áradó fény megremegett, mintha sebet kapott volna. A Boszorkánymester összeroggyant, gyűlöletes hangja kétségbeesett suttogássá tompult, a sötét köpeny csomóvá gyűrődött. Csak egy árnyszerűség maradt, amely azonnal elrepült a ködbe.

Az elf király dermedten állt a csöndben, a semmibe bámult, aztán az üres köntösre, a szeme tele volt bizonytalansággal, és olyan kérdésekkel, amelyekre nincs válasz.

MARETH MAGÁNYOSAN ÁLLT a bűverejétől feketére égetett földön. A druida tűz kiégett, a lány ismét feltöltődött erővel. Mindenfelé hullák hevertek, kísérteties csönd szemfödele borult a csatamezőre. A lány hunyorogva nézte a ködöt, és látta, hogy kezd fölszállni. A szorongás hosszú, elnyújtott jajgatását hallotta, kétségbeesetten felcsapó hangok kakofóniáját. A ködből kísértetek bukkantak elő, anyagtalanok, mint a füst, alaktalan sötét jelenések sodródtak a fakuló nappali fényben. Vajon a holtak szellemei voltak? Fölemelkedtek a napnyugta vörösébe és eltűntek, elvesztek, mintha sohase lettek volna. Lent hamuvá hullottak a Koponyahordozók dögei, az alvilági teremtmények elhalványodtak, a farkasok üvöltve rohantak át az üres rónán. Vége, gondolta döbbent hitetlenséggel.

A köd kavargott, kifényesedett, azután felszállt. Előbukkant a csatatér, a holtakkal, sebesültekkel, véres, összeégett, csonka testekkel borított mészárszék. Középen az elf király állt leeresztett karddal, és nézte a semmit.

Mareth a druida botért nyúlt, amelyet elvesztett a küzdelemben. Ekkor pillantotta meg Riscát, aki az ellenséges katonák halmának közepén hevert. Olyan sok sebet kapott, hogy a ruháját átitatta a vére. Nyitott szeme hökkenten bámult a semmibe, mintha csodálkozna, hogy a végzet, amelyet olyan sokszor kihívott, végül utolérte. A lány másfelé nézett. Kinson Ravenlock néhány lépéssel mögötte feküdt a véres földön, melle gyengén emelkedett-süllyedt. Mögötte, kissé távolabb, Bremen és a fiú kuporgott a síkon. A lány pillantása összeakadt a druidáéval. Nézték egymást. Mareth arra gondolt, milyen sokáig és kitartóan kereste ezt az öregembert, milyen sokat föladott magából, hogy druida lehessen, és hogy ez mibe került neki. Bremen és ő. Ők voltak a dolgok múltja és jelene, az alkony és a hajnal druidája. Tay Trefenwydnek vége. Risca halott. Bremen öregember. Hamarosan Mareth lesz az egyetlen, aki megmaradt a rendből, az utolsó druida. Továbbra is Brement bámulva fölvette a botot. Úgy tartotta a kezében, mintha annak súlyát mérlegelné, ki is ő tulajdonképpen, majd kétségbeesetten nézett végig a csatatéren. Könnyek szöktek a szemébe.

Legyen itt vége, gondolta. Azután eldobta a botot, és lehajolt, hogy magához ölelje Kinsont.

XXXIV.

JERLE SHANNARA aznap megmentette királynéja életét, mert amikor elűzte a Boszorkánymestert, akkor a Koponyahordozókat is elűzte, köztük azt is, aki Preiát fenyegette. A Boszorkánymesterből nyert erő híján az asszony támadója egyszerűen kifakult. Preia felépült sebeiből, visszatért Jerlével Nyugatföldre. Együtt uralkodtak az elf nemzet fölött sok éven át. Többé sohasem vettek részt csatában; nem volt szükség rá. Ehelyett minden erejükkel azt tanulták, hogyan kell uralkodni egy mindinkább összetett és nagy igényű világban. Vree Erreden tanácsainak segítségével képesek voltak elsajátítani mindazt, amire egy államférfinak szüksége lehet. Három gyermekük született, mindhárom leány, és amikor Jerle Shannara sok évvel később meghalt, az idősebbik örökbe fogadott Ballindarroch fiú követte a trónon. A Shannara család megsokasodott és fennmaradt több mint két évszázadon át.

A király holtáig viselte Shannara Kardját. Fia és utóda ugyancsak viselte egy darabig, azután a Tre-Kő egy tömbjébe ágyazva elvitte Paranorba és elhelyezte a druidák Öreg-tornyában.

Kinson Ravenlock nem halt bele sérüléseibe. Néhány hét lábadozás után – az akkor alapított Tyrsis nevű őrállomáson – felépült. Mareth vele maradt, ápolta, és amikor Ravenlock elég jól érezte magát, együtt utaztak nyugatra a Mermidonon egy erdős szigetig, amelyre a Sárkányfogak árnyéka hull, és itt építették föl otthonukat. Ezután együtt éltek, majd össze is házasodtak. Gazdálkodtak, azután fölépítettek egy kereskedelmi központot és megindították a forgalmat a folyón. Mások is csatlakoztak hozzájuk a Határvidékről, és hamarosan egy viruló közösségben találták magukat. Idővel ebből a kereskedőtelepből fejlődött ki Kern városa. Mareth sohasem használta többé mágiáját druida módon. Inkább a gyógyításban szerzett képességeit kamatoztatta, és mindenfelé ismert lett Négyföldön. Amikor összeházasodtak, fölvette Kinson nevét, és ettől kezdve nincs róla említés. Kinson sokáig aggódott, hogy feleségéből esetleg kitör a mágia, és megváltoztatja Mareth elhatározását, de ez sohasem következett be. Számos gyermekük született és sokkal később az ő családjukból származott az a gyermek, akinek kiemelkedő szerep jutott a Boszorkánymester elleni újabb küzdelemben.

Raybur életben maradt, a törpékkel együtt hazatért, hogy nekilásson sürgős munkájának, újjáépítse Culhavent és a többi várost, amelyeket az északi hadsereg pusztított el. Magával vitte Risca tetemét, és a druidát az újonnan ültetett Élet Kertjében temettette el, magason egy hegyoldalban, ahonnan látni lehetett az Ezüst-folyót, amint sok mérföldön át kanyarog Anar erdőségein át.

Az északföldi hadsereg gyakorlatilag megsemmisült azon a napon a Streleheimen. Azok a trollok és gnómok, akik korábban elmenekültek a Rhenn völgyéből, végül hazataláltak. A Boszorkánymester ereje megtört, az északi és keleti fajok megkezdték szétdúlt életük újjáépítésének fájdalmas folyamatát. A törzsi szervezetű gnóm és troll népek elhúzódtak a többi fajtól, egy ideig nem sok kapcsolat volt közöttük. Több mint száz év telt el, mire valamiféle megegyezés jött létre győztesek és legyőzöttek között, hogy folytatni lehessen egyenlő alapokon a kereskedést.

Nem sokkal a végső csata után Bremen eltűnt. Senki sem látta, mikor ment el, senki sem tudta, hova. Elbúcsúzott Marethtől, és a lányon keresztül a még öntudatlan Kinsontól. Megmondta a lánynak, hogy egyiküket sem látja többé. Később voltak olyan szóbeszédek, hogy Bremen visszatért Paranorba, mert ott akarta leélni életének utolsó éveit. Kinson néha gondolt rá, hogy megkeresi, kinyomozza, mi az igazság. De sohasem tette meg.

Jerle Shannara még egyszer találkozott a druidával, nem egészen egy hónappal a Rhenn-völgyi csata után, késő éjszaka, alig pár percre, amikor az öregember visszajött Arborlonba, hogy elvigye a Fekete Tündérkövet. Suttogva beszéltek a talizmánról, mintha maguk a szavak is elviselhetetlenül fájdalmasak lennének, mintha a fekete mágiának még az említése is megsebezhetné a lelküket. Ez volt az utolsó alkalom, amikor emberi lény látta Brement.

A gyermek Allanon is eltűnt. A világ lassan visszatért régi kerékvágásába, a Boszorkánymester emléke halványulni kezdett.

HÁROM ÉV TELT EL. Egy késő nyári, meleg, fényes napon egy öregember és egy fiú kapaszkodott föl a Sárkányfogak lejtőin a Shale-völgy irányába. Bremen kiaszott és meghajlott a kortól, szürke haja és szakálla kifehéredett. Nehezen mozgott, a szeme is gyengülni kezdett. Allanon betöltötte a tizenötöt, megnyúlt és nagyon megerősödött, válla szélesebb lett, keze-lába izmos és hosszú. Már közeledett a férfikorhoz, arcán felbukkant a szakáll sötét árnyéka, hangja mély lett és érdes. Mostanra csaknem olyan jól kezelte a druida mágiát, mint Bremen. Mégis az öregember vezetett és a fiú ment utána az utolsó úton, amelyet együtt tettek meg. Bremen három éve tanította Allanont.

Az öregember tudomásul vette, hogy a fiú lesz az örököse, amikor elmegy, hogy Allanon lesz az utolsó druida. Tay és Risca halottak, Mareth más úton indult el. A fiú még fiatal volt, de buzgón tanult, és kezdettől fogva nyilvánvalóan megvolt benne a szükséges határozottság és erő, hogy azzá váljék, amivé válnia kell. Bremen az elmúlt három év minden egyes napján dolgozott vele, megtanította arra, amit a druidák varázshatalmáról, erejük titkairól tudott, lehetőséget adott neki, hogy maga is kísérletezzen és fölfedezésekre jusson. Allanon ezt is olyan féktelen odaadással csinálta, mint mindent, annyira megszállottan céltudatos volt, hogy az már szinte hiba. Értelmét, ösztönös megérzéseit, jövőbe látó képességét nem csökkentette a serdülés. Allanon gyakran azt is meglátta, ami rejtve maradt az öregember előtt, éles elméje megragadta a lehetőségeket, amelyeket a druida föl sem ismert. Bremennel maradt Paranorban, mindketten elzárkóztak a világ elől, a Druida Krónikákat tanulmányozták, gyakorolták az ódon fóliánsok leckéit.

Bremen varázserejével takarta el magukat, hogy mások ne találják meg őket az ősi erődben. Senki sem zavarta meg őket. Senki sem akart belépni a várba. Bremen gyakran gondolt a Boszorkánymesterre és az eseményekre, amelyek elűzéséhez vezettek. Minderről beszélt a fiúval, mindent elmesélt neki, ami történt: a druidák elpusztítását, a Fekete Tündérkő felkutatását, Shannara Kardjának kikovácsolását, és a Rhenn-völgyi csatát. Szóban elmondta a részleteket Allanonnak, azután az egészet leírta a Druida Krónikák lapjaira. Aggasztotta a jövő. Ereje hanyatlott. Élete a vége felé közeledett. Ő már nem fogja meglátni munkája befejezését. Ez Allanonra és az ő utódaira marad. De mennyire sovány reménynek tűnt! Nem volt elég a tudat, hogy a fiú és utódai folytatják nélküle. Bremené volt a felelősség és az övé volt a kéz, amellyel meg kellett valósítani. Úgy négy napja magához hívta a fiút és megmondta, hogy oktatása véget ért. Elhagyják Paranort, elmennek a Hadeshornba, hogy utoljára találkozzanak a holtak szellemeivel.

Elemózsiát csomagoltak maguknak, és napkeltekor kiléptek az Öregtoronyból. Még ennek előtte az aggastyán szólította a mágiát, amely Paranor falait őrizte, és lezárta az ódon erődöt. A Druidakút mélyéről fölbukkant az ott lappangó ősi mágia. Gonosz, zöld csillogással örvénylett a magasba. Mire a fiú és az öregember biztonságosan messzire jutottak, Paranor vibrálni kezdett, mint egy fülledten áttetsző délibáb, lassan beleolvadt a napfénybe, és eltűnt a légben. Később felbukkant még szabályos időközökben, néha fényes délben, néha a legsötétebb éjszakában, de sohasem maradt sokáig. A fiú semmit sem szólt, amikor elfordultak és bementek a fák közé, de az öregember látta a szemén, hogy Allanon megértette, ami történt. Naplementekor elérték a Shale völgyének bejáratát és letáboroztak a Sárkányfogak árnyékában. Némán megvacsoráztak, nézték, ahogy sűrűsödik a sötét, felragyognak a csillagok. Éjfélkor fölálltak, odamentek a völgy pereméhez és lenéztek az obszidián tálba. A Hadeshorn békésen, zavartalanul tükrözte vissza a csillagfényt. A völgyből nem hallatszott hang. Semmi sem osont szaggatott felszínén.

– Ma éjjel elhagylak – mondta végül az öregember. A fiú bólintott, de nem szólt. – Itt leszek, ha ismét szükséged lesz rám. – Szünetet tartott. – Úgy számítom, ez egy darabig nem fog megtörténni. De amikor igen, akkor ide gyere.

A fiú bizonytalanul nézett rá. Bremen felsóhajtott, amikor látta a szemében a zavart.

– Valami olyasmit kell most elmesélnem, amit még soha senkinek nem mondtam, még magának Jerle Shannarának sem. Ülj le és figyelj. – Letelepedtek a zúzalék szőnyegére, magányos alakjuk kirajzolódott a csillagok háttere előtt. Az öregember egy pillanatig hallgatott, miközben sorba rakta a szavakat, amelyeket el kell mondania. Arcán elmélyültek a ráncok. – Jerle Shannara kudarcot vallott, amikor megpróbálta elpusztítani a Boszorkánymestert – mondta végül. – Amikor megbicsaklott használat közben, amikor tűrte, hogy megzavarja a kétely meg a tiltakozás, akkor engedte, hogy Brona elmeneküljön. Én tudtam erről a kudarcról, mivel, még ha túl gyenge voltam is, fölhasználtam a druida mágiát, hogy továbbhaladjak, lelki szememmel követtem a királyt és tanúja voltam összecsapásuknak. Figyeltem, miként kezd habozni az utolsó pillanatban, azután megkísérelte közönséges fegyverként használni a talizmánt, feledve ismételt figyelmeztetéseimet, hogy egyedül a mágiára támaszkodjék. Láttam a sötét árnyékot felszállni a ködből, amikor a Boszorkánymester köntöse összeomlott a kard végső csapása alatt, és tudtam, hogy ez mit jelent. A Boszorkánymestert és Koponyahordozóit a mágia kiűzte eredeti formájukból, arra kényszerítette, hogy ismét sötét szellemekké váljanak és visszameneküljenek az éterbe, de nem pusztította el őket. – Megcsóválta a fejét. – Nincs értelme, hogy ebből bármit is elmondjak a királynak. Semmit sem érnék el vele. Jerle Shannara bátor és leleményes bajnok volt. Legyőzte önnön tévedéseit, félelmeit, és felhasználta a druida mágiát Négyföld történelmének legborzalmasabb ellenségével szemben. Mindezt a leghátrányosabb feltételek, a legkegyetlenebb körülmények között tette, és mindent elkövetett, hogy teljesítse, amit elvártak tőle. Elég, hogy megverte a Boszorkánymestert, és kiűzte Négyföldről. Elég, hogy Shannara Kardjának varázsereje annyira csökkentette a lázadó druida hatalmát, hogy még századokba telik, mire visszanyeri eredeti formáját. Ez elég idő a dolgok rendjében, hogy felkészüljünk, mire bekövetkezik. Jerle Shannara mindent megtett, amit tehetett, és azt hiszem, ennyiben is hagyhatjuk a dolgot.

Vén szemével merően nézte Allanont.

– De tudnod kell erről a kudarcról, mert te vagy az, akinek meg kell birkóznod a következményekkel. Brona él, és egy napon visszatér. Nem leszek itt, hogy szembenézzek vele. Neked kell megtenned helyettem – vagy ha nem, akkor egy hozzád hasonlónak, akit úgy választasz, ahogy én választottalak téged.

Hosszú csönd lett. Nézték egymást a sötétség puha sátra alatt. Bremen tehetetlenül csóválta a fejét.

– Ha lenne más mód, akkor azt választanám. – Kínosan érezte magát, amikor kimondta, úgy hangzott, mintha ürügyet keresne véleménye megváltoztatására, holott tudta, hogy nem teheti. – Szeretnék még veled maradni, Allanon. De öreg vagyok, és szinte naponta érzem, ahogy gyengülök. Ameddig lehetett, tartottam magam. A Druidaálom nem elég többé. Más formát kell keresnem, ha szolgálni akarlak a harcban, amely reád vár. Érted, mit mondok?

A fiú áthatóan nézett rá sötét szemével.

– Értem. – Elhallgatott, szemében változott a fény. – Hiányozni fogsz, apám.

Az öregember bólintott. A fiú most szólította így először. Apám. Örökbe fogadta őt, az öregembert, és jó érzés volt, hogy ezt tette.

– Te is hiányozni fogsz – felelte halkan. Tovább beszélgettek arról, ami történni fog, a múltról, a jövőről, a kettő eltéphetetlen kötelékéről. Felelevenítették közös életük emlékeit, elismételték a múltbéli esküvéseket, a leckéket, amelyek fontosak lesznek az elkövetkezendő években. Azután, ahogy öregedett az éjszaka és közeledett a hajnal, együtt indultak lefelé a Shale-völgybe. Pára keletkezett, amikor lehűlt a levegő; most lepelként lógott a Shale fölött, derengő sötétségbe borította, eltakarta a csillagok ezüst fényét. Bakancsuk alatt csikorgott a sziklatörmelék, szívük hevesen vert a nyugtalanító előérzettől. Érezték, hogyan hevül a testük, miközben lefelé tartottak a lejtőn, majd átvágtak a völgyfenéken a tó irányába. A Hadeshorn simán, mozdulatlanul csillogott, mint a fekete jég. A legapróbb hullám se fodrozta a tükrét. Amikor már csak tíz-egynéhány lépésre voltak a sötét tóparttól, Bremen elővette ruhája alól a Fekete Tündérkövet, és átadta a fiúnak.

– Helyezd biztonságba, amint visszatérsz az Öregtoronyba – figyelmeztette a teendőjére. – Emlékezz, mire való. Emlékezz, mit mondtam a hatalmáról. Légy óvatos.

– Az leszek – nyugtatta meg Allanon. Még csak kamasz, gondolta hirtelen az öregember. Olyan sokat kérek tőle, holott még gyermek. Akaratlanul is úgy bámult Allanonra, mintha most fedezhetne föl rajta valamit, ami elkerülte a figyelmét, valami megnyugtató sajátosságot a jellemében. Azután elfordult. Megtette, amit tehetett, hogy fölkészítse. Ennyinek elégnek kell lennie. Egyedül ment le a partra és végignézett a sötét vízen. Lehunyta a szemét és összeszedte magában mindazt, amire szüksége volt, azután druida mágiával idézte a holtak szellemét. Gyorsan megjelentek, mintha várták volna a hívását. Mintha őt várták volna. Kiáltozásuk felcsapott a csöndben, a föld morajlott, a Hadeshorn vize fölforrt, mintha katlan lenne, amely alatt tüzet raktak. Gőz sziszegett, hangok suttogtak és nyöszörögtek az árnyas mélységekben. A szellemek lassan kiemelkedtek a párából és permetből, a sötétség örvényéből, a meggyötört jajgatásból. Egyenként bukkantak föl, elsőként a kisebb szellemek apró, ezüst árnyai, azután Galaphile nagyobb, sötétebb alakja. Bremen ekkor megfordult és visszanézett a várakozó Allanonra. Rögtön fölismerte Galaphile negyedik látomásának részleteit, amelyeket olyan sokáig nem értett. Ott állt a Hadeshorn vize mellett; Galaphile árnya közeledett a párán és a kárhozott lelkek örvényén át; és Allanon szomorú szemmel figyelte, mi történik.

Az árnyék feltartóztathatatlanul közeledett, feketébben, mint az éjszaka, amelyben járt. Úgy lépdelt a Hadeshorn vizén, mint szilárd talajon, egyenesen Bremen felé. A vékony, megtört aggastyán üdvözletre nyújtotta kezét.

– Készen állok – mondta halkan. Az árnyék átölelte, és magával vitte a Hadeshorn vizén át a tó mélyére. Allanon egyedül állt a parton, és némán figyelt. Akkor se mozdult, amikor elsimult a víz. Akkor se, amikor a sötétség kifakult, és a nap felbukkant a Sárkányfogak fölött. Egyik kezével szorosan markolta sötét köntöse alatt a Fekete Tündérkövet. Pillantása kemény volt és állhatatos. Amikor a nap kikapaszkodott a reggeli égre és az utolsó árnyak is eltűntek a völgyből, Allanon megfordult és elment.